Кафка Франц

Amerika

Iš vokiečių kalbos vertė

Antanas Gailius

Turinys

Amerika (Pražuvėlis)

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

I fragmentas

II fragmentas

Paskutinis skyrius

Magiškoje tėvo nelaisvėje — F. Kafkos „Laiškas tėvui“

Laiškas tėvui

Amerika (Pražuvėlis)

PIRMAS SKYRIUS Kūrikas

Kai šešiolikmetis Karlas Rosmanas, savo vargšų tėvų išsiųstas į Ameriką dėl to, kad jį suvedžiojo tarnaitė ir susilaukė nuo jo vaiko, lėtinančiu greitį laivu įplaukė į Niujorko uostą, jau seniai matoma statula jam pasirodė kaip staiga sustiprėjusi saulės šviesa. Jos ranka su kardu buvo lyg ką tik iškelta į viršų, aplink jos kūną plaikstėsi laisvi vėjai.

„Kokia aukšta“, — tarė jis sau ir, visai dar nė nemanęs palikti laivo, buvo pamažu nustumtas prie borto turėklų vis didėjančios pro jį traukiančios nešikų minios.

Vienas jaunas vyriškis, su kuriuo kelionės metu buvo probėgšmais susipažinęs, eidamas pro šalį pasakė:

— Argi jūs nesiruošiate išlipti?

— Aš pasiruošęs, — nusišypsojo jam Karlas ir rodydamas jėgą, išdykaudamas užsikėlė lagaminą ant peties. Bet žiūrėdamas į savo pažįstamą, kuris lengvai švytuodamas lazda jau tolo su kitais, jis staiga apstulbęs suvokė, kad laivo triume pamiršo savo skėtį. Jis greitai paprašė savo pažįstamo, kuris tuo, rodės, nelabai apsidžiaugė, kad malonėtų truputį palaukti prie jo lagamino, įvertino padėtį, kad grįžęs iškart susigaudytų, ir nuskubėjo skėčio. Apačioje, deja, gavo nusivilti, nes koridorius, kuris jam būtų labai sutrumpinęs kelią, pirmąsyk buvo užrakintas, matyt, dėl keleivių išlaipinimo, tad turėjo vėl leistis į sunkias paieškas laiptais, sekančiais viens po kito, be perstogės vingiuojančiais koridoriais, praėjo tuščią kambarį su paliktu rašomuoju stalu, kol galop, kadangi buvo ėjęs tuo keliu tik vieną ar dusyk ir visuomet su didesne kompanija, visiškai pasiklydo. Iš nežinojimo, ką daryti, ir kad nesutiko nė vieno žmogaus, tik girdėjo tūkstančio žmonių kojų brūkšėjimą ir toli tarsi dvelksmą juto jau sustabdytų mašinų paskutinius darbo taktus, ėmė nesvarstęs belstis į pirmas pasitaikiusias duris, prie kurių beklaidžiodamas sustojo.

— Atidaryta, — pasigirdo šūksnis iš vidaus ir Karlas neslėpdamas palengvėjimo atodūsio atidarė duris. — Kodėl jūs taip pašėliškai daužote duris? — paklausė milžiniškas vyras, vos tiktai pamatęs Karlą. Pro kažkokį viršutinį liuką krito laivo viršuje nustekenta šviesa, blausiai nutvieksdama varganą kajutę, kurioje viens prie kito tarsi landynėje stovėjo lova, spinta, krėslas ir vyras.

— Aš pasiklydau, — atsakė Karlas, — kelionės metu gerai visko neįsidėmėjau, be to, laivas toks didelis.

— Kas taip, tai taip, — pritarė vyras su tam tikru pasididžiavimu ir vis knebinėjo mažo lagamino spyną, kurią abiem rankom nuolatos užspausdavo, norėdamas išgirsti, kaip spragteli jos liežuvėlis. — Bet prašau užeiti vidun! — toliau kalbėjo vyras. — Nejau stovėsite už durų.

— Ar aš jums netrukdau? — paklausė Karlas.

— Ak, kaipgi jūs čia trukdysite?

— Ar jūs vokietis? — dar pabandė apsidrausti Karlas, nes buvo tiek daug prisiklausęs apie pavojus, gresiančius naujokams Amerikoje, ypač iš airių pusės.

— Taip, taip, — atsakė vyras.

Karlas vis dar delsė. Tada vyras nepastebimai suėmė rankeną ir įstūmė Karlą vidun durimis, kurias greit uždarė.

— Negaliu pakęsti, kai į mane kas žiūri iš koridoriaus, — pasakė vyras, vėl užsiėmęs savo lagaminu, — eina kiekvienas pro šalį ir žiūri vidun, koks velnias tai pakęs!

— Tačiau koridorius juk visai tuščias, — pasakė Karlas, stovėdamas nepatogiai prispaustas prie lovos kojos.

— Dabar taip, — sutiko vyras.

„Mes juk kalbame apie dabar, — pagalvojo Karlas, — su juo sunku susikalbėti“.

— Atsigulkite ant lovos, tada turėsite daugiau vietos, — pasakė vyras.

Karlas kaip įmanydamas ėmė ropštis ir garsiai nusijuokė iš pirmo nepavykusio bandymo. Vos tiktai atsidūręs lovoje sušuko:

— Viešpatie, aš juk visai pamiršau savo lagaminą!

— Kurgi jis?

— Viršuje, ant denio, vienas pažįstamas jį saugo. Kuo gi jis vardu? — Ir išsitraukė iš slaptos kišenės, kurią motina buvo prisiuvusi kelionei prie švarko pamušalo, vizitinę kortelę. Buterbaumas, Francas Buterbaumas.

— Ar jums labai reikia lagamino?

— Žinoma.

— Tai kodėl gi jį atidavėte svetimam žmogui?

— Aš palikau apačioje skėtį ir nubėgau jo atsinešti, bet nenorėjau tampytis lagamino. O paskui dar čia pasiklydau.

— Jūs vienas? Be palydos?

— Taip, vienas.

„Man galbūt reikėtų laikytis to žmogaus, — dingtelėjo Karlui, — kur aš rasiu geresnį draugą“.

— O dabar pametėte ir lagaminą. Apie skėtį jau nė nekalbu.

Ir žmogus atsisėdo ant krėslo, tarsi jam dabar būtų pradėję šiek tiek rūpėti Karlo reikalai.

— Bet aš manau, kad lagaminas dar nepražuvo.

— Tikėjimas — kvailių motina, — tarė žmogus ir smarkiai pasikasė savo tamsią, trumpą, tankią ševeliūrą, — kiekviename uoste vis kitokios manieros. Hamburge jūsų Buterbaumas galbūt ir būtų saugojęs lagaminą, o čia labiausiai tikėtina, kad nei vieno, nei antro nebelikę nė kvapo.

— Tada man reikia tuojau pat pasižiūrėti, — pasakė Karlas ir apsidairė, kaip galėtų išeiti.

— Niekur jūs neikite, — tarė vyras ir viena ranka šiurkščiai pastūmė lovon.

— Kodėl gi? — piktai paklausė Karlas.

— Kadangi tai neturi prasmės, — atsakė vyras, — po valandėlės aš susiruošiu, tada abu eisim. Lagaminas arba pavogtas, tada jau nieko nebepadarysi, arba tas žmogus jį paliko, tada mes jį tuo greičiau rasim laivui ištuštėjus. Tas pats ir su skėčiu.

— Ar jūs gerai gaudotės laive? — paklausė Karlas nepatikliai, ir jam pasirodė, kad apskritai tokia įtikinama mintis, jog tuščiame laive lengviau rasti daiktus, yra su slaptu kabliuku.

— Aš juk esu laivo kūrikas, — tęsė vyras.

— Jūs esate laivo kūrikas! — džiugiai sušuko Karlas, lyg tai būtų viršiję visus lūkesčius, ir pasirėmęs alkūne atidžiau pasižiūrėjo į vyrą.

— Kaip tik prieš tą kajutę, kur aš miegojau su slovaku, buvo liukas, pro kurį galėjai pasižiūrėti į mašinų skyrių.

— Taip, tenai aš dirbau, — tarė kūrikas.

— Aš visuomet domėjausi technika, — pasakė Karlas, laikydamasis tam tikros minčių eigos, — ir tikrai būčiau tapęs inžinieriumi, jeigu nebūtų reikėję išvykti į Ameriką.

— O kodėl jums reikėjo išvykti?

— Ak! — tarė Karlas ir ranka tarsi nubraukė visą tą istoriją į šalį. Tuo metu šypsodamasis žvelgė į kūriką, tarsi atsiprašydamas už tai, kad neprisipažįsta. — Dabar galėčiau tapti ir kūriku, — tarė Karlas, — mano tėvams jau vis tiek, kuo tapsiu.

— Mano vieta liks laisva, — tarė kūrikas, visiškai suvokdamas tai susigrūdo rankas į kelnių kišenes ir užmetė ant lovos kojas, apmautas raukšlėtomis, į odą panašiomis, pilkomis kaip geležis kelnėmis, norėdamas jas ištiesti. Karlui reikėjo labiau pasiduoti prie sienos.

— Jūs paliekate laivą?

— Taip, šiandien mes nešam kudašių.

— Kodėl gi? Jums nepatinka?

— Taip sąlygos verčia, tačiau jos ne visuomet lemia, ar tau patinka, ar ne. Beje, jūs neklystate, man dar ir nepatinka. Jūs, matyt, rimtai neketinate tapti kūriku, bet kaip tik tada lengviausia tapti. Taigi aš jums iš visos širdies nepatariu. Jeigu Europoje norėjote studijuoti, tai kodėl čia negalite? Amerikos universitetai nepalyginamai geresni negu Europos.

— Gali būti, — sutiko Karlas, — tačiau aš beveik neturiu pinigų studijoms. Tiesa, esu apie kažką skaitęs, kad dienomis jis dirbo kontoroje, o naktimis studijavo iki tapo daktaru ir, manau, burmistru, tačiau tam juk reikia didelės ištvermės, ar ne? Bijau, kad aš jos neturiu. Be to, nebuvau labai geras mokinys, atsisveikinti su mokykla man išties buvo nesunku. Ir mokyklos čia, matyt, dar griežtesnės. Angliškai aš beveik nemoku. Apskritai čia svetimšaliai, manau, nemėgstami.

— Jūs tai jau patyrėte? Na, tuomet gerai. Tuomet jūs man draugas. Matote, mes esame vokiečių laive, jis priklauso Hamburgo-Amerikos linijai, o kodėl mes čia ne visi vokiečiai? Kodėl vyriausiasis mašinistas rumunas? Jo pavardė Šubalas. Tai tiesiog neįtikėtina. Ir tas šunsnukis uja mus, vokiečius, vokiečių laive! Nemanykite, — kūrikui pritrūko oro, ir jis pamosavo ranka, — kad aš skundžiuosi vien tam, jog skųsčiausi. Aš suprantu, kad jūs nieko negalite padaryti ir pats esate tiktai vargšas bemėkas. Bet man pikta! — Ir jis kelissyk trenkė į stalą kumščiu, neatitraukdamas nuo jo žvilgsnio. — Aš esu tarnavęs tokioje daugybėje laivų, — ir pažėrė iš eilės dvidešimt vardų tarsi vieną. Karlui nuo jų visai susisuko galva, — aš esu pasižymėjęs, buvau giriamas, visuomet įtikdavau savo darbu kapitonams, netgi prekybiniame burlaivyje kelerius metus dirbau. — Jis pakilo, tarsi tai būtų buvusi jo gyvenimo viršūnė, — o čia, šitoje dėžėje, kur viskas perdėm aišku, kur nereikia jokios išmonės, čia aš niekam netinku, visuomet stoviu skersai kelio Šubalui, esu tinginys, kurį reikia vyti lauk, ir gaunu algą vien tik iš pasigailėjimo. Ar jūs tai suprantate? Aš tai ne.

— Neleiskite, kad su jumis taip elgtųsi, — pasakė Karlas susijaudinęs. Jis beveik užmiršo, kad yra laive, ant vandens, prie nežinomo žemyno kranto — taip jaukiai jautėsi kūriko lovoje. — Ar jau buvote pas kapitoną? Ar išsiaiškinote su juo?

— Ak, eikite, eikite geriau iš čia. Aš nenoriu, kad jūs čia būtumėte. Jūs nesiklausote, ką aš jums sakau, ir man patarinėjate. Kaipgi aš eisiu pas kapitoną! — Kūrikas pavargęs vėl atsisėdo ir įsikniaubė veidu į rankas.

„Geresnio patarimo aš jam negaliu duoti“, — tarė sau Karlas. Jam išvis atrodė, kad verčiau reikėtų ieškoti lagamino, užuot čia švaisčiusis patarimais, kurie vis tiek laikomi kvailais. Atiduodamas lagaminą, tėvas jo juokais paklausė: „Kiekgi tu jį turėsi!“ ir dabar tas lagaminas galbūt jau rimtai prarastas. Vienintelė paguoda buvo ta, kad tėvas vargu ar sužinos apie jo dabartinę padėtį, net jeigu ir teirautųsi. Laivybos kompanija galėjo pasakyti tik tiek, kad jis atplaukė į Niujorką. Tačiau Karlui buvo gaila, kad beveik nepasinaudojo lagamine buvusiais daiktais, bent jau, pavyzdžiui, seniai būtų reikėję pasikeisti marškinius. Taigi jis taupė ne tai, ką reikėjo; dabar, kai pradedant naują gyvenimą kaip tik būtų reikėję pasirodyti švariai apsirengus, jis turės būti su nešvariais marškiniais. Dėl kito prarasti lagaminą būtų ne taip gaila, mat kostiumas, kurį buvo apsirengęs, atrodė net geriau už tą, kuris gulėjo lagamine ir iš esmės buvo tiktai atsarginis, motinos sulopytas prieš kelionę. Dabar jis prisiminė, kad lagamine dar buvo Veronos saliamio gabalas, motinos papildomai įdėtas, kurio jis tik truputį buvo spėjęs suvalgyti, nes per visą kelionę neturėjo apetito ir jam visiškai užteko sriubos, dalinamos tarpdenyje. O dabar mielai būtų pavaišinęs ja kūriką. Mat tokius žmones lengva palenkti savo pusėn, pakišant jiems kokią smulkmeną, tatai Karlas žinojo iš savo tėvo, kuris dalindamas cigarus laimėdavo visų tų žemesniųjų pareigūnų palankumą, su kuriais susidurdavo. Dabar Karlas iš dovanojamų daiktų turėjo tiktai pinigų, o jų, kadangi, matyt, jau buvo praradęs lagaminą, kol kas nenorėjo keisti. Mintys vėl grįžo prie lagamino, ir jis išties negalėjo suvokti, kodėl visą kelionę taip atidžiai saugojo lagaminą, kad beveik nesumerkdavo akių, o dabar tą patį lagaminą taip lengvai atidavė. Jis prisiminė tas penkias naktis, per kurias be perstogės įtarinėjo mažąjį slovaką, gulėjusį per du gultus nuo jo, kad tas nusižiūrėjęs jo lagaminą. Tas slovakas tik ir tykojo, kad Karlas pagaliau, nuovargio apimtas, užmigtų ir jis galėtų prisitraukti lagaminą ilga kartimi, kuria dienos metu miklinosi ir žaidė. Dieną tasai slovakas atrodė gan nekaltai, bet vos tik užėjus nakčiai jis vis kilnojo galvą nuo savo guolio ir liūdnai žvalgėsi į Karlo lagaminą. Karlas tai aiškiai matė, nes kas nors tai šen, tai ten, suimtas emigranto nerimo, būdavo užsidegęs švieselę ir bandydavo, nors laivo tvarka tai ir draudė, įskaityti nesuprantamus emigracijos agentūrų prospektus. Jeigu tokia švieselė būdavo arti, Karlas galėdavo truputį nusnūsti, jeigu ji būdavo toli ar visai tamsu, tada turėdavo žiūrėti akis išplėtęs. Tos pastangos jį išties smarkiai nuvargino, o dabar, ko gero, buvo net beprasmiškos. Ak tas Buterbaumas, jeigu jį kada nors kur sutiktų!

Tuo metu už durų ligi tol vyravusią visišką tylą tolumoj sudrumstė negarsūs trumpi dunksėjimai, lyg vaikų kojų, jie vis stiprėdami artėjo ir dabar jau atrodė kaip ramus vyrų žygiavimas. Jie, matyt, ėjo viens paskui kitą, kitaip ir neįmanoma siaurame koridoriuje, buvo girdėti, kaip kažkas žvanga lyg ginklai. Karlas, jau buvęs arti to, kad išsitiestų ir užmigtų, visiškai nesirūpindamas nei lagaminu, nei slovaku, pašoko ir kumštelėjo kūriką, kad tas pagaliau atkreiptų dėmesį, nes eisenos priešakys, rodės, buvo kaip tik pasiekęs duris.

— Tai buvo orkestras, — pasakė kūrikas, — jie viršuje pagrojo ir dabar eina pakuotis daiktų. Jau viskas baigta, ir mes galim drožti. Pirmyn!

Jis nutvėrė Karlą už rankos, paskutinę akimirką dar nukabino nuo sienos virš lovos įrėmintą Dievo Motinos paveikslą, įkišo jį į viršutinę švarko kišenę, paėmė savo lagaminą ir skubiai išėjo su Karlu iš kajutės.

— Aš dabar einu į kontorą pasakyti ponams savo nuomonės. Jau nebėra nė vieno keleivio, tad galėsiu viską rėžti tiesiai.

Tatai kūrikas įvairiai kartojo ir norėjo eidamas spyriu į šoną pritrėkšti per kelią bėgančią žiurkę, bet tiktai padėjo jai greičiau įlįsti į skylę, kurią ji kaip tik laiku pasiekė. Jis išvis buvo lėtų judesių, nors ir turėjo ilgas kojas, tačiau tos buvo sunkios.

Jie perėjo vieną virtuvės skyrių, kur kelios merginos nešvariomis prikyštėmis — jos tyčia apsipylinėjo — plovė indus dideliuose kubiluose. Kūrikas pasišaukė tokią Linę, uždėjo jai ranką ant strėnų ir pasivedė galiuką, visąlaik koketiškai besiglaudžiančią prie jo rankos.

— Dabar viską atsiimsiu... ar eisi su manim? — paklausė jis.

— Ko man vargti, geriau atnešk pinigus čia, — atsakė ta, pranėrė pro jo ranką ir nubėgo. — Kur tu pasigavai tokį gražų berniuką? — dar šūktelėjo, bet nelaukė atsakymo. Buvo girdėti, kaip nusijuokė visos merginos, kurios tuo metu buvo nustojusios dirbti.

O jie traukė toliau ir priėjo duris su nedideliu atsikišusiu skliautu, laikomu mažų paauksuotų kariatidžių. Kaip laivui tokios puošmenos atrodė pernelyg prašmatnios. Karlas pastebėjo, kad niekada ton vieton nebuvo atklydęs, čia, matyt, buvo leidžiami tiktai pirmos ir antros klasės keleiviai, tuo tarpu dabar, prieš didįjį laivo tvarkymą, visos užtvaros buvo pašalintos. Jie iš tiesų jau sutiko kelis vyrus su šluotomis ant pečių, kurie sveikinosi su kūriku. Karlą stebino toks didelis judėjimas, savo tarpdenyje viso to jis beveik nejuto. Išilgai koridorių ėjo elektros laidai, ir be perstogės skambėjo nedidelis varpas.

Kūrikas pagarbiai pasibeldė į duris ir, išgirdęs „Įeikite!“, paragino ranka Karlą, kad be baimės eitų kartu. Šis pakluso, tačiau liko stovėti prie durų. Priešais tris kambario langus matė jūros bangas, ir žiūrint į jų linksmą žaismą jam ėmė daužytis širdis, tarsi nebūtų jūros be perstogės matęs penkias ilgas dienas. Dideli laivai kirto viens kito kelius, pasiduodami bangavimui tiek, kiek tai leido jų svoris. Kai primerkdavai akis, tie laivai atrodė siūbuoją vien nuo svorio. Ant jų stiebų kabojo siauros, bet ilgos vėliavos, kurios nuo plaukinio buvo išsitempusios, bet kai kur vis tiek dar laisvai plazdėjo. Saliutuodami šaudė, matyt, karo laivai, vieno tokio netoliese pro šalį plaukiančio laivo patrankų vamzdžiai, žerdami savo plieninių šarvų atspindžius, buvo tarsi glamonėjami užtikrinto, lygaus, bet ne vertikalaus plaukimo. Maži laiveliai ir valtys, bent jau nuo durų, buvo matomos tiktai tolumoje, kai lindo į didelių laivų tarpus. Už viso to buvo Niujorkas ir žvelgė į Karlą šimtu tūkstančių savo dangoraižių langų. Taip, tame kambaryje žinojai, kur esi.

Prie apskritojo stalo sėdėjo trys vyrai, vienas laivo kasininkas su mėlyna laivo uniforma, du kiti, uosto tarnautojai, su juodomis amerikietiškomis uniformomis. Ant stalo, aukštai sukrauti, gulėjo įvairūs dokumentai, kuriuos kasininkas iš pradžių permetinėjo akimis su plunksna rankoje, paskui davė abiem kitiems, kurie juos tai skaitė, tai išrašinėjo, tai dėjo į savo portfelius, jeigu vienas, beveik be perstogės tyliai grikšėjęs dantimis, nediktavo ko nors savo kolegai, kad užrašytų į protokolą.

Šalia lango prie rašomojo stalo, nugara į duris, sėdėjo mažas ponas, kilnojantis didelius foliantus, sustatytus galvos aukštyje priešais jį ant tvirtos lentynos. Greta stovėjo atidaryta, bent jau iš pirmo žvilgsnio tuščia kasa.

Antras langas buvo neužstotas ir pro jį geriausiai galėjai matyti. O šalia trečio pusbalsiu šnekėdami stovėjo du ponai. Vienas, atsirėmęs prie lango į sieną, taip pat buvo su laivo uniforma ir žaidė durklo rankena. Tas, su kuriuo jis kalbėjosi, buvo atsigręžęs į langą ir sujudėdamas vis atidengdavo dalį ordinų eilės ant pašnekovo krūtinės. Jis buvo su civilio kostiumu ir turėjo ploną bambukinę lazdelę, kuri, kadangi jis abiem rankom laikėsi už šonų, taip pat stirksojo kaip kardas.

Karlas neturėjo kada viską gerai apžvelgti, nes prie jų tuojau priėjo tarnas ir žvilgsniu, tarsi jam čia būtų ne vieta, paklausė kūriko, ko jis norįs. Kūrikas, taip pat tyliai, kaip buvo paklaustas, atsakė norįs pakalbėti su ponu vyriausiuoju kasininku. Tarnas ranka atmetė tą prašymą tačiau priėjo ant pirštų galą plačiai aplenkdamas apskritąjį stalą prie pono su foliantais. Tas ponas — tai buvo aiškiai matyti — tiesiog sustingo nuo tarno žodžių bet galop atsigręžė į žmogų kuris norėjo su juo kalbėti, griežtai pagrūmojo kūrikui ir dėl visa ko taipogi tarnui. Tada tarnas grįžo prie kūriko ir pasakė jam, tarsi patikėdamas kažką slapta:

— Tučtuojau nešdinkitės iš kambario!

Kūrikas po tokio atsakymo pasižiūrėjo žemyn į Karlą tarsi tas būtų jo širdis, kuriam jis nebyliai skųstųsi savo nedalia. Karlas negalvodamas pajudėjo iš vietos ir leidosi per kambarį, truputį užkabindamas kasininko krėslą tarnas puolė jam iš paskos išskėtęs rankas, tarsi vytųsi kokį vabzdį, tačiau Karlas pirmas atsidūrė prie vyriausiojo kasininko stalo ir dėl visa ko įsikibo į jį, jeigu tarnas jį bandytų nutempti.

Kambarys, žinoma, tuojau atgijo. Laivo kasininkas prie stalo pašoko, ponai uosto tarnautojai ramiai, bet atidžiai sužiuro, ponai prie lango atsistojo greta viens kito, tarnas, manęs, kad jam ne vieta būti ten, kur jau atkreiptas aukštų ponų dėmesys, atsitraukė atgal. Kūrikas prie durų įsitempęs laukė tos akimirkos, kada bus reikalinga jo pagalba. Vyriausiasis kasininkas pagaliau krėsle galutinai atsigręžė į dešinę.

Iš slaptos kišenės, kurios visai neketino slėpti nuo šių žmonių Karlas išsitraukė pasą ir paklojo jį be jokio prisistatymo ant stalo. Vyriausiajam kasininkui jis, matyt, pasirodė visai nesvarbus, nes tas sprigtelėjo jį dviem pirštais į šalį, ir Karlas, tarsi tas formalumas dabar jau būtų buvęs atliktas, vėl įsidėjo pasą kišenėn.

— Aš leidžiu sau pasakyti, — prabilo jis paskui, — kad manau, jog ponui kūrikui padaryta skriauda. Čia yra toks Šubalas, kuris jį persekioja. Kūrikas jau yra tarnavęs daugelyje laivų, kuriuos visus jums gali išvardyti, ir niekur neturėjęs jokių priekaištų, yra stropus, brangina savo darbą, ir iš tiesų sunku suprasti, kodėl jis taip netinka kaip tik šiame laive, kur tarnyba nėra tokia sunki, kaip, pavyzdžiui, prekybiniuose burlaiviuose. Tad, matyt, vien apkalbos kaltos, kad jis nevertinamas ir nepripažįstamas, kitaip tikrai to nebūtų. Aš tik bendrais bruožais apibūdinau jo reikalą, konkrečius nusiskundimus jis pasakys pats.

Karlas kreipėsi ta kalba į visus ponus, nes iš tiesų visi jo klausėsi ir buvo daug labiau tikėtina, kad tarp visų atsiras vienas teisingas, negu tas teisingasis kaip tik būtų vyriausiasis kasininkas. Gudraudamas Karlas taip pat nutylėjo, kad pažįsta kūriką visai neseniai. Apskritai jis būtų daug geriau pakalbėjęs, jeigu jo nebūtų trikdęs raudonas pono su bambukine lazdele veidas, kurį jis iš ten, kur dabar stovėjo, matė pirmąsyk.

— Viskas žodis žodin teisinga, — tarė kūrikas, niekam nespėjus jo paklausti, išvis net nepasižiūrėjus į jį. Tasai kūriko įsikišimas būtų buvusi didelė klaida, jeigu ne ponas su ordinais, kuris, kaip dabar Karlas suprato, šiaip ar taip, buvo kapitonas ir jau norėjo išklausyti kūriką. Mat jis atkišo ranką ir šūktelėjo kūrikui: „Ateikite čionai!“ tokiu tvirtu balsu, kad jį, rodės, galėjai kalti kūju. Dabar viskas priklausė nuo kūriko elgesio, mat Karlas neabejojo, kad jis teisus.

Laimė, ta proga pasirodė, kad kūrikas jau daug matęs pasaulio. Jis pavyzdingai ramiai pirmu ėmimu ištraukė iš savo lagaminėlio pluoštą popierių, taip pat užrašų knygą, priėjo su ja, tarsi tai būtų savaime suprantama, visiškai nekreipdamas dėmesio į vyriausiąjį kasininką prie kapitono, ir paskleidė ant palangės savo įrodymus. Vyriausiajam kasininkui neliko nieko kita kaip pačiam prieiti.

— Tas žmogus yra žinomas kliautininkas, — pasakė jis aiškindamas, — jis daugiau būna kasoje negu mašinų skyriuje. Jis privedė prie nevilties Šubalą, tą ramų žmogų. Klausykite! — kreipėsi jis į kūriką. — Jūs su savo įkyrumu išties peržengėte visas ribas. Kiek kartų jau buvote pelnytai išmestas iš kasos dėl savo visiškai nepagrįstų reikalavimų! Kiek kartų iš tenai bėgote į centrinę kasą! Kiek kartų jums buvo geruoju sakyta, kad Šubalas yra jūsų tiesioginis viršininkas, su kuriuo vienu turite išsiaiškinti kaip valdinys! O dabar net išdrįsote ateiti čia, kai yra kapitonas, nesigėdinate prie jo lįsti ir net iki to priėjote, kad būdamas prityręs savo bjaurių skundų skleidėjas atsivedate tą mažylį, kurį aš pirmąsyk laive matau!

Karlas per jėgą susitvardė, kad nepultų į priekį. Bet prie jų jau priėjo kapitonas, kuris tarė:

— Išklausykime gi vienąsyk tą žmogų. Šubalas man jau ir taip atrodo pernelyg nepriklausomas, tačiau tuo aš nieko nepasakiau jūsų naudai.

Pastaruosius žodžius skyrė kūrikui ir buvo savaime suprantama, kad jis iškart nestos jo pusėn, tačiau viskas, rodės, eina gerai. Kūrikas ėmė dėstyti savo kaltinimus ir iš pat pradžių prisivertė vadinti Šubalą „ponu“. Kaip tuo džiaugėsi Karlas prie palikto vyriausiojo kasininko stalo, kur jis iš pasitenkinimo vis spaudė laiškų svarstykles.

— Ponas Šubalas yra neteisingas! Ponas Šubalas teikia pirmenybę užsieniečiams! Ponas Šubalas išvarė kūriką iš mašinų skyriaus ir liepė jam valyti klozetus, kai tai visai ne kūriko darbas! — Kartą buvo net suabejota pono Šubalo sugebėjimais, tačiau ta abejonė buvo daugiau tariama negu tikra. Toje vietoje Karlas visom galiom įsispitrijo į kapitoną, patikliai, tarsi būtų jo kolega, kad tas dėl truputį nevykusios kūriko kalbos manieros nepadarytų netinkamų išvadų. Vis dėlto iš tų karštų kalbų nepaaiškėjo nieko konkretaus, ir nors kapitonas vis dar žiūrėjo priešais save, pasiryžęs šįkart išklausyti kūriką iki galo, kiti ponai ėmė nekantrauti, ir kūriko balsas netrukus jau nebeviešpatavo patalpoje, ir tai kėlė tam tikrus būgštavimus. Civiliškai apsitaisęs ponas pirmas panaudojo savo lazdelę ir pabeldė ja, nors ir tyliai, į parketą. Kiti tarpais, žinoma, žvilgčiojo į jį, ponai uosto tarnautojai, kurie aiškiai skubėjo, vėl čiupo savo bylas ir pradėjo, nors dar ir nelabai įsigilinę, jas vartyti, laivo kasininkas vėl pristūmė arčiau savo stalą, o vyriausiasis kasininkas, manęs, jog partija laimėta, su ironija giliai atsiduso. Rodės, jog visuotinis išsiblaškymas nepalietė vien tiktai tarno, kuris iš dalies užjautė tarp didžiųjų ponų kenčiantį vargšą žmogų, ir rimtai linktelėjo Karlui, tarsi norėdamas tuo kažką pasakyti.

Tuo tarpu priešais langus uosto gyvenimas vyko toliau, pro šalį beveik visiškai užtamsindamas kambarį plaukė plokščiadugnis krovininis laivas su kalnu statinių, sukrautų taip, kad negalėjai atsistebėti, kaip jos neišsiraičioja, motorinės valtys, kurias Karlas dabar, turėdamas laiko, būtų atidžiau apžiūrėjęs, šniokštė pro šalį nosies tiesumu, paklusdamos prie vairo stovinčio žmogaus rankoms. Keisti plaukiojantys daiktai vietomis patys išnirdavo iš neramaus vandens, buvo tuojau pat vėl apsemiami ir išnykdavo priešais nustebusį žvilgsnį; okeaninių garlaivių valtys, irkluojamos iš peties dirbančių jūreivių, plaukė pro šalį ir buvo pilnos keleivių, kurie sėdėjo jose kaip buvo pasodinti, tylūs ir kupini lūkesčių, nors buvo ir tokių, kurie neiškentę sukiojo galvas, sekdami besikeičiančius vaizdus. Begalinis judėjimas, jaudulys, neramios stichijos perduodamas bejėgiams žmonėms ir jų kūriniams!

Tačiau viskas vertė skubėti, reikalavo aiškumo, tikslumo; o ką darė kūrikas? Jis, tiesa, malė liežuviu apsipylęs prakaitu, seniai nebegalėdamas drebančiomis rankomis nulaikyti ant palangės popierių; iš visų pusių į jį sruvo kaltinimai Šubalui, kurių kiekvieno, jo nuomone, būtų užtekę palaidoti tą Šubalą, tačiau tai, ką jis galėjo pateikti kapitonui, buvo vien tiktai niaurus bendras visų jų vardijimas. Ponas su bambukine lazdele jau seniai tyliai švilpčiojo, užvertęs į lubas galvą, ponai uosto tarnautojai laikė kasininką prie savo stalo ir nė nemanė paleisti, vyriausiąjį kasininką aiškiai tramdė vien tiktai kapitono ramybė, kad nepratrūktų, tarnas seniai laukė pasiruošęs bet kurią akimirką įvykdyti kapitono įsakymą išmesti kūriką.

Karlas nebegalėjo ilgiau tverti nieko neveikdamas. Tad lėtai patraukė prie kalbančiųjų grupės pakeliui greitai svarstydamas, kaip galėtų su kuo didesne nauda įsikišti. Buvo pats laikas, nes dar valandėlė, ir juodu abu jau, ko gero, lėks iš kabineto. Kapitonas galėjo būti labai geras žmogus, be to, būtent dabar, kaip rodės Karlui, turėti kažkokią ypatingą priežastį pasirodyti esąs teisingas viršininkas, bet jis buvo ne instrumentas, kurį galėjai be gailesčio čirpinti, o kaip tik taip su juo elgėsi kūrikas, kas be ko, vadovaudamasis iš gelmių einančiu begaliniu pasipiktinimu.

Tad Karlas pasakė kūrikui:

— Jūs privalote paprasčiau pasakoti, aiškiau, ponas kapitonas jūsų nesupras. Negi jis žino visų mašinistų ir pasiuntinukų pavardes ir net vardus, kad jums juos paminėjus tuojau žinotų, apie ką kalbama? Pateikite savo nusiskundimus tam tikra tvarka, iš pradžių pasakykite svarbiausią, paskui mažėjančia seka kitus, galbūt tada nereikės daugumos net minėti. Man jūs juk visąlaik taip aiškiai dėstėte! — Jeigu Amerikoje vagiami lagaminai, galvojo jis teisindamas save, tai kartais galima ir pameluoti.

Tačiau kad tai bent padėtų! Ar jau nevėlu? Kūrikas tuojau nutilo, vos tiktai išgirdęs pažįstamą balsą, bet jau gerai nebeįžvelgė Karlo, nes jo akis buvo aptraukusios įžeisto vyriškumo, baisių prisiminimų, didžiulio iškilusio pavojaus ašaros. Ir kaip jis galėjo — Karlas tylomis tai suprato, žiūrėdamas į nutilusįjį, — kaip jis galėjo staiga pakeisti savo kalbos manierą, kai jam atrodė, jog viską, ką reikėjo pasakyti, jau pasakė nesulaukęs nė menkiausio pritarimo, ir tarsi, kita vertus, išvis būtų dar nieko nepasakęs ir negalėtų dabar pono versti dar kartą viską išklausyti. Ir kaip tik tokiu metu prieina Karlas, jo vienintelis šalininkas, norėdamas jį geranoriškai pamokyti, bet vietoj to parodo, kad viskas viskas žlugo.

Reikėjo man anksčiau prieiti, užuot spoksojus pro langą, tarė sau Karlas, nuleido priešais kūriką veidą ir prispaudė rankas prie kelnių siūlių kaip ženklą, jog visos viltys palaidotos.

Tačiau kūrikas to nesuprato, matyt, pamanė, kad Karlas turi kažkokių slaptų priekaištų, ir nuoširdžiai norėdamas juos paneigti galop pradėjo ginčytis su Karlu. Dabar, kai ponai prie apskritojo stalo jau seniai piktinosi beprasmišku triukšmu, trukdančiu jų svarbius darbus, kai vyriausiasis kasininkas pamažu ėmė nebesuprasti kapitono kantrybės ir jau buvo pasiryžęs eiti šalin, kai tarnas, vėl visiškai savo šeimininkų pusėje, piktai dėbčiojo į kūriką, ir kai pagaliau ponas su bambukine lazdele, į kurį kapitonas tarpais maloniai žvilgčiojo, visiškai nustojęs domėtis kūriku, netgi pasibjaurėjęs juo, išsitraukė mažą užrašų knygelę ir, matyt, galvodamas apie visiškai kitus dalykus, ėmė žvilgčioti tai į ją, tai į Karlą.

— Suprantu, — pasakė Karlas, vargiai galėdamas atremti dabar jį užgriuvusios kūriko kalbos srautą, bet vis tiek įstengdamas besiginčijant jam draugiškai šypsotis, — jūs teisus, teisus, aš tuo niekada neabejojau.

Iš baimės, kad nepasipiltų smūgiai, jam magėjo suimti jo nerimstančias rankas, o dar geriau nustumti į kampą ir pašnibždėti kelis tylius, raminamus žodžius, kurių negirdėtų niekas kitas. Bet kūrikas buvo nesutramdomas. Karlas dabar jau net ėmė guostis mintim, kad kūrikas, jeigu kas, vilties netekusio žmogaus jėga įveiks visus čia esančius septynis vyrus. Tiesa, ant rašomojo stalo, kaip sakė žvilgsnis, buvo pultas su pernelyg dideliais elektros mygtukais; ir viena ranka, paprasčiausiai juos paspaudus, buvo galima sukelti ant kojų visą laivą su visais jo priešiškais žmonėmis užpildytais koridoriais.

Tada prie Karlo priėjo tas visiškai pašalinis žmogus su nendrine lazdele ir paklausė, ne per garsiai, bet pakankamai aiškiai, kad būtų galima suprasti per kūriko riksmą:

— Kokia gi jūsų pavardė?

Tą akimirką, tarsi kažkas už durų būtų laukęs šių pono žodžių, pasigirdo beldimas. Tarnas pasižiūrėjo į kapitoną, tas linktelėjo. Tada tarnas priėjo prie durų ir jas atidarė. Už jų stovėjo vidutinio sudėjimo vyras su senu kaizerišku švarku, sprendžiant iš išvaizdos, nelabai tinkamas darbui prie mašinų, ir vis dėlto tai buvo — Šubalas. Jeigu Karlas to nebūtų supratęs iš visų akių, kuriose atsispindėjo tam tikras pasitenkinimas, tatai pasakytina net apie kapitoną, tai, savo siaubui, būtų pastebėjęs iš kūriko laikysenos, mat tas taip suspaudė įtemptų rankų kumščius, tarsi tas suspaudimas būtų svarbiausia, tarsi jis būtų jam pasiruošęs paaukoti viską, ką turi gyvenime. Į tai dabar buvo sudėta visa jo jėga, netgi ta, kuri jį išvis laikė stačią.

Tad čia buvo priešas, nerūpestingas ir žvalus, su šventiniu kostiumu, kontorine knyga po pažastim, kurioje, matyt, buvo kūriko algalapiai ir darbo pažymos, ir neslėpdamas, kad jam rūpi nustatyti kiekvieno nuotaiką, žiūrėjo visiems iš eilės į akis. Visi septyni jau buvo jo draugai, mat jeigu kapitonas anksčiau ir turėjo jam tam tikrų priekaištų ar galbūt tik norėjo juos pateisinti, tai dabar, šitiek kūriko prikamuotas, jis, matyt, neįsivaizdavo, kad galėtų bent ką prikišti. Su tokiu žmogum kaip kūrikas bet koks griežtumas buvo pateisinamas, ir jeigu Šubalui galėjai ką nors prikišti, tai vien tai, kad jis per tą laiką nesugebėjo tiek palaužti kūriko užsispyrimo, kad tas šiandien nebūtų drįsęs rodytis kapitonui.

Dabar galėjai nebent tikėtis, kad kūriko ir Šubalo akistata atskleis jų santykius ir prieš žmones, mat nors Šubalas ir mokėjo puikiai apsimetinėti, jis turėjo iki galo neištverti. Trumpo jo blogumo blyksnio užtektų, kad ponai viską suprastų, tuo Karlas jau pasirūpins. Jis juk probėgšmais jau buvo susipažinęs su atskirų ponų sąmoju, silpnumais, nuotaikomis, ir šiuo atžvilgiu ligi tol čia praleistas laikas nenuėjo veltui. Kad bent kūrikas geriau laikytųsi, tačiau tas, rodės, buvo visiškai nepasiruošęs kovai. Jeigu jam kas nors būtų pakišęs Šubalą, jis, matyt, būtų sudaužęs jo nekenčiamą galvą kumščiais. Tačiau nueiti iki jo kelis žingsnius, ko gero, būtų neįstengęs. Kodėl Karlas nenumatė to, kas buvo taip lengvai numatoma, — kad Šubalas pagaliau pasirodys, tegu ir ne savo valia, o kapitono pakviestas. Kodėl jis eidamas čionai su kūriku nuosekliai neaptarė kovos plano, užuot, kaip dabar atsitiko, visiškai nepasimokęs įžengęs pro duris? Ar kūrikas išvis dar galėjo kalbėti, pasakyti taip ar ne, kaip reikėtų per kryžminę apklausą, kurios, kas be ko, galėjai tikėtis tiktai geriausiu atveju? Jis stovėjo išskėtęs kojas, netvirtais keliais, truputį pakelta galva, ir oras ėjo pro pravertą burną, tarsi viduje visai nebūtų plaučių, kurie jį naudotų.

Tuo tarpu Karlas jautėsi toks tvirtas ir tokio guvaus proto, kaip namie galbūt niekad nesijautė. Kad dabar matytų tėvas, kaip jis svetimoje šalyje prieš gerbiamus žmones gina gėrį, nors dar nepasiekė pergalės, bent jau yra visiškai pasiruošęs paskutinei kovai! Ar jie tada pakeistų apie jį nuomonę? Pasisodintų šalia ir pagirtų? Pasižiūrėtų kartą, bent kartą, į jiems taip atsidavusias akis? Netvirti klausimai ir pats netinkamiausias metas jiems kelti!

— Aš atėjau, nes manau, kad kūrikas mane kaltina kažkokiais nelabumais. Viena mergina iš virtuvės pasakė, kad matė jį einant čionai. Pone kapitone ir jūs, mano ponai, aš esu pasiruošęs paneigti bet kokį kaltinimą remdamasis savo raštais, o jei reikės, ir objektyvių nepaveiktų liudytojų parodymais. — Taip kalbėjo Šubalas. Tai buvo aiški vyro kalba, ir iš klausytojų veidų pasikeitimo galėjai suvokti, kad jie po ilgo laiko pirmukart vėl girdi žmonišką šneką. Jie, žinoma, nepastebėjo, kad ir ta graži kalba turi spragų. Kodėl pirmas dalykiškas žodis, atėjęs jo galvon, buvo „nelabumai“? Galbūt čia labiau tiko žodis „kaltinimai“, turint galvoje jo nacionalines nuostatas? Viena mergina iš virtuvės pamatė kūriką einantį į kontorą, ir Šubalas tučtuojau viską suprato? Ar jis ne dėl to, kad jautėsi kaltas, taip greit susivokė? Ir liudytojų iškart atsivedė, negana to, pavadino juos objektyviais ir nepaveiktais? Sukčius, grynas sukčius! O ponai kentė tai ir dar pripažino teisinga? Kodėl jis tiek daug sugaišo tarp merginos iš virtuvės pranešimo ir savo pasirodymo čia? Kaip tik dėl to, kad kūrikas ponus taip nuvargintų, kad jie pamažu prarastų nuovoką, kurios Šubalas pirmiausia turėjo bijoti. Ar jis, aiškiai jau seniai stovėjęs už durų, nepabeldė kaip tik tada, kai išgirdęs šalutinį to pono klausimą galėjo pamanyti, kad kūrikas jau pralaimėjo?

Viskas buvo aišku ir paties Šubalo nenoromis taip pateikta, bet ponams reikėjo dar akivaizdžiau viską parodyti. Juos reikėjo supurtyti. Taigi, Karlai, skubėk, išnaudok bent jau tą laiką, kol pasirodys liudytojai ir viską užtvindys!

Bet kapitonas kaip tik pamojo Šubalui nutilti, ir tas tuojau pat — mat suprato, kad jo reikalas trumpam atidedamas, — atsistojo šone ir ėmė tyliai šnekėtis su tarnu, tuojau prie jo prisijungusiu, abu vis dėbčiodami į kūriką ir išraiškingai rodydami į Karlą. Šubalas, rodės, repetavo savo būsimą kalbą.

— Ar jūs nenorėjote kažko paklausti to jaunuolio, pone Jakobai? — tarė kapitonas ponui su bambukine lazdele įsivyravusioje tyloje.

— Kas be ko, — atsakė tas, linktelėjimu padėkojęs už dėmesį. Ir darsyk paklausė Karlo: — Kokia gi jūsų pavardė?

Karlas, manęs, jog svarbiausiam reikalui išeis tik į naudą, jeigu dabar greitai atsikratys atkaklaus klausėjo, atsakė trumpai, neparodydamas savo papratimu prisistatant paso, nes jį pirma būtų reikėję surasti:

— Karlas Rosmanas.

— Tačiau, — tarė Jakobu pavadintas žmogus ir iš pradžių beveik nepatikliai šypsodamasis žengė atgal. Ir kapitoną, laivo kasininką, net tarną, rodės, labai nustebino Karlo pavardė. Tiktai ponai uosto darbuotojai ir Šubalas liko abejingi.

— Tačiau, — pakartojo ponas Jakobas ir truputį nelanksčiom kojom priėjo prie Karlo, — tada aš esu tavo dėdė Jakobas, o tu esi mano mielas sūnėnas. Aš visąlaik nujaučiau! — pasakė jis kapitonui prieš apkabindamas ir pabučiuodamas Karlą, kuris tylomis leidosi bučiuojamas ir glėbesčiuojamas.

— O kokia jūsų pavardė? — paklausė Karlas, pasijutęs paleistas, labai mandagiai, bet nė kiek nesusijaudinęs, ir pasistengė numatyti, kokias tai pasekmes galėtų turėti kūrikui. Kol kas neatrodė, kad Šubalas iš šios situacijos galėtų ištraukti kokią nors naudą.

— Supraskite gi, jaunuoli, savo laimę, — tarė kapitonas, kuriam atrodė, jog Karlo klausimas žeidė pono Jakobo asmens orumą; tas dabar stovėjo prie lango ir šluostėsi susijaudinusį veidą, matyt, nenorėdamas jo rodyti kitiems. — Tai senatorius Edvardas Jakobas, prisistatęs jums kaip dėdė. Dabar jūsų, priešingai, negu ligi šiol įsivaizdavote, laukia puiki karjera. Pabandykite tai suvokti, kiek dabar įmanoma, ir susitvardykite.

— Aš, kas be ko, turiu Amerikoje dėdę Jakobą, — pasakė Karlas, atsisukęs į kapitoną, — bet jeigu gerai suprantu, tai Jakobas yra pono senatoriaus pavardė.

— Taip, — atsakė kapitonas viltingai.

— Bet dėdė Jakobas, mano mamos brolis, yra vardu Jakobas, pavardė, žinoma, turėtų būti kaip mano motinos, o jos mergautinė pavardė Bendelmajer.

— Ponai! — sušuko senatorius, kuris žvalus grįžo iš atokvėpio vietos prie lango, paveiktas Karlo žodžių. Visi, išskyrus uosto tarnautojus, ėmė juoktis, kai kurie iš susijaudinimo, kiti nežinia ko.

„Tai, ką aš pasakiau, tikrai nebuvo juokinga“, — pagalvojo Karlas.

— Ponai, — pakartojo senatorius, — jūs prieš mano ir savo valią dalyvaujate mažoje šeimyninėje scenoje, ir man nieko kito nelieka kaip tiktai jums paaiškinti, kadangi manau, jog tiktai kapitonas, — ši frazė buvo palydėta abipusiu nusilenkimu, — viską iki galo žino.

„Dabar išties turiu sekti kiekvieną žodį“, — tarė sau Karlas ir apsidžiaugė, kai dirstelėjęs į šalį pastebėjo, jog kūrikas ima atgauti gyvastį.

— Visus tuos ilgus buvimo Amerikoje metus — žodis „buvimas“ čia, beje, netinka kaip Amerikos piliečiui, koks aš visa siela esu, — taigi visus tuos ilgus metus aš gyvenu atsiskyręs nuo savo giminaičių Europoje, kodėl taip yra, pirmiausia čia ne vieta aiškinti, o antra, mane tai pernelyg nuvargintų. Aš netgi bijau tos akimirkos, kai galbūt būsiu priverstas savo mielam sūnėnui viską papasakoti ir, deja, negalėsiu kai ko nuslėpti apie jo tėvus ir jų artimuosius.

„Tai mano dėdė, be jokios abejonės, — tarė sau Karlas, — jis, matyt, buvo priverstas pakeisti pavardę“.

— Mano mielu sūnėnu tėvas — vadinkime daiktus tikraisiais vardais — tiesiog nusikratė kaip kokia kate, kuri išmetama pro duris, kai ima įkyrėti. Aš visai nenoriu gražinti to, ką mano sūnėnas padarė, kad būtų taip nubaustas, tačiau jo prasikaltimas toks, kad jį užtenka vien pasakyti, jog būtų atleista.

„Nebloga pradžia, — pagalvojo Karlas, — bet aš nenoriu, kad jis viską pasakotų. Beje, jis ir negali žinoti. Iš kurgi?“

— Mat jį, — toliau kalbėjo dėdė ir truputį palinko ant bambukinės lazdelės, taip jam išties pavyko pašalinti nereikalingą iškilmingumą, kurį jo pasakojimas buvo beįgaunąs, — mat jį suvedžiojo tarnaitė, Johana Brumer, kokių trisdešimt penkerių metų persona. Aš visai nenoriu žodžiu „suvedžiojo“ įžeisti savo sūnėno, tačiau tam sunku rasti kitą tinkamą žodį.

Karlas, jau gan arti priėjęs prie dėdės, nusigręžė norėdamas esančiųjų veiduose perskaityti, kokį įspūdį jiems padarė pasakojimas. Nė vienas nesijuokė, visi kantriai ir rimtai klausėsi. Juk pagaliau iš senatoriaus sūnėno nesijuokiama pirma pasitaikiusia proga. Greičiau jau galėjai pasakyti, kad kūlikas, tiesa, labai nežymiai, šypsojosi Karlui, tačiau tai, pirma, džiugino kaip šioks toks gyvybės ženklas ir, antra, buvo atleistina, nes Karlas tai, kas dabar buvo viešai paskelbta, kajutėje norėjo paversti didele paslaptimi.

— Ir paskui ta Brumer, — toliau dėstė dėdė, — susilaukė nuo mano sūnėno vaiko, sveiko berniuko, kuris buvo pakrikštytas Jakobu, be abejo, turint galvoje mano menką asmenį, kuris, vien iš visai šalutinių mano sūnėno užuominų, tai merginai, matyt, padarė didelį įspūdį. Laimė, sakau aš. Kadangi tėvai, norėdami išvengti alimentų mokėjimo ar kitokio jiems gresiančio skandalo — aš, turiu pabrėžti, nežinau nei tenykščių įstatymų, nei tėvų nuostatų, — kadangi jie, norėdami išvengti alimentų ir skandalo, išsiuntė savo sūnų, mano mielą sūnėną, į Ameriką neatsakingai, kaip matome, aprūpinę, tai tas vaikinas, nepaisant to, kad Amerikoje dar pasitaiko stebuklų, Likęs pats vienas būtų tuojau pražuvęs kokioje nors Niujorko gatvelėje, jeigu ta mergina nebūtų atsiuntusi man laiško, kuris po ilgų klaidžiojimų užvakar pasiekė mane, su visos los istorijos ir sūnėno aprašymu, bei nepranešusi, koks protingas poelgis, laivo pavadinimo. Jeigu būčiau nusiteikęs jus, mano ponai, užimti, galėčiau paskaityti kelias to laiško vietas, — jis išsitraukė iš kišenės milžiniškus tankiai prirašytus lapus ir pamojavo jais. Tai padarytų įspūdį. Kadangi laiškui būdingas paprastokas, tačiau geranoriškas gudrumas ir jame daug meilės vaiko tėvui. Bet aš nenoriu nei jūsų daugiau užiminėti, negu reikia paaiškinimui, nei sutinkant įžeisti, galimas daiktas, dar egzistuojančius mano sūnėno jausmus, tą laišką, jeigu norės, jis galės perskaityti vienas jam jau paruošto kambario tyloje.

Tačiau Karlas nieko nejautė tai merginai. Vis tolyn besitraukiančios praeities sumaištyje ji sėdėjo savo virtuvėje prie virtuvinės spintelės, atsirėmusi į jos viršų alkūne. Ji spoksodavo į jį, kai jis ateidavo į virtuvę stiklinės vandens tėvui arba pavestas motinos. Kartais ji persikreipusi ant virtuvinės spintelės rašydavo laišką ir semdavosi įkvėpimo Karlo veide. Kartais būdavo užsidengusi akis rankomis ir tada jai galėdavai sakyti ką norėjai. Kartais klūpodavo savo ankštoje kamaraitėje šalia virtuvės ir melsdavosi prieš medinį kryžių: Karlas į ją tuomet nedrąsiai dėbčiodavo praeidamas pro šalį pro truputį pravirų durų plyšį. Kartais ji lakstydavo po virtuvę ir atšokdavo, juokdamasi lyg ragana, atgal, kai jai po kojų pasipainiodavo Karlas. Kartais, Karlui atėjus, ji uždarydavo duris ir tol laikydavo rankoje rankeną, kol jis pareikalaudavo išleisti. Kartais atnešdavo daiktų, kurių jam visai nereikėjo, ir tylomis įsprausdavo į rankas. O kartą ištarė „Karlai“ ir nusivedė jį, neatsitokėjusį nuo tokio netikėto kreipinio, dūsaudama ir skausmingai vaipydamasi į savo kambarėlį ir užrakino duris. Stipriai, kad net užėmė kvapą, apsivijo rankomis jo kaklą ir prašydama, kad jis ją nurengtų, iš tiesų nurengė jį pati ir paguldė savo lovon, tarsi norėdama priėjo daugiau nieko neprileisti ir tik pati glostyti ir popinti iki pasaulio galo. „Karlai, mano Karlai!“ — šaukė ji, tarsi matydama jį ir patvirtindama, kad jį turi, tuo tarpu jis nė trupučio nematė ir nemaloniai jautėsi tarp tiekos šiltų patalų, kuriuos ji, rodės, buvo sudėjusi tamtyč jam. Paskui ji užsigulė ant jo ir norėjo išgauti kažkokių paslapčių, bet jis negalėjo nė vienos pasakyti, ir ji pyko, juokais ar rimtai, purtė jį, klausėsi jo širdies, davė jam taip pat pasiklausyti savo krūtinės, bet negalėjo priversti, kad Karlas tai darytų, spaudė savo nuogą pilvą prie jo kūno, ieškojo ranka taip bjauriai, kad Karlas pakėlė galvą nuo pagalvių, tarp jo kojų, paskui kelis sykius pasidavė pilvu į jį — jam pasirodė, kad ji yra jo paties dalis, ir galbūt todėl pasijuto baisiai reikalingas pagalbos. Paskui po jos daugelio prašymų vėl susieiti verkdamas parsirado savo lovon. Tai buvo viskas, ir iš to dėdė sugebėjo padaryti didžiausią istoriją. Taigi virėja jo taip pat nepamiršo ir pranešė dėdei, kad jis atvyksta. Ji gražiai pasielgė, ir jis gal kada nors galės už tai jai atsiteisti.

— O dabar, — sušuko senatorius, — noriu, kad tu atvirai pasakytum, esu aš tavo dėdė ar ne.

— Tu esi mano dėdė, — pasakė Karlas ir pabučiavo jo ranką ir buvo už tai pabučiuotas į kaktą. — Aš labai džiaugiuosi, kad tave sutikau, tačiau tu klysti manydamas, kad mano tėvai apie tave kalba vien bloga. Ir taip tavo kalboje būta kelių klaidų, tai yra aš manau, kad iš tiesų taip nebuvo. Tačiau tu negali apie viską teisingai spręsti, be to, aš manau, kad nebus labai didelės skriaudos, jeigu ponai liks truputį neteisingai informuoti apie tai, kas jiems ne taip jau labai rūpi.

— Teisingai, — tarė senatorius, privedė Karlą prie aiškiai susidomėjusio kapitono ir paklausė: — Argi mano sūnėnas ne puikus?

— Aš laimingas, — pasakė kapitonas nusilenkdamas taip, kaip moka tiktai kariškai apmokyti žmonės, — susipažinęs su jūsų sūnėnu, pone senatoriau. Mano laivui didelė garbė, kad toksai susitikimas įvyko kaip tik čia. Tačiau kelionė tarpdenyje, matyt, buvo sunki, išties iš kur gali žinoti, ką veži. Mes darome viską, kad kiek įmanoma palengvintume žmonėms, keliaujantiems tarpdenyje, daug daugiau negu, pavyzdžiui, Amerikos linijos, tačiau paversti tokią kelionę malonumu, kas be ko, dar nepavyksta.

— Man ji nepakenkė, — pasakė Karlas.

— Jam ji nepakenkė! — pakartojo garsiai juokdamasis senatorius.

— Tiktai savo lagaminą, bijau, būsiu praradęs, — ir prisiminė viską, kas buvo atsitikę, bei tai, ką dar reikėjo nuveikti, apsidairė ir pamatė, kad visi esantys nebylūs iš pagarbos ir nuostabos yra savo ankstesnėse vietose ir žiūri į jį. Tiktai uosto tarnautojai, kiek tai leido įžvelgti jų savimi patenkinti veidai, rodė apgailestavimą, kad atėjo tokiu netinkamu laiku, ir kišeninis laikrodis, kurį dabar buvo pasidėję priešais, jiems, ko gero, buvo svarbiau už viską, kas vyko ir galbūt dar vyks kambaryje.

Pirmas, atsiliepęs į kapitono džiaugsmą, kad ir kaip keista, buvo kūrikas.

— Aš jus nuoširdžiai sveikinu, — pasakė jis ir pakratė Karlo ranką, tuo norėdamas pareikšti kažką panašaus į pripažinimą. Kai paskui norėjo taip pat kreiptis į senatorių, šis atsitraukė atgal, tarsi kūrikas tuo būtų viršijęs savo teises: ir kūrikas tuojau pat atsisakė savo ketinimų.

Tačiau kiti dabar suprato, kas darytina, ir kaipmat susigrūdo aplink Karlą ir senatorių. Tad Karlą pasveikino netgi Šubalas, o jis priėmė sveikinimą ir padėkojo. Paskutiniai, vėl įsivyravus ramybei, priėjo uosto tarnautojai ir ištarė du angliškus žodžius, kurie nuskambėjo juokingai.

Senatorius buvo nusiteikęs, kad iki galo patirtų malonumą, priminti sau ir kitiems ne tokius svarbius dalykus, ir visi tai ne tik kentė, bet ir susidomėję klausėsi. Taip jis paminėjo, kad persirašė į savo užrašų knygelę virėjos laiške paminėtas Karlo ypatingas žymes, manydamas, kad galbūt teks jomis pasinaudoti. Ir dabar, kūrikui nepakenčiamai malant liežuviu, išsitraukęs vien prasiblaškymui knygelę ir bandęs lyginti detektyviškai nelabai teisingas virėjos pastabas su Karlo išvaizda.

— Šit kaip žmogus randi sūnėną! — užbaigė jis tokiu tonu, tarsi darsyk būtų norėjęs sulaukti sveikinimų.

— Kas dabar laukia kūriko? — paklausė Karlas visai ne į temą paskutiniams dėdės žodžiams. Jis manė, kad jo dabartinė padėtis leidžia sakyti viską, ką mano.

— Kūriko laukia tai, ko jis vertas, — atsakė senatorius, — ir ką ponas kapitonas laikys teisinga. Aš manau, kad apie kūriką mes užtektinai ir net per daug prisiklausėme, ir tam kiekvienas čia esantis tikrai pritars.

— Tai juk nesvarbu, kai ieškoma teisingo sprendimo, — pasakė Karlas. Jis stovėjo tarp dėdės ir kapitono ir tarėsi, galbūt dėl tos padėties, galįs nulemti sprendimą.

Nepaisant to, kūrikas, rodės, jau nieko gero nebesitikėjo. Rankas jis buvo pusiau užkišęs už kelnių diržo, kuris nuo jo nervingo muistymosi buvo išlindęs sykiu su languotų marškinių kraštu. Tatai jo nė kiek nejaudino: jis buvo išliejęs visą savo širdgėlą, ir dabar tegu visi pamato tuos kelis skarmalus, kuriuos jis apsivilkęs, ir tada jį išneša. Jis manė, kad šią paskutinę paslaugą jam suteiks tarnas ir Šubalas kaip žemiausi pagal rangą iš čia esančių. Šubalui tada bus ramu ir nereikės pulti į neviltį, kaip buvo sakęs vyriausiasis kasininkas. Kapitonas galės priimti vien tiktai rumunus, visur bus kalbama rumuniškai, ir tada išties gal viskas bus geriau. Joks kūrikas nekels triukšmo centrinėje kasoje, tiktai jo paskutinis pasispardymas bus gan maloniai prisimenamas, kaip, pasak senatoriaus, kuris primygtinai tai pabrėžė, suteikęs progą atpažinti sūnėną. Tasai sūnėnas, kas be ko, prieš tai nesyk stengėsi jam padėti ir todėl pirma laiko atsidėkojo už jo paslaugą atpažįstant; kūrikui net į galvą neatėjo dabar iš jo dar ko nors reikalauti. Beje, nors jis ir senatoriaus sūnėnas, tačiau dar toli gražu ne kapitonas, o kaip tik iš kapitono burnos pasigirs galutinis piktas žodis. Tad kūrikas stengėsi nežiūrėti į Karlą, bet, deja, tame priešų kambaryje nebuvo kitos ramios vietos jo akims.

— Suprask gi padėtį, — pasakė senatorius Karlui, — čia, matyt, ne vien tiktai teisingumo reikalas, bet ir disciplinos. Ir viena, ir antra, ypač antra, yra pono kapitono žinioje.

— Tai jau taip, — sumurmėjo kūrikas.

Kas tai girdėjo, sutrikęs šyptelėjo.

— O mes jau ir taip tiek pritrukdėme ponui kapitonui tvarkyti tarnybinius reikalus, kurių, atvykus į Niujorką, be abejonės, susikaupė devynios galybės, jog pats laikas palikti laivą, nes, negana to, dar visiškai be reikalo įsikišime ir į šį nereikšmingą dviejų mašinistų ginčą ir paversime įvykiu. Aš, beje, visiškai suprantu tavo veiksmus, mielas sūnėne, tačiau kaip tik tai duoda man teisę tave iš čia kuo greičiau išvesti.

— Aš tučtuojau liepsiu paruošti jums valtį, — pasakė kapitonas, Karlo nuostabai, nė kiek neprieštaraudamas dėdės žodžiams, kuriuos, be abejo, buvo galima suprasti kaip savęs pažeminimą. Vyriausiasis kasininkas kuo greičiau prišoko prie rašomojo stalo ir telefonu perdavė kapitono įsakymą botsmeisteriui.

„Laikas nelaukia, — tarė sau Karlas, — bet neįžeisdamas visų aš nieko negaliu padaryti. Aš juk negaliu dabar palikti dėdės, kai jis mane vos surado. Kapitonas, tiesa, mandagus, tačiau tai ir viskas. Sulig disciplina baigiasi jo mandagumas, ir dėdė jam tikrai viską pasakė taip kaip galvojo. Su Šubalu aš nenoriu kalbėti, man netgi gaila, kad padaviau jam ranką. O visi kiti žmonės yra niekas“.

Ir jis taip galvodamas lėtai priėjo prie kūriko, ištraukė jo dešinę ranką iš už diržo ir palaikė žaisdamas savojoje.

— Kodėl gi tu nieko nesakai? — paklausė jis. — Kodėl su viskuo sutinki?

Kūrikas tiktai suraukė kaktą tarsi ieškodamas žodžių tam, ką nori pasakyti. Apskritai jis težiūrėjo į Karlo ir savo ranką.

— Tu buvai skriaudžiamas kaip niekas kitas laive, aš tai gerai žinau. — Ir Karlas patraukė savo pirštus tarp kūriko pirštų, o tas dairėsi blizgančiomis akimis aplink, tarsi patirdamas palaimą, dėl kurios ant jo niekas neturėtų pykti.

— Tačiau tu turi priešintis, sakyti „taip“ arba „ne“, kitaip žmonės nežinos tiesos. Tu privalai man pasižadėti, kad klausysi manęs, nes aš pats, ne be pagrindo bijau, daugiau nebegalėsiu tau padėti. — Ir Karlas pravirko, bučiuodamas kūriko ranką, ir priglaudė tą suskirdusią, beveik negyvą ranką prie savo skruosto kaip turtą, su kuriuo tenka skirtis. Bet čia prie jo priėjo senatorius ir atitraukė, nors ir labai švelniai, į šalį.

— Kūrikas tave, atrodo, bus užbūręs, — pasakė jis ir supratingai pasižiūrėjo per Karlo galvą į kapitoną. — Tu jauteisi visų apleistas, ir tada sutikai kūriką, ir esi jam dabar dėkingas, tai yra pagirtina. Tačiau nenueik su tuo, dėl manęs, per toli ir mokykis suvokti savo padėtį.

Priešais duris kilo triukšmas, buvo girdėti riksmai, ir net atrodė, lyg kas šiurkščiai veržtųsi į vidų. Pro duris įžengė jūreivis, truputį apsileidęs, apsirišęs moteriška prijuoste.

— Tenai už durų žmonės, — sušuko jis ir pasimuistė, tarsi dar tebebūtų grūstyje. Pagaliau atsitokėjo ir norėjo atiduoti pagarbą kapitonui, bet pastebėjo moterišką prijuostę, nusiplėšė ją, numetė ant grindų ir sušuko:

— Kur tai matyta, jei man užrišo moterišką prijuostę.

Bet paskui sumušė kulnais ir atidavė pagarbą. Kažkas bandė juoktis, bet kapitonas griežtai sudraudė:

— Kieno čia tokia gera nuotaika? Kas gi ten už durų?

— Mano liudytojai, — pasakė Šubalas, išeidamas į priekį, — aš nuolankiai atsiprašau už netinkamųjų elgesį. Žmonės po reiso tarsi pašėlsta.

— Tučtuojau pakvieskite juos čionai! — įsakė kapitonas ir iškart po to atsigręžęs į senatorių mandagiai, bet greitai pasakė: — Malonėkite dabar, gerbiamas pone senatoriau, su savo sūnėnu eiti paskui jūreivį, kuris jus nuves į valtį. Aš net nesakysiu, koks malonumas ir kokia garbė man buvo su jumis asmeniškai susipažinti, pone senatoriau. Aš trokšte trokštu, kad kuo greičiau pasitaikytų proga pratęsti su jumis, pone senatoriau, mūsų nutrauktą pokalbį apie Amerikos laivyną ir paskui vėl taip pat maloniai jį baigti kaip šiandien.

— Kol kas man užtenka šito vieno sūnėno, — atsakė dėdė juokdamasis. — O dabar labai dėkoju jums už malonų priėmimą ir likite sveiki. Beje, nėra taip jau visai neįmanoma, kad mes, — jis nuoširdžiai priglaudė Karlą prie savęs, — vykdami į Europą, galbūt susieitume su jumis ilgesniam laikui.

— Aš labai džiaugčiausi, — pasakė kapitonas. Abu ponai paspaudė viens kitam rankas, Karlas tespėjo tylomis ir trumpam paduoti kapitonui ranką, nes tą jau užėmė gal kokia penkiolika žmonių, kurie įėjo į kabinetą, vadovaujami Šubalo, truputį sutrikę, bet labai triukšmingai. Jūreivis paprašė senatoriaus, kad leistų jam eiti pirma, ir tada perskyrė būrį, padarydamas vietos jam ir Karlui, kurie lengvai praėjo tarp jiems besilenkiančių žmonių. Atrodė, jog tie iš esmės geraširdžiai žmonės Šubalo kivirčą su kūriku laikė pokštu ir tebesišaipė iš jo net prieš kapitoną. Karlas tarp jų pastebėjo ir virtuvės darbininkę Linę, kuri, linksmai jam merkdama, rišosi jūreivio jai pamėtėtą prijuostę, nes ta buvo jos.

Toliau sekdami paskui jūreivį jie išėjo iš kabineto ir įsuko į mažą koridorių, kuris juos už kelių žingsnių privedė prie durų, už kurių trumpi laiptai ėjo prie jiems jau paruoštos valties. Valtyje buvę jūreiviai, vedlys pas juos dryktelėjo vienu šuoliu, pakilo ir atidavė pagarbą. Senatorius dar kaip tik spėjo perspėti Karlą, kad atsargiai liptų, ir tas būdamas ant viršutinės pakopos pratrūko garsiai raudoti. Senatorius pakišo savo dešinę po Karlo smakru, tvirtai priglaudė prie savęs ir ėmė glostyti kaire ranka. Taip jie lėtai laiptas po laipto lipo žemyn ir įžengė susiglaudę į valtį, kur senatorius pasodino Karlą geron vieton kaip tik priešais save. Senatoriui davus ženklą, jūreiviai atsistūmė nuo laivo ir iškart ėmė energingai irtis. Vos tiktai jie nutolo nuo laivo per kelis metrus, Karlas netikėtai atrado, kad jie yra kaip tik toje laivo pusėje, kur išeina centrinės kasos langai. Jie visi trys buvo apgulti Šubalo liudytojų, kurie draugiškai juos sveikino ir mojo, net dėdė padėkojo, o vienas jūreivis sugebėjo padaryti tokį triuką — nesiliaudamas tolygiai irkluoti pasiuntė ranka oro bučinį. Iš tiesų atrodė, kad jokio kūriko nebeliko. Karlas gerai įsižiūrėjo į dėdę, su kuriuo beveik rėmėsi keliais, ir suabejojo, ar tas žmogus kada nors jam galės pakeisti kūriką. Dėdė taip pat vengė jo žvilgsnio ir žiūrėjo į bangas, supančias jų valtį.

ANTRAS SKYRIUS Dėdė

Dėdės namuose Karlas greit priprato prie naujų sąlygų. Dėdė jam visur maloniai padėjo, ir Karlui nereikėjo mokytis iš blogos patirties, kuri paprastai apkartina pirmas dienas užsienyje.

Karlo kambarys buvo septintame aukšte, šešis žemutinius to namo aukštus ir dar tris po žeme užėmė dėdės biznio patalpos. Šviesa, krintanti į jo kambarį pro du langus ir balkono duris, Karlą visąlaik stebino, kai jis rytą čionai ateidavo iš mažo miegamojo. Kurgi jis būtų gyvenęs, jeigu būtų išlipęs į krantą kaip vargšas mažas atvykėlis? Ko gerojo dėdė, puikiai žinantis imigracijos įstatymus, tai net laikė visiškai įmanoma, būtų visai net neįleidę į Jungtines Valstijas, o išsiuntę namo, visiškai nekreipdami dėmesio į tai, kad jis nebeturi tėvynės. Mat užuojautos čia negalėjai tikėtis, ir buvo visiškai teisinga tai, ką šia tema Karlas buvo skaitęs apie Ameriką, atrodo, kad tiktai laimės kūdikiai čia mėgavosi laime tarp nerūpestingų savo aplinkos veidų.

Siauras balkonas priešais jo kambarį ėjo per visą jo ilgį. Karlo gimtajame mieste jis, ko gero, būtų buvęs aukščiausias apžvalgos taškas, tuo tarpu čia tegalėjai apžvelgti ne ką daugiau kaip vieną gatvę, kuri tarp dviejų eilių tiesiog nukapotų namų tarsi bėgdama driekėsi į tolį, kur iš miglos kilo didingos katedros kontūrai. Ir tiek rytą, tiek vakare, tiek sapnuojant naktį toje gatvėje vyko tirštas judėjimas, kuris, žiūrint iš viršaus, atrodė kaip iš vis naujų sudėtinių dalių Šubertas iškreiptų žmonių figūrų ir įvairiausių važiuoklių stogų mišinys, iš kurio kilo naujas, padaugintas, dar klaikesnis triukšmo, dulkių ir, kvapų mišinys, ir visa tai buvo užlieta ir prisigėrę galingos šviesos, kurią daiktų gausa nuolatos sklaidė, nešė tolyn ir vėl krūvon, ir apkvaitusiai akiai visa tai atrodė taip kūniška, tarsi virš tos gatvės kiekvieną akimirką būtų visa jėga daužomas vis naujas visą ją dengiantis stiklas. Visame kame atsargus dėdė patarė Karlui kol kas niekuo rimtu neužsiimti. Tegu jis viską tikrina ir stebi, bet nepasiduoda jokiems kerams. Pirmos europiečio dienos Amerikoje — tai tarsi gimimas, ir jeigu čia, tegu tiktai Karlas be reikalo neišsigąsta, greičiau priprantama, negu iš anapus įžengiama žmonių pasaulin, tai reikia nepamiršti, kad pirmo įspūdžio kojos visuomet netvirtos ir kad per tai visi kiti sprendimai, kuriais čia norima vadovautis gyvenime, gali būti sujaukti. Jis pats pažinojęs atvykėlių, kurie, pavyzdžiui, užuot laikęsi šių gerų principų, per dienas stovėję balkone ir kaip pasimetusios avys spoksoję į gatvę. Tatai būtinai sumaišo protą! Šitaip nieko neveikiant vienam žavėtis veiklia Niujorko diena esą galima turistui ir galbūt, su tam tikrom išlygom, netgi patartina, o tam, kuris nori čia likti, esą pražūtinga, šiuo atveju tai kaip tik tinkamas žodis, nors ir kiek perdėtas. Ir dėdė iš tiesų piktai perkreipdavo veidą, kai jis atėjęs aplankyti, visuomet tiktai kartą per dieną ir, beje, skirtingu laiku, rasdavo Karlą balkone. Karlas tuojau tai pastebėjo ir po to kiek galėdamas draudė sau malonumą stovėti balkone.

Tai buvo toli gražu ne vienintelis Karlo malonumas. Jo kambaryje stovėjo amerikietiškas stalas to puikaus modelio, kokio jo tėvas jau seniai troško ir dairėsi įvairiose varžytynėse, norėdamas nupirkti už prieinamą kainą, bet vis neįstengė iš savo menkų lėšų. Tas stalas, žinoma, buvo nepalyginamas su tariamai amerikietiškais stalais, randamais Europos varžytynėse. Jis, pavyzdžiui, turėjo savo antstate šimtą įvairiausio dydžio skyrių, ir net pats sąjungos prezidentas kiekvienai savo bylai būtų radęs vietos, be to, sukant rankenėlę buvo galima skyrius pagal poreikį keisti ir formuoti. Plonos šoninės sienelės lėtai nusileisdavo ir sudarydavo dugną arba viršų naujo skyriaus; nuo vieno vienintelio pasukimo antstatas visiškai kitaip atrodydavo, ir viskas darėsi, priklausomai nuo rankenėlės sukimo, lėtai arba beprotiškai greitai. Tai buvo naujausias atradimas, tačiau Karlui labai priminė prakartėles, rodomas iš nuostabos išsižiojusiems vaikams per Kalėdų muges, ir Karlas dažnai žiemiškai apsimuturiavęs stovėdavo prieš jas ir be perstogės lygindavo, kaip seno žmogaus sukama rankena veikia prakartėlės figūras, kaip trūkčiodami artinasi Trys karaliai, blyksi žvaigždė ir nedrąsiai juda šventojo tvarto figūros. Ir visąlaik jam atrodė, kad mama, stovinti už jo, nepakankamai atidžiai viską seka, jis prisitraukdavo ją prie savęs, kad jaustų nugara, ir tol rodydavo garsiai šaukdamas įvairius slaptus reiškinius, tarkim kiškiuką, vis pasistojantį priekyje žolėje ant užpakalinių kojų ir vėl pasiruošiantį nešti kudašių, kol mama jam užimdavo burną ir, ko gero, vėl nugrimzdavo į ankstesnį išsiblaškymą. Stalas, žinoma, buvo pagamintas ne tam, kad vien primintų tokius dalykus, tačiau išradimų istorijoje, matyt, būta panašaus neaiškaus ryšio kaip Karlo prisiminimuose. Dėdė, skirtingai negu Karlas, visiškai nesižavėjo tuo rašomuoju stalu, jis tiktai norėjo įtaisyti Karlui padorų stalą, ir rašomieji stalai dabar visi buvo su tokia nauja įranga, kurios privalumas buvo tas, kad ją galėjai nebrangiai pritaikyti ir seniems stalams. Šiaip ar taip, dėdė nepamiršo Karlui patarti, kad kuo mažiau naudotų reguliatorių; kad sustiprintų šio savo patarimo poveikį, dėdė tvirtino, jog ta mašinerija labai jautri, lengvai sugadinama, o jos pataisymas itin brangus. Buvo nesunku suprasti, jog tos jo pastabos niekuo nepagrįstos; kita vertus, dėdė paprasčiausiai galėjo užfiksuoti reguliatorių, tačiau to nedarė.

Pirmomis dienomis, kai Karlas su dėde, savaime suprantama, dažnai kalbėdavosi, Karlas papasakojo, kad namie jis, tiesa, mažai, bet mielai skambino pianinu, kas be ko, ne kažin ką gebąs, tiek kiek mama spėjo išmokyti. Karlas puikiai suprato, kad toksai pasakojimas — tai kartu ir prašymas įtaisyti pianiną, bet jis jau buvo pakankamai apsidairęs, kad žinotų, jog dėdei tikrai nereikia taupyti. Nepaisant to, jo prašymas buvo išpildytas, tiesa, ne tuojau pat, — po kokių aštuonių dienų dėdė beveik nenorom prisipažinimo tonu pasakė, kad pianinas ką tik pristatytas ir Karlas galįs, jeigu norįs, stebėti jo pakilimą. Tai buvo, kas be ko, lengvas darbas, tačiau ne ką lengvesnis už patį atvežimą, nes name buvo atskiras liftas baldams, kuriame be vargo galėjo tilpti visas baldų furgonas, ir tuo liftu pianinas pakilo į Karlo kambarį. Pats Karlas, žinoma, galėjo važiuoti tuo pačiu liftu su pianinu ir transporto darbininkais, bet kad čia pat greta buvo laisvas žmonių liftas, tai jis važiavo juo, reguliuodamas svirtelę taip, kad visąlaik būtų vienodame aukštyje su kitu liftu ir be perstogės žiūrėjo pro stiklinę sieną į gražų instrumentą, kuris dabar buvo jo. Kai tas jau stovėjo jo kambaryje ir jis išgavo pirmus akordus, jį apėmė toks kvailas džiaugsmas, kad, užuot toliau skambinęs, pašoko ir atsitraukęs kelis žingsnius, įsirėmęs rankomis į šonus iš tolo gėrėjosi pianinu. Ir kambario akustika buvo puiki, ji prisidėjo prie to, kad galutinai išnyktų pradinis truputį nemalonus įspūdis, jog gyvena geležiniame name. Iš tiesų kambaryje, kad ir koks geležinis namas atrodė iš lauko, jo geležinių konstrukcijos dalių visai nebuvo matyti, ir niekas nebūtų galėjęs nurodyti nė mažiausios įrangos detalės, kuri kaip nors būtų trikdžiusi tobulą kambario jaukumą. Karlas iš pradžių daug tikėjosi iš savo skambinimo ir nesigėdino bent jau prieš užmigdamas pagalvoti apie betarpišką galimybę skambinimu veikti amerikietišką gyvenimą. Kas be ko, keista buvo girdėti, kaip jis prieš atidarytus langus triukšmingame ore skambina seną savo tėvynės kareivių dainą, kurią kareiviai vakare, užgulę kareivinių langus ir žiūrėdami į tamsią aikštę, dainuodavo vieni kitiems — bet kai paskui pasižiūrėdavo į gatvę, ji būdavo nepasikeitusi ir tiktai maža dalis didelio amžino judėjimo, kurio negalėjai savintis, nežinodamas visų aplink veikiančių jėgų. Dėdė kentė skambinimą pianinu, nesakė nieko prieš, juolab kad Karlas, ir jo raginamas, retai sau leisdavo šį malonumą; jis, beje, net atnešė Karlui amerikietiškų maršų natų ir, žinoma, nacionalinio himno; tačiau to nebuvo galima aiškinti vien meile muzikai, kai jis vieną dieną visai rimtai paklausė Karlo, ar tas nenorėtų mokytis griežti smuiku ir pūsti valtornos.

Pirmas ir svarbiausias Karlo uždavinys, žinoma, buvo mokytis anglų kalbos. Jaunas aukštosios prekybos mokyklos profesorius rytą septintą valandą ateidavo į Karlo kambarį ir jau rasdavo jį prie rašomojo stalo vartantį sąsiuvinius arba vaikštantį pirmyn atgal ir mintinai kartojantį žodžius. Karlas puikiai suprato, kad mokytis anglų kalbos reikia kuo skubiau ir kad tai jam geriausia proga nudžiuginti dėdę greita pažanga. Ir iš tiesų jam tai greitai pavyko, mat iš pradžių tiktai sveikindavosi ir atsisveikindavo su dėde angliškai, tačiau ilgainiui vis didesnė jų pokalbių dalis vyko angliškai ir dėl to tuo pačiu ėmė megztis vis intymesnės temos. Kai Karlas vieną vakarą padeklamavo amerikietišką eilėraštį, kuriame buvo vaizduojamas gaisras, dėdė net nustėro iš pasitenkinimo. Jie tada abu stovėjo prie Karlo kambario lango, dėdė žiūrėjo į lauką, kur bet kokia dangaus šviesa jau buvo išnykusi, ir įsijautęs lėtai ir tolygiai plojo rankomis, o Karlas stovėjo išsitiesęs šalia ir išsproginęs akis spaudė iš savęs eiles.

Kuo geriau Karlas kalbėjo angliškai, tuo labiau dėdė norėjo suvesti jį su savo pažįstamais ir kiekvienu atveju stengėsi, kad per tokius susitikimus kol kas visada greta Karlo būtų anglų kalbos profesorius. Pats pirmas pažįstamas, kuriam Karlas vieną rytą buvo pristatytas, buvo lieknas, jaunas, neįtikėtinai lankstus žmogus, kurį dėdė ypač girdamas atvedė į Karlo kambarį. Jis, matyt, buvo vienas iš tų daugelio, tėvų požiūriu, nenusisekusių milijonierių sūnų, kurių gyvenimas vyko taip, kad paprastas žmogus net vienos eilinės to jauno žmogaus dienos negalėjo įsivaizduoti be skausmo. Ir tarsi jis tai būtų žinojęs ar nutuokęs ir priėmęs kiek išgali, aplink jo lūpas ir akis nuolat švietė laiminga šypsena, skirta jam, jo pašnekovui ir visam pasauliui.

Su tuo jaunuoliu, ponu Maku, dėdei primygtinai rekomenduojant, buvo sutarta kartu jodinėti pusę šešių ryto jojimo mokykloje arba lauke. Karlas iš pradžių dvejojo, ar verta sutikti, kadangi dar niekad nebuvo sėdėjęs ant arklio ir iš pradžių norėjo truputį pasimokyti joti, bet kad dėdė ir Makas jį taip labai įkalbinėjo ir vaizdavo jojimą vien kaip pramogą ir sveiką sportą, bet visai ne meną, tai pagaliau sutiko. Ir dabar turėjo jau pusę penkių ristis iš lovos, jam tai dažnai būdavo labai sunku, nes privalėdavo visą dieną būti nuolatos sukaupęs dėmesį, todėl jį tiesiog marindavo miegas, tačiau vonioje tuojau liaudavosi gailėjęsis. Per visą vonios ilgį ir plotį viršuje ėjo dušo rėtis — koks bendramokslis namie, kad ir labai turtingas, turėjo tokį malonumą, be to, vien tiktai sau — ir Karlas išsitiesdavo kiek ilgas, toje vonioje jis galėjo išskėsti rankas, ir leisdavo ant savęs drungno, karšto, vėl drungno ir pagaliau ledinio vandens sroves pagal norą tai per dalį, tai per visą plotą. Tarsi dar truputį pratęsdamas miego malonumą gulėdavo vonioje ir su ypač dideliu pasimėgavimu gaudydavo užmerktais akių vokais paskutinius atskirai krintančius lašus, kurie paskui, atmerkus vokus, tekėdavo per veidą.

Jojimo mokykloje, kur jį išsodindavo aukštas didelis automobilis, jo jau laukdavo anglų kalbos profesorius, tuo tarpu Makas beveik visuomet vėluodavo. Bet jis galėjo sau leisti vėluoti, nes tikrasis jodinėjimas prasidėdavo tik tada, kai prisistatydavo jis. Ar kad arkliai nusipurtydavo pusiausnūdą, jam įėjus, ar botagas imdavo garsiau pliaukšėti viduje, ar kad ratu einančioje galerijoje staiga prigužėdavo žmonių, žiūrovų, arklininkų, jojimo mokinių ar kas jie ten buvo? Karlas tą laiką, kai Mako dar nebūdavo, išnaudodavo tam, kad vis dėlto truputį pasimokytų bent jau pačių primityviausių jojimo gudrybių. Tenai buvo labai ilgas žmogus, vos pakėlęs ranką pasiekdavęs paties aukščiausio arklio kušterą ir duodavęs Karlui visados vos penkiolika minučių trunkančią jojimo pamoką. Karlo pasiekimai buvo ne kažin kokie, ir jis galėjo be perstogės mokytis daugelio angliškų skundo šūksnių, kuriuos jis tos pamokos metu uždusęs siųsdavo savo anglų kalbos profesoriui, miegūstai remiančiam durų staktą. Tačiau nepasitenkinimas jodinėjimu beveik visai praeidavo tada, kai ateidavo Makas. Ilgasis žmogus būdavo išsiunčiamas, ir vis dar pusiautamsėje salėje tebūdavo girdėti šuoliuojančių arklių kanopų bilsmas ir matyti vien tiktai Mako pakelta ranka, kuria jis duodavo Karlui komandas. Po pusvalandžio tokio tarsi sapne vykstančio malonumo būdavo sustojama. Makas labai skubėdavo, jis atsisveikindavo su Karlu, kartais paplekšnodavo jam per skruostą, kai būdavo ypač patenkintas jo jojimu, ir dingdavo, per tą didelį skubėjimą net nenueidamas sykiu su Karlu iki durų. Tada Karlą į automobilį pasiimdavo profesorius, ir jie važiuodavo į savo anglų kalbos pamoką daugiausia aplinkkeliais, nes važiuoti per didžiosios gatvės, beje, vedusios nuo dėdės namų tiesiai į jojimo mokyklą, grūstį būtų per ilgai užtrukę. Apskritai bent jau šios anglų profesoriaus palydos greit baigėsi, nes Karlas, priekaištavęs sau, kad be reikalo tamposi į jojimo mokyklą ir vargina tą žmogų, juolab kad bendravimas su Maku buvo labai paprastas, paprašė dėdę atleisti profesorių nuo tos pareigos. Kiek pagalvojęs, dėdė šį jo prašymą patenkino. — Gan ilgai truko, kol dėdė ryžosi bent kiek atskleisti Karlui savo biznį, nors Karlas dažnai to pageidaudavo. Tai buvo savotiška komiso ir ekspedicijos įmonė, kokių, kiek Karlas prisiminė, Europoje galbūt net nebuvo. Ji vertėsi tarpininkavimu, tačiau prekės buvo ne pristatomos iš gamintojo vartotojui arba, tarkim, pirkliui, o tarpininkaujama pristatant prekes ir žaliavas dideliems fabrikų karteliams ir keitimuisi jomis tarp jų. Taigi buvo verčiamasi milžiniškų apimčių pirkimu, sandėliavimu, pristatymu ir pardavimu, ir tai reikalavo tikslaus, nuolatinio telefono ir telegrafo ryšio su klientais. Telegrafų salė todėl buvo ne mažesnė, o didesnė už gimtojo miesto telegrafo įstaigą, kurią Karlas buvo kartą perėjęs, laikydamasis už vieno pažįstamo bendramokslio rankos. Telefonų salėje, kur tik žvelgei, varstėsi telefono būdelių durys, o nuo skambėjimo sukosi galva. Dėdė atidarė artimiausias iš tų durų, ir tenai ryškioje elektros šviesoje sėdėjo tarnautojas, abejingas bet kokiam varstymui, su plienine juosta ant galvos, prispaudusią prie ausų ausines. Dešinė ranka gulėjo ant stalelio, tarsi būtų ypač sunki, ir tiktai pirštai, laikantys pieštuką, trūkčiojo nežmoniškai tolygiai ir greitai. Jo kalbamon tūton sakomi žodžiai buvo labai šykštūs, ir dažnai atrodė, kad jis net kažką nori prieštarauti kalbėtojui, kažko tiksliau paklausti, tačiau tam tikri girdimi žodžiai vertė, nespėjus įvykdyti savo ketinimo, nuleisti akis ir rašyti. Be to, jam ir nevalia buvo kalbėti, kaip tyliai paaiškino dėdė, nes tuos pačius pranešimus, kuriuos priiminėjo tas žmogus, tuo pačiu metu fiksavo dar du tarnautojai ir paskui lygino, taigi apsirikti buvo neįmanoma. Tą pačią akimirką, kai dėdė ir Karlas išėjo pro duris, vidun įsmuko praktikantas ir išėjo su į tą laiką prirašytu lapu. Vidury salės be perstogės nuolatos šen ir ten lakstė žmonės. Nė vienas nesisveikino, sveikinimasis čia buvo panaikintas, kiekvienas taikėsi prie pirma einančio žingsnių ir žiūrėjo į grindis arba, matyt, permetinėjo akimis atskirus žodžius ar skaitmenis popieriuose, laikomuose rankose ir jam bėgant besiplaikstančiuose.

— Tu išties daug pasiekei, — pasakė Karlas kartą jiems einant per įmonę, kuriai apžiūrėti būtų reikėję daugelio dienų, netgi jeigu būtum norėjęs kiekvieną skyrių vien pamatyti.

— Ir žinok, kad viską aš pats sukūriau prieš trisdešimt metų. Tuomet uosto kvartale turėjau nedidelę krautuvėlę; jeigu tenai per dieną buvo iškraunamos penkios dėžės, tai būdavo daug, ir aš pasipūtęs eidavau namo. Šiandien turiu trečius pagal dydį sandėlius uoste, ir ta krautuvėlė yra šešiasdešimt penktosios mano krovikų brigados valgomasis ir įnagių podėlis.

— Tai tiesiog kaip stebuklas, — pasakė Karlas.

— Viskas čia vyksta labai greit, — pasakė dėdė ir nutraukė pokalbį.

Vieną dieną dėdė atėjo kaip tik prieš pietus, kuriuos Karlas kaip paprastai ruošėsi valgyti vienas, ir liepė jam tuojau apsirengti juodai ir eiti su juo pietų, kuriuose dalyvaus du jo biznio draugai. Karlui rengiantis gretimame kambaryje, dėdė atsisėdo prie rašomojo stalo ir peržiūrėjo ką tik baigtą anglų kalbos užduotį, trenkė ranka į stalą ir sušuko:

— Išties puiku!

Karlui po tos pagyros, be abejo, buvo daug lengviau rengtis, tačiau jis išties jau gan tvirtai jautėsi anglų kalboje.

Dėdės valgomajame, kurį prisiminė dar iš pirmo vakaro, kai čionai atvyko, sveikindamiesi pakilo du dideli stori ponai, vienas toksai Grynas, antras toksai Polanderis, kaip vėliau paaiškėjo kalbantis prie stalo. Mat dėdė paprastai nieko nesakydavo apie kokius nors savo pažįstamus ir visuomet Karlui pačiam palikdavo pamatyti kas būtina arba įdomu. Po to, kai valgant buvo aptarti intymūs biznio reikalai, Karlui tai buvo gera biznio išsireiškimų pamoka, ir Karlui buvo duota tylomis pavalgyti, tarsi jis būtų vaikas, kuriam svarbiausia sočiai maitintis, ponas Grynas pasilenkė prie Karlo ir aiškiai, stengdamasis kuo raiškiau tarti angliškai, paklausė, kokie apskritai pirmi jo įspūdžiai Amerikoje. Karlas aplink įsivyravus mirtinai tylai gan išsamiai atsakė, tarpais šnairomis dirsčiodamas į dėdę ir stengdamasis įsiteikti truputį niujorkiško atspalvio kalba. Po vieno išsireiškimo visi trys ponai net nusikvatojo, ir Karlas jau išsigando padaręs šiurkščią klaidą; bet ne, jis, kaip paaiškino Polanderis, netgi labai vykusiai išsireiškė. Tam Polanderiui Karlas, atrodo, apskritai labai patiko, ir kai dėdė ir ponas Grynas vėl įsigilino į biznio reikalus, jis iš pradžių išsiklausinėjo apie jo pavardę, kilmę ir kelionę, paskui pagaliau, kad Karlas galėtų atsipūsti, juokdamasis, krenkšėdamas ir skubėdamas papasakojo apie save ir savo dukterį, su kuria gyveno nedideliame dvare netoli Niujorko, kur, kas be ko, leido tik vakarus, nes buvo bankininkas ir pareigos jį laikė Niujorke visą dieną. Karlas taip pat tuojau buvo nuoširdžiai pakviestas atvažiuoti į tą dvarą, toksai šviežiai iškeptas amerikietis kaip Karlas, be abejo, jaučiąs poreikį kartais pailsėti nuo Niujorko. Karlas tučtuojau paprašė dėdės leidimo priimti šį kvietimą ir dėdė tą leidimą regis, su džiaugsmu davė, tačiau nenurodydamas tikslios datos ar bent kiek pasvarstęs, kaip tikėjosi Karlas ir ponas Polanderis.

Bet jau kitą dieną Karlas buvo pakviestas į vieną dėdės kabinetą (dėdė turėjo dešimt įvairių kabinetų vien tame name), kur rado dėdę ir poną Polanderį nebyliai išsidrėbusius foteliuose.

— Ponas Polanderis, — pasakė dėdė, jis buvo vos matomas kambario prieblandoje, — ponas Polanderis atvyko vežtis tavęs į dvarą, kaip mes vakar buvom sutarę.

— Aš nežinojau, kad jau šiandien važiuosim, — atsakė Karlas, — kitaip būčiau pasiruošęs.

— Jeigu tu nepasiruošęs, tai galbūt atidedam vizitą kitam kartui, — tarė dėdė.

— Kokių čia reikia pasiruošimų! — sušuko ponas Polanderis. — Jaunas žmogus visuomet pasiruošęs.

— Aš ne dėl jo sakau, — tarė dėdė, atsigręžęs į savo svečią, — jam dar reikėtų grįžti į savo kambarį, ir tai jus užlaikytų.

— Galės nueiti, — atsakė ponas Polanderis, — aš numačiau, kad galim truputį sugaišti, ir anksčiau baigiau darbą.

— Matai, — tarė dėdė, — kokių keblumų tavo vizitas jau spėjo sukelti.

— Man labai gaila, — pasakė Karlas, — bet aš tuoj apsisuksiu, — ir jau norėjo bėgti.

— Per daug neskubėkite, — tarė ponas Polanderis. — Jūs man nesukėlėte jokių keblumų, o jūsų apsilankymu aš nuoširdžiai džiaugiuosi.

— Tu praleisi rytoj jojimo pamoką ar jau atšaukei ją?

— Ne, — atsakė Karlas, tas vizitas, kuriuo taip džiaugėsi, jau ėmė jį slėgti, — aš juk nežinojau...

— Ir vis tiek nori važiuoti? — toliau klausinėjo dėdė.

Ponas Polanderis, tas malonus žmogus, atėjo jam į pagalbą.

— Važiuodami mes stabtelsim prie jojimo mokyklos ir sutvarkysim tą reikalą.

— Tai jau kas kita, — tarė dėdė, — tačiau juk tavęs lauks Makas.

— Laukti jis manęs nelauks, — pasakė Karlas, — tačiau bus tenai.

— Na, tai ką? — paklausė dėdė, tarsi Karlo atsakymas būtų nė trupučio jo nepatenkinęs.

Ponas Polanderis vėl tarė lemiamą žodį:

— Bet Klara, — ji buvo pono Polanderio duktė, — jo taip pat laukia, ir dar šįvakar, ir ji, matyt, turi pirmenybę prieš Maką?

— Kas be ko, — atsakė dėdė. — Tad bėk į savo kambarį, — ir kelissyk plekštelėjo tarsi nenorom per fotelio ranktūrį. Karlas jau buvo prie durų, kai dėdė jį dar sulaikė klausimu: — O į anglų pamoką tu rytoj, tikiuosi, suspėsi grįžti?

— Bet klausykit! — suriko ponas Polanderis ir nustebęs pasigręžė, kiek leido storumas, fotelyje. — Argi jam negalima pabūti bent jau rytojaus dieną! Aš tada poryt anksti vėl atvežčiau atgal?

— Jokiu būdu, — atsakė dėdė. — Aš negaliu leisti taip sujaukti jo mokslą. Vėliau, kai jau normaliai dirbs, aš jam mielai leisiu ilgiau pasinaudoti tokiu maloniu ir garbę teikiančiu kvietimu.

„Kas per prieštaravimas’/’ — pagalvojo Karlas.

Ponas Polanderis nuliūdo.

— Tačiau vienam vakarui ir vienai nakčiai išties beveik neapsimoka važiuoti.

— Ir aš taip manau, — pasakė dėdė.

— Reikia naudotis tuo, kuo galima, — tarė ponas Polanderis ir vėl nusijuokė. — Tad aš laukiu! — šūktelėjo jis Karlui, kuris, kadangi daugiau dėdė nieko nesakė, vėl davė į kojas.

Kai pasiruošęs kelionei sugrįžo, kabinete rado tiktai poną Polanderį, dėdė buvo išėjęs. Ponas Polanderis labai laimingas pakratė Karlo abi rankas, tarsi norėdamas įsitikinti, kad Karlas vis dėlto važiuoja su juo. Karlas, dar visas suplukęs nuo skubėjimo, savo ruožtu pakratė pono Polanderio rankas, džiaugdamasis būsima išvyka.

— Ar dėdė nepyko, kad aš važiuoju?

— O ne! Jis nežiūrėjo į viską taip rimtai. Tačiau jam labai rūpi jūsų auklėjimas.

— Ar jis pats jums pasakė, kad rimtai nežiūri į savo žodžius?

— O taip, — nutęsė ponas Polanderis, tuo parodydamas, kad nemoka meluoti.

— Argi nekeista, kad jis taip nenoriai sutiko mane išleisti, nors jūs seni draugai.

Ponas Polanderis negalėjo, nors atvirai neprisipažino, kaip nors to paaiškinti, ir abu, važiuodami šiltu vasaros oru pono Polanderio automobilyje, dar ilgai apie tai galvojo, nors iškart ėmė kalbėti apie kitus dalykus.

Jie sėdėjo vienas prie kito, ir ponas Polanderis pasakodamas laikė Karlo ranką savojoje. Karlui daug kas rūpėjo apie panelę Klarą, tarsi jį būtų nervinusi ilga kelionė ir jis būtų norėjęs kalbomis ją sutrumpinti. Nors vakare dar niekad nebuvo važiavęs Niujorko gatvėmis ir šaligatviais, ir važiuojamąja gatvės dalimi, be perstogės keisdamas kryptį, tarsi viesulas lėkė triukšmas, lyg sukeltas ne žmonių, o kaip svetima stichija, Karlas, stengdamasis tiksliai suvokti pono Polanderio žodžius, žiūrėjo vien tiktai į tamsią pono Polanderio liemenę, skersai kurios ramiai kabojo tamsi grandinėlė. Gatvėmis, kuriomis publika labai bijodama pavėluoti greitu žingsniu ir važiuoklėmis, leisdama jas kuo greičiausiai, skubėjo į teatrus, pereinamaisiais rajonais jie atsidūrė priemiesčiuose, kur jų automobilį raiti policininkai vis kreipė į šalutines gatves, kadangi pagrindines buvo užėmę streikuojantys metalo darbininkai ir per sankryžas buvo leidžiamas tik minimalus automobilių eismas. Paskui atkakęs iš tamsių ir dusliai aidinčių gatvelių automobilis pervažiavo vieną tų į aikštes panašių didžiųjų gatvių ir abiejose pusėse atsivėrė perspektyvos, kurių galo niekas nematė, šaligatviai buvo užpildyti smulkučiais žingsneliais judančios masės, kurios giedojimas buvo vientisesnis negu atskiro žmogaus balso. Laisvoje važiuojamoje dalyje vietomis matei policininką ant nejudančio arklio arba vėliavnešius, arba skersai gatvės ištemptų transparantų nešėjus, arba bendradarbių ir pasiuntinių apsuptą darbininkų vadovą, arba elektrinio tramvajaus vagoną, kuris nepakankamai greitai andai važiavo ir dabar stovėjo tuščias ir tamsus, o jo vairuotojas ir konduktorius sėdėjo ant platformos. Smalsuolių būreliai stovėjo toli nuo tikrosios demonstracijos ir neapleido savo vietų, nors jiems buvo neaišku, kas iš tiesų vyksta. O Karlas patenkintas sėdėjo atsirėmęs į ranką, kuria ponas Polanderis jį buvo apglėbęs: jis be galo mėgavosi mintimi, kad netrukus svečiuosis apšviestame, mūro sienomis apsuptame, šunų saugomame dvare, ir nors dėl beapimančio snaudulio ne viską, ką jam sakė ponas Polanderis, be klaidų arba bent jau visąlaik suprato, vis tiek tarpais susitverdavo ir persibraukdavo akis, kad vėl valandėlę suvoktų, ar ponas Polanderis pastebėjo jo miegūstumą, nes to jis bet kokia kaina norėjo išvengti.

TREČIAS SKYRIUS Vila Niujorko užmiestyje

— Mes atvažiavom, — pasakė ponas Polanderis kaip tik tokią vieną Karlo praknapsėtą akimirką. Automobilis stovėjo priešais vilą, kuri, turtingų Niujorko žmonių papratimu, buvo didesnė ir aukštesnė negu reikia tiktai vienai šeimai skirtai vilai. Kadangi apšviesta buvo tiktai apatinė dalis, tai negalėjai numanyti, kokio apskritai ji yra aukščio. Priekyje šniokštė kaštonai, tarp jų — vartai jau buvo atidaryti — trumpas kelias vedė prie vilos lauko laiptų. Iš nuovargio išlipdamas Karlas sprendė, kad kelionės būta netrumpos. Kaštonų alėjos tamsoje jis greta išgirdo merginos balsą:

— Štai pagaliau ir ponas Jakobas.

— Aš esu Rosmanas, — pasakė Karlas ir paspaudė jam paduotą ranką, jau įžiūrėdamas ir merginos apybraižas.

— Tai tiktai pono Jakobo sūnėnas, — paaiškino ponas Polanderis, — ir jį reikia vadinti Karlu Rosmanu.

— Tatai nieko nekeičia, mes vis tiek džiaugiamės jį čia matydami, — pasakė mergina, kuriai pavardė nelabai rūpėjo.

Nepaisant to, Karlas eidamas tarp merginos ir pono Polanderio prie vilos, paklausė:

— Jūs esate panelė Klara?

— Taip, — atsakė ji, nuo namo ant jos veido, palenkto jo pusėn, jau krito truputį bruožus išryškinanti šviesa, — aš tik nenorėjau čia, tamsoje, prisistatyti.

„Negi ji laukė mūsų prie vartų?“ — pagalvojo Karlas, eidamas ir pamažu kratydamasis snaudulį.

— Mes, beje, šįvakar turim dar vieną svečią, — pasakė Klara.

— Negali būti! — piktai sušuko Polanderis.

— Poną Gryną, — pasakė Klara.

— Kada jis atvažiavo? — paklausė Karlas, tarsi kažką nujausdamas.

— Prieš akimirką. Negi jūs negirdėjote jo automobilio, važiavusio prieš jus?

Karlas dirstelėjo į Polanderį, kad sužinotų, kaip jis į visa tai žiūri, tačiau tas laikė rankas kelnių kišenėse ir tiktai garsiau eidamas šlumsėjo.

— Jokios naudos iš to, kad gyveni už Niujorko, tave vis tiek trukdo. Turėsim apsigyventi dar toliau; tegu man reikės ir pusę nakties važiuoti, kol parsirasiu namo.

Jie sustojo ant laiptų.

— Bet juk ponas Grynas pas mus labai seniai nebuvo, — pasakė Klara, kuri, matyt, visiškai sutiko su tėvu, tačiau norėjo jį nuraminti.

— Kodėl jis atvažiavo kaip tik šįvakar, — pasakė Polanderis, ir jo stora apatinė lūpa jau piktai virpėjo kalbant, nes greitai smarkiai išsijudindavo, būdama dribli ir sunki.

— Tai va! — tarė Klara.

— Galbūt jis vėl greitai išvažiuos, — pasakė Karlas ir pats nusistebėjo, kad taip gerai sutaria su šiais vakar dar jam visai nepažįstamais žmonėmis.

— O ne, — tarė Klara, — jis turi aptarti kažkokį svarbų reikalą su tėte, ir tai tikriausiai ilgai truks, nes jis man juokais pagrasino, kad jeigu norėsiu pasirodyti, kad esu mandagi šeimininkė, turėsiu jo klausytis iki ryto.

— To dar trūko. Tada jis liks per naktį! — sušuko Polanderis, tarsi tai būtų blogiausia, kas galėjo atsitikti. — Aš iš tiesų norėčiau, — pasakė jis jau maloniau, tarsi įkvėptas naujos minties, — aš iš tiesų norėčiau jus, pone Rosmanai, vėl pasisodinti į automobilį ir nuvežti atgal pas jūsų dėdę. Šis vakaras jau aiškiai sugadintas, ir kas žino, kada dėdė jus pas mus vėl išleis. O jeigu jau šiandien sugrąžinčiau, tai jis kitąsyk negalėtų atsakyti.

Ir jis jau suėmė Karlą už rankos, ketindamas vykdyti savo planą. Tačiau Karlas nejudėjo iš vietos, ir Klara prašė jį palikti, nes bent jau ji ir Karlas nė kiek nesijaus pono Gryno trukdomi, pagaliau ir Polanderis suprato, kad jo pasiryžimas nebuvo iš tvirtųjų. Be to — ir tai galbūt svarbiausia — staiga pasigirdo ant aukščiausios sodo laiptų pakopos stovinčio pono Gryno šūksnis:

— Kur jūs ten?

— Eime, — pasakė Polanderis ir patraukė prie laiptų. Karlas ir Klara nusekė paskui jį, studijuodami viens kitą šviesoje.

„Jos raudonos lūpos“, — tarė sau Karlas, galvodamas apie pono Polanderio lūpas ir apie tai, kaip gražiai jos įsikūnijo dukros veide.

— Po vakarienės, — pasakė ji, — jeigu jums tai tinka, iškart eisime į mano kambarius, kad bent jau mes atsikratytume to pono Gryno, jeigu jau tėtė negali. Ir jūs turėsite malonėti man paskambinti pianinu, nes tėtė pasakojo, kaip puikiai mokate, o aš, deja, visai negabi mokytis muzikos ir visai nesiliečiu prie savo pianino, kad ir labai mėgstu muziką.

Karlas visiškai sutiko su Klaros pasiūlymu, nors mielai būtų įtraukęs draugijon ir poną Polanderį. Priešais milžinišką pono Gryno figūrą — prie pono Polanderio dydžio Karlas ką tik buvo pripratęs, — lėtai ryškėjančią jiems lipant laiptais, visos Karlo viltys kaip nors šįvakar pavilioti nuo to žmogaus poną Polanderį darėsi lygios nuliui.

Ponas Grynas pasitiko juos labai skubėdamas, tarsi jam už daug ką reikėtų atsigriebti, paėmė poną Polanderį už rankos ir įstūmė Karlą ir Klarą priešais save į valgomąjį, kuris ypač iškilmingai atrodė dėl stalą puošiančių gėlių, kurios kėlė galvas iš šviežių lapų, ir vertė dvigubai gailėtis dėl visiems trukdančio pono Gryno buvimo. Karlas kaip tik džiaugėsi, laukdamas prie stalo, kol kiti atsisės, kad didelės stiklinės durys į sodą atviros ir pro jas kaip į lapinę dvelkia stiprus kvapas, kai ponas Grynas šnopšdamas prie jo uždaryti durų, pasilenkė prie apatinių sklendžių, pasistiebė prie viršutinių, viską darydamas taip jaunatviškai greitai, kad pribėgusiam tarnui nebeliko kas veikia. Pirmieji pono Gryno žodžiai prie stalo buvo apie tai, kad Karlas gavo dėdės leidimą šiai išvykai. Vis keldamas pilną sriubos šaukštą prie lūpų jis aiškino į dešinę Klarai, į kairę ponui Polanderiui, kodėl taip stebisi ir kaip dėdė saugo Karlą ir myli jį, kad tai net sunku vadinti dėdės meile.

„Negana to, kad tai visai ne jo reikalas, jis tuo pačiu dar kišasi į mano ir dėdės reikalus“, — galvojo Karlas, negalėdamas nuryti nė šaukšto auksaspalvės sriubos. Bet paskui nusprendė neparodyti, kaip nejaukiai jaučiasi, ėmė energingai semti sriubą. Vakarieniavo kankinamai lėtai. Tiktai ponas Grynas ir nebent dar Klara buvo guvūs ir tarpais rasdavo progą trumpai nusijuokti. Ponas Polanderis vos kelis sykius įsiterpė į pokalbį, kai ponas Grynas ėmė kalbėti apie reikalus. Tačiau greitai nusišalino ir nuo tokių kalbų, ir ponas Grynas po kiek laiko turėjo jį vėl netikėtai užklupti. Jis, beje, akcentavo — čia Karlas pajuto kažkokią grėsmę sau, ir Klara turėjo jam priminti, kad prieš jį kepsnys ir jie vakarieniauja, — kad iš pradžių visai neketino daryti šio netikėto vizito. Mat nors reikalas, apie kurį dar reikės kalbėti, ypač skubus, svarbiausius momentus galima buvo aptarti šiandien mieste, o detales rytoj, arba atidėti vėlesniam laikui. O dabar jis iš tiesų dar kur kas prieš darbo pabaigą atkako pas poną Polanderį, bet jo nerado, tad buvo priverstas paskambinti į namus, kad negrįš nakvoti, ir išvažiavo.

— Tada aš turiu atsiprašyti, — garsiai pasakė Karlas ir niekam nespėjus įsiterpti pridūrė, — nes aš esu kaltas dėl to, kad ponas Polanderis šiandien anksčiau paliko darbą, ir man dėl to labai nesmagu.

Ponas Polanderis beveik visą veidą užsidengė servetėle, o Klara, nors ir šypsojosi, tačiau ne supratingai, o taip, tarsi norėdama dėl kažko perspėti.

— Nėra ko atsiprašinėti, — pasakė ponas Grynas, kaip tik pjaustydamas aštriu peiliu balandį, — priešingai, aš labai džiaugiuosi, kad galiu praleisti vakarą tokioje malonioje draugijoje, užuot vienas vakarieniavęs namie, kur mane aptarnauja sena ekonomė; ji tokia sukriošusi, kad jai jau sunku nueiti nuo durų iki mano stalo, ir aš turiu ilgai sėdėti atsilošęs krėsle, stebėdamas tą jos žygį. Tiktai neseniai patvarkiau, kad tarnas maistą atneštų iki valgomojo durų, o kelias nuo durų iki mano stalo, kiek suprantu, priklauso jai.

— Dieve mano, — sušuko Klara, — tai bent ištikimybė!

— Taip, pasaulyje dar jos esama, — pasakė ponas Grynas ir prisidėjo kąsnį prie burnos, kur jį, kaip Karlas netyčia pastebėjo, staigiai nutvėrė liežuvis. Jam vos nepasidarė bloga ir jis atsistojo. Ponas Polanderis ir Klara beveik vienu metu nutvėrė jį už rankų.

— Dar pasėdėkite, — pasakė Klara. Ir kai jis vėl atsisėdo, sušnabždėjo į ausį: — Mes tuoj kartu išnyksime. Pakentėkite.

Ponas Grynas tuo tarpu ramiai dorojo valgį, tarsi pono Polanderio ir Klaros natūrali pareiga būtų raminti Karlą jam pasielgus taip, kad tą suimtų blogumas.

Vakarienė labai užsitęsė dėl to, kad ponas Grynas ypač kruopščiai dorojo kiekvieną valgį, ir iš to, kaip jis nepailsdamas mėgavosi kiekvienu nauju patiekalu, tikrai galėjai susidaryti įspūdį, kad jis nori kaip reikiant atsipūsti nuo savo senos ekonomės. Jis tarpais vis gyrė panelės Klaros gebėjimą tvarkyti namų ūkį, ir tai jai aiškiai patiko, tuo tarpu Karlas bandė ją ginti tarsi puolamą. Bet ponas Grynas tuo nesitenkino, nepakeldamas galvos nuo lėkštės, jis apgailestavo, kad Karlas taip neturi apetito. Ponas Polanderis užstojo Karlo apetitą, nors jis, kaip šeimininkas, būtų galėjęs jį ir paraginti, kad valgytų. Karlas per visą vakarienę iš tiesų jautėsi taip nejaukiai, kad tą pono Polanderio frazę visai be reikalo palaikė nukreipta prieš save. Ir kaip tik dėl tokios sumautos būsenos valgė tai netinkamai greitai, tai paskui vėl ilgą laiką sėdėjo nuleidęs šakutę ir peilį ir buvo nejudriausias draugijos narys, ir tarnas, paduodantis valgius, dažnai nežinojo, ką su juo daryti.

— Aš jau rytoj papasakosiu ponui senatoriui, kaip jūs įžeidėte panelę Klarą savo nevalgymu, — pasakė ponas Grynas ir apsiribojo tuo, kad savo ketinimo juokaujamą pobūdį išreiškė juokingais valgymo įrankių mostais.

— Jūs tik pasižiūrėkite į merginą, kokia ji liūdna, — kalbėjo jis toliau ir grybštelėjo Klarą už pasmakrės. Tajam nesipriešino ir užmerkė akis.

— Ak tu, šelme, — sušuko jis, atsilošė ir nusijuokė visas išraudęs sočiojo juoku. Karlas veltui bandė aiškintis pono Polanderio elgesį. Jis sėdėjo priešais savo lėkštę ir žiūrėjo į ją, tarsi ten vyktų svarbiausia. Jis neprisitraukė Karlo krėslo arčiau savęs, ir jeigu ką sakė, tai sakė visiems, neturėdamas Karlui ko nors atskirai pasakyti. Ir kentė, kad Grynas, tas senas, vėtytas ir mėtytas Niujorko viengungis su aiškiais ketinimais, liestų Klarą, įžeidinėtų Karlą, Polanderio svečią ar bent jau elgtųsi su juo kaip su vaiku ir stiprintųsi bei ruoštųsi nežinia kam.

Baigus valgyti — pajutęs bendrą nuotaiką, Grynas pakilo pirmas ir tam tikra prasme privertė pakilti kitus — Karlas, atsiskyręs nuo visų, priėjo prie vieno iš didelių, siauromis baltomis pertvaromis padalintų langų, vedančių į terasą ir, kaip jis arčiau priėjęs nustatė, iš tiesų buvusių durimis. Kas liko iš pasibodėjimo, pono Polanderio ir jo dukters jausto ponui Grynui ir tada Karlui šiek tiek nesuprantamo. Dabar jie stovėjo visi krūvoj ir linkčiojo jam. Pono Gryno cigaras, Polanderio dovana, tokio storumo, apie kokį tėvas namie kartais mėgo pakalbėti, bet pats, ko gero, niekada nebuvo matęs savo akimis, skleidė dūmus salėje ir nešė Gryno įtaką į tokius kampus ir nišas, kur jis pats niekada nebūtų įlindęs. Kad ir labai toli nuo jų stovėjo, Karlas juto, kaip dūmas kutena jo nosį, ir pono Gryno elgesys, į jį jis iš savo vietos tiktai kartą greitai atsigręžė, jam pasirodė niekingas. Dabar jam net atrodė įmanoma, kad dėdė taip ilgai nedavė sutikimo šiam vizitui vien todėl, kad žinojo, kokio silpno charakterio ponas Polanderis, ir numanė, kad dėl to Karlas savo apsilankymo metu gali būti įžeistas. Ir amerikietė mergina jam nepatiko, nors jis neįsivaizdavo, kad ji galėtų būti daug gražesnė. Nuo to laiko, kai ponas Grynas ja užsiėmė, jį net nustebino, koks gražus gali būti jos veidas ir ypač kaip gali blizgėti jos nerimstančios akys. Tokio sijono, kokį ji buvo apsitempusi, jis dar niekad nebuvo matęs, mažos gelsvo, švelnaus tvirto audinio raukšlelės rodė, koks jis įtemptas. Vis dėlto Karlui ji visai nerūpėjo, ir jis būtų nėjęs į jos kambarius, jeigu būtų galėjęs, vietoj to atidarytų duris, ant kurių rankenos dėl visa ko buvo uždėjęs rankas, sėstų į automobilį arba, jeigu vairuotojas jau miega, vienas drožtų į Niujorką. Giedra naktis su į jį pakrypusia pilnatim buvo atvira kiekvienam, ir Karlui atrodė kvaila manyti, kad lauke galbūt bijotų. Jis įsivaizdavo — ir pirmusyk toje salėje pasijuto gerai, — kaip rytą anksčiau vargu ar parsiras pėsčiomis namo — nustebintų dėdę. Jis, tiesa, dar niekad nebuvo buvęs jo miegamajame ir net nežinojo, kur jis yra, bet kaip nors susižinos. Tada pasibels ir, išgirdęs oficialų „Prašau!“, įbėgs vidun ir užklups mielą dėdę, kurį ligi tol matė tik iki kaklo apsirengusį ir užsisagsčiusį, vienmarškinį sėdintį lovoje, nukreipusį išplėstas iš nuostabos akis į duris. Apskritai tai buvo galbūt ne kažin kas, bet kokias galėjo turėti pasekmes. Galbūt jie tada su dėde sykiu papusryčiautų, dėdė lovoje, jis — krėsle, tarp jų ant stalelio pusryčiai, galbūt tie bendri pusryčiai paskui virs įpročiu, galbūt po tokių pusryčių, tikriausiai kitaip ir neįmanoma, jie dažniau negu kad iki tol tiktai kartą per dieną susitikinės ir, žinoma, atviriau kalbėsis. Tokio atvirumo kaip tik ir trūko, kai jis šiandien dėdės galbūt kiek nepaklausė arba, geriau tariant, parodė ožį. Ir jeigu dar šiąnakt čia liktų — deja, viskas krypo į tą pusę, nors jam leido čia stovėti prie lango ir linksmintis kaip išmano, — tai šis nelaimingas vizitas galbūt taptų jo santykių su dėde posūkio tašku į gera, galbūt dėdė šįvakar savo miegamajame irgi panašiai mąsto.

Truputį nusiraminęs jis atsigręžė. Prieš jį stovėjo Klara. Ji pasakė:

— Negi jums pas mus visai nepatinka? Nejau nenorite čia truputį jaukiau pasijusti? Eime, paskutinįsyk pabandysiu jus pralinksminti.

Ji nusivedė jį skersai salės prie durų. Prie vieno šoninio stalo sėdėjo abu ponai prieš aukštas taures, pripiltas putojančių Karlui nežinomų gėrimų, kurių būtų mielai paragavęs. Ponas Grynas buvo pasirėmęs viena alkūne į stalą, veidą prikišęs kiek galima arčiau Polanderio, jeigu nebūtum pažinojęs pono Polanderio, tai galėjai pagalvoti, kad čia aptariama kažkas nusikalstama ir visai ne reikalai. Ponas Polanderis palydėjo Karlą prie durų maloniu žvilgsniu, tuo tarpu Grynas nė nedėbtelėjo į jį, nors paprastai žvilgsnis nejučia nukrypsta ten, kur žiūri pašnekovas; Karlas tarėsi suvokęs, kad toks Gryno elgesys reiškia įsitikinimą, jog kiekvienas, Karlas sau, Grynas sau, turi čia kliautis savo sugebėjimais, kad juodviejų santykiai ilgainiui baigsis vieno pergale ir kito sunaikinimu.

„Jeigu jis taip mano, — tarė sau Karlas, — tai yra kvailys. Man iš tiesų nieko iš jo nereikia, ir tegu jis taip pat duoda man ramybę“.

Vos tiktai išėjus į koridorių, jam dingtelėjo, kad galbūt neteisingai pasielgė, mat įsmeigęs į Gryną akis leidosi beveik ištempiamas Klaros iš kambario. Todėl dabar su malonumu žingsniavo greta jos. Einant per koridorius, jis iš pradžių netikėjo savo akimis, kai kas dvidešimt žingsnių priešais pasirodydavo puošnia livrėja apsirengęs tarnas su žvakide, kurios storą kotą laikė suėmęs abiem rankom.

— Elektra ligi šiol įvesta tiktai į valgomąjį, — paaiškino Klara. — Šį namą mes nusipirkom neseniai ir iš pagrindų perstatėm, kiek tai įmanoma padaryti, kai namas senos ir savotiškos architektūros.

— Tai ir Amerikoje jau yra senų namų, — pasakė Karlas.

— Žinoma, — juokdamasi atsakė Klara ir patraukė toliau, — jūs keistai įsivaizduojate Ameriką.

— Nesijuokite iš manęs, — tarė Karlas piktai. Juk jis pažinojo Europą ir Ameriką, o ji tik Ameriką.

Eidama pro šalį Klara stumtelėjo ištiesta ranka duris ir nesustodama pasakė:

— Čia jūs miegosite.

Karlas, žinoma, panoro tą kambarį tuojau apžiūrėti, bet Klara nekantriai ir beveik rėkdama paaiškino, kad tam dar būsią laiko, o dabar jis turįs eiti su ja. Jie truputį pasitampė koridoriuje, pagaliau Karlas nusprendė, jog neprivaląs Klaros visame kame klausyti, ištrūko iš jos rankų ir įėjo į kambarį. Netikėtą tamsą prieš langą aiškino medžio viršūne, kuri ten visa siūbavo. Buvo girdėti paukščių giesmės. Pačiame kambaryje, kurio dar nebuvo pasiekusi mėnesiena, beje, beveik nieko negalėjai įžiūrėti. Karlas apgailestavo, kad nepasiėmė dėdės padovanoto elektrinio žibintuvėlio. Tame name kišeninis žibintuvėlis buvo būtinas. Turint tokius kelis, būtų buvę galima paleisti tarnus miegoti. Jis atsisėdo ant palangės ir ėmė klausytis ir dairytis. Pro seno medžio lapus brovėsi pabaidytas paukštis. Kažkur toli ūktelėjo Niujorko priemiesčio garvežys. Šiaip buvo tylu.

Tačiau neilgai, nes vidun įsiveržė Klara. Aiškiai supykusi ji sušuko: „Kas čia dabar?“ ir plekštelėjo per savo sijoną. Karlas nusprendė atsakyti tada, kai ji pasidarys mandagesnė.

Bet ji priėjo dideliais žingsniais prie jo, sušuko: „Tai jūs einat su manim ar ne?“, tyčia ar iš susijaudinimo taip stuktelėjo į krūtinę, kad jis būtų iškritęs pro langą, jeigu paskutinę akimirką, slysdamas nuo palangės, nebūtų kojomis palietęs grindų.

— Aš vos neišgriuvau, — pasakė jis su priekaištu.

— Gaila, kad ne. Kodėl jūs toks! Aš jus darsyk pastumsiu.

Ir iš tiesų apkabino jį ir nunešė, iš pradžių apstulbusį, užmiršusį priešintis, savo sporto išlavintom rankom beveik prie lango. Tačiau tenai jis atsikvošėjo, išsilaisvino suktelėjęs liemenį ir apkabino ją.

— Ak, man skauda, — tuojau pasiskundė ji.

Tačiau dabar Karlas jau nemanė jos paleisti. Jis, tiesa, leido jai eiti kur nori, bet neatstodamas sekė iš paskos. Apglėbti ją su tokiais siaurais drabužiais, be to, buvo visai nesunku.

— Paleiskite mane, — sušnabždėjo ji taip arti prikišusi savo įkaitusį veidą, kad jam buvo sunku ją įžiūrėti. — Paleiskite mane, aš jums duosiu kai ką gražaus.

„Ko ji taip dūsauja, — pagalvojo Karlas, — jai negali skaudėti, aš juk nespaudžiu“, — ir jis jos nepaleido. Bet staiga, akimirką užsižiopsojus, tyliai pastovėjus, jis vėl pajuto kūnu jos augančią jėgą, ji ištrūko, užsuko jo ranką gerai išmoktu būdu, atstūmė jo kojas, panaudojusi nežinomų imtynių techniką, ir nusivarė, nepriekaištingai ritmiškai kvėpuodama, priešais save prie sienos. Tenai buvo kanapa, ant jos ji paguldė Karlą ir pasakė per daug prie jo nesilenkdama:

— Dabar pajudėk, jeigu gali.

— Katė, pasiutus katė, — teįstengė surikti įniršio ir gėdos apimtas Karlas. — Tu išprotėjai!

— Galvok, ką sakai, — tarė ji ir viena ranka atšliaužusi prie kaklo ėmė taip smarkiai smaugti, kad Karlas tegalėjo vien gaudyti orą, tuo tarpu kita jos ranka atslinko prie skruosto, kurį tarsi bandydama lietė, ir vėl pakilo į viršų, bet kurią akimirką pasiruošusi trenkti antausį.

— O ką, — paklausė ji, — jeigu aš už netinkamą elgesį su dama išvaryčiau tave namo pavaišinusi geru antausiu! Galbūt tau tai praverstų tolesniam gyvenimui, nors ir nebūtų gražus prisiminimas. Man tavęs gaila, juk esi gan gražus berniukas ir, jeigu būtum mokęsis džiudžitsu, ko gero, būtum mane prikūlęs. Vis dėlto, vis dėlto... man tiesiog labai rūpi tave apausuoti, kai dabar šitaip guli. Galimas daiktas, kad aš to gailėsiuosi; bet jeigu vis dėlto neiškęsčiau, tai jau dabar žinau, pasielgčiau prieš savo valią. Aš tada, žinoma, nepasitenkinčiau vienu antausiu, tol kulčiau iš dešinės ir kairės, kol sutintų skruostai. Ko gero, tu garbės žmogus — aš beveik tuo tikiu — tad negalėsi su antausiais toliau gyventi ir pakelsi prieš save ranką. Bet kodėl tu šitaip prieš mane? Gal aš tau nepatinku? Argi neapsimoka nueiti į mano kambarį? Atsargiai! Aš dabar vos neskėliau tau antausio. Jeigu tu šiandien to išvengtum, tai ateityje elkis geriau. Aš tau ne dėdė, kuriam gali rodyti ragus. Apskritai aš dar noriu atkreipti tavo dėmesį į tai, kad tu, jeigu aš tave paleisčiau neapskaldžiusi ausų, nemanytum, jog tavo dabartinė padėtis ir tikrasis ausų apskaldymas garbės požiūriu vienodas. Jeigu tu taip manytum, tai aš būčiau linkusi tave iš tiesų apausuoti. Kažin ką sakys Makas, kai aš jam viską papasakosiu?

Prisiminusi Maką, ji paleido Karlą, jo sujauktoje galvoje Makas atrodė kaip išlaisvintojas. Jis dar valandėlę juto Klaros ranką ant savo kaklo, todėl truputį pasimuistė ir nusiramino.

Ji pareikalavo, kad jis keltųsi, jis nieko neatsakė ir nesijudino iš vietos. Ji kažkuo uždegė žvakę, kambarys nušvito, ant plafono išryškėjo mėlynas zigzaginis raštas, bet Karlas gulėjo atrėmęs galvą į sofos apmušalą taip, kaip Klara ją buvo paguldžiusi, ir nė kiek nejudino. Klara vaikščiojo po kambarį, jos sijonas aplink kojas šlamėjo, ko geroji ilgokai pastovėjo prie lango.

— Praėjo ožys? — išgirdo paskui ją klausiant.

Karlui buvo sunku susitaikyti su mintimi, kad neturi ramybės tame kambaryje, kurį jam šiai nakčiai buvo paskyręs ponas Polanderis. Ta mergina vaikščioja po jį, sustoja ir kalba, o juk jinai jam taip baisiai įgrisusi. Vienintelis jo noras buvo kuo greičiau užmigti ir išeiti iš čia. Jis visai nenorėjo į lovą, bus gerai ir čia, ant kanapos. Jis tik laukė, kada ji išeis, kad paskui prišoktų prie durų, jas užšautų ir vėl griūtų ant kanapos. Jam taip norėjosi pasirąžyti ir nusižiovauti, bet varžėsi Klaros. Tad gulėjo, žiūrėjo į viršų, juto, kaip veidas vis labiau stingsta, ir prieš jį sukanti musė mirgėjo akyse, o jis gerai nesuprato, kas tai yra.

Klara vėl priėjo prie jo, pasilenkė, ir jis, jei nebūtų susitvėręs, būtų pažvelgęs į ją.

— Aš dabar einu, — pasakė ji. — Galbūt paskui užsinorėsi pas mane ateiti. Mano durys ketvirtos, skaičiuojant nuo šių durų, toje pat koridoriaus pusėje. Taigi tu praeisi trejas duris ir tos, kurias paskui prieisi, bus teisingos. Aš jau nebeisiu į salę, būsiu savo kambaryje. Tu jau mane pakankamai prikamavai. Aš tavęs nelauksiu, bet jeigu nori ateiti, tai ateik. Prisimink, kad esi žadėjęs paskambinti pianinu. Bet gal aš tave visai išnervinau ir tu nebegali pajudėti, tada lik čia ir miegok. Tėvui kol kas apie mūsų peštynes nieko nesakysiu; sakau tai dėl to, kad tu be reikalo nesigraužtum.

Taip tarusi ji dviem šuoliais, nepaisant tariamo nuovargio, išrūko iš kambario.

Karlas tuojau atsisėdo, gulėjimas jam jau buvo įgrisęs iki gyvo kaulo. Kad bent kiek prasijudintų, priėjo prie durų ir pažvelgė į koridorių. Kas per tamsybė! Jis apsidžiaugė, kai vėl uždarė ir užšovė duris ir atsistojo prie stalo žvakės šviesoje. Nusprendė ilgiau nebūti šiame name, nueiti pas poną Polanderį, atvirai pasakyti, kaip su juo elgėsi Klara — pripažinti savo pralaimėjimą jam buvo vieni niekai — ir dėl tos, matyt, pakankamos priežasties paprašyti leidimo išvažiuoti ar išeiti namo. Jeigu ponas Polanderis turės ką nors prieš tokį staigų grįžimą, tai Karlas bent jau paprašys, kad tarnas jį nuvestų į artimiausią viešbutį. Šitaip, kaip Karlas planavo, paprastai nesielgiama su svetingais šeimininkais, tačiau dar rečiau su svečiu elgiamasi taip, kaip pasielgė Klara. Ji netgi laikė, kad nežadėdama kol kas nieko nesakyti apie grumtynes ponui Polanderiui daro paslaugą, kur tai matyta! Argi Karlas buvo čionai pakviestas imtynėms, kad turėtų gėdintis, jog buvo įveiktas merginos, kuri galbūt didžiąją dalį savo gyvenimo praleido mokydamasi kovos įgūdžių? Galop ją turbūt pats Mekas mokė. Tegu papasakoja jam viską; jis, aišku, supratingas žmogus, Karlas tai žinojo, nors niekad neturėjo progos tuo įsitikinti. Bet Karlas taip pat žinojo, kad jeigu Makas jį mokytų, tai jis daug greičiau visko išmoktų negu Klara; tada vieną dieną vėl čionai atvažiuotų, tikriausiai nekviestas, žinoma, pirmiausia ištyrinėtų kovos vietą, kurios pažinojimas buvo didžiausias Klaros privalumas, paskui pagriebtų tą pačią Klarą ir išdulkintąją ant tos pačios kanapos, ant kurios ji šiandien jį parmetė.

Dabar svarbiausia buvo rasti kelią salėn, kur jis per išsiblaškymą buvo tikriausiai netinkamon vieton padėjęs savo skrybėlę. Žvakę, žinoma, pasiims, bet ir šviesoj nebus lengva susigaudyti. Jis, pavyzdžiui, net nežinojo, ar jo kambarys tame pačiame aukšte kaip salė. Klara einant čionai jį taip tempė, kad jis visai neturėjo kada apsidairyti. Ponas Grynas ir tarnai su šviestuvais taip pat nedavė galvoti: trumpai tariant, jis dabar iš tiesų net nežinojo, ar jie praėjo vienerius, ar dvejus laiptus, o gal jų išvis nebuvo. Sprendžiant iš vaizdo pro langą, kambarys buvo palyginti aukštai, ir todėl jis tarėsi, kad jie lipo laiptais, tačiau ir prie namo durų reikėjo pakilti laiptais, tad kodėl ir ši namo pusė negalėtų būti paaukštinta? Kad bent koridoriuje kur nors pro duris kristų šviesa ar koks nors balsas būtų girdėti iš tolo, kad ir visai tylus!

Jo kišeninis laikrodis, dėdės dovana, rodė vienuolika valandų, jis paėmė žvakę ir išėjo į koridorių. Duris paliko atviras, kad jeigu paieškos būtų bergždžios, bent jau rastų savo kambarį ir paskui, kraštutiniu atveju, Klaros kambario duris. Dėl visa ko, kad durys pačios neužsidarytų, užstatė jas krėslu. Koridoriuje pasireiškė viena blogybė, mat į Karlą — jis, žinoma, ėjo kairėn nuo Klaros kambario — dvelkė vėjelis, jis, tiesa, buvo labai silpnas, bet vis tiek galėjo lengvai užgesinti žvakę, tad Karlas turėjo ranka pridengti žvakę ir dažnai stabčioti, kad prislopinta liepsna atsigautų. Į priekį gavosi labai lėtai, ir todėl kelias atrodė dvigubai ilgesnis. Karlas jau buvo gerą galą paėjęs palei sienas, kurios buvo visai be durų, ir negalėjo įsivaizduoti, kas už jų. Paskui vėl prasidėjo durys po durų, jis bandė daugelį atidaryti, jos buvo užrakintos ir patalpos už jų, matyt, negyvenamos. Tiesiog neregėtas švaistymasis patalpomis, ir Karlas pagalvojo apie Rytų Niujorko butus, kuriuos jam buvo pažadėjęs parodyti dėdė, kur atseit viename mažame kambarėlyje glaudėsi kelios šeimos ir vienai šeimai buvo skirtas vienas kampas, kur vaikai būrėsi aplink tėvus. O čia tiek daug tuščių kambarių stovėjo vien tam, kad tuščiai skambėtų pabeldus į duris. Ponas Polanderis Karlui atrodė klaidinamas savo blogų draugų, įsimylėjęs savo dukrą ir dėl to pagedęs. Dėdė, be abejo, jį teisingai vertino, ir tiktai dėl to, kad iš principo davė pačiam Karlui vertinti žmones, šis atsirado čia ir dabar klaidžioja po koridorius. Karlas ruošėsi tai rytoj atvirai iškloti dėdei, nes tas mielai ir ramiai išklausys sūnėno nuomonę. Vien dėl to principo dėdė Karlui nepatiko, bet ne taip jau labai.

Staiga siena vienoje koridoriaus pusėje baigėsi, ir jos vietoj atsirado šalti kaip ledas marmuriniai turėklai. Karlas pasistatė žvakę šalia savęs ir atsargiai persisvėrė. Į jį padvelkė tamsi tuštuma. Jeigu tai centrinis namo vestibiulis — žvakės šviesoje pasirodė dalis skliautuotų lubų, — tai kodėl jie įėjo ne per čia? Kam tarnavo ši didelė, aukšta patalpa. Juk čia žmogus jautiesi kaip viršutinėje bažnyčios galerijoje. Karlas beveik nesigailėjo, kad nesulauks šiame name ryto, jis mielai būtų dienos šviesoje su ponu Polanderiu viską apvaikščiojęs ir apžiūrėjęs.

Laiptai, beje, buvo neilgi, ir netrukus Karlą jau vėl supo uždaras koridorius. Jam staiga pasisukus Karlas visa jėga trenkėsi į sieną, ir tiktai nuolatinis liguistas dėmesys žvakei, laimė, apsaugojo ją, kad nenukristų ir neužgestų. Kadangi koridoriui, rodės, nebus galo, niekur negalėjai pažvelgti pro langą, nei aukštai, nei žemai niekas nejudėjo, tad Karlui jau ėmė rodytis, kad jis visąlaik eina ratu, ir jis jau tarėsi galbūt vėl rasiąs atviras savo kambario duris, bet nei turėklų, nei durų niekur nebuvo. Iki tol Karlas laikėsi garsiai nešaukęs, nes nenorėjo tokią vėlią valandą kelti svetimuose namuose triukšmo, tačiau dabar suprato, kad šiame neapšviestame name tai galima, ir jau ruošėsi vienon ir kiton koridoriaus pusėn riktelėti „Ei!“, tik staiga ten, iš kur buvo atėjęs, pastebėjo mažą besiartinančią švieselę. Tiktai dabar galėjo įvertinti tiesaus koridoriaus ilgį; namas buvo tvirtovė, o ne vila. Karlas taip apsidžiaugė ta gelbstinčia šviesa, kad užmiršo bet kokį mandagumą ir leidosi bėgti prie jos; jau po pirmų žingsnių žvakė užgeso. Jis nekreipė į tai dėmesio, nes jos jau nebereikėjo, jo link su žibintu rankoje ėjo senas tarnas, kuris parodys teisingą kelią.

— Kas jūs? — paklausė tarnas ir prikišo Karlui prie veido žibintą, tuo pačiu apsišviesdamas ir save. Jo veidas atrodė kiek negyvas dėl ilgos žilos šilkinės barzdos, kuri garbanojosi tiktai ant krūtinės. „Jis, matyt, brangus tarnas, kad gali nešioti tokią barzdą“, — pagalvojo Karlas ir su nepasitikėjimu įvertino tos barzdos ilgį ir plotį, visiškai nesivaržydamas, kad ir pats tuo metu yra stebimas. Tuo pačiu tuojau atsakė, kad yra pono Polanderio svečias, kad norįs nueiti iš savo kambario į valgomąjį, bet jo nerandąs.

— Ak šitaip, — tarė tarnas, — mes dar neįsivedę elektros šviesos.

— Žinau, — pasakė Karlas.

— Gal norite užsidegti savo žvakę nuo mano žibinto? — paklausė tarnas.

— O taip, — atsakė Karlas ir užsidegė.

— Čia taip traukia koridoriuose, — pasakė tarnas, — žvakė tuojau užgęsta, todėl aš nešiojuosi žibintą.

— Taip, žibintas daug praktiškiau, — tarė Karlas.

— Jūs visas apsilašinot, — pasakė tarnas ir apšvietė žvake Karlo kostiumą.

— Aš net nepastebėjau! — sušuko Karlas, jam buvo labai nesmagu, nes kostiumas buvo juodas, apie kurį dėdė buvo sakęs, kad jis jam geriausiai tinka. Peštynės su Klara jam taip pat turbūt neišėjo į naudą, prisiminė dabar. Tarnas susizgribo pavalyti kostiumą, kiek tai buvo paskubomis įmanoma; Karlas vis gręžiojosi prieš jį ir rodė tai vieną, tai kitą dėmę, kurią tarnas klusniai šalino.

— Kodėl gi čia taip traukia? — paklausė Karlas, kai jie jau ėjo toliau.

— Čia, viršuje, dar reikia daug ką sutvarkyti, — atsakė tarnas, — tiesa, perstatymas jau pradėtas, bet viskas vyksta labai lėtai. Čia dar statybininkai sustreikavo, kaip jūs turbūt žinote, su tokiom statybom daug vargo. Dabar keliose vietose padarytos didelės skylės, kurių niekas neužmūrija, ir skersvėjis eina per visą namą. Jei nebūčiau prisikimšęs ausis vatos, negalėčiau jo tverti.

— O turėklai, kuriuos randi šiame koridoriuje, veda į koplyčią?

— Taip.

— Aš iškart supratau, — pasakė Karlas.

— Ji verta dėmesio, — pasakė tarnas, — jei ne ji, ponas Makas to namo būtų nepirkęs.

— Ponas Makas? — paklausė Karlas, — aš maniau, kad jis pono Polanderio?

— Kas be ko, — atsakė tarnas, — tačiau pono Mako žodis perkant buvo lemiamas. Jūs nepažįstate pono Mako?

— Pažįstu, — atsakė Karlas. — Tačiau ką jis bendro turi su ponu Polanderiu?

— Jis yra panelės sužadėtinis, — tarė tarnas.

— To aš, aišku, nežinojau, — pasakė Karlas ir sustojo.

— Jus tai taip labai stebina? — paklausė tarnas.

— Aš tik noriu susivokti. Nežinodamas tokių dalykų, gali padaryti didžiausią klaidą, — atsakė Karlas.

— Man keista, kad jums apie tai nieko nesakė, — tarė tarnas.

— Taip, išties, — atsakė Karlas susigėdęs.

— Turbūt manė, kad žinote, — toliau kalbėjo tarnas, — tai ne naujiena. Mums, beje, čia, — ir atidarė duris, už kurių pasirodė laiptai, statmenai vedantys prie taip pat kaip ir atvykus ryškiai apšviesto valgomojo.

Prieš Karlui įžengiant į valgomąjį, kuriame kaip ir prieš dvi valandas, matyt, dudeno ponas Polanderis ir ponas Grynas, tarnas pasakė:

— Jeigu norite, aš čia palauksiu ir paskui nuvesiu į jūsų kambarį. Vis dėlto sunku patį pirmą kartą pačiam susigaudyti.

— Aš nebegrįšiu daugiau į savo kambarį, — pasakė Karlas ir pats nesuprato, kodėl po to nuliūdo.

— Taip blogai nebus, — tarė tarnas truputį pranašiai šypsodamasis ir paplojo jam per ranką. Jis, matyt, įsivaizdavo, kad Karlas mano, jog visą naktį reikės būti valgomajame, kalbėtis su ponais ir gerti. Karlas dabar neturėjo daryti išpažinčių, be to, tikėjosi, kad tarnas, jam patikęs labiau už kitus čionykščius tarnus, paskui parodys kelią į Niujorką, todėl pasakė:

— Jeigu jūs norite čia palaukti, tai išties esate labai malonus, ir aš jums nuoširdžiai dėkoju. Beje, aš po valandėlės išeisiu ir pasakysiu jums, ką toliau ketinu daryti. Manau, kad man dar prisireiks jūsų pagalbos.

— Gerai, — tarė tarnas, pastatė žibintą ant žemės ir atsisėdo ant žemo postamento, tuščio, matyt, taip pat dėl to, kad namas buvo perstatinėjamas. — Tad aš čia palauksiu. Žvakę taip pat galite palikti pas mane, — pridūrė tarnas, kai Karlas buvo bežengiąs į salę su degančia žvake.

— Koks aš išsiblaškęs, — pasakė Karlas ir padavė žvakę tarnui, kuris jam tik linktelėjo, ar todėl, kad norėjo parodyti, jog sutinka, ar kad persibraukė ranka barzdą.

Karlas atidarė duris, kurios ne dėl jo kaltės garsiai sužvangėjo, mat buvo iš vientisos stiklo plokštės, kuri beveik linko jas staigiai atidarant ar vien tiktai paėmus už rankenos. Karlas išsigandęs paleido rankeną, nes ketino įeiti ypač tyliai. Daugiau neatsigręždamas dar pastebėjo, kaip tarnas, matyt, nulipęs nuo postamento, atsargiai ir be mažiausio garso uždarė duris.

— Atsiprašau, kad trukdau, — pasakė jis abiem ponams, kurie nustebę atgręžė į jį savo didelius veidus. Tuo pat metu jis apvedė akimis salę, ar nepastebės kur savo skrybėlės. Bet jos niekur nebuvo matyti, valgomasis stalas buvo visiškai nukraustytas, ko gero, skrybėlė per tai atsidūrė kur nors virtuvėje.

— Kurgi jūs palikote Klarą? — paklausė ponas Polanderis, beje, visai nepykdamas dėl sutrukdymo, nes jis tuojau kitaip atsisėdo fotelyje ir atsigręžė į Karlą visu priekiu. Ponas Grynas vaidino pašalinį, išsitraukė piniginę, dydžiu ir storumu išties pabaisišką, ėmė raustis jos skyriuose, tarsi kažko konkretaus ieškodamas, tačiau tuo metu skaitė ir kitus popierius, atsiduriančius jo rankoje.

— Aš turėčiau pageidavimą, kurį prašau teisingai suprasti, — pasakė Karlas skubiai priėjo prie pono Polanderio ir, kad būtų išties arti jo, uždėjo ranką ant fotelio atramos.

— Koks gi tai būtų pageidavimas? — paklausė ponas Polanderis ir pasižiūrėjo į Karlą atviromis, nieko neslepiančiomis akimis. — Jis, žinoma, bus įvykdytas. — Jis apglėbė ranka Karlą ir pasistatė jį sau tarp kojų. Karlas tam visai nesipriešino, nors apskritai jautėsi pernelyg suaugęs, kad su juo būtų taip elgiamasi. Tačiau tada būtų buvę sunkiau pasakyti savo prašymą.

— Kaipgi jums pas mus patinka? — paklausė ponas Polanderis. — Ar jums taip pat neatrodo, kad užmiestyje, taip sakant, išsivaduoji, kai į jį ištrūksti iš miesto? Ir apskritai, — ir iškalbingas, Karlo truputį užtęstas žvilgsnis nukrypo į poną Gryną, — apskritai aš taip jaučiuosi visada, kas vakarą.

„Jis kalba taip, — pagalvojo Karlas, — tarsi nieko nežinotų apie didįjį namą, begalinius koridorius, koplyčią, tuščius kambarius, tamsą visur“.

— Na, — tarė ponas Polanderis, — klokite savo prašymą! — ir jis papurtė tylomis stovintį Karlą.

— Aš prašau, — pasakė Karlas, kad ir kiek jis slopino balsą, vis tiek negalėjo padaryti, jog greta sėdintis Grynas visko negirdėtų, mat norėjo nuslėpti nuo jo savo prašymą, kurį, ko gero, buvo galima suprasti kaip įžeidimą Polanderiui, — aš prašau, kad dabar, naktį, išleistumėte mane namo.

Kai sunkiausia buvo ištarta, visa kita išsiveržė be jokio vargo, ir jis pasakė nė kiek nemeluodamas tai, apie ką anksčiau visai negalvojo.

— Aš labai labai noriu namo. Aš mielai vėl atvažiuosiu, nes kur esate jūs, pone Polanderi, ten gera ir man. Tik šiandien negaliu likti. Jūs juk žinote, kad dėdė mane nelabai noriai čionai išleido. Jis, be abejo, turėjo pagrindo, kaip ir viskam, ką daro, ir aš išdrįsau, nepaisydamas jo gerų ketinimų, tiesiog išplėšti leidimą. Aš piktam panaudojau jo meilę man.

Kodėl jis nenorėjo manęs čia išleisti, dabar visai nesvarbu, aš tiktai tiksliai žinau, kad tose jo dvejonėse nebūta nieko, kas galėtų įžeisti jus, pone Polanderi, nes jūs esate geriausias, pats geriausias mano dėdės draugas. Niekas nė iš tolo negali jums prilygti kaip mano dėdės draugas. Tai taip pat vienintelis mano neklusnumo pateisinimas, bet nepakankamas. Jūs turbūt gerai nežinote dėdės ir mano santykių, todėl aš paminėsiu tik svarbiausius dalykus. Kolei mano anglų studijos nebaigtos ir aš nesu pakankamai įgudęs prekyboje, privalau visiškai pasikliauti dėdės gerumu, kuriuo, kas be ko, galiu naudotis kaip kraujo giminaitis. Nemanykite, kad aš jau dabar galėčiau teisėtai — o nuo viso kito tesaugo Dievas — pelnytis duoną. Tam mano auklėjimas, deja, buvo pernelyg nepraktiškas. Aš baigiau kaip vidutiniokas keturias europietiškos gimnazijos klases, o tai, kad pelnytumeisi duoną, mažiau negu nieko, nes mūsų gimnazijų mokymo planai labai atsilikę. Jūs juoktumėtės, jeigu aš jums papasakočiau, ko mokiausi. Jei toliau studijuoji, baigi gimnaziją, pereini į universitetą, tai viskas galbūt kaip nors išsilygina ir galų gale gauni padorų išsilavinimą, su kuriuo gali ką nors pradėti ir gali ryžtis pelnytis duoną. Aš, deja, buvau atplėštas nuo tokių nuoseklių studijų; kartais man atrodo, kad visai nieko nežinau, ir pagaliau to, ką galėčiau žinoti, amerikiečiui būtų per maža. Dabar mano tėvynėje pastaruoju metu kai kur steigiamos reformuotos gimnazijos, kur mokoma naujųjų kalbų ir galbūt net prekybos; kai aš baigiau pradžios mokyklą, to dar nebuvo. Tėvas, tiesa, norėjo, kad mokyčiausi anglų kalbos, tačiau pirma, tada jis negalėjo nutuokti, kokia nelaimė mane ištiks ir kaip man reikės anglų kalbos, ir antra, gimnazijoje man reikėjo tiek daug mokytis, kad kitkam ne kažin kiek likdavo laiko. Aš miniu visa tai tam, kad suprastumėte, koks esu priklausomas nuo savo dėdės ir kaip esu jam įsipareigojęs. Jūs, žinoma, sutiksite, kad aš, esant tokiems santykiams, negaliu sau leisti nieko, net mažiausios smulkmenos, daryti prieš jo kad ir tik numanomą valią. Ir todėl privalau, kad bent kiek ištaisyčiau jo atžvilgiu padarytą klaidą, tučtuojau eiti namo.

Karlui taip ilgai kalbant, ponas Polanderis jo atidžiai klausėsi, dažnai, ypač kai buvo minimas dėdė, glaudė, nors ir nepastebimai, Karlą prie savęs ir kelissyk rimtai ir tarsi ko laukdamas pažvelgė į Gryną, kuris ir toliau buvo užsiėmęs savo pinigine. O Karlas, kuo geriau kalbėdamas suvokė savo poziciją dėdės atžvilgiu, tuo darėsi neramesnis ir nesąmoningai bandė išsilaisvinti iš Polanderio rankų. Viskas jį čia slėgė; kelias pas dėdę pro stiklines duris, laiptais, alėja, plentais, priemiesčiais iki didžiosios gatvės, besibaigiantis dėdės namu, jam atrodė kaip kažkas griežtai vientisa, tuščia, lygu, paruošta jam ir tarsi kvietė stipriu balsu. Pono Polanderio gerumas ir pono Gryno atkarumas susiliejo į viena, ir jis šiame prirūkytame kambaryje norėjo sau tik vieno — leidimo atsisveikinti. Nors ir jautėsi izoliuotas nuo pono Polanderio, o su ponu Grynu buvo pasiruošęs susigrumti, vis dėlto aplink jį tvyrojo neaiški baimė, ir jos pliūpsniai drumstėjo akis.

Jis atsitraukė žingsnį atgal ir dabar stovėjo vienodai nutolęs nuo pono Polanderio ir pono Gryno.

— Ar jūs nieko nenorite jam pasakyti? — paklausė ponas Polanderis ir tarsi prašydamas suėmė pono Gryno ranką.

— Aš nežinau, ką galėčiau pasakyti, — tarė ponas Grynas, kuris pagaliau ištraukė iš savo piniginės kažkokį laišką ir pasidėjo jį priešais ant stalo. — Išties pagirtina, kad jis nori grįžti pas savo dėdę, ir, žmoniškai galvojant, reikėtų manyti, kad ypač tuo jį pradžiugintų. Mat gali būti, jog savo neklusnumu labai užpykino dėdę, ir tai visiškai įmanoma. Tada, kas be ko, būtų geriau, jei liktų čia. Mat sunku pasakyti, kaip yra; mudu, tiesa, dėdės draugai ir būtų sunku tarp manęs ir pono Polanderio įžiūrėti skirtumą, kuris esam didesnis draugas, bet mes negalim įžvelgti, kas dedasi dėdės viduje, ir ypač dabar, kai esam už daugelio kilometrų nuo Niujorko.

— Pone Grynai, — tarė Karlas ir įveikęs save žengė prie jo. — Iš jūsų žodžių aš supratau, kad ir jūs laikote, kad būtų geriausia, jei aš iškart grįžčiau atgal.

— Aš to visai nesakiau, — atsakė ponas Grynas ir įsigilinęs ėmė apžiūrinėti laišką, kurio kraštais vedžiojo du pirštus. Tuo, rodės, norėjo duoti suprasti, kad buvo paklaustas pono Polanderio ir jam atsakė, o su Karlu neturi nieko bendra.

Tuo tarpu ponas Polanderis priėjo prie Karlo ir švelniai nusivedė jį nuo pono Gryno prie didelio lango.

— Mielas pone Rosmanai, — pasakė jis, pasilenkęs prie Karlo ausies, ruošdamasis persibraukė nosine veidą ir, sustojęs prie nosies, nusišnypštė. — Jūs juk nepatikėsite, kad aš jus ketinu laikyti čia prieš jūsų valią. Apie tai nėra nė kalbos. Aš, tiesa, negaliu jums duoti automobilio, nes jis stovi toli nuo čia viešame garaže, kadangi aš neturėjau kada čia, kur viskas dar tik kyla, įsirengti nuosavo garažo. Vairuotojas vėlei miega ne šiame name, o netoli garažo, aš net pats nežinau kur. Be to, jis visai neprivalo dabar čia būti, jo pareiga tiktai laiku čionai atvažiuoti. Tačiau visa tai nė kiek netrukdytų jūsų staigiam išvykimui, jeigu jūs to norėtumėt, aš palydėčiau jus iki artimiausios miesto geležinkelio stoties, kuri, tiesa, taip toli, kad jūs ne ką anksčiau parsirastumėte namo negu rytą mes juk išvažiuojam septintą valandą išvykęs su manim automobiliu.

— Aš, pone Polanderi, vis tiek norėčiau važiuoti miesto traukiniu, — pasakė Karlas, — apie traukinį aš net nepagalvojau. Jūs pats sakote, kad traukiniu anksčiau atvažiuočiau negu rytą automobiliu.

— Tačiau skirtumas būtų labai menkas.

— Vis tiek, vis tiek, pone Polanderi, — kalbėjo Karlas, — aš visuomet čia mielai atvyksiu prisimindamas jūsų malonų elgesį, su sąlyga, žinoma, kad jūs mane po šios dienos kviesite, ir galbūt aš paskui galėsiu geriau paaiškinti, kodėl šiandien man taip svarbi kiekviena minutė kuo anksčiau pamatyti dėdę. — Ir tarsi jau gavęs leidimą išeiti pridūrė: — Jokiu būdu manęs nelydėkite. Tai visai nereikalinga. Už durų yra tarnas, kuris mane mielai palydės iki stoties. Dabar man tereikia susirasti skrybėlę.

Ir sulig tais žodžiais perėjo kambarį manydamas, kad greitomis galbūt dar ras skrybėlę.

— Gal jus patenkintų kepurė? — tarė Grynas ir ištraukė iš kišenės kepurę. — Galbūt ji jums atsitiktinai tiks.

Karlas apstulbęs sustojo ir pasakė:

— Aš juk neimsiu jūsų kepurės. Aš galiu vaikščioti ir nepridengta galva. Man nieko nereikia.

— Tai ne mano kepurė. Imkite gi!

— Ką gi, dėkui, — tarė Karlas, kad nereikėtų ilgiau gaišti, ir paėmė kepurę. Jis užsimovė ją ir iš pradžių nusijuokė, nes ji puikiai tiko, vėl nusiėmė ir apžiūrėjo, bet nieko ypatinga nerado; tai buvo visiškai nauja kepurė.

— Ir taip gerai tinka! — pasakė jis.

— Taigi tinka! — sušuko ponas Grynas ir trenkė ranka į stalą.

Karlas jau ėjo prie durų, kad pasiimtų tarną, kai ponas Grynas pakilo, pasirąžė po gausios vakarienės ir ilgo sėdėjimo, smarkiai stuktelėjo sau į krūtinę ir pasakė tarsi patardamas ir sykiu įsakydamas:

— Prieš išeidamas jūs turite atsisveikinti su panele Klara.

— Taip, reikia, — pritarė jam ponas Polanderis, taip pat atsistojęs. Buvo justi, kad jis kalba ne iš širdies, stovėjo bejėgiškai nuleidęs rankas prie kelnių siūlių arba vis segiojo savo švarką, pasiūtą pagal to laiko madą ir tokį trumpą, kad vos siekė strėnas ir prastai tiko tokiems storiems žmonėms kaip ponas Polanderis. Beje, kai jis taip stovėjo greta pono Gryno, buvo aiškiai matyti, kad pono Polanderio storumas nėra sveikas; nugara per savo masę buvo truputį sukumpusi, pilvas atrodė minkštas ir driblus, tikra našta, o veidas blyškus ir kenčiantis. Tuo tarpu pono Gryno, galbūt net kiek pilnesnio už poną Polanderį, storumas buvo stamantrus, iš visų pusių aptakus, kojos kareiviškai suglaustos, galvą laikė tiesiai ir grakščiai; jis buvo panašus į sportininką, didelį sportininką.

— Tad nueikite pirma, — kalbėjo toliau ponas Grynas, — pas panelę Klarą. Tai tikrai turėtų suteikti jums malonumą ir labai atitiktų mano laiko grafiką. Mat aš, prieš jums iš čia išeinant, turiu pasakyti jums išties kai ką įdomaus, kas galbūt turės didelės įtakos jūsų grįžimui. Tačiau privalau vykdyti aukštesnę valią ir nieko nesakyti prieš vidurnaktį. Supraskite, man pačiam tai nemalonu, nes negaliu atsigulti ir privalau vykdyti pavedimą. Dabar ketvirtis po vienuolikos, taigi aš dar galiu iki galo aptarti savo reikalus su ponu Polanderiu, o jūs mums trukdytumėte, tad galite valandėlę smagiai pabūti su panele Klara. Paskui lygiai dvyliktą prisistatykite čia ir sužinosite kas reikalinga.

Ar Karlas galėjo nepaklusti šiam raginimui, reikalaujančiam iš jo minimalaus dėkingumo ir pagalbos ženklo ponui Polanderiui, be to, duotam pašalinio, šiurkštaus žmogaus, kai tuo tarpu ponas Polanderis, kurį visa tai lietė, stengėsi nieko nesakyti nei žodžiu, nei žvilgsniu? Ir kas tai per įdomumas, kurį sužinos tiktai vidurnaktį? Jeigu jis nepagreitins jo sugrįžimo namo bent jau trimis ketvirčiais uždelstos valandos, tai jis jam visai nerūpi. Tačiau labiausiai dvejojo dėl to, ar išvis gali eiti pas Klarą, kuri juk buvo jo priešė. Kad bent turėtų kastetą, kurį dėdė jam buvo padovanojęs popieriams prispausti! Klaros kambary galėjo tykoti dideli pavojai. Bet dabar buvo visiškai neįmanoma čia bent ką nors pasakyti prieš Klarą, nes ji buvo Polanderio duktė ir, kaip neseniai sužinojo, net Mako sužadėtinė. Jai reikėjo tiktai truputį geriau elgtis su juo, ir jis būtų atvirai žavėjęsis jos ryšiais. Karlas dar svarstė visa tai, tačiau pastebėjo, kad jau nebėra ko svarstyti, nes Grynas atidarė duris ir pasakė tarnui, pašokusiam nuo postamento:

— Nuveskite šį jaunikaitį pas panelę Klarą.

„Taip vykdomi įsakymai“, — galvojo Karlas, kai tarnas bėgte, dejuodamas iš senatvės, ypač trumpu keliu tempė jį pas Klarą. Kai ėjo pro savo kambarį, kurio durys vis dar buvo atidarytos, Karlas norėjo galbūt, kad nusiramintų, akimirkai užeiti vidun. Tačiau tarnas neleido.

— Ne, — pasakė jis, — jūs turite eiti pas Klarą. Jūs juk pats girdėjote.

— Aš tiktai akimirką ten užtruksiu, — tarė Karlas, ketinęs truputį prigulti ant kanapos, kad greičiau sulauktų vidurnakčio.

— Nesunkinkite man užduoties, — pasakė tarnas.

„Atrodo, kad jam bausmė eiti pas Klarą“, — pagalvojo Karlas ir žengė kelis žingsnius, bet paskui vėl užsispyręs sustojo.

— Eime gi, ponaiti, — pasakė tarnas, — jeigu jūs jau čia. Žinau, jūs norite dar nakčia išeiti, bet negali visko daryti kaip nori, aš jums iškart pasakiau, kad vargu ar galėsit.

— Taip, aš noriu išeiti ir išeisiu, — pasakė Karlas, — ir noriu dabar atsisveikinti su panele Klara.

— Taip? — tarė tarnas, ir Karlas puikiai matė, kad jis netiki nė vienu jo žodžiu. — Tai ko gi neinate atsisveikinti — pirmyn.

— Kas ten koridoriuje? — pasigirdo Klaros balsas, ir ji iškišo galvą pro netoli esančias duris su didele staline lempa raudonu gaubtu rankoje. Tarnas pribėgo prie jos ir atraportavo. Karlas lėtai priėjo jam iš paskos.

— Jūs vėlai atėjote, — pasakė Klara.

Kol kas jai nieko neatsakydamas Karlas tyliai, tačiau labai įsakmiai, nes žinojo jo būdą, paliepė tarnui:

— Truputį palaukite manęs prie šių durų!

— Aš jau norėjau eiti miegoti, — tarė Klara ir pastatė ant stalo lempą. Kaip ir tenai, valgomajame, tarnas taip pat atsargiai uždarė iš lauko duris. — Juk jau po pusės dvylikos.

— Po pusės dvylikos? — paklausė Karlas klausiamu tonu, išgąsdintas tų skaičių. — Tada aš turiu skubiai atsisveikinti, — pasakė jis, — nes lygiai dvyliktą turiu būti valgomajame.

— Kas ten per tokie skubūs reikalai, — tarė Klara ir išsiblaškiusi pasitaisė palaidų naktinių marškinių klostes. Jos veidas degė ir ji be perstogės šypsojosi. Karlui pasirodė, kad pavojaus vėl susikibti su Klara nėra. — Gal vis dėlto galėtumėte truputį paskambinti pianinu, kaip man vakar žadėjo tėtė ir šiandien jūs pats?

— O ar nevėlu? — paklausė Karlas. Jis būtų mielai jai įsiteikęs, nes ji buvo visai kitokia negu pirma, tarsi būtų kažkokiu būdu pakitusi ir perėjusi į Polanderio ir paskui Mako ratą.

— Taip, jau vėlu, — pasakė ji, ir atrodė, kad jai jau praėjo noras klausytis muzikos. — Kiekvienas garsas eitų kiaurai per visą namą, ir aš esu tikra, jeigu jūs skambintumėte, viršuje, mansardoje, pabustų tarnai.

— Tuomet neskambinsiu, bet tikiuosi kada nors vėl atvažiuoti; beje, jeigu jums nebus labai sunku, aplankykite kada nors mano dėdę ir, ištaikiusi progą, užsukite į mano kambarį. Aš turiu puikų pianiną. Man jį padovanojo dėdė. Aš tada jums paskambinsiu, jeigu norėsite, visus savo dalykėlius, jų, deja, nedaug, ir jie visai netinka tokiam dideliam instrumentui; juo tiktai virtuozai turėtų rodyti ką gali. Bet ir tą malonumą galėsite patirti, jeigu man iš anksto pranešite, kad atvykstate, mat dėdė netrukus nori samdyti man garsų mokytoją — galite įsivaizduoti, kaip aš tuo džiaugiuosi, — jo skambinimas, kas be ko, paragins jus aplankyti mane per pamoką. Aš, atvirai kalbant, džiaugiuosi, kad jau vėlu skambinti, nes dar nieko nemoku. Jūs nustebtumėte, kiek aš mažai moku. O dabar leiskite man atsisveikinti, pagaliau juk jau metas miegoti. — O kad Klara maloniai žvelgė į jį ir, rodės, nepyko dėl peštynių, duodamas jai ranką su šypsena pridūrė: — Mano tėvynėje paprastai sakoma: „Saldaus miego ir saldžių sapnų“.

— Palaukite, — pasakė ji nepaimdama rankos, — gal vis dėlto paskambintumėte. — Ir ji dingo už mažų šoninių durų, šalia kurių stovėjo pianinas.

„Kas čia dabar? — pagalvojo Karlas. — Aš negaliu ilgai laukti, kad ir kokia ji miela“.

Kažkas pabeldė į koridoriaus duris, ir tarnas, nedrįsęs visai atidaryti durų, pro siaurą plyšį sušnabždėjo:

— Atleiskite, aš ką tik buvau atšauktas ir nebegaliu ilgiau laukti.

— Eikite, — pasakė Karlas, dabar tikėjęsis pats vienas rasti kelią į valgomąjį. — Tiktai palikite prie durų žibintą. Beje, kiek dabar valandų?

— Tuoj bus be penkiolikos dvylika, — atsakė tarnas.

— Kaip lėtai eina laikas, — tarė Karlas. Tarnas jau norėjo uždaryti duris, kai Karlas prisiminė, kad dar nedavė jam arbatpinigių, išėmė iš kišenės šilingą — jis dabar visuomet nešiojosi smulkių, amerikietišku papratimu skambančių kelnių kišenėje, o banknotus liemenės kišenėje — ir padavė tarnui tardamas: — Už jūsų paslaugas.

Klara vėl buvo įėjusi, laikydamasi rankomis už savo kietos šukuosenos, kai Karlui dingtelėjo, kad jam dar nereikėjo paleisti tarno, nes kas jį dabar nuves į geležinkelio stotį? Bet gal ponas Polanderis suras kitą tarną, galbūt tas tarnas buvo pašauktas į valgomąjį ir tenai jo lauks.

— Taigi aš prašau jūsų vis dėlto paskambinti. Čia taip retai girdi muziką, kad negali praleisti progos jos pasiklausyti.

— Tada pats metas, — pasakė Karlas daugiau nedvejodamas ir tuojau sėdo prie pianino.

— Ar jums reikia natų? — paklausė Klara.

— Ačiū, aš net nemoku jų kaip reikiant skaityti, — atsakė Karlas ir jau ėmė skambinti. Tai buvo trumpa daina, kurią Karlas gerai žinojo, ją reikėjo skambinti gan lėtai, kad būtų suprasta, ypač svetimšalių, tačiau Karlas ją atbarškino klaikiu maršo tempu. Baigus skambinti, sutrikdyta namo tyla tarsi grūsdamasi grįžo vieton. Jiedu sėdėjo lyg apduję ir nejudėjo.

— Visai gražu, — pasakė Klara be jokių mandagumo frazių, kurios po tokio skambinimo būtų pamaloninusios Karlą.

— Kiek valandų? — paklausė jis.

— Be penkiolikos dvylika.

— Jei taip, aš dar turiu truputį laiko, — pasakė jis ir pagalvojo: „Kas bus, tas bus. Aš juk neprivalau skambinti visų dešimties dainų, kurias moku, bet vieną galiu palyginti neblogai paskambinti“.

Ir jis pradėjo savo mėgstamą kareivišką dainą. Taip lėtai, kad sužadinta klausa nekantraudama laukė kitos natos, kurią Karlas visaip tolino ir su vargu ieškojo. Jis iš tiesų skambindamas kiekvieną dainą turėjo akimis surasti reikiamą klavišą, be to, jautė savyje kylant naują melodiją, kuri nesitenkino dainos pabaiga, ieškojo kitos ir negalėjo rasti.

— Aš gi nieko nemoku, — pasakė Karlas baigęs dainą ir pasižiūrėjo į Klarą su ašaromis akyse.

Tuomet gretimame kambaryje pasigirdo garsus plojimas.

— Čia dar kažkas klausosi! — sušuko Karlas susijaudinęs.

— Makas, — tyliai pasakė Klara.

O Makas jau šaukė:

— Karlai Rosmanai! Karlai Rosmanai!

Karlas permetė iškart abi kojas per pianino suolelį ir atidarė duris. Už jų didelėje lovoje su baldakimu pamatė pusiaugula sėdintį Maką, laisvai užsimetusį ant kojų antklodę. Mėlyno šilko baldakimas buvo vienintelė, truputį mergiška šiaip jau paprastos, iš sunkaus medžio padarytos kampuotos lovos puošmena. Ant naktinio stalelio degė tiktai viena žvakė, tačiau patalynė ir Mako marškiniai buvo tokie balti, kad ant jų krintanti žvakės šviesa beveik akinamai atsispindėjo; ir baldakimas švytėjo, bent jau truputį banguotas, nelabai įtemptas šilkinis jo kraštas. Tačiau tuoj už Mako lova ir visa kita skendėjo visiškoje tamsoje. Klara atsirėmė į baldakimo koloną ir žiūrėjo vien tiktai į Maką.

— Servus, — pasakė Makas ir padavė Karlui ranką. — Jūs išties gerai skambinate, ligi šiol aš buvau matęs tiktai jūsų gebėjimą joti.

— Man neišeina nei viena, nei antra, — pasakė Karlas. — Jeigu būčiau žinojęs, kad jūs klausotės, tikrai nebūčiau skambinęs. Bet jūsų panelė... — jis nutilo, nesiryždamas ištarti „sužadėtinė“, kadangi Makas ir Klara, matyt, jau kartu miegojo.

— Aš tai nujaučiau, — pasakė Makas, — ir Klara turėjo jus atsivilioti iš Niujorko čionai, kad galėčiau išgirsti, kaip skambinate, Turiu pasakyti gan pradžiokiškai, net tose primityviose dainose, kurių esat išmokęs, padarėte kelias klaidas, bet vis dėlto mane pradžiuginote, visiškai nepaisant to, kad aš neniekinu nė vieno, žmogaus skambinimo. Bet ar neprisėstumėte ir nepabūtumėte truputį su mumis? Klara, paduok gi jam krėslą.

— Ačiū, — pasakė Karlas užsikirsdamas. — Aš negaliu likti, nors ir labai norėčiau. Per vėlai sužinojau, kad šiame name yra tokių jaukių kambarių.

— Aš čia viską šitaip tvarkau, — tarė Makas.

Tą akimirką nuaidėjo dvylika varpo dūžių, greitai ir viens po kito, susiliejančių su pirmesniojo garsu. Karlas skruostais pajuto tų varpų judėjimo dvelksmą. Kas čia per kaimas, kad turi tokius varpus!

— Pats laikas! — pasakė Karlas, tiktai atkišo Makui ir Klarai rankas jų nepaliesdamas ir išbėgo į koridorių. Ten jis nerado žibinto ir pasigailėjo per anksti davęs tarnui arbatpinigių.

Jis norėjo palei sieną apčiuopom nuslinkti prie atvirų savo kambario durų, bet vos įveikęs pusę kelio pamatė su iškelta žvake skubiai atsiūbuojantį poną Gryną. Rankoje, kuria laikė žvakę, jis nešė laišką.

— Rosmanai, kodėl gi jūs neateinate? Kodėl verčiate mane laukti? Ką gi jūs išdarinėjote pas panelę Klarą?

„Kiek klausimų! — pagalvojo Karlas. — O dabar dar prispaus mane prie sienos“.

Mat jis iš tikrųjų sustojo prieš pat Karlą, kuris buvo prisiglaudęs nugara prie sienos. Grynas tame koridoriuje atrodė juokingai didelis, ir Karlas juokais pagalvojo, ar jis tik nebus surijęs gerojo pono Polanderio.

— Jūs išties ne žodžio žmogus. Pažadate ateiti dvyliktą, o iš tiesų trinatės apie panelės Klaros duris. Kai tuo tarpu aš esu pažadėjęs vidurnaktį pranešti jums įdomų dalyką ir dėl to čia atėjau. — Ir padavė Karlui laišką. Ant voko buvo užrašyta „Įteikti Karlui Rosmanui vidurnaktį, kur jis bebūtų“.

— Pagaliau, — tarė ponas Grynas Karlui plėšiant laišką, — man atrodo, kad reikėtų pripažinti jau vien tai, jog aš dėl jūsų atsibeldžiau čionai iš Niujorko, tad nederėtų manęs dar versti vaikytis jus po koridorius.

— Dėdės! — ištarė Karlas, vos pasižiūrėjęs į laišką. — Aš to tikėjausi, — pasakė jis atsigręžęs į poną Gryną.

— Ar jūs ko tikėjotės, ar ne, man visai vis tiek. Tiktai jau perskaitykite, — atsakė Grynas ir prikišo prie Karlo žvakę.

Karlas jos šviesoje perskaitė:

„Mylimas sūnėne! Kaip tu jau būsi pastebėjęs mūsų, deja, pernelyg trumpo bendro gyvenimo metu, aš esu labai principingas žmogus. Tatai itin nemalonus bruožas ir jis liūdina ne tik mano aplinką, bet ir mane patį, tačiau kaip tik principingumui turiu būti dėkingas už viską, ką turiu, ir niekas negali reikalauti, kad aš išsižadėčiau savęs, net tu negali, mano mylimas sūnėne, nors kaip tik tu pirmas galėtum, jeigu man kada nors ateitų į galvą leisti save pulti. Tada aš šiomis rankomis, kuriomis dabar laikau popierių ir rašau, tave sugaučiau ir iškelčiau į viršų. Bet kad kol kas dar nėra ženklų, jog kada nors taip bus, esu priverstas po šiandieninio incidento tavęs atsisakyti, ir todėl primygtinai tavęs prašau manęs nei lankyti, nei man rašyti, nei per tarpininkus ieškoti su manim ryšio. Tu prieš mano valią ryžaisi šįvakar mane palikti, tai ir toliau visą tavo gyvenimą tebus taip; tik tuomet tavo pasiryžimas bus vyriškas. Šią žinią perduoti pavedu ponui Grynui, mano geriausiam draugui, kuris tikrai ras žodžių tau paguosti, jie man šiuo metu išties neateina į galvą. Jis yra įtakingas žmogus ir padės tau, jau vien dėl manęs, žengti pirmus savarankiškus žingsnius. Kad suprasčiau, dėl ko mudu išsiskyrėme, to aš dabar, baigdamas rašyti šį laišką, vėlei nesuprantu, esu priverstas nuolatos kartoti: iš tavo šeimos, Karlai, negalima tikėtis nieko gero. Jeigu ponas Grynas pamirštų įteikti tavo lagaminą ir lietsargį, tai primink jam. Su geriausiais linkėjimais tolesniam gyvenimui.

Tavo ištikimas dėdė Jakobas“.

— Ar jau baigėte? — paklausė Grynas.

— Taip, — atsakė Karlas. — Ar atvežėte mano lagaminą ir lietsargį?

— Štai jis, — pasakė Grynas ir pastatė šalia ant žemės seną Karlo kelioninį lagaminą, kurį ligi tol laikė kaire ranka paslėpęs už nugaros.

— O lietsargį? — toliau klausinėjo Karlas.

— Viskas čia, — pasakė Grynas ir ištraukė lietsargį, kurį buvo užkabinęs už kelnių kišenės. — Šiuos daiktus atnešė toksai Šubalas, vyresnysis Hamburgo-Amerikos linijos mašinistas, jis tvirtino radęs juos laive. Pasitaikius progai, galite jam padėkoti.

— Bent jau turėsiu savo senuosius daiktus, — pasakė Karlas ir įdėjo skėtį į lagaminą.

— Tačiau ateityje labiau juos saugokite, perduoda jums ponas senatorius, — pasakė ponas Grynas ir tada paklausė, aiškiai vien primityviai smalsaudamas: — Kas tai per keistas lagaminas?

— Su tokiais lagaminais kareiviai mano tėvynėje išeina į kariuomenę, — atsakė Karlas, — tai senas mano tėvo kariškas lagaminas. Šiaip jis gan praktiškas, — pridūrė jis šypsodamasis, — jeigu jo kur nors nepalieki.

— Pagaliau jūs jau pamokytas, — pasakė ponas Grynas, — o antro dėdės Amerikoje, matyt, neturite. Štai čia jums dar trečios klasės bilietas į San Franciską. Aš nusprendžiau, kad jums ten reikia važiuoti, nes pirma, tenai turėsite daug didesnių galimybių rasti darbą ir antra, čia visur, kuo tik bandytumėte užsiimti, rankas prikišęs jūsų dėdė, o mums juk reikia visokiais būdais vengti susitikimo. Friske galėsite netrukdomas dirbti; ramiai pradėkite nuo pačios apačios ir bandykite pamažu prasimušti.

Karlas negirdėjo jo žodžiuose jokio piktumo, blogoji žinia, kurią Grynas visą vakarą nešiojosi, buvo perduota, ir nuo tol Grynas atrodė nebepavojingas žmogus, su kuriuo galbūt galima atviriau kalbėti negu su bet kuriuo kitu. Ir geriausias žmogus, kuriam be jokios jo kaltės pavesta perduoti tokį slaptą ir nemalonų sprendimą, kolei slepia jį savyje, visuomet atrodys įtartinas.

— Aš, — tarė Karlas, tikėdamasis to prityrusio žmogaus pritarimo, — tuojau paliksiu šiuos namus, nes buvau kviestas tiktai kaip dėdės sūnėnas, o kaip svetimam man nėra čia kas veikti. Gal būtumėte toks malonus parodyti man išėjimą ir paskui kelią, kaip nueiti į artimiausią smuklę?

— Tuojau, — atsakė Grynas, — su jumis nemaža vargo.

Pamatęs, kokį didelį žingsnį Grynas iškart žengė, Karlas sustojo, nes pagalvojo, ko jis taip įtartinai skuba, nutvėrė Gryną už skverno ir pasakė, staiga supratęs tikrąją padėtį:

— Viena privalote man paaiškinti: ant voko, kurį man perdavėte, parašyta vien tai, kad aš turiu jį gauti vidurnaktį, kad ir kur būčiau. Kodėl tad apeliuodamas į šį laišką sulaikėte mane čia, kai norėjau išeiti penkiolika dvyliktos? Jūs tuo viršijote savo įgaliojimus.

Prieš atsakydamas jis mostelėjo ranka, perdėtai stengdamasis suniekinti Karlo pastabą, ir tada atsakė:

— Tai gal ant voko užrašyta, kad aš turiu plūktis jus vaikydamasis, o gal laiško turinys duoda dingstį manyti, kad užrašą reikia suprasti būtent taip? Jeigu nebūčiau jūsų sulaikęs, būčiau turėjęs perduoti šį laišką vidurnaktį plente.

— Ne, — tvirtai tarė Karlas, — ne visai taip. Ant voko užrašyta: „Perduoti po vidurnakčio“. Jeigu buvote pernelyg pavargęs, galbūt nebūtumėte manęs pasivijęs, arba aš, nors net pats ponas Polanderis sakė, kad tai neįmanoma, jau vidurnaktį būčiau buvęs pas savo dėdę, arba pagaliau jūsų pareiga būtų leisti nuvežti mane pas dėdę savo automobiliu, kuris staiga kažkur tarsi išnyko, kadangi aš to jau reikalavau. Ar užrašas aiškiai nesako, kad vidurnaktis man dar buvo paskutinis terminas? Ir jūs kaltas, kad aš jį praleidau?

Karlas įdėmiai žiūrėjo į Gryną ir puikiai matė, kaip jame grumiasi gėda, jog buvo demaskuotas, ir džiaugsmas, kad jo užmačios išdegė. Pagaliau jis susitvėrė ir pasakė tokiu tonu, tarsi būtų nutraukęs Karlą, kuris jau seniai tylėjo: „Nė žodžio daugiau!“ ir išstūmė jį, vėl pasiėmusį lagaminą ir skėtį, pro mažas duris, kurias atidarė prieš jį.

Karlas nustebęs stovėjo lauke. Prie namo pristatyti laiptai be turėklų priešais jį leidosi žemyn. Ryškioje mėnesienoje tiesiog negalėjai pasiklysti. Apačioje sode buvo girdėti daugelio šunų lojimas, jie palaidi lakstė aplink medžius tamsoje. Tyloje buvo aiškiai girdėti, kaip ilgais šuoliais šlamina žolę.

Neužpultas tų šunų Karlas laimingai išėjo iš sodo. Jis gerai nežinojo, kurioje pusėje Niujorkas. Važiuodamas čionai pernelyg mažai kreipė dėmesį į smulkmenas, kurios jam dabar būtų pravertusios. Galop jis tarė sau, jog jam nebūtina gautis į Niujorką, kur jo niekas nelaukia, o vienas tai jau tikrai. Tad ryžosi eiti, kur akys veda, ir pasipustė padus.

KETVIRTAS SKYRIUS Kelias į Ramzesą

Mažoje užeigoje, kurion Karlas atkako po trumpo žygio ir kuri iš tiesų buvo tiktai maža paskutinė Niujorko transporto stotis, todėl beveik nenaudojama kaip nakvynės vieta, Karlas pareikalavo pačios pigiausios, kokia tik yra, lovos, nes manė, kad reikia tuojau pat pradėti taupyti. Ir, kaip ir reikėjo po to tikėtis, šeimininkas pamojo ranka, lyg jis būtų jo tarnas, rodydamas į laiptus, kur viršuje pasitiko susivėlusi sena moteriškė, pikta, kad buvo prikelta iš miego, ir beveik jo nesiklausydama, be perstogės kalbėdama, kad žengtų tyliai, nuvedė į kambarį ir uždarė duris prieš tai dar pašnabždėjusi „Tss!“

Karlas gerai nesuprato, ar jame tik nuleistos užuolaidos, ar galbūt kambarys išvis be langų, taip jame buvo tamsu; pagaliau pastebėjo mažą užkabintą langelį ir atitraukė skudurą, truputį įleisdamas į vidų šviesos. Kambaryje buvo dvi lovos, tačiau abi jau užimtos. Karlas jose pamatė du jaunus vyrus, sunkiai šnopuojančius ir nelabai keliančius pasitikėjimą dėl to, kad kažkodėl gulėjo nenusirengę, o vienas net su batais.

Tą akimirką, kai Karlas nudengė langelį, vienas iš miegojusių truputį kilstelėjo rankas ir kojas taip juokingai, kad Karlas, nepaisydamas visų jį slegiančių rūpesčių, neiškentęs nusijuokė.

Jis greit suprato, kad ir neturėdamas kur atsigulti, — kambaryje nebuvo nei kanapos, nei sofos, — negalės miegoti, nes negali rizikuoti savo tik ką atgautais daiktais ir turimais pinigais. Tačiau nenorėjo ir išeiti, nes nedrįso iškart palikti nakvynės vietos, praeidamas pro kambarinę ir šeimininkę.

Juk pagaliau čia galbūt nėra pavojingiau negu kelyje. Kas be ko, krito į akis tai, kad kambaryje, kiek galėjo įžvelgti blausioje šviesoje, nebuvo jokio bagažo. Bet galbūt ir tikriausiai tiedu jauni vyrai buvo tarnai, kurie sulaukus svečių privalėjo tuojau keltis, ir todėl miegojo nenusirengę. Jei taip, žinoma, nedidelė garbė su jais miegoti, tačiau tuo labiau nepavojinga. Tiktai jokiu būdu negalima atsigulti ir miegoti, kol tuo tikrai neįsitikino.

Po lova stovėjo žvakė su degtukais, kuriuos Karlas pritykinęs paėmė. Jis nedvejojo, kad turi teisę uždegti šviesą, kadangi kambarys šeimininko valia priklausė tiek jam, tiek juodviem, be to, jie jau buvo išmiegoję pusę nakties ir turėdami lovas prieš jį buvo nepalyginamai pranašesni. Šiaip jis, žinoma, labai stengėsi vaikščiodamas ir krapštinėdamasis jų nepažadinti.

Iš pradžių norėjo apžiūrėti savo lagaminą, kad pamatytų, kokius daiktus turi; juos jau vos beprisiminė ir patys vertingiausi, matyt, buvo dingę. Mat jeigu Šubalas prie ko nors prikiš nagus, tai maža vilties, kad viską atgausi kaip buvo. Tiesa, jis galėjo tikėtis iš dėdės gerų arbatpinigių, tačiau, kita vertus, jeigu ko nors trūko, lengvai galėjo suversti bėdą ponui Buterbaumui, tikrajam lagamino saugotojui.

Karlas bijojo tos pirmos akimirkos, kai atidarys lagaminą. Kiek valandų jis plaukiant praleido jį tvarkydamas ir pertvarkydamas, o dabar viskas buvo taip be jokios tvarkos sugrūsta, kad spynos dangtelis atidarant pats atšoko.

Bet netrukus Karlas apsidžiaugęs suprato, kad netvarka tik dėl to, kad paskui į lagaminą dar buvo įdėtas jo kostiumas, kurį nešiojo plaukdamas per vandenyną ir kuriam lagaminas jau nebuvo apskaičiuotas. Netrūko nė mažiausios smulkmenos. Slaptoje švarko kišenėje buvo ne vien pasas, bet ir iš namų pasiimti pinigai, tad Karlas, pridėjęs prie jų tuos, kuriuos turėjo pasiėmęs tam sykiui, buvo gan neblogai apsirūpinęs. Ir baltiniai, kuriuos atvykęs dėvėjo, buvo įdėti, švariai išskalbti ir išlyginti. Jis tučtuojau įkišo slaptojon kišenėn laikrodį ir pinigus. Tiktai gaila buvo, kad Veronos saliamis, kuris taip pat nepradingo, buvo perdavęs savo kvapą kitiems daiktams. Jeigu jo nebus galima pašalinti kokiomis nors priemonėmis, Karlui gresia perspektyva ištisus mėnesius vaikščioti apsuptam jo kvapo.

Traukiant kai kuriuos daiktus, kurie gulėjo pačioj apačioj — tai buvo kišeninė Biblija, laišku popierius ir tėvų fotografijos, — nuo jo galvos į lagaminą šleptelėjo kepurė. Senojoje aplinkoje jis tuojau ją pažino, tai buvo jo kepurė, kepurė, kurią motina buvo įdėjusi kelionei. Tačiau jis iš taupumo laive jos nenešiojo, nes žinojo, kad Amerikoje dauguma nešioja kepures vietoj skrybėlių, ir nenorėjo jos sutepti prieš atvykimą. O dabar ponas Grynas ją panaudojo tam, kad pasišaipytų iš Karlo. O gal jam dėdė liepė tai padaryti? Ir suimtas staigaus netikėto įsiūčio jis čiupo lagamino dangtį, kuris garsiai kaukštelėjo.

Dabar jau nieko nebegalėjai padaryti, abu miegojusieji pabudo. Iš pradžių pasirąžė ir nusižiovavo vienas, paskui jo pavyzdžiu pasekė kitas. Tuo metu beveik visas lagamino turinys buvo išvirtęs ant stalo; jeigu tai buvo vagys, jiems tereikėjo prieiti ir pasiimti ko nori. Ne vien tam, kad užkirstų tam kelią, bet ir kad viską iškart išsiaiškintų, Karlas priėjo su žvake rankoje prie lovų ir paaiškino, kodėl jis čia. Jie, rodės, nė nelaukė, kad jis pasiaiškintų, nes buvo dar per daug apsimiegoję, kad galėtų kalbėti, tad tiktai žiūrėjo į jį nė kiek nesistebėdami. Abu buvo labai jauni vyrai, tačiau sunkus darbas ir vargas buvo pirma laiko privertęs išsišauti jų skruostikaulius, netvarkingos barzdos karojo pasmakrėje, seniai kirpti plaukai susiklaipę pūpsojo ant galvos, o giliai įkritusias akis jie spaudė ir trynė krumpliais, kad išvaikytų miegus. Karlas norėjo išnaudoti šiųjų silpnumo akimirką, todėl pasakė:

— Aš esu Karlas Rosmanas, vokietis. Prašau man taip pat pasakyti savo vardus ir tautybes, kadangi esam paskirti į tą patį kambarį. Aš tiktai dar greit pasiaiškinsiu, kad nepretenduoju į lovą, nes vėlai atvykau ir išvis neketinu miegoti. Be to, nesibaidykite mano gražių drabužių, nes esu visiškas skurdžius ir neturiu jokių ateities vilčių.

Jaunesnysis iš juodviejų tai buvo tas, kur miegojo su batais — rankomis, kojomis ir mina parodė, kad visa tai jo nedomina ir kad išvis ne laikas tokioms kalboms, atsigulė ir tuojau užmigo; kitas, tamsiaplaukis vyras, taip pat vėl atsigulė, bet prieš užmigdamas nerūpestingai atkišo ranką ir pasakė:

— Ana tas yra Robinsonas, jis airis, o aš esu Delamaršas, prancūzas, ir dabar prašau tylos.

Vos tik tai ištaręs smarkiai užpūtė Karlo žvakę ir krito atgal ant pagalvės.

„Taigi šis pavojus kol kas negresia“, — tarė sau Karlas ir grįžo prie stalo. Jeigu jų miegūstumas tikras, tada viskas gerai. Tiktai nemalonu, kad vienas jų airis. Karlas jau nebežinojo, kokioje knygoje kartą namie buvo skaitęs, kad Amerikoje reikia saugotis airių. Būdamas pas dėdę, žinoma, turėjo puikiausią progą airių pavojingumo klausimą iš pagrindų ištirti, tačiau visiškai ja nepasinaudojo, tardamasis esąs visam laikui saugus. Dabar norėjo bent jau su žvake, kurią buvo vėl uždegęs, atidžiau apžiūrėti tą airį, ir jam pasirodė, kad kaip tik jis pakenčiamiau atrodo už prancūzą.

Net jo skruostai dar buvo truputį apvalaini ir jis maloniai per miegus šypsojosi, kiek Karlas įžvelgė iš tokio atstumo, pasistiebęs ant pirštų galų.

Vis dėlto tvirtai pasiryžo nemiegoti ir atsisėdo ant vienintelės kambaryje kėdės, kol kas atidėjo lagamino tvarkymą, kadangi tam turėjo dar visą naktį, truputį pavartė Bibliją nieko neskaitydamas. Paskui paėmė rankon tėvų fotografiją, kur nedidukas tėvas stovėjo išsitempęs, o motina sėdėjo fotelyje priešais jį truputį sudubusi. Vieną ranką tėvas laikė ant fotelio atlošo, kitą, sugniaužęs į kumštį, ant iliustruotos knygos, kuri atversta gulėjo ant silpno dekoratyvinio stalelio greta jo. Buvo dar viena fotografija — su tėvais. Tėvas ir motina tenai griežtai žiūrėjo į jį, tuo tarpu jis, fotografo palieptas, turėjo žiūrėti į aparatą. Tačiau tos fotografijos tėvai kelionėn jam neįdavė.

Tad tuo atidžiau žiūrėjo į gulinčią priešais ir visaip stengėsi sugauti tėvo žvilgsnį. Tačiau tėvas nenorėjo atgyti, kad ir kaip kaitaliojo apšvietimą visaip stumdydamas žvakę; jo horizontalūs, vešlūs ūsai iš tiesų visai kitaip atrodė, nuotrauka buvo prasta. Motina buvo išėjusi geriau, jos burna buvo taip perkreipta, tarsi kas nors ją būtų nuskriaudęs ir ji stengtųsi šypsotis. Karlui atrodė, jog tai turėtų taip labai kristi į akis tam, kuris į tą nuotrauką žiūri, kad po akimirkos vėl atrodytų, jog įspūdis per stiprus ir beveik absurdiškas. Kaip galima iš nuotraukos patirti tokį stiprų įspūdį, kad nufotografuotasis turi slaptų jausmų! Ir jis valandėlę nežiūrėjo į nuotrauką. Kai vėl grįžo žvilgsniu prie jos, atkreipė dėmesį į motinos ranką, nukarusią priekyje nuo fotelio atramos, tarsi besisiūlančią pabučiuoti. Jis pagalvojo, ar nereikėtų parašyti tėvams, kaip jie iš tiesų abu reikalavo (tėvas paskutinįsyk labai griežtai Hamburge). Tiesa, tada, kai motina jam tą baisų vakarą prie lango pasakė, kad reikės išvažiuoti į Ameriką, jis tvirtai sau prisiekė niekad nerašyti, bet ką reiškė neprityrusio berniuko priesaika čia, naujomis sąlygomis! Lygiai taip pat tada galėjo prisiekti, kad po dviejų mėnesių Amerikoje taps Amerikos policijos generolu, kai tuo tarpu iš tikrųjų tūno mansardoje su dviem šunsnukiais Niujorko priemiesčio užeigoje, be to, turi pripažinti, kad čia jam ir vieta. Ir šypsodamasis pasižiūrėjo į tėvų veidus, ar jie vis dar nori, kad sūnus atsiųstų žinutę.

Taip žiūrinėdamas jis greit pastebėjo, kad vis dėlto yra labai pavargęs ir vargu ar ištvers visą naktį nemiegojęs. Nuotrauka iškrito iš jo rankų, jis padėjo galvą ant nuotraukos, jos vėsa buvo maloni skruostui, ir užmigo su smagiu jausmu širdyje.

Pabudo nuo kutenimo. Pasirodo, jog prancūzas leido sau tokį laisvumą. Tačiau ir airis jau stovėjo prie Karlo stalo, ir abu žiūrėjo į jį ne mažiau susidomėję negu Karlas į juos naktį. Karlas nenustebo, kad nepabudo jiems keliantis; jie, matyt, be jokių blogų kėslų vaikščiojo labai tykiai, nes jis kietai miegojo, be to, matyt, ilgai negaišo rengdamiesi ir prausdamiesi. Dabar jie kaip pridera ir laikydamiesi tam tikros formos pasisveikino, ir Karlas sužinojo, kad abu yra šaltkalviai, Niujorke jau kuris laikas neturėję darbo ir dėl to gan nusigyvenę. Robinsonas, kad tai įrodytų, praskleidė švarką, ir galėjai pamatyti, kad po juo nėra marškinių, tai, tiesa, ir taip galėjai suprasti iš atstojusios apykaklės, užpakalyje prisegtos prie švarko. Jie žygiavo į už dviejų dienų kelio nuo Niujorko esantį Baterfordo miestelį, kur atseit esama darbo vietų. Jie buvo nieko prieš, kad Karlas eitų su jais, ir žadėjo jam pirma, kartais panešti lagaminą, ir antra, jeigu patys gautų darbo, parūpinti mokinio vietą, tai būsią vieni niekai, jeigu apskritai ras darbo. Karlui dar net nespėjus iki galo pasakyti, kad sutinka, jie jau draugiškai patarė jam nusirengti gražius drabužius, nes jie jam tiktai trukdys ieškant vietos. Kaip tik šiame name esama geros progos jų atsikratyti, mat kambarinė prekiaujanti drabužiais. Jie padėjo Karlui, kuris dėl apsirengimo ne visai sutiko, nusirengti drabužius ir juos išnešė. Karlas, paliktas vienas ir dar truputį apsimiegojęs, lėtai rengėsi senuoju kelioniniu kostiumu ir priekaištavo sau, kad pardavė aną, kuris galbūt ir būtų trukdęs gauti mokinio vietą, tačiau ieškant geresnės galėjo tik padėti, ir jis atidarė duris, norėdamas pašaukti tuodu, kad sugrįžtų, tačiau susidūrė su jais tarpduryje jau po viskam; jie padėjo ant stalo pusę dolerio kaip gautas pajamas, nutaisę tokias linksmas minas, kad niekaip negalėjai atsikratyti minties, jog nuo pardavimo jiems taip pat šis tas nubyrėjo, ir gan nemažai.

Tačiau nebuvo kada dėl to aiškintis, nes įėjo kambarinė, taip pat užsimiegojusi kaip ir naktį, ir visus tris išvarė į koridorių aiškindama, kad kambarį reikia paruošti kitiems svečiams. Tačiau apie tai, žinoma, negalėjo būti nė kalbos, ji viską darė iš piktumo. Karlas, kaip tik norėjęs susitvarkyti lagaminą, gavo tik pamatyti, kaip ta moteris suglėbė abiem rankom jo daiktus ir atsivedėjusi šveitė į lagaminą, lyg jie būtų kokie gyvūnai, kuriuos reikėjo nuraminti. Abu šaltkalviai, tiesa, lindo prie jos, tampė už sijono, pekšnojo per nugarą, bet jeigu jie tuo ketino padėti Karlui, tai veltui stengėsi. Užtrenkusi lagaminą, moteriškė įspraudė jo rankeną į Karlo delną, nusikratė šaltkalvių ir išvarė visus tris iš kambario grasindama, kad jeigu jie neklausys, tai negaus kavos. Ji, matyt, buvo visai pamiršusi, kad Karlas iš pat pradžių nebuvo su šaltkalviais, ir elgėsi su visais kaip iš vienos šutvės. Tiesa, šaltkalviai jai buvo pardavę Karlo kostiumą ir tuo įrodę tam tikrą bendrumą.

Koridoriuje jie turėjo ilgai vaikščioti šen ir ten; prancūzas, įsikibęs į Karlo parankę, ypač tuo piktinosi be perstogės keikdamasis, grasindamas taip trenkti smuklininkui, jeigu tas išdrįstų pasirodyti, kad tas išvirstų iš klumpių, ir, rodės, tam ruošėsi, pašėliškai trindamas vieną į kitą sugniaužtus kumščius. Pagaliau atėjo nekaltas mažas berniukas, turėjęs pasistiebti paduodamas prancūzui kavinuką. Deja, atnešė tiktai kavinuką, ir jam niekaip nebuvo galima išaiškinti, kad dar būtų gerai ir stiklinės. Tad gerti galėjo tik vienas, o kiti abu stovėjo šalia ir laukė savo eilės. Karlas visai nenorėjo gerti, tačiau kad neįžeistų kitų, priėjus eilei, paimdavo kavinuką ir prisidėdavo prie lūpų.

Atsisveikindamas airis trenkė kavinuką į akmenines grindis. Jie išėjo niekieno nepalydėti iš namo ir įžengė į tirštą gelsvą rytmečio miglą. Beveik nesikalbėdami traukė greta viens kito kelio pakraščiu. Karlas turėjo neštis savo lagaminą, keliabendriai jį būtų pakeitę, matyt, tik paprašyti; tarpais iš miglos iššaudavo automobilis, ir jie visi trys pasukdavo galvas į tas paprastai dideles važiuokles, tokias keistas savo konstrukcija ir taip trumpai matomas, kad net nespėdavai įžiūrėti, ar kas sėdi viduje. Vėliau pasirodė kolonos dengtų sunkvežimių, gabenusių maisto produktus į Niujorką ir taip be perstogės riedėjusių keliu penkiomis eilėmis per visą plotį, kad niekas nebūtų galėjęs jo pereiti. Tarpais kelias virsdavo aikšte, kurios viduryje ant bokšto pavidalo paaukštinimo šen ir ten vaikščiodavo policininkas, viską stebėdamas ir reguliuodamas lazdele eismą pagrindiniame kelyje ir į jį įsiliejančiuose šoniniuose, paskui kelias iki kitos aikštės ir kito policininko būdavo be priežiūros, tačiau tylūs ir įdėmūs vadeliotojai ir vairuotojai patys važiuodavo gan tvarkingai. Ta visų ramybė Karlą labiausiai stebino. Jeigu ne nerūpestingas skersti vežamų gyvulių bliovimas, tai, ko gero, nieko nebūtum girdėjęs, išskyrus kanopų dunksėjimą ir motorų ūžimą. O greitis, žinoma, nebuvo visąlaik vienodas. Jeigu kurioje nors aikštėje pernelyg daug prisigrūdus važiuoklių iš šonų reikėjo smarkiai persitvarkyti, kai kurios eilės sustodavo ir tik vos vos važiuodavo, o paskui, žiūrėk, vėl valandėlę švilpte švilpdavo pro šalį, kol apsiramindavo, tarsi valdomos vieno bendro stabdžio. O kelias nė trupučio nedulkėjo, visi važiavo gryniausiame ore. Pėsčiųjų nebuvo, čiaturgininkės netraukė atskirai į miestą kaip Karlo tėviškėje, tačiau tarpais pasirodydavo didelių, neaukštų automobilių, juose stovėdavo gal dvidešimt moterų su krepšiais ant kuprų, taigi gal vis dėlto turgininkių, besidairančių į eismą ir besitikinčių netrukus greičiau važiuoti. Dar būdavo panašių automobilių, kur keli vyrai vaikštinėdavo kėbule, susikišę rankas į kišenes. Ant vieno tokio automobilių su įvairiais užrašais Karlas tyliai šūktelėjęs perskaitė:

— „Jakobo ekspedicijai reikalingi uosto darbininkai“.

Automobilis važiavo kaip tik lėtai, ir ant jo vieno laiptelio stovintis mažas, gunktelėjęs, gyvas žmogus pakvietė visus tris įlipti. Karlas pasislėpė už šaltkalvių, tarsi automobilyje galėtų būti ir jį pamatyti dėdė. Jis džiaugėsi, kad keliabendriai atsisakė kvietimo, nors jį truputį žeidė išdidžios minos, kurias nutaisę jie tai padarė. Tegu tik jie nemano, kad yra per geri dirbti dėdei. Jis tai tučtuojau davė jiems, nors ir netiesiogiai, suprasti. Į tai Delamaršas atsakė, kad malonėtų nesikišti ten, kur nieko neišmano; toksai būdas priiminėti žmones yra bjauri apgavystė, ir Jakobo firma tuo garsi visose Jungtinėse Valstijose. Karlas nieko neatsakė, tačiau nuo tol laikėsi arčiau airio, jis taip pat paprašė jį truputį panešti lagaminą, ir tas panešė, Karlui kelissyk pakartojus prašymą. Jis be perstogės skundėsi, kad lagaminas sunkus, kol paaiškėjo, kad jis tiktai norėjo palengvinti lagaminą Veronos saliamio dešra, matyt, jau viešbutyje jam maloniai kritusia į akį. Karlas turėjo ją ištraukti, o prancūzas pasiėmė, kad supjaustytų į durklą panašiu peiliu ir beveik vienas sukirstų. Robinsonas tik tarpais gaudavo griežinėlį, o Karlas, vėlei turėjęs nešti lagaminą, jeigu nenorėjo palikti jo ant kelio, nieko negavo, tarsi savo dalį jau iš anksto būtų pasiėmęs. Jam atrodė negražu paprašyti gabaliuko, bet viduje niršo.

Visos miglos jau buvo išsisklaidžiusios, tolumoje blizgėjo aukšti kalnai, kurių banguotos keteros driekėsi tolumoje dar apsiblaususios saulės link. Prie kelio šliejosi prastai apsodinti laukai, nusidriekę didelių fabrikų, tamsiai aprūkusių ir stovinčių vidury laukų, link. Be tvarkos pastatytuose nuomojamuose namuose nuo didelio judėjimo drebėjo daugybė langų, ir mažuose silpnuose balkonuose moterys ir vaikai kažką nepailsdami triūsė, o aplink juos uždengdami ir atidengdami rytmečio vėjyje plazdėjo ir smarkiai pūtėsi pakabintos gelumbės ir skalbiniai. Žvilgsniams nuklydus nuo namų, aukštai danguje buvo matyti vyturiai, o pažemėje kregždės, šmėksinčios visai palei važiuojančiųjų galvas.

Daug kas Karlui priminė tėvynę; ir jis nežinojo, ar gerai daro, kad palieka Niujorką ir eina šalies gilumon. Niujorke buvo jūra, ir bet kuriuo metu galėjo grįžti į tėvynę. Todėl jis sustojo ir pasakė abiem savo palydovams, jog vėl norįs likti Niujorke. O kai Delamaršas norėjo jį paprasčiausiai varyti toliau, jis nesidavė varomas ir pasakė, kad, matyt, dar turįs teisę spręsti, ką jam daryti. Tiktai kai įsikišo airis ir išaiškino, kad Baterfordas daug gražesnis už Niujorką, ir abu dar labai paprašė, jis sutiko eiti toliau. Bet būtų nėjęs, jeigu nebūtų sau taręs, kad galbūt jam net ir geriau atsidurti ten, iš kur ne taip lengva grįžti į tėvynę. Tenai jis, aišku, geriau dirbs ir aukščiau prasimuš, nes neturės nereikalingų kliudančių minčių.

Ir dabar jau pats vedė paskui save kitus du, o tie taip džiaugėsi jo įkarščiu, kad neraginami neprašyti pakaitomis nešė lagaminą, ir Karlas net gerai nesuprato, kuo gi jis juos taip pradžiugino. Jie priėjo viršun kylančią vietovę ir tarpais sustodami atsigręžę matė vis platesnę Niujorko ir jo uosto panoramą. Tiltas, jungiantis Niujorką su Bruklinu, švelniai kabojo virš Yst Riverio, ir drebėjo, kai primerkdavai akis. Atrodė, kad jis visai be jokio judėjimo, o po juo drybso negyva, lygi vandens juosta. Viskas abiejuose miestuose atrodė tuščia ir pastatyta be jokio reikalo. Tarp namų beveik nebuvo skirtumo, kuris didelis ir kuris mažas. Gatvių gelmėje, matyt, tekėjo gyvenimas, tačiau virš jų buvo matyti vien tiktai lengva migla, kuri, tiesa, nejudėjo, tačiau, regis, buvo nesunkiai išsklaidoma. Netgi uostuose, didžiausiuose pasaulyje, viešpatavo ramybė, ir tiktai tarpais, matyt, veikiamas prisiminimų apie ankstesnius vaizdus iš arti, tareisi matąs kokį laivą, truputį judantį į priekį. Bet ir jo ilgai negalėjai stebėti, jis išnykdavo iš akių ir daugiau jo neberasdavai.

Tačiau Delamaršas ir Robinsonas aiškiai matė daug daugiau, jie rodė į dešinę ir į kairę ir vedžiojo rankomis virš aikščių ir sodų, kurių vardus puikiai žinojo. Jie negalėjo suprasti, kad Karlas išbuvo Niujorke daugiau kaip du mėnesius ir beveik nieko jame nematė, išskyrus vieną gatvę. Ir žadėjo jam, kai Baterforde pakankamai prasikurs, kartu kakti į Niujorką ir parodyti viską, kas verta pamatyti, ypač, žinoma, tas vietas, kur galima iki soties prisilinksminti. Galop Robinsonas dar pilna burna ėmė dainuoti dainą, kuriai Delamaršas pritarė plodamas rankomis, ir Karlas atpažino, jog tai vienos jo tėvynės operetės melodija, kuri jam su anglišku tekstu patiko daug labiau negu namie. Tad įvyko mažas spektaklis po atviru dangum, kuriame dalyvavo visi, tiktai miestas po jų kojom atseit linksminęsis grojant šiai melodijai, rodės, nieko nenorėjo apie tai žinoti.

Kartą Karlas paklausė, kurgi yra Jakobo sandėliai, ir Delamaršas su Robinsonu tuojau bedė smiliais į galbūt tuos pačius, o gal ir per kelias mylias esančius taškus. Kai paskui vėl patraukė toliau, Karlas paklausė, kada jie anksčiausiai, pakankamai užsidirbę, galėtų sugrįžti į Niujorką. Delamaršas atsakė, kad tatai nesunkiai įmanoma per mėnesį, nes Baterforde esama darbininkų trūkumo, ir atlyginimai tenai aukšti. Pinigus, jie, aišku, dėsią bendron kason, kad atsitiktiniai uždarbio skirtumai tarp draugų išsilygintų. Bendra kasa Karlui nepatiko, nors jis, kaip mokinys, žinoma, mažiau gaus negu mokyti darbininkai. Be to, Robinsonas pasakė, kad jie, jeigu Baterforde neatsirastų darbo, žinoma, trauksią toliau ir prisiglausią kur nors kaip lauko darbininkai ar galbūt gausiąsi į Kalifornijos aukso kasyklas, ir tai, sprendžiant iš plačių pasakojimų, buvo Robinsonui labiausiai prie širdies.

— Kodėl jūs tapote šaltkalviu, jeigu dabar norite į aukso kasyklas? — paklausė Karlas, kuriam nepatiko klausytis kalbų apie tokias tolimas nesaugias keliones.

— Kodėl aš tapau šaltkalviu? — paklausė Robinsonas. — Žinoma, ne dėl to, kad mano mamos sūnus mirtų iš bado. Aukso kasyklose uždarbis puikus.

— Buvo, — pataisė jį Delamaršas.

— Tebėra, — pasakė Robinsonas ir ėmė pasakoti apie daugelį prakutusių pažįstamų, kurie vis dar tenai tebegyveną, žinoma, daugiau nė piršto nejudindami, bet pagal seną pažintį jam ir jo draugams, savaime suprantama, padėsią praturtėti.

— Mes tai jau gausim Baterforde vietas, — pasakė Delamaršas nuoširdžiai kreipdamasis į Karlą, tačiau didelio tvirtumo jo žodžiuose nebuvo.

Dieną jie tik vienąsyk sustojo smuklėje ir pavalgė prieš ją lauke, kaip Karlui pasirodė, prie geležinio stalo beveik žalios mėsos, kurios su peiliu ir šakute galėjo ne atsipjauti, o tik atsiplėšti. Duona buvo volo formos, ir į jos kepalą buvo įsmeigtas ilgas peilis. Prie šio valgio buvo paduota juodo skysčio, kuris degino gerklę. Tačiau Delamaršui ir Robinsonui jis patiko, jie vis kėlė stiklines, kad išsipildytų visokie norai, ir daužėsi vienas su kitu valandėlę palaikydami suglaustas stiklines ore. Prie gretimo stalo sėdėjo darbininkai kalkėtomis palaidinėmis, ir visi gėrė tą patį skystį. Automobiliai, virtinėmis važiuojantys pro šalį, vertė ant stalų dulkių debesis. Buvo perdavinėjami dideli laikraščių lapai, sujaudintais balsais kalbama apie statybininkų streiką, dažnai minima Mako pavardė, Karlas pasiteiravo ir sužinojo, jog tai jo pažįstamo Mako tėvas ir didžiausias Niujorko statybos darbų rangovas. Streikas jam kainavo milijonus ir, ko gero, grėsė sugriauti visą biznį. Karlas netikėjo nė vienu tų prastai informuotų, blogo norinčių žmonių žodžiu.

Karlo apetitas sugedo ir dėl to, kad buvo labai neaišku, kaip bus mokama už valgį. Natūraliausia būtų buvę, jeigu kiekvienas būtų sumokėjęs savo dalį, tačiau tiek Delamaršas, tiek Robinsonas ištaikę progą davė suprasti, kad paskutinius pinigus sumokėjo už nakvynę. Laikrodžio, žiedo ar dar ko nors, ką būtų galima iškeisti, nė vienas, rodės, neturėjo. O Karlas juk negalėjo juodviem pasakyti, kad jie šiek tiek uždirbo parduodami jo kostiumą, tatai būtų buvęs įžeidimas ir jie būtų amžinai išsiskyrę. Keisčiausia, kad nei Delamaršas, nei Robinsonas nė kiek nesijaudino dėl mokėjimo, jie buvo tokie linksmi, kad kiek įmanydami kabinėjosi prie padavėjos, išdidžiai sunkiu žingsniu vaikštinėjančios tarp stalų. Jos plaukai truputį išsidraikę krito ant kaktos ir skruostų, ir ji vis braukė juos atgal, pakišusi po apačia rankas. Pagaliau, kai, rodės, jau galėjai tikėtis jos pirmo malonaus žodžio, ji priėjo prie stalo, įsirėmė abiem rankom į jį ir paklausė:

— Kas mokės?

Dar niekad jokios rankos nebuvo taip greit pakilusios kaip dabar Delamaršo ir Robinsono, kurie rodė į Karlą. Šis dėl to neišsigando, nes taip ir manė, ir nieko blogo tame nematė, kad draugai, iš kurių irgi tikėjosi naudos, leido už kai ką užmokėti jam, nors daug gražiau būtų buvę tatai prieš lemtingą akimirką aptarti. Tik buvo nemalonu, kad pinigus jam pirma reikėjo išsiimti iš slaptos kišenės. Iš pradžių ketino taupyti pinigus juodai dienai ir kol kas tam tikra prasme lygiuotis su draugais. Pranašumą, kurį jam teikė tie pinigai ir pirmiausia jų slėpimas nuo draugų, su kaupu atsvėrė tai, kad jie nuo pat vaikystės gyveno Amerikoje, kad turėjo pakankamai žinių ir praktikos, kaip įsigyti pinigų, ir kad pagaliau jie nebuvo pripratę prie geresnių gyvenimo sąlygų kaip dabartinės. Jo ankstesni ketinimai iš esmės nelabai nukentės nuo to, jeigu dabar sumokės, nes juk pagaliau galėjo paaukoti ketvirtį dolerio, padėti jį ant stalo ir pareikšti, kad tai visas jo turtas, kurį aukoja bendrai kelionei į Baterfordą. Kelionei pėsčiomis tokios sumos visiškai pakako. Bet dabar nežinojo, ar pakankamai turi smulkių, be to, tie pinigai bei krūvon sudėti banknotai gulėjo slaptos kišenės gilumoje, kur ką nors rasti galėjai iškratęs ant stalo visą turinį. Be to, draugai turėjo nieko apie tą slaptą kišenę nežinoti. Dabar jie vis dar, rodės, labiau domėjosi padavėja negu tuo, kaip Karlas krapšto pinigų, kad sumokėtų. Delamaršas, pareikalavęs sąskaitos, įsiviliojo padavėją tarp savęs ir Robinsono, ir ji galėjo atsiginti nuo juodviejų lindimo vien įremdama vienam ar kitam ranką į veidą ir atstumdama į šalį. Tuo tarpu Karlas, visas suplukęs iš įtampos, po stalu rankon dėjo pinigus, kuriuos kita ranka graibė slaptoje kišenėje ir traukė į lauką. Pagaliau, nors dar nelabai pažinojo amerikietiškus pinigus, jam pasirodė, kad surinko pakankamą sumą bent jau sprendžiant pagal monetų skaičių, ir padėjo ją ant stalo. Pinigų skambesys tuojau nutraukė pokštus. Karlo nelaimei ir visų nuostabai pasirodė, kad priešais gulėjo beveik visas doleris. Nė vienas, tiesa, nepaklausė, kodėl Karlas anksčiau nieko nesakė apie pinigus, kurių būtų užtekę patogiai nuvažiuoti į Baterfordą geležinkeliu, vis dėlto Karlas pasijuto labai nejaukiai. Sumokėjęs už valgį, jis lėtai vėl susižėrė pinigus, Delamaršas iš jo saujos dar paėmė vieną monetą padavėjai arbatpinigiams, apkabino ją prispaudė prie savęs ir paskui iš kitos pusės padavė pinigą.

Karlas buvo jiems dėkingas, kad traukiant toliau nieko nesakė apie pinigus, ir jis kurį laiką svarstė, ar nereikėtų prisipažinti, kiek iš viso turi, bet paskui nepasakė, nes nerado tam tinkamos progos. Pavakare priėjo labiau kaimiškas, derlingesnes vietas. Aplink plytėjo platūs laukai, savo pirma žaluma dengiantys aptakias kalvas, turtingi dvarai šliejosi prie kelio, ir jie ištisas valandas traukė tarp paauksuotų sodų grotų, kelis sykius perėjo tą pačią lėtai tekančią upę ir daugsyk girdėjo, kaip virš galvų aukštais viadukais dunda traukiniai.

Saulė kaip tik pasiekė tiesų tolimo miško kraštą kai jie ant vienos kalvelės vidury nedidelio medžių guoto sukrito į žolę pailsėti. Delamaršas ir Robinsonas gulėjo išsitiesę kiek ilgi. Karlas sėdėjo ir žiūrėjo į keliais metrais žemiau besidriekiantį kelią, kuriuo, kaip ir visą dieną, riedėjo ir atsargiai lenkėsi automobiliai, tarsi juos kas nors tiksliai apskaičiavęs būtų leidęs kažkur toli ir tenai laukęs tokio pat skaičiaus. Visą dieną nuo pat anksčiausio ryto Karlas nebuvo matęs, kad koks nors automobilis sustotų ir iš jo išliptų koks nors keleivis.

Robinsonas pasiūlė naktį praleisti čia, nes visi jie esą pakankamai pavargę, o rytoj anksčiau pakils ir trauks toliau, juk pagaliau vargu ar ras pigesnę ir patogesnę nakvynę prieš visiškai užeinant nakčiai. Delamaršas sutiko, ir tiktai Karlas jautė pareigą pasakyti turįs pakankamai pinigų, kad galėtų sumokėti už visų trijų nakvynę viešbutyje. Delamaršas pasakė, kad tų pinigų jiems dar reikės, tegu tik jis gerai juos saugo. Delamaršas nė kiek neslėpė, kad jie jau tikisi Karlo pinigų. Kadangi pirmas jo pasiūlymas buvo priimtas, Robinsonas dar pareiškė, kad jiems reikėtų prieš miegą, jei nori tvirtai jaustis rytoj, ko nors gerai užkąsti, tegu vienas nueis maisto į viešbutį, visai netoli kelio šviečiančio užrašu „Hotel Occidental“. Kaip jauniausias ir kad niekas kitas nepasisiūlė, Karlas nedelsdamas pasakė nueisiąs parnešti ir patraukė į viešbutį, gavęs užsakymą pristatyti lašinių, duonos ir alaus.

Netoli, matyt, buvo didelis miestas, nes pačią pirmą viešbučio salę, kurion Karlas įžengė, buvo užplūdusi triukšminga minia, ir prie bufeto, užimančio priekinę ir dvi šonines sienas, be perstogės zujo daug padavėjų su baltomis prikyštėmis ant krūtinių ir vis tiek neįstengė patenkinti nekantrių svečių, mat įvairiose vietose nuolatos buvo girdėti keiksmai ir kumščių trankymas į stalus. Į Karlą niekas nekreipė dėmesio; be to, pačioje salėje niekas neaptarnavo, svečiai, sėdėję prie mažyčių, jau tarp trijų stalo kaimynų pradingstančių stalų, viską, ko norėjo, atsinešdavo patys nuo bufeto. Ant kiekvieno staliuko stovėjo didelis butelis aliejaus, acto ar ko nors panašaus, ir valgytojai ant visų patiekalų, atsineštų nuo bufeto, prieš pradėdami valgyti pylė skystį iš to butelio. Jei Karlas išvis norėjo prieiti prie bufeto, kur, matyt, turint galvoje jo didelį užsakymą, sunkumai tik prasidės, jam reikėjo prasisprausti tarp daugybės stalų, tai, žinoma, nors ir labai stengdamasis, negalėjo šiurkščiai neužkliudyti kitų svečių, tačiau tie niekuo nesipiktino, tarsi būtų bejausmiai, net kai Karlas kartą, tiesa, taip pat kito svečio pastumtas, užgriuvo ant vieno staliuko ir vos jo neapvertė. Jis atsiprašė, bet, matyt, buvo nesuprastas, bent jau nė trupučio nesuvokė, kas jam buvo šaukiama.

Prie bufeto vargiai rado mažą tarpelį, kur ilgą laiką vaizdą jam užstojo atremtos kaimynų alkūnės. Čia išvis, regis, vyravo paprotys remtis alkūnėmis ir laikyti kumštį prie smilkinio; Karlas tai matydamas prisiminė savo lotynų kalbos profesorių dr. Krumpalą, kuris nekentė kaip tik tos pozos ir visada slapčia ir netikėtai priėjęs, staiga iš kažkur išsitraukęs liniuotę juokais nubraukdavo nuo stalų alkūnes.

Karlas stovėjo prispaustas prie bufeto, nes vos tik jis atsistojo eilėn, jam už nugaros buvo pastatytas stalas, ir vienas prie jo atsisėdusių svečių sunkiai dunksėjo, bent kiek kalbėdamas atlošęs galvą, savo didele skrybėle Karlui į nugarą. Tuo tarpu ką nors gauti iš kelnerių, netgi dviem jo nerangiems kaimynams patenkintiems pasišalinus, buvo maža vilties. Karlas kelissyk buvo nutvėręs per stalą už prikyštės kelnerį, tačiau tas kiekvienusyk perkreipęs veidą ištrūkdavo. Nė vieno negalėjo sulaikyti, jie tik bėgiojo ir bėgiojo. Kad prie Karlo būtų buvę kas nors tinkama valgyti ir gerti, jis būtų paėmęs, pasiteiravęs kainos, padėjęs pinigus ir su džiaugsmu pasišalinęs. Bet kaip tik prieš jį stovėjo dubenys su į silkes panašiomis žuvimis, kurių juodi žvynai pakraščiuose auksiškai blizgėjo. Jos galėjo būti labai brangios ir, ko gero, nieko nepasotinti. Dar galėjo pasiekti mažas romo statinaites, tačiau romo savo draugams nenorėjo parnešti, jie, rodės, jau ir taip kiekviena proga buvo linkę ragauti stipraus alkoholio, ir jis nenorėjo to skatinti.

Taigi Karlui neliko nieko kita kaip tiktai pasiieškoti kitos vietos ir viską pradėti iš pradžių. Tačiau jau ir taip smarkiai buvo užgaišęs. Laikrodis kitame salės gale, kurio rodykles įtempęs akis dar galėjai įžiūrėti per dūmus, jau rodė po devynių. Tačiau kitur prie bufeto grūstis buvo dar didesnė negu ankstesnėje, truputį nuošalesnėje vietoje. Be to, salėje kuo toliau, tuo labiau daugėjo žmonių. Pro centrines duris garsiai šaukdami vis ėjo ir ėjo nauji svečiai. Kai km jie patys nukraustydavo bufetą sėsdavosi ant pulto ir sveikino viens kitą tai buvo geriausios vietos, iš ten galėjai apžvelgti visą salę.

Karlas, tiesa, prasibrovė dar toliau, tačiau vilties, kad ką nors gaus, jau nebeturėjo. Jis priekaištavo sau, kad nežinodamas čionykščių papročių pasisiūlė šiam žygiui. Draugai jį išbars, ir turės tam teisę, ir dar, ko gero, pagalvos, kad jis nieko neparnešė dėl to, kad pašykštėjo pinigų. Dabar jis stovėjo tokioj vietoj, kur buvo aplink prie stalų valgomi karšti mėsos patiekalai su gražiomis geltonomis bulvėmis; jis negalėjo suprasti, kaip tie žmonės jų gavo.

Ir tada per kelis žingsnius nuo savęs pamatė pagyvenusią matyt, viešbučio personalui priklausančią moterį, kuri šypsodamasi kalbėjo su vienu svečiu. Tuo metu ji vis taisėsi plaukų smeigtuku šukuoseną. Karlas tučtuojau pasiryžo savo užsakymą pateikti kaip tik tai moteriai jau vien dėl to, kad ji, būdama vienintelė moteris salėje, jam atrodė visuotinio triukšmo ir lakstymo išimtis ir paskui dar dėl tos paprastos priežasties, kad buvo vienintelė viešbučio tarnautoja, prie kurios galėjai prieiti, su sąlyga, žinoma, kad ji, išgirdusi jo pirmą jai pasakytą žodį, nenubėgs su reikalais. Bet buvo priešingai. Karlas į ją visai net nesikreipė, tik truputį palaukė, kol ji, kaip kartais kalbantis būna, nukreips akis į šalį, ir šit, pamačiusi Karlą, ji nutraukė pokalbį ir maloniai labai aiškiai kaip iš gramatikos angliškai paklausė, ar jam ko reikia.

— Žinoma, — atsakė Karlas, — bet aš čia nieko negaliu gauti.

— Tai eikite su manim, mažyli, — pasakė ji, atsisveikino su savo pažįstamu, kuris nusiėmė skrybėlę, neįtikėtinas čia mandagumas, paėmė Karlą už rankos, priėjo prie bufeto, pastūmė vieną svečią į šalį, atidarė suglaudžiamas duris, perėjo tarpą už pulto, kur reikėjo saugotis be perstogės lakstančių kelnerių, atidarė dvigubas sienines tapetais užklijuotas duris, ir jie jau buvo dideliame vėsiame podėlyje. „Reikia žinoti mechanizmą“, — tarė sau Karlas.

— Tai ko gi jūs norite? — paklausė ji ir paslaugiai palinko prie jo. Ji buvo labai stora, jos kūnas liulėjo, tačiau veidas buvo beveik, žinoma, sąlyginai, smulkių bruožų. Karlas, matydamas čia tiek daug ant lentynų ir stalų rūpestingai sudėtų valgomų daiktų, buvo linkęs užsakyti kitokią, subtilesnę vakarienę, juolab kad galėjo tikėtis, jog ši stotinga moteris jį pigiau aptarnaus, bet galop, kadangi nieko tinkama nesugalvojo, pasakė norįs lašinių, duonos ir alaus.

— Ir daugiau nieko? — paklausė moteris.

— Ačiū, ne, — atsakė Karlas, — tačiau trims asmenims.

Moters paklaustas, kas kiti du, Karlas papasakojo keliais žodžiais apie savo draugus, jam buvo malonu truputį išsikalbėti.

— Bet juk tai kalinių valgis, — pasakė moteris ir aiškiai laukė, kad Karlas dar ko nors paprašytų. Bet šis išsigando, kad ji jam viską dovanos ir nenorės imti pinigų, todėl nieko nesakė.

— Mes tuojau viską surinksim, — tarė moteris, su jos storumui stebėtinu grakštumu priėjo prie vieno stalo, atpjovė ilgu, plonu, į pjūklą panašiu peiliu didelį gabalą lašinių su daug raumenų, paėmė nuo lentynos kepalą duonos, pakėlė nuo žemės tris butelius alaus ir sudėjo viską į lengvą šiaudinį krepšį, kurį padavė Karlui. Tai darydama paaiškino, kad atsivedė jį čia todėl, kad tenai ant bufeto sudėti valgiai, nors ir greit suvartojami, per dūmus ir daugelį kitokių kvapų netenka šviežumo. Tačiau tiems žmonėms ir taip gerai. Karlas daugiau nieko nesakė, nes nesuprato, kuo užsitarnavo, kad būtų taip išskirtinai aptarnautas. Jis galvojo apie savo draugus, kurie galbūt, kad ir kokie geri buvo Amerikos žinovai, nebūtų prasiskverbę į šį podėlį ir būtų turėję tenkintis sugedusiais bufeto valgiais. Čia iš salės neatsklido joks garsas, sienos, matyt, buvo labai storos, kad tarp skliautų išlaikytų pakankamą vėsą. Karlas jau valandėlę laikė šiaudinį krepšį rankoje, bet dar nemanė mokėti ir nejudėjo iš vietos. Tiktai kai moteris dar norėjo įdėti butelį, panašų į tuos, kur stovėjo ant stalų, jis pasibaisėjęs padėkojo.

— Ar jums dar toli eiti? — paklausė moteris.

— Iki Baterfordo, — atsakė Karlas.

— Tai labai toli, — tarė moteris.

— Dienos žygis, — pasakė Karlas.

— Ne toliau? — paklausė moteris.

— O ne, — atsakė Karlas.

Moteris truputį pataisė ant stalo sudėtus daiktus, įėjo padavėjas, kažko ieškodamas apsidairė, tada moteris jam parodė didelį dubenį, kuriame gulėjo didelė krūva petražolėmis apibarstytų sardinių, ir nunešė tą dubenį iškėlęs į viršų salėn.

— Kodėl gi jūs norite nakvoti lauke? — paklausė moteris. — Mes čia turim užtektinai vietos. Nakvokite mūsų viešbutyje.

Karlą tatai labai viliojo, ypač kad jis taip prastai buvo miegojęs praėjusią naktį.

— Mano bagažas lauke, — pasakė jis dvejodamas ir šiek tiek maivydamasis.

— Tai atneškite čionai, — tarė moteris, — kokia čia kliūtis.

— O mano draugai! — pasakė Karlas ir tučtuojau pajuto, kad jie būtų kliūtis.

— Jie, žinoma, irgi tegu čia nakvoja, — pasakė moteris. — Ateikite! Ko jūs tiek daug prašydinatės.

— Mano draugai apskritai šaunūs žmonės, — pasakė Karlas, — bet jie nešvarūs.

— Argi jūs nematėte, kaip nešvaru salėje? — paklausė moteris ir susiraukė. — Pas mus išties gali ateiti bet kas. Taigi aš tuojau liepsiu kloti tris lovas. Tiesa, tik mansardoje, nes viešbutis pilnas, aš taip pat perkelta mansardon, bet tenai vis tiek geriau negu lauke.

— Aš negaliu atsivesti savo draugų, — pasakė Karlas. Jis įsivaizdavo, kokį triukšmą jiedu sukeltų šio prašmatnaus viešbučio koridoriuose; Robinsonas visur priterštų, o Delamaršas būtinai lįstų net prie šios moters.

— Nesuprantu, kodėl negalite, — pasakė moteris, — bet jeigu norite, tai palikite savo draugus lauke ir ateikite pas mus vienas.

— Negaliu, negaliu, — atsakė Karlas, — jie mano draugai, ir aš turiu būti su jais.

— Koks jūs užsispyręs, — pasakė moteris ir nukreipė akis į šalį, — jums gero nori, nori padėti kuo gali, o jūs iš visų jėgų spiriatės.

Karlas viską suprato, bet jis nežinojo kitos išeities, todėl tepasakė:

— Labai ačiū už gerus norus.

Paskui prisiminė, kad dar nesumokėjo, ir paklausė, kiek skolingas.

— Sumokėsite, kai atnešite atgal krepšį, — pasakė moteris. — Vėliausiai anksti rytąjį pristatykite.

— Gerai, — atsakė Karlas. Ji atidarė duris, vedančias tiesiai į lauką ir dar pasakė, kai jis nusilenkęs išėjo:

— Labanakt, bet jūs negerai darote. — Jam jau nutolus per kelis žingsnius, ji dar riktelėjo pavymui: — Iki rytojaus!

Vos tik išėjęs į lauką, salėje vėl išgirdo nerimstantį triukšmą, dabar dar sumišusį su orkestro muzika. Jis apsidžiaugė, kad nereikėjo išeiti per salę. Viešbutis švietė visais šešiais savo aukštais ir apšvietė priešais esantį kelią per visą jo plotį.

Lauke vis dar, nors jau ir su pertrūkiais, važiavo automobiliai, greičiau negu dieną išaugdami, išnirę iš tamsos, čiuopė baltais savo žibintų spinduliais kelio gruntą, kirto pablyškusiomis šviesomis viešbučio šviesos zoną ir vėl skubėjo sutviskę į tamsą.

Draugus Karlas rado jau kietai miegančius, bet juk jis ilgai užtruko. Kaip tik norėjo ką atnešęs gražiai išdėstyti ant popierių, kuriuos rado krepšyje, ir tiktai tada, kai viskas bus paruošta, pažadinti draugus, tik staiga persigando pamatęs, kad lagaminas, kurį paliko užrakintą ir kurio raktą turėjo kišenėje, guli atlapotas ir pusė jo turinio aplink išmėtyta žolėje.

— Kelkitės! — sušuko jis. — Jūs miegate, kai tuo tarpu čia buvo vagys.

— Ar ko nors trūksta? — paklausė Delamaršas.

Robinsonas, dar kaip reikiant nepabudęs, jau siekė alaus.

— Aš nežinau, — sušuko Karlas, — tačiau lagaminas atidarytas. Juk neatsargu palikti lagaminą stovėti, o patiems atsigulti.

Delamaršas ir Robinsonas nusijuokė, o pirmasis pasakė:

— Kitąsyk taip ilgai neužtrukite. Viešbutis už dešimties žingsnių, o jums nueiti ir grįžti prisireikė trijų valandų. Mes norėjome valgyti, pamanėme, kad galbūt turite ko nors valgomo savo lagamine, ir tol kutenome spyną, kol ji atsidarė. Apskritai tenai nieko gero nebuvo, ir jūs galite viską vėl susikrauti.

— Taip, — tarė Karlas, spoksodamas į greitai tuštėjantį krepšį ir klausydamasis keisto garso, kurį kėlė Robinsonas gerdamas, mat skystis iš pradžių jam patekdavo giliai į gerklę, paskui savotiškai šnypšdamas šaudavo atgal ir tiktai tada nugarmėdavo į gelmę.

— Ar jau pavalgėte? — paklausė jis, kai abu valandėlę kvėptelėjo.

— Argi jūs nepavalgėte viešbutyje? — paklausė Delamaršas, manęs, kad Karlas pretenduoja į dalį maisto.

— Jeigu dar norite valgyti, tai paskubėkite, — pasakė Karlas ir nuėjo prie savo lagamino.

— Jis, rodos, ožius rodo, — pasakė Delamaršas Robinsonui.

— Aš nerodau jokių ožių, — pasakė Karlas, — bet ar galima man nesant išlaužti lagaminą ir išmėtyti mano daiktus? Žinau, tarp draugų visko būna, ir aš pasiruošęs kai ką nukęsti, tačiau to jau per daug. Aš nakvosiu viešbutyje ir neisiu į Baterfordą. Valgykite greičiau, man reikia grąžinti krepšį.

— Matai, Robinsonai, štai kaip jis kalba, — pasakė Delamaršas, — čia tai bent. Jis mat vokietis. Tu mane jau pirma perspėjai, bet aš, kvailys, nepaklausiau ir priėmiau jį į draugiją. Mes pasitikėjome juo, visą dieną jį tampėmės sykiu, per tai praradome mažiausiai pusdienį ir dabar — kadangi jį viešbutyje kažkas suviliojo — jis atsisveikina su mumis, atsisveikina, ir tiek. Bet kad yra klastingas vokietis, tai nedaro to atvirai, o ieško dingsties, lagaminas, girdi, išlaužtas, o kad yra šiurkštus vokietis, tai negali nueiti neįžeidęs mūsų garbės ir neišvadinęs mūsų vagimis, nes mes leidome sau pajuokauti su jo lagaminu.

Karlas, dėjęsis savo daiktus, neatsigręždamas atsakė:

— Kalbėkite kiek norite, — tuo būdu palengvinsite man išsiskyrimą. Aš puikiai žinau, kas yra draugystė. Europoje taip pat turėjau draugų, ir niekas negali man prikišti, kad aš juos apgaudinėjau ar blogai elgiausi. Dabar mūsų ryšiai, aišku, nutrūkę, bet jeigu aš kada nors grįžčiau į Europą, tai visi mane gerai priimtų ir tučtuojau pripažintų draugu. O jus, Delamaršai, ir jus, Robinsonai, aš atseit išdaviau, kai jūs, to niekada neslėpsiu, buvote tokie malonūs, kad priėmėte mane savo draugėn ir žadėjote parūpinti Baterforde mokinio vietą? Tačiau viskas visai ne taip. Jūs nieko neturite, ir tatai jūsų mano akyse nė kiek nežemina, tačiau jūs pavydėjote man mano menko turto ir stengėtės dėl jo mane žeminti, štai to aš negaliu pakęsti. O dabar, išlaužę mano lagaminą, jūs nė žodeliu neatsiprašėte ir dar plūstate mane ir mano tautą — tačiau tuo būdu jūs atimate iš manęs bet kokią galimybę likti su jumis. Beje, visa tai taikoma ne jums, Robinsonai. Jums aš galiu prikišti tik tiek, kad jūs labai priklausomas nuo Delamaršo.

— Na, štai, — pasakė Delamaršas, priėjęs prie Karlo ir stumtelėjęs, tarsi norėdamas atkreipti į save dėmesį, — na, štai ir pasirodėte, kas esate per diegas. Visą dieną slimpinote paskui mane, laikėtės už mano švarko skverno, mėgdžiojote kiekvieną mano judesį ir tylėjote kaip pelė po šluota. O dabar, pajutęs viešbutyje kažkokią atsparą, ėmėte sakyti garsias kalbas. Jūs esate gudrutis, ir aš net nežinau, ar mes tai ramiai pakęsime. Ar nepaprašysime sumokėti už tai, ką per dieną nuo mūsų nusižiūrėjote. Klausyk, Robinsonai, mes jam pavydime — sako — jo turto. Viena diena darbo Baterforde — apie Kaliforniją aš jau nė nekalbu — ir turėsime dešimtsyk tiek, kiek jūs mums parodėte ir kiek dar galite turėti paslėpęs už švarko pamušalo. Tad valdykit liežuvį!

Karlas pakilo nuo savo lagamino ir pamatė, kad prie jo artinasi ir užsimiegojęs, bet alaus truputį atgaivintas Robinsonas.

— Jeigu aš ilgiau čia užtrukčiau, — pasakė jis, — tai, ko gero, dar ne to pamatyčiau. Jūs, rodos, ketinate mane primušti.

— Bet kokia kantrybė turi ribas, — pasakė Robinsonas.

— Geriau tylėkite, Robinsonai, — tarė Karlas, neišleisdamas iš akių Delamaršo, — viduje jūs juk su manim sutinkate, tačiau turite vaizduoti, kad palaikote Delamaršą!

— Jūs galbūt norite jį papirkti? — paklausė Delamaršas.

— Nė nemanau, — atšovė Karlas. — Džiaugiuosi, kad palieku jus, ir nenoriu daugiau su nė vienu turėti ką nors bendra. Tik štai ką dar pasakysiu. Jūs man papriekaištavote, kad aš turiu pinigų ir slėpiau tai nuo jūsų. Tarkime, kad tai tiesa, bet ar nereikia taip elgtis su žmonėmis, kuriuos pažįsti tik kelias valandas, ir ar jūs savo elgesiu nepatvirtinote, kad taip ir reikėjo daryti?

— Nusiramink, — pasakė Delamaršas Robinsonui, nors tas nejudėjo iš vietos. Paskui paklausė Karlo: — Jeigu jau esate taip įžūliai atviras, tai ir likite toks mums čia taip jaukiai šnekučiuojantis iki galo ir prisipažinkite, kodėl norite eiti į viešbutį.

Karlas turėjo pasitraukti, peržengdamas per lagaminą, taip arti prie jo buvo priėjęs Delamaršas. Tačiau Delamaršo tatai nesulaikė, jis nustūmė koja lagaminą į šalį, žengė žingsnį į priekį, pastatydamas koją ant baltų viršutinių marškinių, likusių gulėti žolėje, ir pakartojo klausimą.

Tarsi atsakydamas nuo kelio prie grupės priėjo vyras su ryškiai šviečiančiu kišeniniu žibintuvėliu. Tai buvo viešbučio kelneris. Vos tiktai pamatęs Karlą, jis pasakė:

— Aš jūsų jau beveik pusvalandis ieškau. Visas pakriūtes abipus kelio apvaikščiojau. Ponia vyriausioji virėja liepė perduoti, kad jai skubiai reikia to šiaudinio krepšio, kurį jums buvo paskolinusi.

— Štai jis, — pasakė Karlas iš susijaudinimo drebančiu balsu. Delamaršas ir Robinsonas, dėdamiesi esą kuklūs, pasitraukė į šalį, kaip visuomet darydavo prieš svetimus geras vietas turinčius žmones. Padavėjas paėmė krepšį ir pasakė:

— Be to, ponia vyriausioji virėja klausia, ar jūs neapsigalvojote ir gal vis dėlto nakvotumėte viešbutyje. Ir kiti du ponai maloniai kviečiami, jeigu jūs juos vedatės. Lovos jau paruoštos. Naktis šiandien šilta, tačiau čia, ant šlaito, nėra visai saugu miegoti, mat dažnai pasitaiko gyvačių.

— Jei ponia vyriausioji virėja tokia maloni, aš priimsiu jos kvietimą, — pasakė Karlas ir palaukė, ką pasakys jo draugai. Tačiau Robinsonas niūksojo kaip stuobrys, o Delamaršas, susigrūdęs rankas į kišenes, spoksojo į žvaigždes. Abu, matyt, tikėjosi, kad Karlas juos ir taip paims.

— Jei taip, — pasakė padavėjas, — man pasakyta atvesti jus į viešbutį ir atnešti jūsų bagažą.

— Prašau dar truputį luktelėti, — pasakė Karlas ir pasilenkė norėdamas įdėti į lagaminą tuos kelis daiktus, kurie tebesimėtė ant žemės.

Staiga jis išsitiesė. Trūko fotografijos, ji gulėjo pačiame viršuje ir dabar jos niekur negalėjo rasti. Viskas buvo savo vietoje, trūko tik jos.

— Aš nerandu fotografijos, — kreipėsi jis į Delamaršą prašomu tonu.

— Kokios fotografijos? — paklausė tas.

— Mano tėvų fotografijos, — atsakė Karlas.

— Mes nematėme jokios fotografijos, — tarė Delamaršas.

— Nebuvo jokios fotografijos, pone Rosmanai, — savo ruožtu patvirtino Robinsonas.

— Bet juk tai neįmanoma, — pasakė Karlas ir jo pagalbos ieškančios akys arčiau prisitraukė padavėją. — Ji gulėjo viršuje, o dabar jos nėra. Jums nereikėjo pokštauti su tuo lagaminu.

— Mes neapsirinkame, — pasakė Delamaršas, — lagamine fotografijos nebuvo.

— Ji man brangesnė už viską, kas yra lagamine, — pasakė Karlas padavėjui, vaikštinėjančiam aplink ir ieškančiam fotografijos. — Mat yra vienintelė, kitos tokios negausiu. — Ir kai padavėjas liovėsi veltui ieškojęs, pasakė: — Tai buvo vienintelė mano tėvų nuotrauka, kurią turėjau.

Tada padavėjas garsiai, be jokių užuolankų pasiūlė:

— Galbūt reikėtų patikrinti ponų kišenes.

— Taip, — tučtuojau sutiko Karlas, — aš turiu rasti fotografiją. Bet prieš kraustydamas kišenes pasakau, kad tas, kuris savo noru grąžins man fotografiją, galės pasiimti visą lagaminą. — Po valandėlės tylos Karlas pasakė padavėjui: — Mano draugai, matyt, nori kišenių kraustymo. Bet net ir dabar pažadu, kad tam, kurio kišenėje bus rasta fotografija, teks lagaminas. Daugiau nieko negaliu padaryti.

Padavėjas tuojau ėmė krėsti Delamaršą, su kuriuo jam atrodė bus sunkiau susitvarkyti negu su Robinsonu, kurį paliko Karlui. Jis atkreipė Karlo dėmesį į tai, kad abu reikia apieškoti vienu metu, nes kitaip vienas kuris galėjo fotografiją kur nors nepastebimai paslėpti. Tik įkišęs Robinsono kišenėn ranką, Karlas joje rado savo kaklaraištį, bet nepasiėmė jo ir šūktelėjo padavėjui:

— Jeigu ką rastumėte pas Delamaršą, prašau viską jam palikti. Man reikia tiktai fotografijos, tiktai fotografijos.

Kratydamas vidines kišenes Karlas prisilietė ranka prie karštos riebaluotos Robinsono krūtinės, ir jam dingtelėjo, kad galbūt neteisingai elgiasi su savo draugais. Ir ėmė kiek galėdamas skubėti. Apskritai viskas buvo veltui, nei Robinsonas, nei Delamaršas fotografijos neturėjo.

— Viskas veltui, — tarė padavėjas.

— Jie turbūt suplėšė fotografiją ir išmetė skutus, — pasakė Karlas. — Aš maniau, kad yra draugai, bet slapčia jie man geidė tik blogo. Robinsonui nebūtų atėję į galvą, kad ta fotografija man tokia brangi, čia Delamaršo darbas.

Karlas prieš save matė vien padavėją, kurio žibintuvėlis apšvietė tik nedidelį ratą, tuo tarpu visa kita, ir Delamaršas su Robinsonu, skendėjo tamsoje.

Dabar, žinoma, negalėjo būti nė kalbos, kad juodu dar eitų į viešbutį. Padavėjas pasikišo lagaminą po pažastimi, Karlas paėmė šiaudinį krepšį, ir jie nuėjo. Karlas, jau išėjęs ant kelio, atitrūko nuo savo minčių, sustojo ir suriko į tamsą:

— Paklausykite darsyk, jei kuris iš jūsų vis dėlto turi fotografiją ir atneš ją man į viešbutį, tai gaus lagaminą ir nebus apskųstas.

Atsakymo nesulaukė, vien nutrukusį žodį išgirdo, Robinsono šūksnio pradžią, tačiau Delamaršas jam, matyt, tuojau užkimšo burną. Karlas valandėlę dar palaukė, kad galbūt viršuje bus kitaip apsispręsta. Dusyk su pertrūkiais šūktelėjo:

— Aš vis dar čia!

Tačiau nesulaukė nė garso, tiktai sykį nuo šlaito nuriedėjo akmuo, gal atsitiktinai, o gal netaikliai paleistas.

PENKTAS SKYRIUS Viešbutis „Occidental“

Viešbutyje Karlas buvo tuojau nuvestas į savotišką kontorą, kur vyriausioji virėja, su užrašų knyga rankoje, diktavo laišką jaunai mašininkei, sėdinčiai prie mašinėlės. Be galo tikslus diktavimas, negarsus, minkštas klavišų klapsėjimas vyko tiktai tarpais girdimas tiksint sieniniam laikrodžiui, kuris jau rodė beveik pusę dvylikos.

— Taip! — tarė vyriausioji virėja, užvertė užrašų knygą, mašininkė pašoko ir užvožė ant mašinėlės medinį dangtį, šio automatiško veiksmo metu nenuleisdama akių nuo Karlo. Ji atrodė kaip mokinė, jos prijuostė buvo labai rūpestingai išlyginta, ties pažastimis, pavyzdžiui, banguota, šukuosena — gan aukšta, ir po šių smulkmenų buvo nuostabu išvysti jos rimtą veidą. Nusilenkusi pirma vyriausiajai virėjai, paskui Karlui ji išėjo, ir Karlas nejučia klausiamai pasižiūrėjo į vyriausiąją virėją.

— Kaip gražu, kad jūs vis dėlto atėjote, — pasakė vyriausioji virėja. — O jūsų draugai?

— Aš jų neatsivedžiau, — atsakė Karlas.

— Jie, matyt, ruošiasi labai anksti išeiti, — tarė vyriausioji virėja, tarsi pati sau aiškindama padėtį.

„Ar ji tik nepagalvos, kad ir aš su jais išeinu?“ — tarė sau Karlas ir pasakė, kad neliktų jokių abejonių:

— Mes išsiskyrėm piktuoju.

Vyriausiajai virėjai ši žinia, rodės, patiko.

— Tai tada jūs laisvas? — paklausė ji.

— Taip, aš laisvas, — atsakė Karlas, ir jam tai atrodė nieko verta.

— Klausykite, ar nenorėtumėte gauti vietą šiame viešbutyje? — paklausė vyriausioji virėja.

— Mielai, — atsakė Karlas, — tačiau aš visai nieko nemoku. Pavyzdžiui, net nemokėčiau spausdinti mašinėle.

— Tai ne svarbiausia, — pasakė vyriausioji virėja. — Jūs kol kas gautumėte tik labai menką vietą ir tada jau turėtumėte žiūrėti, kaip iškilti per stropumą ir dėmesį. Vis dėlto man atrodo, kad jums geriau būtų kur nors apsistoti, užuot klaidžiojus po pasaulį. Jūs neatrodote tam gimęs.

„Visa tai ir dėdė pasirašytų“, — tarė sau Karlas ir pritariamai linktelėjo. Tuo pat metu prisiminė, kad tas, kuriuo taip rūpinamasi, dar net neprisistatęs.

— Atleiskite, — pasakė jis, — kad neprisistačiau, aš esu Karlas Rosmanas.

— Jūs vokietis, ar ne?

— Taip, — atsakė Karlas, — aš neseniai Amerikoje.

— Iš kurgi jūs?

— Iš Prahos, — atsakė Karlas.

— Še tai tau, — sušuko vyriausioji virėja labai angliškai skambančia vokiečių kalba ir vos neiškėlė į viršų rankų, — tada mes iš vieno krašto, aš Grėtė Micelbach ir esu iš Vienos. O Prahą puikiai žinau, nes pusę metų dirbau „Auksinėje žąsyje“ Vadavo aikštėje. Jūs tik pamanykit!

— Kada tai buvo? — paklausė Karlas.

— Prieš daug daug metų.

— Senoji „Auksinė žąsis“, — pasakė Karlas, — prieš dvejus metus buvo nugriauta.

— Ak taip, — tarė vyriausioji virėja, susimąsčiusi apie praėjusius laikus.

Bet staiga vėl atsitokėjo ir suėmė Karlo rankas:

— Dabar, kai paaiškėjo, kad esate mano tėvynainis, jokia mada negalite iš čia išeiti. Jūs mane įskaudintumėte. Ar nenorėtumėte, pavyzdžiui, tapti liftininku? Tiktai pasakykite „taip“ ir jau būsite. Jeigu esate šiek tiek matęs pasaulio, tai žinosite, kad tokią vietą ne taip lengva gauti, nes tai pati geriausia pradžia, kokią tik galima įsivaizduoti. Jūs bendrausite su visais viešbučio svečiais, visuomet būsite matomas, gausite mažų pavedimų; trumpai tariant, kiekvieną dieną turėsite galimybę ko nors pasiekti. Visu kitu leiskite pasirūpinti man.

— Liftininku aš mielai tapčiau, — pasakė Karlas truputį pagalvojęs. Būtų buvusi didelė nesąmonė nesutikti vien dėl to, kad baigusiam penkias gimnazijos klases dirbti liftininku per prasta. Čia, Amerikoje, jau greičiau reikėjo gėdytis, kad esi baigęs penkias gimnazijos klases. Liftininkai Karlui, beje, visuomet patiko, jie atrodė jam tarsi viešbučio puošmena.

— O ar nereikia mokėti kalbų? — dar pasiteiravo jis.

— Jūs kalbate vokiškai ir gražiai angliškai, to visiškai pakanka.

— Angliškai aš išmokau tik Amerikoje per du su puse mėnesio, — pasakė Karlas, jis manė, jog nereikia nutylėti šio savo vienintelio privalumo.

— Tatai pakankamai gerai jus rekomenduoja, — pasakė vyriausioji virėja. — Kai pagalvoju, kaip man sunku buvo išmokti angliškai. Prieš trisdešimt metų. Kaip tik vakar tai minėjau. Mat vakar buvo mano penkiasdešimtmetis. — Ir ji šypsodamasi pasižiūrėjo į Karlą, stengdamasi įžvelgti, kokį įspūdį jam padarė jos orus amžius.

— Tuomet aš linkiu jums daug laimės, — pasakė Karlas.

— Tai visuomet pravers, — pasakė ji, pakratė Karlo ranką ir vėl truputį nuliūdo dėl šio seno tėviškės išsireiškimo, kurį prisiminė kalbėdama vokiškai.

— Bet aš jus gaišinu, — sušuko ji paskui. — Jūs, be abejo, labai pavargęs, mes viską geriau aptarsim dieną. Iš džiaugsmo, kad sutikau tėvynainį, man apsisuko galva. Eime, aš parodysiu jums skirtą kambarį.

— Aš dar noriu paprašyti vieno dalyko, ponia vyriausioji virėja, — pasakė Karlas pasižiūrėjęs į telefoną, stovėjusį ant stalo, — galimas daiktas, kad rytoj, ko gero, labai anksti, buvę draugai atneš man fotografiją, kurios man labai reikia. Gal malonėtumėte paskambinti durininkui, kad jis atsiųstų juos pas mane arba mane pakviestų?

— Žinoma, — atsakė vyriausioji virėja, — bet ar neužtektų, kad jis paimtų fotografiją? Kas tai per fotografija, jeigu galima paklausti?

— Joje nufotografuoti mano tėvai, — atsakė Karlas. — Ne, man pačiam reikia su jais pakalbėti.

Vyriausioji virėja daugiau nieko nesakė ir telefonu perdavė durininkui pavedimą, paminėdama 536 numerį kaip Karlo kambarį.

Paskui pro priešais įėjimą esančias duris įėjo į mažą koridorių, kur pasirėmęs ant lifto turėklų snaudė mažas liftininkas.

— Mes patys galime pakilti, — tyliai pasakė vyriausioji virėja ir įleido Karlą į liftą. — Dirbti nuo dešimties iki dvylikos valandų tokiam vaikui per daug, — pasakė ji jiems jau kylant į viršų. — Tačiau tokia jau ta Amerika. Pavyzdžiui, štai šis berniukas, jis tik prieš pusę metų čionai atvyko, yra italas. Dabar atrodo, kad darbas jam nepakeliamas, jis sulysęs, darbo metu užmiega, nors iš prigimties yra labai paslaugus, — bet užtenka dar pusę metų patarnauti čia ar kur nors kitur Amerikoje ir viską lengvai ištvers, o po penkerių metų bus stiprus vyras. Apie tokius pavyzdžius aš jums galėčiau pasakoti valandų valandas. Aš visiškai neturiu galvoje jūsų, nes jūs esate tvirtas vaikinas; jums septyniolika metų, ar ne?

— Kitą mėnesį sueis šešiolika, — atsakė Karlas.

— Dar tik šešiolika! — nusistebėjo vyriausioji virėja. — Tad tik drąsos!

Viršuje ji nuvedė Karlą į kambarį, kurio viena siena kaip mansardos kambario buvo paįstriža, tačiau apskritai dviejų elektros lempučių šviesoje jis atrodė labai jaukus.

— Tegu jūsų neišgąsdina įrengimas, — pasakė vyriausioji virėja, — mat čia ne viešbučio, o mano buto kambarys, aš turiu tris kambarius, tad jūs manęs nė kiek nevaržote. Aš užrakinsiu jungiamąsias duris, tad galėsite visai nesivaržyti. Rytoj kaip naujas viešbučio tarnautojas, žinoma, gausite atskirą kambarėlį. Jeigu būtumėte atėjęs su savo draugais, aš būčiau jums liepusi pakloti bendrame namų tarnų miegamajame, bet kad atėjote vienas, manau, jums čia bus geriau, nors ir teks gulėti ant sofos. O dabar gerai išsimiegokite ir pasisemkite jėgų tarnybai. Rytoj ji dar bus nesunki.

— Labai jums ačiū už malonų dėmesį.

— Palaukite, — pasakė ji jau beišeinanti, — jus būtų tuojau pažadinę. — Ir ji priėjo prie šoninių kambario durų, pabeldė ir sušuko. — Tereza!

— Prašom, ponia vyriausioji virėja, — pasigirdo mažosios mašininkės balsas.

— Kai rytoj mane žadinsi, eik koridoriumi, šitame kambaryje miegos vienas svečias, jis mirtinai pavargęs. — Ji šypsojosi Karlui tai kalbėdama. — Ar supratai?

— Taip, ponia vyriausioji virėja.

— Tad labanakt.

— Labanakt ir jums.

— Mat aš, — paaiškino vyriausioji virėja, — jau keleri metai labai blogai miegu. Dabar esu patenkinta savo vieta ir ramiai gyvenu. Bet, matyt, atsiliepia ankstesni rūpesčiai, neduodantys man miegoti. Jeigu užmiegu trečią ryto, tai labai džiaugiuosi. O kad jau penktą, vėliausiai pusę šešių, turiu būti darbo vietoje, tai turiu prašyti, kad mane pažadintų, beje, ypač atsargiai, kad nebūčiau dar nervingesnė negu dabar esu. Mane žadina kaip tik Tereza. Tačiau dabar jūs jau išties viską žinote, o aš vis dar čia. Labanakt!

Ir nepaisydama savo svorio beveik šmurkštelėjo iš kambario.

Karlas džiaugėsi galėsiąs atsigulti, nes dieną labai pavargo. O jaukesnės aplinkos ilgai ir netrukdomas išsimiegoti negalėjo norėti. Kambarys, tiesa, nebuvo skirtas miegui, greičiau tai buvo gyvenamas kambarys arba, tiksliau tariant, vyriausiosios virėjos svetainė, ir prausyklė tiktai jam buvo atnešta šįvakar, vis dėlto Karlas jautėsi ne kaip įsibrovėlis, o kaip namie. Jo lagaminas buvo pristatytas čionai ir, matyt, jam seniai jau nebuvo taip saugu. Ant žemos spintos su stalčiais, užtiestos stambiai megzta vilnone staltiese, stovėjo įvairios įrėmintos ir įstiklintos fotografijos; apžiūrinėdamas kambarį Karlas sustojo priešais ir ėmėjas apžiūrinėti. Daugiausia jos buvo senos ir jose buvo nufotografuota mergaitė, apsitaisiusi nemadingais, nedailiais drabužiais su nerūpestingai uždėtomis, mažomis, bet aukštomis skrybėlėmis, dešine ranka pasirėmusi skėčiu, atsigręžusi į žiūrovą, bet vengianti jo žvilgsnio. Tarp vyrų fotografijų Karlui ypač krito į akį jaunas kareivis, pasidėjęs kepę ant staliuko, stovintis išsitempęs, su pasišiaušusiais juodais plaukais ir išdidžia, bet tramdoma šypsena. Jo uniformos sagos fotografijoje vėliau buvo paauksintos. Visos tos fotografijos, matyt, buvo iš Europos, tatai kitoje pusėje tikriausiai buvo tiksliai užrašyta, tačiau Karlas nenorėjo jų liesti. Taip kaip jos čia stovėjo, jis būtų norėjęs pasistatyti tėvų fotografiją savo būsimame kambaryje.

Jis kaip tik išsitiesė mėgaudamasis būsimu miegu ant kanapos, prieš tai gerai nusiprausęs visą kūną, stengdamasis kelti kuo mažiau triukšmo, kai jam pasirodė, jog kažkas tyliai beldžiasi į duris, tiksliai nežinia į kurias, pagaliau tai galėjo būti atsitiktinis garsas. Jis pasigirdo ne iškart, o kai Karlas jau buvo beveik užmigęs. Tačiau dabar nebuvo abejonių, kad tai beldimas ir kad jis sklinda nuo mašininkės durų. Karlas pribėgo ant pirštų galų prie jų ir paklausė taip tyliai, kad jeigų kas nors šalimais miegojo, nuo to nepabustų:

— Jums ko nors reikia?

Tučtuojau pasigirdo toks pat tylus atsakymas:

— Gal atidarytumėte duris? Raktas įkištas jūsų pusėje.

— Prašau, — tarė Karlas, — tik man pirma reikia apsirengti.

Stojo trumpa pauzė, paskui pasigirdo:

— Nereikia. Atrakinkite ir atsigulkite lovon, aš truputį palauksiu.

— Gerai, — sutiko Karlas ir viską padarė, kaip ji sakė, tik dar įjungė elektrą. — Aš jau guliu, — pasakė tada kiek garsiau. Ir iš savo tamsaus kambario jau įžengė mažoji mašininkė, apsirengusi lygiai taip pat kaip pirma kontoroje, ji, matyt, visą laiką nė nemanė gulti.

— Aš labai atsiprašau, — pasakė ji ir truputį pasilenkusi sustojo prie Karlo guolio, — jūs tik manęs neišduokite. Aš jūsų ilgai netrukdysiu, žinau, jūs mirtinai pavargęs.

— Nieko baisaus, — pasakė Karlas, — bet ar nebūtų buvę geriau, jeigu būčiau apsirengęs?

Jis turėjo gulėti išsitiesęs, kad užsidengtų iki pat kaklo, nes neturėjo naktinių marškinių.

— Aš tik akimirkai, — pasakė ji ir siekė krėslo. — Ar galiu atsisėsti prie kanapos?

Karlas linktelėjo. Ji atsisėdo taip arti kanapos, kad Karlas turėjo prisisunkti prie sienos, kad ją matytų. Jos veidas buvo apskritas ir taisyklingas, tiktai kakta neįprastai aukšta, tačiau taip galėjo atrodyti ir nuo šukuosenos, kurijai nelabai tiko. Apsirengusi buvo labai švariai ir tvarkingai. Kairėje rankoje glamžė nosinę.

— Ar jūs ilgai čia užtruksite? — paklausė ji.

— Dar ne visai aišku, — atsakė Karlas, — bet manau, kad liksiu dirbti.

— Būtų labai gerai, — tarė ji ir persibraukė nosine per veidą, — mat aš čia jaučiuosi labai vieniša.

— Mane tai stebina, — pasakė Karlas. — Ponia vyriausioji virėja jums labai maloni. Ir elgiasi su jumis ne kaip su tarnautoja. Aš maniau, kad jūs giminės.

— O ne, — tarė ji, — aš esu Tereza Berchtold, kilusi iš Pomeranijos.

Karlas taip pat prisistatė. Po to ji pirmusyk atidžiau į jį pažvelgė, tarsi prisistatęs būtų pasidaręs svetimesnis. Jie valandėlę patylėjo. Paskui ji pasakė:

— Nemanykite, kad aš nedėkinga. Jei ne ponia vyriausioji virėja, man, matyt, būtų blogiau. Anksčiau aš dirbau viešbučio virtuvėje ir man jau grėsė pavojus būti atleistai iš darbo, nes nepajėgiau su juo susitvarkyti. Čia labai dideli reikalavimai. Prieš mėnesį viena mergina iš virtuvės nuo persidirbimo neteko sąmonės ir savaitę gulėjo ligoninėje. O aš nelabai stipri, anksčiau daug sirgau ir per tai esu truputį neišsivysčiusi; jūs turbūt nepasakytumėte, kad man jau aštuoniolika metų. Bet dabar aš stipresnė.

— Darbas čia, matyt, išties labai sunkus, — pasakė Karlas. — Apačioj aš pirma mačiau liftininką, kuris miegojo stovėdamas.

— Kai tuo tarpu liftininkams čia dar geriausia, — pasakė ji, — jie gauna nemažai arbatpinigių ir jiems nereikia tiek plūktis kaip virtuvėje. Bet man išties pasisekė, poniai vyriausiajai virėjai sykį reikėjo merginos, kad paruoštų banketui servetėles, ir ji pasiuntė žmogų pakviesti iš virtuvės merginą, tokių merginų čia penkiasdešimt, aš kaip tik pasipainiojau po ranka, ir ji liko manim labai patenkinta, nes išdėstyti servetėles visada gerai mokėjau. Ir nuo tada ji pasiliko mane prie savęs ir pamažu padarė savo sekretore. Dirbdama jai aš labai daug išmokau.

— Ar tiek jau daug reikia rašyti? — paklausė Karlas.

— Ak, labai daug, — atsakė ji, — jūs turbūt nė neįsivaizduojate. Jūs juk matėte, kad aš šiandien dirbau iki pusės dvylikos, o šiandien eilinė diena. Kas be ko, aš ne visąlaik rašau, man reikia daug ką nupirkti mieste.

— Kaipgi vadinasi šis miestas? — paklausė Karlas.

— Jūs to nežinote! — tarė ji. — Ramzesas.

— Ar jis didelis? — paklausė Karlas.

— Labai didelis, — atsakė ji, — aš nemėgstu į jį eiti. Bet ar jūs nenorite miegoti?

— Ne, ne, — pasakė Karlas, — aš dar net nesužinojau, kodėl jūs čionai atėjote.

— Kad neturiu su kuo pakalbėti. Aš ne iš tų, mėgstančių padejuoti, bet kai išties neturi artimo žmogaus, tai džiaugiesi, kad bent kas tavęs pasiklauso. Aš jus jau salėj pastebėjau, kaip tik atėjau pakviesti ponios vyriausiosios virėjos, kai jinai nusivedėjus į podėlį.

— Ta salė klaiki, — pasakė Karlas.

— Aš to jau nebepastebiu, — atsakė ji.

— Aš tik norėjau pasakyti, kad ponia vyriausioji virėja man tokia maloni, kokia buvo mama. Tačiau mūsų padėtis pernelyg nelygi, kad galėčiau atvirai su ja pasikalbėti. Taip virtuvės merginų anksčiau turėjau gerų draugių, bet jų jau seniai čia nėra, o naujų merginų beveik nepažįstu. Tad kartais man net atrodo, kad dabartinis darbas sunkesnis negu anas, kad aš jo taip gerai neatlieku kaip ir kad ponia vyriausioji virėja mane laiko tik iš gailesčio. Juk pagaliau reikia būti labiau mokytai, kad galėtum dirbti sekretore. Nuodėmė sakyti, bet dažnai aš bijau išprotėti. Dėl Dievo meilės, — prabilo ji staiga daug greičiau ir sugriebė Karlą už peties, jis buvo pasikišęs po antklode rankas, — jūs tik nieko nesakykit poniai vyriausiajai virėjai, nes tada man tikrai bus galas. Jeigu be to vargo, kurio turi su manim dėl darbo, dar jai suteiksiu skausmo, tai jau tikrai bus negerai.

— Aš, aišku, jai nieko nesakysiu, — pažadėjo Karlas.

— Tada gerai, — tarė ji, — ir likite čia. Aš džiaugčiausi, jeigu jūs liktumėte, ir mes galėtume, jeigu jums tai tinka, eiti išvien. Kai tiktai pamačiau, aš pajutau jumis pasitikėjimą. Be to — įsivaizduokite, kokia aš bloga, — išsigandau, kad ponia vyriausioji virėja gali padaryti jus vietoj manęs savo sekretoriumi, o mane atleisti. Tiktai kai ilgiau pasėdėjau čia viena jums būnant kontoroje, pagalvojau, kad būtų net geriau, jeigu perimtumėte mano darbus, nes jūs tikrai geriau susitvarkytumėte. Jeigu nenorėtumėte eiti į miestą pirkinių, aš galėčiau jus pavaduoti. Šiaip virtuvėje tikrai būčiau daug naudingesnė, juolab kad esu kiek sustiprėjusi.

— Viskas jau aptarta, — tarė Karlas, — aš būsiu liftininkas, o jūs liksite sekretore. Bet jeigu jūs bent kiek užsiminsite poniai vyriausiajai virėjai apie savo planus, tai aš viską jai išklosiu, ką man šiandien sakėte, nors ir kaip man tai būtų sunku.

Jo tonas Terezą taip sujaudino, kad ji puolė prie lovos ant kelių ir įsikniaubė į patalynę.

— Aš jūsų neišduosiu, — pasakė Karlas, — bet ir jūs nieko nesakykite.

Dabar jis jau nebegalėjo visas slėptis po antklode ir truputį paglostė jos ranką nerasdamas ką pasakyti ir tik pagalvojo, kad gyvenimas čia nesaldus. Pagaliau ji bent tiek nusiramino, kad susigėdo verkusi, pažiūrėjo į Karlą dėkingomis akimis, ėmė įkalbinėti, kad rytoj ilgai miegotų, ir pažadėjo, jog jeigu ištaikys laiko, tai prieš aštuonias pakils čionai ir jį pažadins.

— Jūs juk labai mokate žadinti, — pasakė Karlas.

— Taip, šitą tai moku, — pasakė ji, švelniai perbraukė atsisveikindama ranka per jo antklodę ir išbėgo į savo kambarį.

Rytą Karlas užsispyrė tuojau pat pradėti tarnybą, nors vyriausioji virėja norėjo, kad tądien jis apžiūrėtų Ramzesą. Bet Karlas tiesiai pareiškė, kad tam dar bus progų, o dabar jam svarbiausia pradėti darbą, nes vieną visai kitokį darbą be reikalo nutraukė Europoje ir pradeda viską nuo pradžių kaip liftininkas, būdamas tokio amžiaus, kai kiti gabesni berniukai jau natūraliai siekia aukštesnių pareigų. Visiškai teisinga, kad jis pradeda kaip liftininkas, tačiau teisinga ir tai, kad jam reikia ypač skubėti. Tad dabar miesto apžiūra neteiksianti malonumo. Jis net nesiryžo trumpam išeiti su Tereza, kuri jam tai siūlė. Jam vis sukosi galvoje mintis, kad jeigu nebus stropus, gali sulaukti Delamaršo ir Robinsono likimo.

Pas viešbučio siuvėją jam buvo pamatuota liftininko uniforma, labai puiki pažiūrėti, su auksinėmis sagomis ir auksinėmis virvelėmis, tačiau ją vilkdamasis Karlas truputį šiurpo, nes ypač ties pažastimis švarkelis buvo šaltas, kietas ir neišdžiovinamai drėgnas nuo prieš tai jį nešiojusių berniukų prakaito. Uniforma turėjo būti specialiai Karlui paplatinta, pirmiausia per krūtinę, nes nė viena iš dešimties esančių visai netiko. Nepaisant to, kad reikėjo siūti ir kad meistras, rodės, buvo labai priekabus — pataisyta uniforma dusyk, jo rankos paliesta, lėkė atgal į dirbtuvę, — viskas buvo sutvarkyta vos per penkias minutes, ir Karlas paliko dirbtuvę jau kaip liftininkas su siauromis kelnėmis ir, nepaisant priešingų meistro įtikinėjimų, labai spaudžiančiu švarkeliu, kuris vis vertė daryti kvėpavimo pratimus, kad įsitikintų, ar išvis dar įmanoma kvėpuoti.

Paskui jis prisistatė vyriausiajam kelneriui, kuris turėjo jam vadovauti, lieknam gražiam vyrui didele nosim, jau, matyt, įžengusiam į ketvirtą dešimtį. Jis neturėjo laiko bent kiek su juo šnektelėti ir tiktai paskambino, kad ateitų berniukas liftininkas, kaip tik tas, kurį Karlas vakar atsitiktinai buvo matęs. Vyriausiasis kelneris vadino jį vien vardu, Džakomu, kurį Karlas tik vėliau sužinojo, nes jis labai jį iškreipė tardamas angliškai. Tam berniukui dabar pavedė parodyti Karlui, kas būtiniausia dirbant liftininku, bet jis buvo toks nedrąsus ir taip skubėjo, kad Karlas iš jo nesužinojo beveik nieko, nors ir mažai ką tereikėjo rodyti. Džakomas, aišku, pyko ir todėl, kad turėjo palikti liftininko vietą matyt, dėl Karlo, ir pereiti į kambarinių pagalbininkus, kas jam, remiantis tam tikra patirtimi, kurios negarsino, atrodė nuostolinga. Karlą nuvylė pirmiausia tai, kad liftininkas su liftu turėjo bendro tik tiek, kad nuspaudęs mygtuką priversdavo jį judėti, o jo variklio taisymu išimtinai rūpinosi vien viešbučio mašinistai, ir Džakomas, nepaisant to, kad pusę metų buvo pradirbęs lifte, dar nebuvo matęs nei jo motoro rūsyje, nei lifto vidaus įrengimo, nors tai jį, kaip jis pabrėždamas sakė, būtų labai nudžiuginę. Apskritai tarnyba buvo monotoniška dėl to, kad reikėjo dirbti po dvylika valandų, pakaitomis dieną ir naktį, ir tokia sunki, kad, pasak Džakomo, jos išvis nebūtų galima ištverti, jei nesugebėtum minutę kitą stovėdamas numigti. Karlas dėl to nieko nesakė, bet gerai suprato, kad kaip tik šis Džakomo sugebėjimas jam kainavo vietą.

Karlui labai patiko, kad liftas, kurį turėjo aptarnauti, buvo skirtas tiktai viršutiniams aukštams, tad jam nereikės susidurti su pretenzingais turčiais. Kita vertus, čia negalėjai tiek daug išmokti kaip kitur, bet pradžiai buvo gerai.

Jau po pirmos savaitės Karlas suvokė, kad jis nė kiek ne per prastas šiam darbui. Jo lifto žalvaris buvo geriausiai nušveistas, nė vienas iš trisdešimties liftų negalėjo su juo susilyginti, ir būtų, ko gero, dar labiau blizgėjęs, jeigu kitas berniukas, aptarnavęs tą patį liftą, būtų buvęs bent jau panašiai stropus ir nebūtų jautęs, kad jo nerūpestingumą atstoja Karlo stropumas. Jis buvo iš prigimties amerikietis, vardu Renelis, ambicingas vyrukas tamsiomis akimis ir lygiais, truputį įdubusiais skruostais. Jis turėjo elegantišką nuosavą kostiumą su kuriuo laisvais vakarais truputį pasikvėpinęs skubėdavo į miestą: kartais jis prašė Karlo, kad tas jį vakare pavaduotų, nes turįs išeiti šeimyniniais reikalais, ir nekreipė dėmesio, kad jo išvaizda prieštarauja tokiems tvirtinimams. Nepaisydamas to, Karlas jį mėgo ir jam patikdavo, kai Renelis tokį vakarą prieš išeidamas su savo nuosavu kostiumu stabteldavo priėjo lifto apačioje maudamasis pirštines ir paskui nueidavo koridoriumi. Apskritai pavaduodamas Karlas norėjo tiktai padaryti paslaugą kaip kad jam atrodė įprasta vyresnių kolegų atžvilgiu, tačiau visąlaik nuolaidžiauti nesiruošė. Mat amžinas važinėjimasis liftu gan vargino, ypač vakarais, kai beveik nebuvo jokios pertraukos.

Netrukus Karlas išmoko ir greitai žemai linktelėti kaip privalu liftininkui, ir sugauti mestus arbatpinigius. Jie išnykdavo jo liemenės kišenėje, ir niekas iš jo minos negalėjo spręsti, ar jų buvo daug, ar mažai. Damoms jis atidarydavo duris truputį galantiškiau ir lėtai įžengdavo į liftą joms iš paskos, kadangi damos, saugodamos sijonus, skrybėles ir karulius įeidavo į liftą nedrąsiau už vyrus. Važiuojant stovėjo prie pat durų, kadangi tai buvo kukliausia vieta, nugara į keleivius, ir laikė lifto rankeną, pasiruošęs atvažiavus ją staigiai, tačiau negąsdinant žmonių, pastumti į šoną. Važiuojant kas nors patapšnodavo per petį, norėdamas ko pasiteirauti, tada skubai atsigręždavo, tarsi būtų to ir laukęs, ir garsiai atsakydavo. Nors liftų buvo daug, dažnai, ypač po teatro ar atvažiavus tam tikriems greitiesiems traukiniams, susidarydavo tokios grūstys, kad jis vos tik išleidęs keleivius viršuje, turėjo kaipmat lėkti žemyn, kad paimtų laukiančius. Jis galėjo paspartinti leidimąsi, traukdamas per lifto kabiną einantį lyną, tatai, kas be ko, draudė lifto instrukcija ir, sako, buvo pavojinga. Karlas to niekada nedarė turėdamas keleivių, tačiau kai išleisdavo juo viršuje ir apačioje laukdavo kiti, nežiūrėdamas į nieką traukdavo lyną tvirtais, ritmiškais grybšniais kaip jūrininkas. Jis, beje, žinojo, jog taip daro ir kiti liftininkai, ir nenorėjo, kad jo keleivius perimtų jie. Kai kurie svečiai, gyvenę viešbutyje ilgiau, čia tai, beje, buvo gan įprasta, kartais davė suprasti šypsenomis, jog atpažįsta Karlą kaip savo liftininką, Karlas priimdavo tuos palankumo ženklus rimtu veidu, tačiau mielai. Kartais, kai judėjimas kiek apmalšdavo, jis galėdavo įvykdyti kai kuriuos nedidelius pavedimus, pavyzdžiui, atnešti kokią nors kambaryje pamirštą smulkmeną svečiui, nenorėjusiam vėl grįžti, tada jis užlėkdavo savo liftu į viršų, įžengdavo į svetimą kambarį, kur paprastai gulėdavo visokių jam nematytų daiktų, arba kabodavo ant drabužių lystelių pajusdavo savotišką svetimo muilo, kvepalų burnos skalavimo skysčio kvapą ir skubėdavo su šykščiai nurodytu, bet vis tiek surastu daiktu žemyn. Jis dažnai gailėdavosi negalįs imtis didesnių pavedimų nes juos atlikdavo asmeniniai tarnai ir pasiuntinukai, važinėjantys dviračiais ir net motociklais. Kartais Karlas galėjo pasitarnauti nueidamas iš kambario į valgomąjį ar žaidimų salę.

Grįžęs po trijų dienų darbo po dvylika valandų nuo šešių vakaro ir trijų dienų nuo šešių ryto, jis jausdavosi toks pavargęs, kad niekuo daugiau nesidomėdamas žygiuodavo tiesiai į lovą. Jis miegojo bendrame liftininkų miegamajame, ponia vyriausioji virėja, kurios įtaka, matyt, nebuvo tokia didelė, kaip jam pasirodė pirmą vakarų tiesa, stengėsi jam parūpinti atskirą kambarį, ir jai, ko gero, būtų pavykę, bet Karlas matė, kaip tai sunku ir kiek vyriausioji virėja turi dėl to skambinti jo viršininkui, tam amžinai užsiėmusiam vyriausiajam padavėjui, todėl atsisakė atskiro kambario ir įtikino vyriausiąją virėjų kad kalba rimtai, sakydamas, jog nenori, kad kiti berniukai jam pavydėtų tokios neužsitarnautos privilegijos. Toji bendra salė, kas be ko, nebuvo ramus miegamasis. Kadangi kiekvienas savaip dalino laisvas dvylika valandų valgymui, miegojimui, malonumams ir šalutiniam uždarbiui, miegamajame visuomet būta didelio judėjimo. Kai kurie miegojo užsitraukę ant ausų antklodes, kad nieko negirdėtų jeigu kurį nors pažadindavo, jis imdavo piktai rėkti, kad rėkauja kiti, ir tada pabusdavo tie, kurie buvo miegoję kiečiau už jį. Beveik kiekvienas berniukas turėjo pypkę, tatai buvo laikoma tam tikra prabanga, Karlas taip pat įsigijo ir netrukus pajuto, koks tai malonumas. Tiktai tarnyboj nebuvo galima rūkyti, tad kiekvienas, jei nemiegojo, rūkė miegamajame. Todėl kiekviena lova buvo apgaubta savo dūmų debesio, o viskas skendėjo bendrame. Nors daugelis iš principo pritarė, buvo neįmanoma pasiekti, kad nakčia šviesa degtų tiktai viename salės gale. Jeigu tas pasiūlymas būtų įsigalėjęs, tai tie, kurie norėjo, „būtų ramiai miegoję viename salės gale — salė buvo su keturiasdešimčia lovų, — o kiti tuo metu apšviestoje pusėje lošę kauliukais arba kortomis ir darę visa kita, kam reikalinga šviesa. Jei miegoti norėjo tas, kurio lova stovėjo apšviestoje salės pusėje, tai galėjo atsigulti laisvoje lovoje, kur tamsu, nes laisvų lovų visuomet užteko, ir niekas neprieštaravo, kad jo lova laikinai pasinaudotų kitas. Tačiau nebuvo nė vienos nakties, kad tokio padalinimo būtų laikomasi. Visuomet atsirasdavo, pavyzdžiui, du, kurie truputį pamiegoję tamsoje užsinorėdavo palošti kortomis, tarp savo lovų pasidėję lentą, ir, žinoma, įsukdavo tam elektros lemputę, kurios žilpinanti šviesa priversdavo pašokti tuos, kurie miegodavo atsigręžę į juos. Tie dar truputį pasivartydavo ir pagaliau nesugalvodavo nieko geresnio kaip taip pat su pažadintu kaimynu sumesti partiją įsisukus dar vieną lemputę. Ir, žinoma, vėl rūkdavo visos pypkės. Tiesa, pasitaikydavo tokių, kurie būtinai norėjo pamiegoti — Karlas paprastai priklausydavo prie tokių, — ir jie, užuot dėję galvas ant pagalvių, jas užsidengdavo pagalvėmis arba apsivyniodavo; bet kaip tu čia miegosi, jeigu artimiausias kaimynas vidurnaktį atsikelia, norėdamas prieš tarnybą papramogauti kelias valandas mieste, ima garsiai ir taškydamasis vandeniu praustis prie lovos galo pritaisytoje kriauklėje, jeigu jis batus aunasi ne vien garsiai bildėdamas, bet ir trypdamas, kad geriau įeitų koja — beveik visų batai, nors ir amerikietiško modelio, buvo per siauri, — ir galop, pritrūkęs kokios nors aprangos smulkmenos, dar pakelia miegančiojo pagalvę, po kuria tas, kas be ko, jau seniai pažadintas, tik to ir laukia, kad jį užsipultų. Visi jie, be to, buvo sportininkai, jauni, daugiausia tvirti vyrukai, nepraleidžiantys progos sportiškai pasipraktikuoti. Ir pašokęs naktį iš kieto miego dėl didelio triukšmo galėjai neabejoti, kad šalia savo lovos pamatysi ant grindų du priešininkus, o ryškioje šviesoje ant visų lovų aplink stovinčius ekspertus su naktiniais marškiniais ir apatinėmis. Kartą per tokią naktinę bokso dvikovą vienas priešininkas užgriuvo ant miegančio Karlo, ir pirma, ką tas pamatė pramerkęs akis, buvo kraujas, varvėjęs vaikinui iš nosies ir aptaškęs visą patalynę, nespėjus nieko prieš tai imtis. Karlas dažnai ištisas dvylika valandų praleisdavo stengdamasis užmigti, nors ir labai magėdavo dalyvauti kitų pramogose; bet jam vis atrodė, kad visi kiti turi prieš jį gyvenimo pranašumų, kuriuos jis privalo kompensuoti stropiu darbu ir kai ko atsižadėjimu.

Tad nors jam ir labai trūko, iš esmės dėl darbo, miego, jis niekam, nei vyriausiajai virėjai, nei Terezgi, nesiskundė miegamojo sąlygomis, nes pirma, visi berniukai nuo jų apskritai lygiai kentėjo rimtai nesiskųsdami ir antra, miegamojo kančios buvo privaloma dalis liftininko pareigų, kurias jis su padėka priėmė iš vyriausiosios virėjos rankų.

Kartą per savaitę, keičiantis pamainoms, jis turėjo laisvą parą, kurią iš dalies panaudodavo tam, kad aplankytų vyriausiąją virėją ir kur nors, kampe, koridoriuje ir retai kada jos kambaryje, šnektelėtų su Tereza, ištaikęs, kada ji turės laiko. Kartais jis lydėdavęs ją kai eidavo į miestą su pavedimais, kurie visi būdavo labai skubūs. Tada jie beveik nubėgdavo, Karlas su jos krepšiu rankoje, iki artimiausios metro stoties, nuvažiuodavo į vietą kaipmat, tarsi traukinį be jokio pasipriešinimo kas nors būtų timptelėjęs, išlipdavo, kaukšėdavo nelaukdami lifto, kuris jiems atrodė per lėtas, laiptais į viršų, kur pasirodydavo didelės aikštės, nuo kurių žvaigždiškai bėgo į šalis gatvės, atverdamos į visas puses tiesiai plūstančio transporto maišatį, tačiau Karlas ir Tereza susiglaudę skubėdavo į įvairias kontoras, skalbyklas, sandėlius, parduotuves, kad perduotų telefonu sunkiai, apskritai nelabai atsakingai vykdomus užsakymus ir nusiskundimus. Tereza greit pastebėjo, kad Karlas jai nemažai padeda, kad dabar ji viską atlieka daug greičiau. Su juo jai niekuomet nereikėjo, kaip paprastai, dažnai laukti, kad apsikrovę darbu biznio žmonės ją išklausytų. Jis prieidavo prie pulto ir tol belsdavo krumpliais į jį, kol pasiekdavo savo, šaukdavo per žmonių sieną vis dar perdėtai aiškia, iš šimto balsų ryškiai išsiskiriančia anglų kalba, nedvejodamas ėjo prie žmonių, tegu jie ir būdavo išdidžiai atsitraukę ilgiausių biznio salių gilumon. Jis taip darė ne todėl, kad buvo įžūlus, o kad tvirtai jautėsi kaip viešbučio „Occidental“ atstovas. Viešbutis buvo toks klientas, su kuriuo negalima juokauti, pagaliau reikėjo padėti Terezai, nors ta jau ir turėjo šiokio tokio patyrimo.

— Būtų gerai, kad jūs visuomet su manim eitumėte, — kartais sakė ji laimingai šypsodamasi, kai jie grįždavo iš ypač nusisekusio žygio.

Tik trissyk per tuos pusantro mėnesio, kuriuos išbuvo Ramzese, Karlas ilgėliau, daugiau kaip dvi valandas, užsibuvo Terezos kambaryje. Jis, žinoma, buvo mažesnis už bet kurį vyriausiosios virėjos kambarį, keli jos daiktai buvo sustatyti beveik vien tiktai palei langą, tačiau Karlas iš savo patirties bendrame miegamajame jau mokėjo įvertinti atskiro, palyginti ramaus kambario privalumus, ir nors to tiesiai nesakė, Tereza vis dėlto juto, kaip jam patinka jos kambarys. Ji neturėjo nuo jo jokių paslapčių, tai buvo ir neįmanoma po jos apsilankymo tada, tą pirmą vakarą. Ji buvo nesantuokinė duktė, jos tėvas statybininkas išsikvietė motiną su vaiku iš Pomeranijos; tačiau tarsi tuo būtų įvykdęs savo pareigą ar būtų tikėjęsis sulaukti kitų žmonių, ne darbo nualintos žmonos ir silpnos mergaitės, kurias pasitiko uoste, netrukus daug neaiškinęs išvyko į Kanadą, ir jos nesulaukė nei jo laiško, nei kokios kitos žinios, ir tai beveik nekeista, nes abi pasimetė Rytų Niujorko bendruose butuose.

Kartą Tereza papasakojo — Karlui stovint greta jos ir žiūrint į gatvę — apie savo motinos mirtį. Kaip motina ir ji vieną žiemos vakarą — jai tada galėjo būti kokie penkeri metai — kiekviena su savo ryšeliu bėgo per gatves ieškodamos nakvynės. Kaip motina ją pirma vedė už rankos — buvo pūga ir sunku gautis į priekį, — kol ranka pavargo, paskui neatsigręždama paleido, ir Tereza pati turėjo stengtis neatsilikti įsikibusi į motinos sijonus. Tereza dažnai klupinėjo ir net pargriūdavo, bet motina buvo tarsi pamišusi ir net nesustodavo! Ak tos pūgos ilgose, tuščiose Niujorko gatvėse! Karlas dar nebuvo praleidęs Niujorke nė vienos žiemos. Jei eini prieš vėją, o tas sukasi ratu, tai negali nė akimirkos atsimerkti, nes vėjas tau vis drebia į veidą sniegą, tu bėgi, bet nejudi iš vietos, tiesiog kažkokia užmačia. Vaikas prieš suaugusį, žinoma, turi pranašumą, vėjas jo nesiekia ir jis net patiria šiokį tokį malonumą. Todėl Tereza tada nelabai suprato motinos ir buvo tvirtai įsitikinusi, kad jeigų ji tą vakarą būtų protingiau elgusis — būdama tokia maža — motinos atžvilgiu, tai ta nebūtų mirusi tokia baisia mirtim. Motina tada jau dvi dienas neturėjo darbo, buvo be grašio kišenėje, dieną nieko nevalgiusi praleido lauke, o savo ryšeliuose jos nešiojosi tiktai niekam nereikalingus skudurus, kurių nedrįso išmesti galbūt tiktai dėl prietarų. Kitą dieną motina tikėjosi gauti darbo vienoje statyboje, bet ji bijojo, kaip visądien bandė aiškinti Terezai, kad negalės išnaudoti tos geros progos, nes jautėsi mirtinai pavargusi, jau rytą gąsdindama praeivius iškosėjo skersgatvyje daug kraujo, ir vienintelis jos troškimas buvo rasti kokią nors šiltą vietelę ir pailsėti. Bet kaip tik tą vakarą tokios vietelės buvo neįmanoma rasti. Ten, kur dar nebuvo išvytos iš tarpuvartės, kur galėjo šiek tiek apsisaugoti nuo vėjo, jos ėjo siaurais lediniais koridoriais, kopė aukštais laiptais, suko pro siauras kiemų terasas, nesirinkdamos beldėsi į duris, kartais nedrįsdavo į nieką kreiptis, kitąsyk prašė kiekvieno sutikto, o sykį ar du motina uždususi atsiklaupė ant tylių laiptų pakopos, prisitraukė beveik besiginančią Terezą ir skaudžiai pabučiavo į lūpas. Kai dabar žinai, kad tai buvo paskutiniai bučiniai, negali suprasti, kaip galėjai būti tokia akla, nors ir būdama visai pipiras. Kai kurių kambarių, pro kuriuos jos traukė, durys buvo atviros, kad išeitų troškus oras, ir iš padūmavusios, tarsi gaisro sukeltos kambaryje tvyrančios prieblandos išnirdavo kokia nors figūra, stovinti tarpduryje ir arba vien savo nebyliu buvimu, arba trumpu žodžiu pasakanti, kad tame kambaryje apsinakvoti neįmanoma. Terezai dabar prisimenant atrodo, kad motina tiktai pirmomis valandomis rimtai ieškojo vietos, nes maždaug po vidurnakčio ji, atrodo, į nieką daugiau nesikreipė, nors nenustojo su nedidelėmis pertraukomis laksčiusi iki ryto, o tokiuose namuose nei išorės, nei butų durys niekada nerakinamos, visuomet gyva ir kiekviename žingsnyje sutinki žmonių. Žinoma, tai buvo ne greitas bėgimas, o tik slinkimas, sukaupus paskutines jėgas. Tereza taip pat nežinojo, ar jos nuo vidurnakčio iki penktos ryto apėjo dvidešimt, ar tiktai du, o gal net tiktai vieną namą. Tų namų koridoriai suplanuoti taip, kad būtų kuo geriau išnaudojamas plotas, bet visiškai ne taip, kad galėtum lengvai orientuotis; galbūt jos nesyk ėjo tais pačiais koridoriais! Tereza, tiesa, neaiškiai prisiminė, kad jos išėjo pro vieno namo duris, ilgai jame ieškojusios nakvynės, bet jai taip pat atrodė, kad skersgatvyje abi apsigręžė ir vėl puolė į tą patį namą. Mergaitei, aišku, buvo kančia tampytis su ja, tai vedamai už rankos, tai pačiai įsikibus, be menkiausio užuojautos žodžio, ir viskas, jos supratimu, galėjo turėti tik vieną paaiškinimą, kad motina nori nuo jos pabėgti. Todėl Tereza net tada, kai motina vedė už vienos rankos, tuo tvirčiau laikėsi įsitvėrusi kita ranka į motinos sijonus ir tarpais bliovė. Ji nenorėjo būti palikta čia, tarp žmonių, sunkiai šlumsinčių prieš jas laiptais, artėjančių prie jų už laiptų posūkio iš paskos, besiginčijančių tarpusavyje koridoriuose priešais duris ir vienas kitą stumiančių vidun. Po namą dusliai dainuodami vaikščiojo girti, ir motina su Tereza dar kaip tik spėjo laimingai prasmukti tarp tokių besusijungiančių grupių. Jos, žinoma, galėjo vėlai naktį, kai niekas nelabai kreipė dėmesio ir nežiūrėjo savo teisių, bent jau prasiskverbti į kokią nors nuomojamą miegamąją salę, kurių kelias praėjo, bet Tereza to nesuprato, o motina jau nebenorėjo ilsėtis. Rytą, prasidedant gražiai žiemos dienai, abi prisiglaudė prie vieno namo sienos ir galbūt tenai truputį numigo, o gal tik pastypsojo stačiomis akimis. Pasirodė, kad Tereza buvo pametusi savo ryšelį, ir motina ėmė ją už bausmę, kad buvo neatidi, mušti, tačiau Tereza nei girdėjo, nei jautė jos smūgių. Paskui jos nuėjo toliau bundančiomis gatvėmis, motina pasieniais perėjo tiltą, kur motina braukė ranka turėklų šerkšną, ir pagaliau atsidūrė, tada Tereza priėmė (ai kaip savaime suprantamą, o šiandien kaip nesuvokiamą dalyką, prie tos statybos, kur motina turėjo pradėti dirbti. Ji nepasakė Terezai, ar jai laukti, ar eiti sau, ir Tereza suprato, kad reikia laukti, nes tai labiausiai atitiko jos norus. Taigi ji atsisėdo ant plytų krūvos ir žiūrėjo, kaip motina atrišo savo ryšulėlį, išsitraukė margą skudurą ir užsirišo jį ant skaros, kurią nešiojo visą naktį. Tereza buvo pernelyg pavargusi, kad jai būtų bent dingtelėję padėti motinai. Neprisistačiusi statybos vadovo namelyje, kaip tai buvo įprasta, ir nieko nepasiklaususi motina užlipo kopėčiomis, tarsi pati žinotų, koks darbas jai paskirtas. Tereza nusistebėjo, nes pagalbinės darbininkės paprastai tiktai apačioje gesino kalkes, padavinėjo plytas ir užsiiminėjo kitais paprastais darbais. Todėl manė, kad motina šiandien gavo geriau apmokamą darbą, ir miegūstai jai šypsojosi užvertusi galvą. Pastatas dar buvo teišaugęs tik iki antro aukšto, nors aukštos pastolių kartys jau rodė į mėlyną dangų, tiesa, dar nesujungtos skersiniais. Viršuje motina vikriai aplenkinėjo mūrininkus, dedančius plytą prie plytos, o tie kažkodėl neklausė, ko jai čia reikia, ji atsargiai smulkia ranka laikėsi už medinio aptvaro, atstojančio turėklus, o miegūsta Tereza stebėjosi jos vikrumu ir tarėsi sugavusi malonų motinos žvilgsnį. Bet šit motina priėjo nedidelę plytų krūvą, prieš kurią aptvaras ir, matyt, kelias baigėsi, bet ji nesustojo, žengė per plytų krūvą, bet čia vikrumas ją apleido, ji užkliudė plytas ir nugriuvo per jas žemyn. Daug paskirų plytų nubildėjo jai iš paskos, o paskui, po geros valandėlės, nuo kažkur atitrūko sunki lenta ir driokstelėjo ant viršaus. Paskutinis motinos prisiminimas toks — ji guli atmetusi į šalis kojas su languotu sijonu, atsivežtu dar iš Pameranijos, beveik uždengta tos ant jos užkritusios lentos, žmonės bėga iš visų šalių ir kažkoks vyras viršuje kažką piktai šaukia.

Atėjo vėlus vakaras, kol Tereza baigė pasakoti. Ji viską dėstė labai smulkiai, nors paprastai to nedarydavo, ir kaip tik neutraliose vietose, kai pasakojo apie pastolių kartis, paskirai styrančias į dangų, turėdavo nutilti dėl ašarų. Ji žinojo kiekvieną smulkmeną, kaip tada buvo, dabar, po dešimties metų, o kad negyvos motinos vaizdas pirmame pusiau baigtame statybos aukšte buvo paskutinis jos atminimas ir ji norėjo jį perduoti savo draugui kuo tiksliau, tai baigusi pasakoti norėjo vėl prie jo grįžti, bet užsikirto, užsidengė rankomis veidą ir nebepasakė nė žodžio.

Tačiau Terezos kambaryje būdavo ir linksmesnių dalykų. Atėjęs patį pirmą kartą Karlas tenai pamatė prekybinės korespondencijos vadovėlį ir paprašė jį paskolinti. Taip pat buvo sutarta, kad Karlas atliks tenai pateiktas užduotis ir Tereza, jau išstudijavusi knygą, kiek to reikėjo jos smulkiems darbams, patikrins jo darbą. Po to Karlas per naktis gulėdavo užsikimšęs vata ausis apačioje savo lovoje, visaip kaitaliodamas pozas skaitė knygą ir kraigliojo į sąsiuvinį užduotis plunksnakočiu, padovanotu vyriausiosios virėjos už tai, kad labai praktiškai sudarė jai inventoriaus sąrašą ir švariai jį perrašė. Jam pavyko atsikratyti kitų vaikinų tuo, kad jis vis klausė, kaip bus tas ar kitas posakis angliškai, kol jiems pagaliau įgriso ir jie atstojo. Jis dažnai stebėjosi, kaip kitų visiškai nejaudina jų dabartinė padėtis, kaip jie nejaučia jos laikinumo — vyresnių kaip dvidešimties metų liftininkų niekas nelaikė, — nematė būtinumo pasirinkti būsimą profesiją ir, nepaisant Karlo pavyzdžio, skaitė nebent detektyvus, perdavinėjamus purvinų draiskalų pavidalu iš lovos į lovą.

Jiems susitikus, Tereza kruopščiai tikrino Karlo sprendimus; būdavo nesutarimų, ir Karlas šaukdavosi į liudytojus savo didįjį Niujorko profesorių, tačiau jis Terezai reiškė tiek pat, kiek ir liftininkų gramatinės nuostatos. Ji paimdavo jam iš rankos plunksnakotį ir perbraukdavo tą vietą, kurią manė esant klaidingą, o Karlas tokiais ginčytinais atvejais, nors apskritai joks aukštesnis už Terezą autoritetas to neturėjo pamatyti, savo ruožtu pedantiškai užbraukdavo Terezos brūkšnius. Kartais, tiesa, ateidavo vyriausioji virėja ir visuomet nuspręsdavo Terezos naudai, tačiau tai dar nieko nelėmė, nes Tereza buvo jos sekretorė. Tuo pačiu ji abu sutaikydavo, nes tada jie virdavo arbatą, valgydavo sausainius, ir Karlas turėdavo pasakoti apie Europą, beje, dažnai nutraukinėjamas vyriausiosios virėjos, kuri vis klausinėjo ir stebėjosi, duodama Karlui suvokti, kaip daug kas, matyt, pakito nuo jo išvykimo ir vis tebesikeičia.

Buvo praėjęs gal mėnuo, kai kartą vakare Renelis praeidamas pro šalį pasakė, kad priešais viešbutį jį užkalbinęs vyras, pavarde Delamaršas, ir klausinėjęs apie Karlą. Renelis neturėjęs pagrindo kažką slėpti ir pasakęs viską kaip yra, kad Karlas esąs liftininkas, tačiau turįs šansų gauti kitą vietą, nes jį remianti vyriausioji virėja. Karlas pastebėjo, koks atsargus buvo Delamaršas su Reneliu, jis net pakvietė pastarąjį tą vakarą kartu pavakarieniauti.

— Aš nebeturiu su Delamaršu nieko bendra, — pasakė Karlas, — žiūrėk, saugokis jo!

— Man saugotis? — paklausė Renelis, išsitiesė ir nuskubėjo sau. Jis buvo grakščiausias berniukas visame viešbutyje, ir tarp kitų berniukų kursavo nežinia kieno paleistas gandas, kad viena prašmatni dama, jau ilgokai gyvenanti viešbutyje, lifte jį bent jau išbučiavusi. Tam, kas tą gandą žinojo, labai rūpėjo pamatyti tą orią damą, kurios išorė nė iš tolo nerodė, jog ji galėtų taip elgtis, kai praeidavo pro šalį ramiu, lengvu žingsniu, su plonais vualiais, griežtai suveržta talija. Ji gyveno antrame aukšte, ir neturėjo važinėti Renelio liftu, tačiau jeigu visi liftai tuo metu buvo užimti, tokiems svečiams, žinoma, negalėjai uždrausti įlipti į kitą liftą. Tad pasitaikydavo, kad ta dama kartais važiuodavo Karlo ir Renelio liftu, ir išties tik tada, kai dirbdavo Renelis. Tai galėjo būti atsitiktinumas, tačiau niekas tuo netikėjo, ir kai liftas su jais imdavo kilti, visą berniukų eilę apimdavo blogai slepiamas nerimas, kartą net privertęs įsikišti vyriausiąjį padavėją. Ar dėl damos, ar dėl to gando, šiaip ar taip, Renelis pasikeitė, pasidarė dar labiau išdidesnis, visiškai liovėsi blizginęs liftą, Karlas jau laukė progos su juo kaip reikiant apie tai pasišnekėti, ir visiškai liovėsi rodęsis miegamajame. Nė vienas taip nesišalino kitų, nes apskritai visi liftininkai ėjo išvien, bent jau tarnybos klausimais, ir turėjo organizaciją, pripažįstamą viešbučio direkcijos.

Visa tai Karlas perleido per galvą, kaip visada tarnyboje, pagalvojo ir apie Delamaršą. Vidurnaktį turėjo progą truputį prasiblaškyti, nes atėjo Tereza, dažnai džiuginusįjį nedidelėmis dovanėlėmis, ir atnešė didelį obuolį ir plytelę šokolado. Jie truputį pasišnekėjo beveik be pertraukų tarp važiavimų. Kalba užėjo ir apie Delamaršą, ir Karlas pastebėjo, kad dabar jis galvoja kaip Tereza, laikydamas jį pavojingu žmogumi, mat toks jis atrodė Terezai iš Karlo pasakojimų. Karlas iš esmės jį laikė sugedusiu per atsitiktinumą slunkium, kurio galima per daug nebijoti. Tačiau Tereza jam gyvai prieštaravo ir ilgai įkalbinėjo Karlą pasižadėti, kad daugiau nė žodžiu neužsimins apie Delamaršą. Užuot pasižadėjęs, Karlas ją vis ragino, kad eitų miegoti, o kad ji neklausė, tai grasino, kad paliks savo postą ir nuves ją į kambarį. Kai ji pagaliau sutiko eiti, jis pasakė:

— Kodėl tu taip be reikalo rūpiniesi, Tereza? Jeigu tau bus lengviau užmigti, tai aš pasižadu, kad su Delamaršu kalbėsiu tik tada, kai tai bus neišvengiama.

Paskui reikėjo daug važinėti, nes gretimame lifte dirbęs berniukas buvo panaudotas kažkam kitam, ir Karlas turėjo aptarnauti abu liftus. Buvo svečių, kurie burbėjo dėl tvarkos, o vienas ponas, lydėjęs damą, net lengvai palietė Karlą lazdele, kad paskubintų, — visiškai nereikalingas gestas. Kad bent svečiai, matydami, jog nėra vieno berniuko, iškart būtų ėję prie Karlo lifto, tačiau jie to nedarė, traukė prie gretimo ir stovėjo ten, uždėję ranką ant lifto rankenos, arba net patys ėjo vidun, nors pagal instrukciją to jokia mada nebuvo galima leisti. Tad Karlas suplukęs lakstė šen ir ten, visai nepagalvodamas, kad gerai atlieka pareigas. Be to, apie trečią ryto vienas nešikas, senas žmogus, su kuriuo buvo truputį susidraugavęs, prašė kažką padėti, bet jis niekaip negalėjo, nes prieš abu liftus kaip tik stovėjo svečių ir reikėjo geros nuovokos, kad suprastum, prie kurios grupės pirma turi bėgti. Todėl apsidžiaugė, kai grįžo tas kitas berniukas, ir truputį papriekaištavo, kad jis taip ilgai užtruko, nors galbūt ir ne per savo kaltę.

Po keturių viskas truputį aprimo, ir Karlui kaip tik to skubiai reikėjo. Jis sunkiai atsirėmė į turėklus šalia savo lifto, ėmė lėtai valgyti obuolį, smarkiai pakvipusį jau po pirmo kąsnio, ir žiūrėjo žemyn į šviesos šachtą, apsuptą didelių podėlio langų, už kurių galėjai įžvelgti tamsoje kabančių bananų kekes.

ŠEŠTAS SKYRIUS Robinsonas

Bet šit kažkas jam paplekšnojo per petį, Karlas, žinoma, pamanęs, jog tai svečias, skubiai įsikišo obuolį kišenėn ir žengė, nė nežvilgtelėjęs į tą žmogų, prie lifto.

— Labą vakarą, pone Rosmanai, — pasakė dabar tas žmogus, — tai aš, Robinsonas.

— Betgi jūs labai pasikeitęs! — tarė Karlas ir papurtė galvą.

— Man gerai sekasi, — pasakė Robinsonas ir pasižiūrėjo į savo drabužius, galbūt ir gan prašmatnius, bet taip nesuderintus, kad atrodė tikri skudurai. Labiausiai į akis krito, matyt, pirmusyk apsivilkta balta liemenė su keturiomis juodai apvedžiotomis kišenaitėmis, į kurią Robinsonas stengėsi atkreipti dėmesį pūsdamas krūtinę.

— Jūsų drabužiai brangūs, — pasakė Karlas ir prisiminė savo paprastą gražų kostiumą, su kuriuo net greta Renelio nebūtų gėda atsistoti ir kurį du blogi draugai buvo pardavę.

— Taip, — tarė Robinsonas, — beveik kasdien sau ką nors nusiperku. Kaip jums patinka liemenė?

— Išties graži, — pasakė Karlas.

— Tačiau kišenaitės netikros, tik dėl vaizdo, — tarė Robinsonas ir paėmė Karlą už rankos, kad pats įsitikintų. Bet Karlas atšlijo atgal, nes iš Robinsono burnos bjauriai trenkė degtine.

— Jūs vėl daug geriate, — pasakė Karlas, jau grįžęs prie turėklų.

— Ne, — atsakė Robinsonas, — nedaug, — ir pridūrė prieštaraudamas tam, ką pirma buvo sakęs: — O kas žmogui daugiau lieka.

Jų pokalbį nutraukė svečias, o vos tiktai Karlui vėl sugrįžus žemyn, pasigirdo telefono skambutis. Karlas privalėjo iškviesti viešbučio gydytoją, nes viena dama aštuntame aukšte buvo apalpusi. Eidamas pas gydytoją Karlas slapčia tikėjosi, kad Robinsono jau neberas, nes nenorėjo būti su juo pastebėtas ir, prisimindamas Terezos perspėjimą, nieko nenorėjo girdėti apie Delamaršą. Tačiau Robinsonas tebelaukė medine visiškai girto žmogaus poza, ir kaip tik tuo metu pro šalį praėjo aukšto rango viešbučio tarnautojas su juodu surdutu ir cilindru, laimė, rodės, neatkreipęs ypatingo dėmesio į Robinsoną.

— Ar neateitumėte kada nors pas mus, Rosmanai, mes dabar labai puikiai gyvenam, — tarė Robinsonas ir vylingai pasižiūrėjo į Karlą.

— Jūs mane kviečiate ar Delamaršas? — paklausė Karlas.

— Aš ir Delamaršas. Mes dėl to sutariam, — atsakė Robinsonas.

— Tada atsakau jums ir prašau tą patį perduoti Delamaršui: mūsų išsiskyrimas buvo galutinis, jeigu tai dar neaišku. Judu mane įskaudinot labiau negu bet kas kitas. Galbūt jūs įsikalėt galvon ir toliau neduoti man ramybės?

— Mes juk jūsų draugai, — pasakė Robinsonas ir jo akyse pasirodė šlykščios girto ašaros. — Delamaršas liepė pasakyti, kad atsilygins jums už viską. Dabar mes gyvenam su Brunelda, puikia dainininke. — Ir norėjo užplėšti dainą, laimė, Karlas laiku spėjo sušnypšti: — Tučtuojau nutilkite, negi nežinote, kur esate!

— Rosmanai, — tarė Robinsonas, jau nebeketindamas dainuoti, — aš juk jūsų draugas, sakykite, ką norite. Dabar jūs čia turite gerą vietą, ar negalėtumėte manęs truputį sušelpti pinigais.

— Jūs vėl geriate, — pasakė Karlas, — aš jūsų kišenėje net matau degtinės butelį, iš kurio, man nuėjus, žinoma, vėl patraukėte, nes pirma dar buvote palyginti blaivus.

— Tik pasistiprinimui pasiėmiau, jeigu kelyje pavargčiau, — atsakė Robinsonas atsiprašydamas.

— Aš nebenoriu jūsų auklėti, — tarė Karlas.

— O pinigai! — šūktelėjo Robinsonas išplėtęs akis.

— Jums turbūt Delamaršas liepė parnešti pinigų. Gerai, aš duosiu jums pinigų, bet tik su ta sąlyga, kad tuojau iš čia išeitumėte ir daugiau niekada pas mane neateitumėte. Jeigu norėsite man ką nors pranešti, parašykite Karlui Rosmanui, liftininkui, viešbutis „Occidental“, tokio adreso užteks. Tačiau čionai, kartoju, daugiau niekad neateikite. Čia aš tarnyboje ir neturiu kada priiminėti svečių. Tad ar norite pinigų su tokia sąlyga? — paklausė Karlas ir ėmė naršyti liemenės kišenes, nes buvo pasiryžęs paaukoti šios nakties arbatpinigius. Robinsonas tiktai linktelėjo ir sunkiai atsiduso. Karlas neteisingai jį suprato ir darsyk paklausė:

— Taip ar ne?

Tada Robinsonas pasimojo jį ir sušnabždėjo visas išraiškingai siūbuodamas:

— Rosmanai, man labai bloga.

— Po velnių, — ištrūko Karlui ir jis abiem rankom nutempė jį prie turėklų. O iš Robinsono burnos jau pliūptelėjo srautas žemyn. Per pertraukas tarp vėmimų jis bejėgiškai siekė ranka Karlo.

— Jūs išties geras berniukas, — vapėjo jis arba: — Jau viskas, — nors dar toli gražu buvo ne viskas, arba: — Ko tie šunsnukiai man įpylė!

Karlas nebegalėjo tverti iš nerimo ir pasibjaurėjimo ir ėmė vaikščioti pirmyn atgal; čia, kampe prie lifto, Robinsonas buvo šiek tiek užstotas, bet jeigų kas nors jį pamatys, vienas tų nervingų turtingų svečių, kurie tik ir laukia, kada galėtų pasiskųsti pribėgusiam viešbučio tarnautojui, o tas paskui keršydamas pakels vėją visame viešbutyje, arba jeigu, tarkim, praeitų vienas tų visąlaik besikeičiančių viešbučio seklių, kurių niekas nepažįsta, išskyrus direkciją, ir todėl atrodo, kad kiekvienas, bent kiek prisimerkęs, galbūt vien iš trumparegiškumo, yra detektyvas. O apačioj, visą naktį veikiant restoranams, reikėjo tik kam nors nueiti į podėlius, nustebus pamatyti tą šlykštynę šviesos šachtoje ir telefonu paklausti Karlo, kas ten, po velnių, viršuje darosi. Ar tada Karlas sugebėtų išsimeluoti, kad Robinsonas čia niekuo dėtas? O jeigu ir sugebėtų, tai ar Robinsonas per savo kvailumą ir išgąstį, užuot atsiprašęs, neapeliuotų į Karlą? Ir tada Karlas būtų tuojau atleistas dėl negirdėto dalyko, kad liftininkas, pats žemiausias ir lengviausiai pakeičiamas didžiulės viešbučio piramidės tarnautojas, per savo draugą pridergė viešbutį ir išgąsdino ar net visai atgrasė svečius? Argi galima kęsti liftininką, turintį tokių draugų, kurie jį, negana to, lanko darbo metu? Ar negali atrodyti, jog toks liftininkas pats yra girtuoklis ar dar baisiau, nes kaip čia nepagalvosi, kad jis savo draugus tol šeria viešbučio gėrybėmis, kol jie bet kurioje šio skrupulingai tvarkomo viešbučio vietoje daro tai, ką dabar padarė Robinsonas? Ir kodėl toksai vyrukas turėtų pasitenkinti vien maisto produktų vogimu, kai svečiai, žinia, tokie nerūpestingi, spintos visur nerakintos, ant stalų guli brangenybės, atidarytos dėžutės, nerūpestingai numesti raktai ir galimybių vogti išties daugybė?

Karlas pamatė iš rūsio restorano kylančius svečius, kaip tik pasibaigus varjetė programai. Karlas atsistojo prie savo lifto ir nedrįso net grįžtelėti Robinsono pusėn, bijodamas jo vaizdo. Jį truputį apramino tai, kad negirdi ten jokio garso, netgi atodūsio. Jis aptarnavo svečius, važinėjo su jais aukštyn žemyn, bet negalėjo visiškai nuslėpti, kad Robinsonas jam nerūpi, ir kiekvienusyk leisdamasis žemyn buvo pasiruošęs nemaloniam netikėtumui.

Pagaliau vėl ištaikė laiko pasižiūrėti į Robinsoną, susigūžusį į varganą krūvelę savo kampe ir įsikniaubusį veidu į kelius. Jo apskrita kieta skrybėlė buvo aukštai atsmaukta ant pakaušio.

— Tai dabar jau eikite, — pasakė Karlas tyliai, bet tvirtai. — Štai pinigai. Jeigu paskubėtumėte, aš jums parodyčiau trumpiausią kelią.

— Aš neįstengsiu išeiti, — pasakė Robinsonas ir nusišluostė mažute skepetaite kaktą, — aš čia mirsiu. Jūs negalite įsivaizduoti, kaip man bloga. Delamaršas mane vedžiojosi po prašmatniausius restoranus, bet mano skrandis nepriima tų jų subtilybių, aš sakau tai Delamaršui kasdien.

— Jūs negalite čia likti, — tarė Karlas, — prisiminkite, kur esate. Jeigu neisite, būsite nubaustas, o aš neteksiu darbo. Jūs to norite?

— Aš negaliu, — atsakė Robinsonas, — geriau jau šoksiu tenai, — ir parodė pro turėklus į šviesos šachtą. — Kai šitaip va tupiu, tai dar nieko, o atsistoti negaliu, aš jau bandžiau, kai jūs buvot nuvažiavęs.

— Tuomet aš iškviesiu automobilį ir jus nuveš į ligoninę, — pasakė Karlas ir truputį papurtė Robinsono kojas, mat jis bet kurią akimirką galėjo visiškai atsijungti. Tačiau vos tiktai išgirdęs žodį ligoninė, rodės, sukėlusį jam baisių prisiminimų, Robinsonas ėmė garsiai raudoti ir maldaudamas tiesti rankas į Karlą.

— Tylėk, — pasakė Karlas, plekštelėjo jam per rankas, pribėgo prie berniuko, kurį buvo naktį pakeitęs, paprašė valandėlę jį pavaduoti, bėgte grįžo prie Robinsono, jėga pastatė tą vis dar kūkčiojantį ant kojų ir sušnabždėjo:

— Robinsonai, jeigu norite, kad aš jums padėčiau, tai pasistenkite dabar galiuką paeiti tiesiai. Aš jus nuvesiu į savo lovą, kur galėsite tol gulėti, kol jums pasidarys geriau. Jūs nustebsite, kaip greit atsigaivelėsite. Tačiau dabar elkitės protingai, nes koridoriuose visur pilna žmonių, o mano lova bendrame miegamajame. Jeigu tiktai bent kiek krisite į akis, aš jums niekuo negalėsiu padėti. Ir neužsimerkite, aš negaliu jūsų vedžioti kaip mirtino ligonio.

— Viską padarysiu, kaip sakote, — sutiko Robinsonas, — bet vienas jūs manęs nepavesite. Ar negalėtumėte pasikviesti į talką Renelio?

— Renelio nėra, — atsakė Karlas.

— Ak taip, — tarė Robinsonas, — Renelis su Delamaršu. Juodu juk pasiuntė mane jūsų pakviesti. Aš visuomet viską supainioju.

Karlas, naudodamasis šiom ir kitom nesuprantamom Robinsono kalbom su pačiu savim, laimingai nuėjo su juo iki vieno kampo, kur kiek menkiau apšviestas koridorius vedė prie liftininkų miegamojo. Prie jų kaip tik kiek įkabindamas prilėkė ir prašvilpė pro šalį vienas liftininkas. Apskritai iki tol jie nieko nesutiko, kas jiems galėtų pakenkti, mat tarp keturių ir penkių buvo pats ramiausias metas, ir Karlas puikiai suprato, kad jeigu jam dabar nepavyks pašalinti Robinsono, tai rytui brėkštant ir prasidedant dienos judėjimui apie tai nebus ko ir svajoti.

Miegamajame kitame salės gale kaip tik vyko didelės peštynės ar koks kitoks renginys, buvo girdėti ritmiški plojimai, trypimas ir sportiški šūksniai. Prie durų esančioje miegamojo pusėje lovose buvo matyti tiktai keli toliau ramiai miegantys berniukai, kiti gulėjo aukštielninki ir spoksojo į lubas, tarpais kuris nors pašokdavo ir kaip stovi, apsirengęs ar ne, bėgdavo į kitą galą pažiūrėti, kas ten darosi. Tad Karlas beveik nepastebėtas privedė pakeliui truputį tvirčiau pasijutusį ant kojų Robinsoną prie Renelio lovos, laimė, stovėjusios netoli durų ir neužimtos, kai tuo tarpu jo paties lovoje, kaip iš tolo pamatė, ramiai miegojo kitas berniukas, kurio net nepažinojo. Vos tiktai pajutęs po savim lovą Robinsonas — dar nespėjęs įkelti vienos kojos — užmigo. Karlas užtraukė jam ant galvos antklodę, tikėdamasis, kad bent kol kas viskas bus gerai, kadangi Robinsonas iki šešių tikrai nepabus, o iki tol jis vėl ateis čia ir tada, galbūt jau su Reneliu, ras būdą, kaip išvesti Robinsoną. Kad kokia nors aukštesnė instancija tikrintų miegamąjį, buvo beveik neįtikėtina, nes berniukai jau prieš kelerius metus buvo pasiekę, kad to daugiau nebūtų, taigi ir iš tos pusės niekas negrėsė.

Vėl atsidūręs prie savo lifto Karlas pastebėjo, kad tiek jo, tiek kaimyno liftas kaip tik kyla į viršų. Jis neramiai palaukė, kol paaiškės, kas čia dedasi. Jo liftas nusileido aukščiau, ir iš jo išlipo berniukas, prieš valandėlę bėgęs koridoriumi.

— Kur tu buvai, Rosmanai? — paklausė jis. — Kodėl pasišalinai? Kodėl niekam nepranešei?

— Bet aš juk prašiau, kad jis mane trumpam pavaduotų, — atsakė Karlas ir parodė į berniuką iš kaimyninio lifto, kuris kaip tik nusileido. — Aš juk jį irgi dvi valandas pavadavau per patį didžiausią darbymetį.

— Viskas labai gerai, — atsakė tas, — tačiau to neužtenka, argi tu nežinai, kad net ir trumpiausiai pasišalindamas tarnybos metu turi pranešti į vyriausiojo kelnerio kontorą? Tam juk ir turi telefoną. Aš tave būčiau mielai pavadavęs, bet tu juk žinai, jog tai ne taip paprasta. Kaip tik tuo metu prie mūsų liftų susigrūdo pusės penkių ekspresu atvykę svečiai. Aš juk negalėjau pirma bėgti prie tavo lifto ir versti laukti savo svečius, tada pirma pakilau savo liftu.

— Na, ir ką? — paklausė Karlas susidomėjęs, kadangi abu berniukai tylėjo.

— Tai štai, — atsakė berniukas iš gretimo lifto, — tuo metu pro šalį kaip tik ėjo vyriausiasis padavėjas, pamatė priešais savo liftą stovinčius neaptarnaujamus žmones, įsiuto, paklausė manęs, tučtuojau prišokusio, kur tu, aš nieko nežinojau, nes tu juk nesakei man, kur eini, tad jis tuojau pat paskambino į miegamąjį, kad tučtuojau prisistatytų kas nors kitas.

— Aš tave dar sutikau koridoriuje, — pasakė Karlo pavaduotojas. Karlas linktelėjo.

— Aš, žinoma, — tikino kitas berniukas, — tuojau pasakiau, kad tu manęs prašei, kad pakeisčiau, bet argi tokių pasiteisinimų jis klauso? Tu jo dar turbūt nepažįsti. Ir mums liepta tau pasakyti, kad tuojau eitum į kontorą. Taigi negaišk ir bėk tenai. Galbūt jis tau dar atleis, nes tu iš tiesų buvai pasišalinęs tiktai dvi minutes. Ramiai sakyk, kad prašei manęs tave pakeisti. Apie tai, kad buvai mane pakeitęs, geriau nešnekėk, paklausyk mano patarimo, man nieko nebus, man buvo leista, bet apie tai kalbėti netinka ir dar painioti su šiuo atveju, kuris neturi su anuo nieko bendra.

— Tai pirmas kartas, kai aš pasitraukiau iš savo vietos, — pasakė Karlas.

— Taip ir yra, tik tuo niekas netiki, — pasakė berniukas ir nubėgo prie savo lifto, nes artinosi žmonės.

Karlo pavaduotojas, kokių keturiolikos metų berniukas, matyt, užjautęs Karlą, pasakė:

— Už tokius dalykus nesyk nieko nebuvo. Kartais duoda kitą darbą, o atleistas, kiek žinau, dėl tokio dalyko buvo tik vienas. Tu turi sugalvoti gerą pasiteisinimą. Jokiu būdu nesakyk, kad tau staiga pasidarė bloga, tada jis iš tavęs tik pasijuoks. Jau geriau pasakyk, kad vienas svečias liepė kažką skubiai perduoti kitam ir tu jau nebežinai, kas buvo tas pirmas svečias, o antro neradai.

— Et, — tarė Karlas, — kaip nors išsisuksiu, — nors po visko, ką buvo girdėjęs, nebesitikėjo geros baigties. Net jei ir būtų atleista už šį tarnybinį prasižengimą, tai miegamajame kaip gyva kaltė dar guli Robinsonas ir, turint galvoje piktą vyriausiojo kelnerio būdą, labai tikėtina, jog nebus pasitenkinta paviršutinišku tyrimu, ir Robinsonas galop vis tiek bus rastas. Tiesa, niekas primygtinai nedraudė svetimus žmones vestis į miegamąjį, bet, matyt, vien todėl, kad neįtikėtini dalykai nedraudžiami.

Kai Karlas įžengė į vyriausiojo kelnerio kabinetą, tas kaip tik gėrė rytmečio kavą, patraukdavo gurkšnį ir vėl įsigilindavo į sąrašą, kurį jam, matyt, buvo atnešęs tenai taip pat esantis vyriausiasis viešbučio durininkas. Jis buvo didelis vyras, tačiau dar platesnį negu iš tikrųjų jį darė duksli, gausiai papuošta uniforma su nuo pažastų ir rankovėmis einančiomis auksinėmis grandinėlėmis ir juostomis. Blizgantys juodi ūsai, ilgais į šalis styrančiais galais, kokius nešioja vengrai, nejudėjo net ir greičiausiai sukinėjant galvą. Apskritai slegiamas savo drabužių tas žmogus sunkokai judėjo, o stovėdavo tiktai plačiai išsižergęs, kad geriau paskirstytų svorį.

Karlas įėjo laisvai ir skubiai, kaip čia, viešbutyje, buvo įprasta, nes lėtas ir atsargus įžengimas, derantis privačiam asmeniui, būtų buvęs palaikytas tingumu. Be to, įėjus nereikėjo iškart atrodyti nusikaltusiam. Vyriausiasis padavėjas, tiesa, dirstelėjo į besiveriančias duris, tačiau tučtuojau vėl atsidėjo kavai ir skaitymui, daugiau nesidomėdamas Karlu. Tačiau durininkas, kuris galbūt pasijuto trukdomas Karlo buvimo, galbūt ketino perduoti kokią nors slaptą žinią ar prašymą, šiaip ar taip, jis vis piktai ir panarinęs galvą dėbčiojo į Karlą, o paskui susitikęs, kaip, matyt, ir ketino, su juo žvilgsniu, vėlei kreipė akis į vyriausiąjį padavėją. Karlui atrodė, kad susidarys blogas įspūdis, jeigu jis dabar, kartą jau atėjęs, vėl išeis iš kabineto, negavęs vyriausiojo padavėjo leidimo. O tas toliau studijavo sąrašą ir po truputį kando nuo pyrago gabalo, tolydžio nukratydamas nuo jo cukrų ir nenustodamas skaityti. Kartą vienas sąrašo lapas nukrito ant grindų, durininkas net nepabandė jo pakelti, nes žinojo, kad nieko neišeis, be to, ir nereikėjo, nes Karlas kaipmat prišoko ir padavė lapą vyriausiajam padavėjui, kuris jį priėmė tokiu judesiu, tarsi lapas pats būtų atskridęs nuo žemės. Ta maža paslauga nieko nepadėjo, nes durininkas ir toliau varstė jį piktais žvilgsniais.

Nepaisydamas to, Karlas pasijuto tvirčiau negu pirma. Jau vien tai, kad jo reikalas vyriausiajam padavėjui atrodė nesvarbus, buvo galima laikyti geru ženklu. Pagaliau ir suprantama. Kažkoks liftininkas, žinoma, nieko nereiškia ir todėl nieko negali sau leisti, ir kaip tik todėl, kad nieko nereiškia, jis negali nieko ypatinga iškrėsti. Juk ir pats vyriausiasis padavėjas jaunystėje buvo liftininkas — dabartinė liftininkų karta tuo tebesididžiavo, — tai jis pirmusyk subūrė liftininkus ir, aišku, kada nors buvo be leidimo palikęs savo vietą, nors to, žinoma, dabar niekas neprivers prisiminti ir negalima išleisti iš domės, kad jis, būtent kaip buvęs liftininkas, savo pareiga laikė tą luomą tarpais be jokios atodairos suimti į nagą. Karlas dar dėjo viltis į vėlyvą metą. Kabineto laikrodis jau rodė penkiolika šeštos, bet kurią akimirką galėjo grįžti Renelis, galbūt jis jau buvo grįžęs, nes juk turėjo pasigesti Robinsono, Delamaršas ir Renelis, beje, negalėjo būti toli nuo viešbučio „Occidental“, toptelėjo dabar Karlui, antraip Robinsonas, būdamas tokioj apverktinoj būklėj, nebūtų radęs čionai kelio. Jeigu Renelis rado Robinsoną savo lovoj, tai viskas gerai. Mat toksai praktiškas vyrukas kaip Renelis, ypač kad tai liečia jo interesus, kaip nors pasistengs Robinsoną pašalinti iš viešbučio, juolab kad dabar bus daug lengviau, nes Robinsonas į tą laiką bus truputį atgavęs jėgų, be to, priešais viešbutį, matyt, laukia Delamaršas, pasiruošęs jį perimti. Ir jeigu jau Robinsonas bus pašalintas, tada Karlas galės ramiai žiūrėti vyriausiajam padavėjui į akis ir šįkart galbūt dar išsisuks, nors ir smarkiai išbartas. Tada jis pasitars su Tereza, ar galima sakyti tiesą vyriausiajai virėjai — jis savo ruožtu tam jokių kliūčių neįžvelgė, — ir jeigu tai bus įmanoma, incidentas bus baigtas, nepadaręs ypatingos žalos.

Karlui šiek tiek apsiraminus tokiais svarstymais ir ėmus slapčia skaičiuoti tą naktį gautus arbatpinigius, mat jam atrodė, kad šįsyk jų buvo ypač daug, vyriausiasis padavėjas, taręs: „Prašom truputėlį palaukti, Fedorai“, padėjo sąrašą ant stalo, lengvai pašoko ir taip užriko ant Karlo, kad tas išsigandęs iš pradžių tiktai spoksojo į didelę, juodą burnos kiaurymę.

— Tu palikai savo vietą be leidimo. Ar žinai, ką tai reiškia? Tai reiškia, kad būsi atleistas. Man nereikia jokių pasiteisinimų, pasilaikyk savo melagingus išsisukinėjimus, man visiškai užtenka to, kad tavęs tenai nebuvo. Jeigu aš tai kartą pakęsiu ir atleisiu, tai paskui visi keturiasdešimt liftininkų tarnybos metu išsilakstys, ir aš vienas turėsiu ant kupros gabenti laiptais penkis tūkstančius svečių.

Karlas tylėjo. Durininkas priėjo arčiau ir patempė žemyn Karlo švarkelį, truputį metusį raukšles, be jokios abejonės, norėdamas atkreipti vyriausiojo padavėjo dėmesį į šį nedidelį Karlo apsileidimą.

— Galbūt tau staiga pasidarė bloga? — klastingai paklausė vyriausiasis padavėjas.

Karlas tiriamai pasižiūrėjo į jį ir atsakė:

— Ne.

— Taigi net bloga nepasidarė? — dar garsiau užriko vyriausiasis padavėjas. — Vadinasi, būsi sugalvojęs kokį nors puikų melą. Na, tai kuo gi tu pasiteisinsi? Drožk.

— Aš nežinojau, kad leidimo reikia prašyti telefonu, — atsakė Karlas.

— Čia tai bent, — tarė vyriausiasis padavėjas, nutvėrė Karlą už pakarpos ir beveik pakėlė jį nuo žemės priešais lifto instrukciją, prikaltą prie sienos. Ir durininkas jiems už nugarų prisiartino prie sienos.

— Štai, skaityk! — pasakė vyriausiasis padavėjas ir parodė vieną paragrafą. Karlas pamanė, kad jam pačiam reikia persiskaityti. Bet vyriausiasis padavėjas sukomandavo:

— Garsiai.

Užuot garsiai skaitęs, Karlas, tikėdamasis tuo nuraminti vyriausiąjį padavėją, pasakė:

— Aš žinau tą paragrafą, aš taip pat gavau instrukciją ir gerai ją išstudijavau. Tačiau kaip tik tokia nuoroda, kurios niekad neprisireikia, pasimiršta greičiausiai. Aš dirbu jau du mėnesiai ir niekad nebuvau palikęs savo vietos.

— Užtat dabar paliksi, — pasakė vyriausiasis padavėjas, priėjo prie stalo, vėl paėmė rankon sąrašą, tarsi ketindamas jį toliau skaityti, tačiau trenkė juo į stalą tarsi tai būtų niekam nereikalingas popiergalis, ir perėjo išraudusia kakta ir skruostais kambarį skersai ir išilgai. — Dėl šitokio vaikiščio tiek nemalonumų! Šitaip tu man jaudinkis naktinės tarnybos metu! — Kelissyk riktelėjo jis. — Ar žinote, kas kaip tik norėjo pakilti, kai šitas štai bernas paliko liftą? — kreipėsi jis į durininką. Ir paminėjo pavardę, o durininkas, aišku, pažinojęs visus svečius ir mokėjęs juos įvertinti, taip išsigando, kad greitai pasižiūrėjo į Karlą tarsi tiktai jo buvimas patvirtintų tai, kad tos pavardės savininkas tuščiai turėjo laukti prie lifto, kurį aptarnaujantis berniukas buvo pasišalinęs.

— Tai baisu! — pasakė durininkas ir lėtai palingavo be galo sunerimęs galvą priešais Karlą, kuris liūdnai žiūrėjo į jį ir galvojo, kad jis kentės ir dėl to žmogaus lėtos orientacijos.

— Aš tave, beje, jau įsidėmėjau, — pasakė durininkas ir atkišo savo storą, didelį, nejudrų pirštą. — Tu vienintelis iš visų berniukų su manim išvis nesisveikini. Ką gi tu vaizduoji! Kiekvienas, kuris praeina pro durininko kabiną, turi su manim sveikintis. Su kitais durininkais gali elgtis kaip nori, o aš reikalauju, kad su manim sveikintumeisi. Aš, tiesa, kartais apsimetu, kad nekreipiu dėmesio, tačiau gali būti ramus, aš labai gerai žinau, kas su manim sveikinasi, o kas ne, stuobry!

Ir nusigręžęs nuo Karlo tiesus žengė prie vyriausiojo padavėjo, kuris, užuot kaip nors komentavęs durininko kalbą, baigė pusryčiauti ir permetė akimis rytinį laikraštį, kurį tarnas kaip tik atnešė į kambarį.

— Pone vyriausiasis durininke, — tarė Karlas, norėjęs vyriausiojo padavėjo nedėmesingumą išnaudoti tam, kad išsiaiškintų bent jau su vyriausiuoju durininku, nes suprato, kad durininko priekaištas galbūt jam ir nepakenks, tačiau vienu priešu turės daugiau, — aš su jumis tikrai sveikinuosi. Aš juk dar tik neseniai Amerikoje ir esu kilęs iš Europos, kur, žinia, sveikinamasi daug daugiau negu reikia. Nuo to aš, aišku, ne visai atpratęs, ir prieš du mėnesius Niujorke, kur atsitiktinai sukausi aukštesniuose sluoksniuose, mane kiekviena proga mokė, kad atprasčiau nuo perdėto mandagumo. O jūs sakote, kad kaip tik aš su jumis nesisveikinu! Aš su jumis kasdien sveikinausi po kelis kartus. Bet, žinoma, ne kiekvienąkart, kai jus pamatydavau, nes praeinu pro šalį šimtąkart per dieną.

— Tu privalai kiekvienusyk sveikintis, kiekvienusyk, be jokios išimties, o visą laiką, kai su manim kalbi, laikyti rankoje kepurę, kreipdamasis į mane sakyti „vyriausiasis durininke“, o ne „jūs“. Ir taip kiekvienusyk, kiekvienusyk.

— Kiekvienusyk? — pakartojo Karlas tyliai ir dvejodamas, jis dabar prisiminė, kaip durininkas visąlaik žiūrėdavo į jį griežtai ir su priekaištu, jau nuo pat pirmo ryto, kai jis, dar kaip reikiant nepripratęs prie savo tarniškos padėties, be ceremonijų primygtinai kvotė durininką, ar jo nesiteiravo du vyrai ir ar nepaliko bent fotografijos.

— Dabar matai, prie ko priveda toks elgesys, — pasakė durininkas, vėl visiškai prisiartinęs prie Karlo, ir parodė į skaitantį vyriausiąjį padavėją, tarsi tas būtų keršto atstovas. — Kitoj savo darbo vietoj jau žinosi, kad reikia sveikintis su durininku, nors ten galbūt bus kokia nors susmirdusi skylė.

Karlas suprato iš esmės jau netekęs tarnybos, nes vyriausiasis padavėjas buvo tai pasakęs ir vyriausiasis durininkas pakartojęs kaip įvykusį faktą, o dėl berniuko liftininko atleidimo gauti viešbučio direkcijos pritarimą, matyt, nereikėjo. Viskas, kas be ko, įvyko greičiau, negu jis tikėjosi, nes juk pagaliau buvo išdirbęs kaip išmanydamas du mėnesius, be to, tikrai geriau negu kai kurie kiti. Tačiau į tokius dalykus lemiamomis akimirkomis, matyt, niekur, nei Europoje, nei Amerikoje, neatsižvelgiama ir daroma tai, kas su pirmu pykčiu ištrūksta iš burnos. Galbūt dabar būtų geriausia, jeigu jis iškart atsisveikintų ir išeitų, vyriausioji virėja ir Tereza, matyt, dar miega, jis atsisveikintų raštu, kad bent jau nereikėtų pačiam matyti, kokios jos nusivylusios ir liūdnos dėl jo elgesio, greitai susikrautų savo lagaminą ir tyliai išeitų. Jeigu dar vieną dieną užtruktų, kas be ko, jam reikėtų truputį pamiegoti, tai viskas būtų išpūsta iki skandalo, ant jo iš visų pusių piltųsi priekaištai, matytų širdį graudinančias ašaras Terezos akyse ir galbūt net vyriausiosios virėjos ir galop, galimas daiktas, net būtų nubaustas. Tačiau, kita vertus, jį glumino tai, kad prieš jį čia buvo du priešai ir kad prie kiekvieno žodžio, kurį jis ištars, jei ne vienas, tai kitas kaip nors prikibs ir išvers į bloga. Todėl jis tylėjo ir kol kas mėgavosi tyla, tvyrančia kambaryje, nes vyriausiasis padavėjas vis dar skaitė laikraštį, o vyriausiasis durininkas dėliojo ant stalo paskleistą sąrašą pagal puslapius, ir tai jam, aiškiai trumparegiui, sunkiai sekėsi.

Pagaliau vyriausiasis padavėjas žiovaudamas padėjo laikraštį, žvilgtelėjęs į Karlą įsitikino, kad tas dar čia, ir pasuko stalo telefono skambutį. Kelissyk šūktelėjo „Alio!“, bet niekas neatsakė.

— Niekas neatsiliepia, — pasakė jis durininkui.

Šis, kaip Karlui pasirodė, ypač įdėmiai sekęs skambinimą, tarė:

— Be penkiolikos šešios. Ji, žinoma, jau atsibudusi. Paskambinkite garsiau.

Tą akimirką staiga pasigirdo atsakomasis skambutis.

— Kalba vyriausiasis padavėjas Isbaris, — pasakė vyriausiasis padavėjas. — Labą rytą, ponia vyriausioji virėja. Tikiuosi, kad jūsų nepažadinau? Man labai gaila. Taip, taip, jau be penkiolikos šešios. Bet man išties labai gaila, kad jus išgąsdinau. Miegodama turėtumėte išjungti telefoną. Ne, ne, išties aš labai kaltas, juolab kad ir reikalas, kuriuo noriu su jumis pakalbėti, toks menkas. Žinoma, kad turiu laiko, prašau, aš pabūsiu prie telefono, jeigu jums reikia.

— Ji, matyt, pribėgo prie telefono su naktiniais marškiniais, — šypsodamasis pasakė vyriausiasis padavėjas vyriausiajam durininkui, kuris visąlaik įtemptu veidu stovėjo pasilenkęs prie telefono aparato. — Aš ją išties pažadinau, mat paprastai ją žadina tokia mažytė, jos mašininkė, ir ta kažkodėl šiandien kaip tyčia nepažadino. Man tikrai gaila, kad ją išgąsdinau, ji jau ir taip nervinga.

— Kodėl ji nekalba?

— Nuėjo pasižiūrėti, kas atsitiko mergaitei, — atsakė vyriausiasis padavėjas jau su rageliu prie ausies, nes vėl paskambino. — Ji atsiras, pamatysit, — toliau kalbėjo jis į ragelį. — Nesigąsdinkite dėl visko taip labai. Jums išties reikėtų gerai pailsėti. Tai va, aš norėjau kai ko paklausti. Čia pas mane yra berniukas liftininkas, — jis klausiamai atsigręžė į Karlą, kuris, kadangi atidžiai sekė pokalbį, tuojau pasakė savo pavardę, — aha, Karlas Rosmanas. Jei teisingai prisimenu, tai jūs truputį juo domėjotės, deja, jis blogai atsilygino už jūsų malonų dėmesį, paliko be leidimo savo vietą, per tai turėjau didelių, dar nežinia kuo pasibaigsiančių nemalonumų, ir todėl aš jį ką tik atleidau. Tikiuosi, kad jūs nepažiūrėsite į tai tragiškai. Kaip manote? Atleidau, taip, atleidau. Bet aš jums juk sakiau, kad jis paliko darbo vietą. Ne, aš išties negaliu dėl jūsų padaryti išimties, miela ponia vyriausioji virėja. Čia mano autoriteto klausimas, labai daug kas pastatyta ant kortos, toksai sugadins man visą šutvę. Kaip tik su liftininkais reikia būti pasiutiškai akylam. Ne, ne, šiuo atveju aš negaliu jums niekuo padėti, kad ir kaip visuomet esu linkęs įsiteikti. Jeigu aš jį vis dėlto čia palikčiau, vien tam, kad turėčiau ant ko išlieti pyktį, dėl jūsų taip, dėl jūsų ponia vyriausioji virėja, vis tiek jis čia nepadirbtų. Jūsų rūpesčio jis visiškai nevertas, o kad aš ne tik jį pažįstu, bet ir jus, tai žinau, jog ateityje dar labiau nusiviltumėte, ir kaip tik nuo to noriu jus bet kuria kaina apsaugoti. Aš visiškai atvirai sakau, nors tas užsispyręs vaikis ir stovi tik per kelis žingsnius nuo manęs. Jis bus atleistas, ne, ne, ponia vyriausioji virėja, jis bus galutinai atleistas, ne, ne, nebus perkeltas į jokį kitą darbą, jis visiškai niekam netinkamas. Beje, yra ir kitų nusiskundimų. Pavyzdžiui, vyriausiasis durininkas, taip, nagi Fedoras, taip, Fedoras skundžiasi, kad jis nemandagus ir įžūlus. Kaip, ko neužtenka? Taip, miela ponia vyriausioji virėja, dėl to berniuko jūs pati sau prieštaraujate. Ne, nereikia manęs įkalbinėti.

Tą akimirką durininkas pasilenkė prie vyriausiojo padavėjo ausies ir kažką pašnibždėjo. Vyriausiasis padavėjas iš pradžių nustebęs dėbtelėjo į jį, o paskui ėmė taip greitai berti į telefoną žodžius, kad Karlas iš pradžių jo gerai nesuprato ir ant pirštų galų žengė du žingsnius arčiau.

— Miela ponia vyriausioji virėja, — kalbėjo jis, — atvirai kalbant, aš nemaniau, kad jūs taip blogai pažįstate žmones. Ką tik sužinojau apie jūsų angelėlį tokių dalykų, kurie iš esmės pakeis jūsų nuomonę apie jį, ir man beveik gaila, kad aš tai turiu padaryti. Taigi tas puikus berniukas, kurį jūs vadinate doros pavyzdžiu, kiekvieną laisvą nuo tarnybos naktį bėgioja į miestą ir grįžta iš jo tiktai rytą. Taip, taip, ponia vyriausioji virėja, yra liudytojų, abejonių nekeliančių liudytojų, taip. Gal jūs man pasakytumėte, iš kur jis ima pinigų toms linksmybėms? Kaip gali būti dėmesingas darbe? Galbūt dar norėtumėte, kad pasakyčiau, ką jis išdarinėja mieste? Aš noriu kuo greičiau atsisakyti to vaikėzo. O jūsų prašau šia proga įsidėmėti, kaip atsargiai reikia žiūrėti į visokius priklydėlius.

— Bet, pone vyriausiasis padavėjau, — sušuko Karlas tiesiog palengvėjusia širdim dėl tokio didelio apsirikimo, kuris, ko gero, galėjo privesti prie to, kad viskas netikėtai susitvarkytų, — aš tikrai esu su kažkuo painiojamas. Man atrodo, kad ponas vyriausiasis durininkas jums pasakė, jog aš kiekvieną naktį išeinu. Tai visiškai neteisinga, nes kiekvieną naktį būnu miegamajame, tatai gali paliudyti visi berniukai. Jei nemiegu, tai mokausi dalykinio susirašinėjimo, tačiau iš miegamojo nekeliu kojos. Tatai lengvai įrodoma. Ponas vyriausiasis durininkas, matyt, mane su kuo nors maišo, dabar aš taip pat suprantu, kodėl jis mano, kad aš su juo nesisveikinu.

— Tu tučtuojau man užsičiaupsi, — suriko vyriausiasis durininkas ir pagrasė kumščiu, kai tuo tarpu kitas būtų pasitenkinęs pirštu. — Aš tave maišau su kuo nors kitu. Tada aš daugiau negaliu būti vyriausiasis durininkas, jei maišau žmones. Per trisdešimt savo tarnybos metų aš, beje, dar nieko nesumaišiau, tatai paliudys šimtai vyriausiųjų durininkų, kuriuos per tą laiką turėjom, o tave, netikęs vaikišty, pradėjau maišyti. Tave, su tokia į akis krintančia, glotnia srėbtuve. Ką gi čia sumaišysi! Tu kiekvieną naktį už mano nugaros lakstei į miestą, ir aš tik patvirtinu pagal tavo veidą, kad esi velnio neštas ir pamestas.

— Liaukis, Fedorai, — pasakė vyriausiasis padavėjas, rodės, staiga liovęsis kalbėti su vyriausiąja virėja. — Viskas labai paprasta. Jo naktiniai pasilinksminimai dabar visai nesvarbu. Jis, matyt, norėtų, kad prieš išeinant dar užsiimtume nuodugniu jo naktinių žygių tyrimu. Įsivaizduoju, kaip jam tai patiktų. Ko gero, reikėtų iškviesti visus keturiasdešimt liftininkų ir apklausti kaip liudytojus, tie jį visi, aišku, irgi maišytų, taigi pamažu į liudytojus reikėtų įtraukti visą personalą. Kuriam laikui, žinoma, sutriktų viešbučio darbas, ir kai galų gale vis tiek išlėktų, bent būtų truputį pasismaginęs. Tad geriau to nedarysim. Jau gana, kad vedžiojo už nosies vyriausiąją virėją, tą gerą moteriškę. Aš nieko daugiau nenoriu girdėti, tu vietoje atleidžiamas už prasižengimą. Aš duosiu nurodymą kasai, kad užmokėtų algą iki šios dienos. Tarp mūsų šnekant, šitiek prisidirbus tai tiesiog dovana, kurią gauni tik dėl ponios vyriausiosios virėjos.

Telefono skambutis sutrukdė vyriausiajam padavėjui tučtuojau pasirašyti nurodymą.

— Tie liftininkai šiandien man neduoda ramybės! — sušuko jis išgirdęs pirmus žodžius. — Tai negirdėta! — sušuko po valandėlės. Paskui atsigręžė nuo telefono į viešbučio durininką ir pasakė: — Fedorai, malonėk truputį palaikyti tą berniuką, mes dar turėsim su juo pasišnekėti. — O į telefoną pasakė: — Ateik tučtuojau čionai!

Dabar vyriausiasis durininkas pagaliau bent jau galėjo išsidūkti, pirma negavęs išsikalbėti. Jis suėmė Karlą virš alkūnės, bet ne ramiai ir tai būtų buvę galima iškęsti, o vis atleisdamas gniaužtus ir paskui dar tvirčiau suspausdamas, ir taip be galo, o kad buvo stiprus kaip jautis, tai Karlui net akyse tamsu darėsi. Bet jis ne tik laikė Karlą, o tarsi gavęs įsakymą jį tuo pačiu ištiesinti, vis kėlė į viršų ir purtė, pusiau klausiamai kalbėdamas vyriausiajam padavėjui: — Kažin ar aš jo dabar nemaišau, kažin ar aš jo dabar nemaišau.

Karlą išgelbėjo tai, kad įėjo liftininkų vyriausiasis, toksai Betas, amžinai šnopuojantis, storas berniukas, ir truputį atkreipė į save vyriausiojo durininko dėmesį. Karlas buvo toks nusikamavęs, kad vos linktelėjo, kai, savo nuostabai, už berniuko pamatė įsmukus į kabinetą Terezą išblyškusią kaip lavonas, netvarkingai apsirengusią, su išsidraikiusiais plaukais. Ji kaipmat prišoko priėjo ir sušnabždėjo:

— Ar ponia vyriausioji virėja jau žino?

— Vyriausiasis padavėjas jai skambino, — atsakė Karlas.

— Tada gerai, tada gerai, — pasakė ji skubiai.

— Ne, — tarė Karlas. — Tu juk nežinai, kuo jie mane kaltina. Man teks išeiti, vyriausioji virėja tuo irgi jau įsitikinusi. Būk gera, eik į viršų, aš paskui ateisiu atsisveikinti.

— Bet, Rosmanai, ką tu kalbi, tu būsi pas mus kiek norėsi. Vyriausiasis padavėjas viską padarys kaip norės vyriausioji virėja, jis juk myli ją, aš tai neseniai sužinojau. Tad būk ramus.

— Eik dabar, Tereza, iš čia, gerai? Man sunkiau gintis, kai tu čia. Aš turiu labai susikaupti, nes apie mane skleidžiami melai. Kuo būsiu atidesnis ir geriau ginsiuosi, tuo daugiau vilties, kad liksiu čia. Tad, Tereza... — deja, neištvėrė, staigaus skausmo nudiegtas, ir tyliai pridūrė: — Kad bent tas vyriausiasis durininkas mane paleistų! Aš visai nežinojau, jog jis manęs nekenčia. Bet kaip jis mane visąlaik spaudžia ir kelia.

„Ir kam aš tai sakau! — pagalvojo tuo pat metu. — Jokia moteris nepraleis to pro ausis“. Ir išties Tereza, jam nespėjus laisva ranka jos sulaikyti, tuojau kreipėsi į vyriausiąjį durininką: — Pone vyriausiasis durininke, prašau tuojau pat paleisti Rosmaną. Jam skauda. Ponia vyriausioji virėja tuojau pati ateis ir tada paaiškės, kad jis nieko blogo nepadarė. Paleiskite jį, koks jums malonumas jį kankinti! — Ir ji net įsitvėrė į vyriausiojo durininko ranką.

— Įsakymas, mažoji panele, įsakymas, — pasakė vyriausiasis durininkas ir laisvąja ranka maloniai prisitraukė Terezą, tuo tarpu kita taip smarkiai spaudė Karlą, tarsi būtų norėjęs, kad jam ne vien skaudėtų, o ir turėjęs kitų, dar toli gražu nepasiektų tikslų.

Tereza truputį užtruko, kol išsisuko iš durininko glėbio, ir kaip tik norėjo užstoti Karlą prieš vyriausiąjį padavėją, tebeklausinėjantį labai nuoseklų Betą, kai greitu žingsniu įėjo vyriausioji virėja.

— Ačiū Dievui! — sušuko Tereza, ir akimirką kambaryje buvo girdėti vien tiktai šie tylūs žodžiai. Vyriausiasis padavėjas tuojau pašoko ir nustūmė į šalį Betą.

— Tai jūs pati atėjote, pone vyriausioji virėja? Dėl tokios smulkmenos? Po mūsų pokalbio telefonu galėjau nujausti, kad taip bus, bet netikėjau. Tuo tarpu jūsų globotinio padėtis vis blogėja. Bijau, kad man iš tiesų teks jį ne atleisti, o areštuoti. Pasiklausykite pati.

Ir jis pasimojo Betą.

— Pirma norėčiau persimesti keliais žodžiais su Rosmanu, — pasakė vyriausioji virėja ir atsisėdo vyriausiojo padavėjo verčiama į krėslą.

— Karlai, malonėkite prieiti arčiau, — pasakė ji paskui.

Karlas pakluso, ar, tiksliau, vyriausiasis durininkas jį prie jos pritempė.

— Paleiskite gi jį, — piktai pasakė vyriausioji virėja, — jis juk ne koks žmogžudys!

Vyriausiasis durininkas iš tiesų jį paleido, bet prieš tai darsyk taip spustelėjo, kad jam pačiam iš įstangos ištryško ašaros.

— Karlai, — pasakė vyriausioji virėja, ramiai pasidėjo ant kelių rankas ir pasižiūrėjo į Karlą palenkusi galvą — buvo nė kiek nepanašu į tardymą, — pirmiausia noriu tau pasakyti, kad visiškai tavimi pasitikiu. Ir vyriausiasis padavėjas teisingas žmogus, dėl to aš laiduoju. Mudu abu mielai norėtume, kad tu čia liktum, — ji trumpai žvilgtelėjo į vyriausiąjį padavėją, tarsi prašydama jos nenutraukti. Taip ir buvo. — Tad užmiršk, kas tau ligi šiol galbūt buvo pasakyta. Pirmiausia neimk per daug į širdį, ką tau galbūt pasakė vyriausiasis durininkas. Jis yra nervingas žmogus, dirbant tokį darbą tai nenuostabu, bet jis taip pat turi žmoną ir vaikų ir žino, kad vienišo berniuko nereikia be reikalo kamuoti, nes jis ir taip turi į valias bėdų.

Kambaryje buvo tylu tylu. Vyriausiasis durininkas reikalaudamas paaiškinimo žiūrėjo į vyriausiąjį padavėją, tas žiūrėjo į vyriausiąją virėją ir purtė galvą. Liftininkas Betas kvailai šypsojosi už vyriausiojo padavėjo nugaros. Tereza kūkčiojo iš džiaugsmo ir skausmo ir labai stengėsi, kad niekas negirdėtų.

O Karlas, nors tai buvo galima įvertinti vien kaip blogą ženklą, žiūrėjo ne į vyriausiąją virėją, o priešais save į grindis. Jo ranka skausmingai tvinkčiojo, marškiniai buvo prilipę prie durininko paliktų rumbų, ir labiausiai jis būtų norėjęs nusivilkti švarką ir pasižiūrėti, kas ten darosi. Vyriausiosios virėjos pasakyti žodžiai, aišku, buvo labai malonūs, deja, jam atrodė, kad kaip tik jos elgesys parodys, kad jis nevertas malonių, kad nepelnytai du mėnesius naudojosi vyriausiosios virėjos palankumu ir jį išties reikia atiduoti į vyriausiojo durininko rankas.

— Aš taip sakau, — toliau kalbėjo vyriausioji virėja, — kad tu dabar laisvai atsakinėtum, nors taip tikriausiai būtum ir daręs, kiek aš tave pažįstu.

— Ar galiu, atleiskit, tuo tarpu iškviesti gydytoją, mat tas žmogus gali nukraujuoti, — staiga įsiterpė liftininkas Betas labai mandagiai, bet ir labai ne vietoje.

— Eik, — tarė vyriausiasis padavėjas Betui, kuris tuojau išbėgo. Paskui kreipėsi į vyriausiąją virėją: — Reikalas toks. Vyriausiasis durininkas ne šiaip sau laikė berniuką. Mat apačioj, liftininkų miegamajame, vienoje lovoje rastas rūpestingai uždengtas, visiškai svetimas, labai girtas vyras. Jį, aišku, pažadino ir norėjo išvesti. Bet tada tas vyras pakėlė didžiausią triukšmą, vis šaukė, kad miegamasis esąs Karlo Rosmano, kad jis esąs jo svečias, jis, girdi, čia jį paguldęs ir kiekvienam būsią riesta, kuris išdrįsiąs jį paliesti. Be kita ko, jis turįs palaukti Karlo Rosmano dar ir todėl, kad tas jam pažadėjęs pinigų ir tik nuėjęs jų atnešti. Prašom atkreipti dėmesį, ponia vyriausioji virėja: pažadėjo pinigų ir nuėjo jų atnešti. Ir tu gali įsidėmėti, Rosmanai, — lyg tarp kitko pasakė vyriausiasis padavėjas Karlui, kuris buvo atsigręžęs į Terezą, o ta lyg pakerėta spoksojo į vyriausiąjį padavėją ir vis arba braukė nuo kaktos kokią nors sruogą, arba išvis nieko. — Aš galbūt priminsiu tau kokį nors įsipareigojimą. Mat tas žmogus dar sakė, kad judu tau sugrįžus eisit aplankyti kažkokios dainininkės, kurios vardo, beje, niekas nesuprato, nes jis vis tardamas jį dainavo.

Čia vyriausiasis padavėjas nutilo, nes aiškiai išblyškusi vyriausioji virėja pakilo nuo krėslo, jį truputį atstumdama atgal.

— Aš daugiau nieko nesakysiu, — tarė vyriausiasis padavėjas.

— Ne, ne, kalbėkite, — pasakė vyriausioji virėja ir suėmė jį už rankos, — pasakokite toliau, aš noriu viską girdėti, dėl to čia ir atėjau.

Vyriausiasis padavėjas vienu metu nuramino ir sudraudė vyriausiąjį durininką, kuris žengė į priekį, ir duodamas suprasti, kad iš pat pradžių viską suprato, garsiai trenkė sau į krūtinę sakydamas:

— Taip, jūs buvote teisus, Fedorai.

— Daugiau beveik nėra ko pasakoti, — toliau kalbėjo vyriausiasis padavėjas. — Tie berniukai jau tokie, pirma juokėsi iš to vyro, paskui susikivirčijo, ir jis buvo tiesiog išverstas iš koto, kadangi tarp jų visuomet yra gerų boksininkų; ir aš net nedrįsau paklausti, kur ir iš kiek vietų jis kraujuoja, nes tie berniukai baisingi boksininkai, ir susidoroti su girtu jiems vieni niekai.

— Taip, — tarė vyriausioji virėja, laikydamasi už krėslo krašto ir žiūrėdama ton vieton, kur ką tik sėdėjo. — Tad kalbėk, tark žodį, Rosmanai! — pasakė ji paskui.

Tereza iš ankstesnės savo vietos buvo perlėkusi prie vyriausiosios virėjos ir įsikibusi jai į parankę, šiaip Karlas dar niekad nebuvo matęs jos taip darant. Vyriausiasis padavėjas stovėjo tuoj už vyriausiosios virėjos ir lėtai lygino jos mažą, kuklią mezginių apykaklę, kuri buvo truputį pasistojusi. Vyriausiasis durininkas šalia Karlo ištarė: „Nagi!“, tačiau tuo tiktai norėjo užmaskuoti smūgį, kurį kaip tik davė Karlui į nugarą.

— Tiesa, — tarė Karlas, po smūgio labiau sutrikęs, negu norėjo, — kad aš tą žmogų atvedžiau į miegamąjį.

— Mums daugiau nieko ir nereikia, — pasakė vyriausiasis durininkas visų vardu.

— Aš neturėjau kitos išeities, — toliau kalbėjo Karlas. — Tas vyras mano anksčiau buvęs draugas, jis atėjo po dviejų mėnesių čionai manęs aplankyti, bet buvo toks girtas, kad negalėjo pats pasišalinti.

Vyriausiasis padavėjas šalia vyriausiosios virėjos pusbalsiu sumurmėjo:

— Taigi jis atėjo į svečius ir po to tapo toks girtas, kad neįstengė išeiti.

Vyriausioji virėja kažką pašnibždėjo per petį vyriausiajam padavėjui, kuris, rodos, jai paprieštaravo, nutaisęs čia išvis netinkamą šypseną. Tereza — Karlas žiūrėjo tik į ją bejėgiškai įsikniaubė veidu į vyriausiosios virėjos rankovę, daugiau nieko nenorėdama matyti. Vienintelis, likęs visiškai patenkintas Karlo paaiškinimu, buvo vyriausiasis durininkas, kuris kelissyk pakartojo:

— Teisingai, savo sugėrovui reikia padėti.

Ir bandė tai įteigti rankomis ir žvilgsniais visiems esantiems.

— Taigi aš kaltas, — pasakė Karlas ir nutilo, tarsi laukdamas malonaus savo teisėjų žodžio, kuris suteiktų jam drąsos toliau gintis, bet nesulaukė, — aš esu kaltas tik tuo, kad atvedžiau tą vyrą — jo pavardė Robinsonas ir jis airis — į miegamąjį. Visa kita jis pasakė iš girtumo, ir tai netiesa.

— Taigi tu jam nežadėjai pinigų? — paklausė vyriausiasis padavėjas.

— Žadėjau, — atsakė Karlas, gailėdamasis, kad tai pamiršo, iš kvailumo ar išsiblaškymo kalbėdamas pernelyg apibrėžtai, jis pats save kaltino. — Pinigų žadėjau, nes jis manęs jų prašė. Bet aš ne sakiau, kad atnešiu, o ketinau atiduoti tai, ką šiandien gavau arbatpinigių.

Ir jis išsitraukė iš kišenės įrodymui pinigus ir parodė ant delno kelias smulkias monetas.

— Tu vis labiau klimpsti, — tarė vyriausiasis padavėjas. — Jeigu tavim tikėtum, tai turėtum pamiršti tai, ką anksčiau pasakei. Taigi tu pirmiau įleidai tą vyrą — netgi jo pavardė man atrodo melaginga, nuo to laiko, kai egzistuoja Airija, joks airis neturėjo tokios pavardės, — taigi tu pirmiau įleidai tą vyrą į miegamąjį, jau vien už tai, beje, galėjai išlėkti kaip kamštis, o pinigų kol kas nežadėjai, o paskui, kai tave netikėtai paklausi, jau sakai, kad žadėjai. Tačiau čia ne klausimų atsakymų vakaras, mes norim išgirsti tavo pasiteisinimą. Iš pradžių tu norėjai atiduoti jam savo šios dienos arbatpinigius, bet pasirodo, kad tuos pinigus tebeturi su savim, taigi, matyt, norėjai atnešti kitus pinigus, dėl to ir ilgai užtrukai. Pagaliau būtų nieko tokio, jeigu būtum norėjęs tuos pinigus paimti iš savo lagamino; bet tu iš visų jėgų tai neigi, tad jau kažkas negerai, lygiai kaip visą laiką bandai nuslėpti, kad tą vyrą nugirdei čia, viešbutyje, tai nekelia jokių abejonių, nes pats prisipažinai, kad jis atėjo vienas, bet negalėjo vienas išeiti, ir jis pats juk šaukė miegamajame, kad yra tavo svečias. Taigi dabar neaiškūs lieka tik du dalykai, į kuriuos tu, jeigu nori viską supaprastinti, turi atsakyti pats, nors juos išsiaiškinti būtų galima ir be tavo pagalbos: pirma, kaip tu sugebėjai prasigauti į podėlį ir antra, kaip surinkai dovanojimui pinigų?

„Neįmanoma gintis, kai tavęs nenori suprasti“, — tarė sau Karlas ir daugiau nebeatsakinėjo vyriausiajam padavėjui, kad ir kaip Tereza dėl to sielvartavo. Jis žinojo, kad viskas, ką jis galėjo pasakyti, paskui atrodys visiškai kitaip, negu buvo manyta, ir kad tiktai nuo vertinimo priklauso, ką įžvelgti — gera ar bloga.

— Jis neatsakinėja, — tarė vyriausioji virėja.

— Tai protingiausia, ką jis gali daryti, — pasakė vyriausiasis padavėjas.

— Pamatysit, ką nors vis tiek sugalvos, — tarė vyriausiasis durininkas ir kol kas ranka atsargiai persibraukė sau per barzdą.

— Nutilk, — pasakė vyriausioji virėja Terezai, ėmusiai kūkčioti prie jos šono, — juk matai, kad jis neatsakinėja, kaip tada gali jam kuo nors padėti? Juk pagaliau aš esu neteisi prieš vyriausiąjį padavėją. Pasakyk, Tereza, ar aš, tavo nuomone, ko nors dėl jo nepadariau?

Iš kur Tereza galėjo tai žinoti, ir kokia iš to nauda, juk vyriausioji virėja taip viešai kreipdamasi į mažąją savo pagalbininkę galbūt daug nustojo tuodviejų vyrų akyse?

— Ponia vyriausioji virėja, — tarė Karlas, darsyk sutelkęs jėgas, bet tik tam, kad nereikėtų daugiau dėl nieko atsakyti Terezai, — nemanau, kad aš jums kaip nors pakenkiau, nuodugniai viską ištyrus kiekvienam taip atrodys.

— Kiekvienam, — pasakė vyriausiasis durininkas ir parodė pirštu į vyriausiąjį padavėją, — tai ietis nukreipta į jus.

— Na, ponia vyriausioji virėja, — tarė tas, — dabar pusė septynių, pats laikas viską baigti. Manau, jog bus geriausia, jei leisite man tarti paskutinį žodį šiame pernelyg kantriai vykdytame nagrinėjime.

Įėjo mažasis Džakomas, norėjo prisiartinti prie Karlo, tačiau sustojo ir ėmė laukti, išgąsdintas visuotinės tylos.

Po paskutinių Karlo žodžių vyriausioji virėja nenukreipė žvilgsnio nuo Karlo, ir niekas nerodė, kad ji būtų išgirdusi vyriausiojo padavėjo pastabą. Jos akys buvo įsmeigtos į Karlą, jos buvo didelės ir mėlynos, truputį sudrumstos amžiaus ir daugelio vargų. Kai ji taip stovėjo ir palengva sūpavo priešais save krėslą, visiškai galėjai tikėtis, kad šit po akimirkos ims ir pasakys: „Na, Karlai, reikalas, kai pagalvoji, dar ne visai aiškus ir reikalingas, kaip tu teisingai sakei, nuodugnaus tyrimo. Ir mes dabar jį surengsim, ar kas to nori, ar nenori, nes teisingumas turi būti“.

Užuot taip pasakiusi, vyriausioji virėja pareiškė po trumpos pauzės, kurios niekas nedrįso nutraukti — tiktai laikrodis, patvirtindamas vyriausiojo padavėjo žodžius, išmušė pusę septynių ir sykiu su juo, kaip kiekvienas tikėjosi, vienu metu visi viešbučio laikrodžiai, tai atsiliepė ausyse ir galvoje kaip du vientisos didelės nekantros tvinksniai:

— Ne, Karlai, ne, ne! Neįsikalbėkime to. Teisingi dalykai atitinkamai ir atrodo, o tavo reikalai, turiu prisipažinti, tokie nėra. Aš galiu ir privalau tai pasakyti; privalau pripažinti, nes atėjau čionai kuo geriausiai nusiteikusi tavo atžvilgiu. Matai, ir Tereza tyli. (Tačiau ta ne tylėjo, o verkė.)

Vyriausioji virėja nutilo, staiga kažkam pasiryžusi, ir pasakė:

— Karlai, nagi eik šen, — ir kai jis priėjo — už jo nugaros tuojau susiėję vyriausiasis padavėjas ir vyriausiasis durininkas ėmė gyvai šnekučiuotis, — apkabino jį kaire ranka, paėjo su juo ir automatiškai sekančia Tereza į kambario gilumą ir ėmė ten vaikščioti šen ir ten šitaip kalbėdama: — Gali būti, Karlai, ir atrodo, kad tu tuo tiki, kitaip aš tavęs išvis nesuprasčiau, kad tyrimas parodytų, jog esi teisus dėl atskirų smulkmenų. Kodėl gi ne? Galbūt tu išties sveikinaisi su vyriausiuoju durininku. Aš tuo net tvirtai tikiu, taip pat žinau, kas per žmogus vyriausiasis durininkas, matai, aš net dabar visiškai atvirai kalbu su tavim. Tačiau tokie smulkūs pasiteisinimai nieko nereiškia. Vyriausiasis padavėjas, kurio nusimanymą apie žmones išmokau vertinti per daugelį metų ir kuris yra patikimiausias žmogus, kokį pažįstu, aiškiai pasakė tavo kaltę, ir ji man atrodo neginčijama. Galbūt tu vien lengvabūdiškai pasielgei, galbūt esi ne toks, kokiu aš tave laikiau. Ir vis dėlto, — čia ji tam tikra prasme nutraukė pati save ir atsigręžusi trumpai dirstelėjo į abu ponus, — aš negaliu atprasti nuo minties, kad tu apskritai doras berniukas.

— Ponia vyriausioji virėja! Ponia vyriausioji virėja! — paragino vyriausiasis padavėjas, susidūręs su jos žvilgsniu.

— Mes tuoj baigsim, — atsakė vyriausioji virėja ir toliau greitai kalbėjo Karlui: — Klausyk, Karlai, kaip dabar viskas man atrodo, aš net džiaugiuosi, kad vyriausiasis padavėjas nenori pradėti tyrimo, mat jeigu norėtų pradėti, tai aš tavo naudai jį perkalbėčiau. Tegu niekas nesužino, kaip ir kuo tu tą žmogų vaišinai, jis gali pasirodyti nebuvęs vienu tavo ankstesnių draugų, kaip tu sakai, — su jais tu išsiskirdamas smarkiai susipykai, tad dabar vieno jų nevaišinsi. Tad tai gali būti tik koks nors pažįstamas, su kuriuo lengvabūdiškai susibroliavai naktį kokioje nors miesto smuklėje. Kaip tu, Karlai, galėjai nuo manęs slėpti visus tuos dalykus? Jeigu tau bendrame miegamajame buvo nepakenčiama ir tu iš pradžių nekaltai pradėjai bastytis naktimis, tai kodėl nieko nesakei, tu juk žinai, aš norėjau tau parūpinti atskirą kambarį ir nepadariau to vien dėl to, kad tu atsisakei. Dabar atrodo, kad tu todėl norėjai gyventi bendrame miegamajame, kad tenai jauteisi laisviau. Savo pinigus saugojai mano kasoje, o arbatpinigius atnešdavai kiekvieną savaitę; tad iš kur, dėl Dievo meilės, vaikeli, ėmei pinigus pasilinksminimams ir iš kur dabar ketinai atnešti pinigų savo draugui? Tai, aišku, tokie dalykai, kurių aš, bent jau dabar, negaliu sakyti vyriausiajam padavėjui, nes tada tyrimas, ko gero, būtų neišvengiamas. Tad tau būtinai reikia palikti viešbutį, ir kuo greičiau. Eik tiesiai į Brenerio pensioną — tu tenai jau nesyk buvai su Tereza, — jie tave pagal šią rekomendaciją priims dykai, — ir vyriausioji virėja auksiniu „Crayon’u“, kurį išsitraukė iš palaidinukės, brūkštelėjo kelias eilutes vizitinėje kortelėje, nesustodama kalbėti, — tavo lagaminą aš tuojau atsiųsiu. Tereza, bėk gi į liftininkų drabužinę ir sukrauk jo lagaminą. (Tačiau Tereza dar nejudėjo iš vietos, nes norėjo tiek ištvėrusi pamatyti, kaip Karlo reikalai per vyriausiosios virėjos gerumą pakrypsta į gera.)

Kažkas nesirodydamas truputį pravėrė duris ir tuojau vėl uždarė. Tai, matyt, buvo ženklas Džakomui, nes jis žengė į priekį ir tarė:

— Rosmanai, aš turiu tau kai ką pasakyti.

— Tuojau, — pasakė vyriausioji virėja ir įkišo Karlui, kuris jos klausėsi nuleidęs galvą, kišenėn vizitinę kortelę, — tavo pinigai tegu kol kas pabus pas mane, juk žinai, kad gali manimi pasikliauti. Šiandien pabūk namie ir apgalvok savo reikalus, rytoj — šiandien aš neturiu kada, jau ir taip per ilgai užtrukau — aš ateisiu pas Brenerį ir mes pažiūrėsim, kuo toliau tau bus galima padėti. Aš nuo tavęs nenusigręšiu, žinok tai jau šiandien. Dėl savo ateities nesirūpink, geriau padaryk išvadas iš to, kas neseniai buvo.

Taip tarusi ji patapšnojo jam per petį ir priėjo prie vyriausiojo padavėjo. Karlas pakėlė galvą ir palydėjo akimis aukštą stotingą moterį, tolstančią nuo jo ramiu ir laisvu žingsniu.

— Argi tu nesidžiaugi, — paklausė Tereza, likusi prie jo, — kad viskas taip gerai išėjo?

— Džiaugiuosi, kaipgi, — atsakė Karlas, bet nesuprato, ko čia džiaugtis, jeigu jį išsiunčia kaip vagį. Iš Terezos akių tryško tikrų tikriausias džiugesys, tarsi jai būtų visai vis tiek, ar Karlas ką nors iškrėtė, ar ne, ar jis teisingai buvo įvertintas, ar ne, kad tik jam leistų išnešti kudašių — gėdingai ar garbingai. Ir taip elgėsi Tereza, kuri pati buvo tokia skrupulinga ir savaičių savaites mintyse gromuliuodavo ir tyrinėdavo kiekvieną bent kiek neaiškų vyriausiosios virėjos žodį. Jis tyčia paklausė:

— Ar tu iškart sukrausi ir išsiusi mano lagaminą?

Ir buvo priverstas nenorom papurtyti galvą, kaip greitai Tereza su viskuo susitaikė, ir būdama įsitikinusi, kad lagamine esama daiktų, kurių neturėtų matyti kiti žmonės, net nepažvelgusi į Karlą, net nepadavusi jam rankos sušnabždėjo:

— Žinoma, Karlai, aš tuojau sudėsiu lagaminą.

Ir išrūko iš kambario.

Dabar jau neiškentė Džakomas ir išnervintas ilgo laukimo garsiai suriko:

— Rosmanai, tas žmogus voliojasi koridoriuje ir nesiduoda išvedamas. Mes norėjome nuvežti jį į ligoninę, bet jis nesiduoda ir tvirtina, kad tu niekad neleisi, kad jis atsidurtų ligoninėje. Girdi, reikia paimti automobilį ir išgabenti jį namo, tu sumokėsiąs už automobilį. Ar taip?

— Tas žmogus tavimi pasitiki, — pasakė vyriausiasis padavėjas. Karlas trūktelėjo pečiais ir padėjo ant Džakomo delno savo pinigus.

— Daugiau aš neturiu, — pasakė paskui.

— Aš turiu paklausti, ar ir tu sykiu važiuosi, — dar pasiteiravo Džakomas, skambindamas pinigais.

— Nevažiuos, — atsakė vyriausioji virėja.

— Taigi, Rosmanai, — greitai pasakė vyriausiasis padavėjas, nepalaukęs, kol Džakomas išeis, — tu čia pat atleidžiamas.

Vyriausiasis durininkas kelissyk linktelėjo galva, tarsi tai būtų buvę jo žodžiai, kuriuos vyriausiasis padavėjas tik kartotų.

— Tavo atleidimo priežasčių aš net negaliu garsiai pasakyti, nes kitaip tave reikėtų areštuoti.

Vyriausiasis durininkas pabrėžtinai griežtai pasižiūrėjo į vyriausiąją virėją, nes, matyt, suprato, kad ji buvo to pernelyg švelnaus elgesio priežastis.

— Dabar eik pas Besą, persirenk, atiduok Besui livrėją ir palik tučtuojau viešbutį.

Vyriausioji virėja užmerkė akis, tuo norėdama nuraminti Karlą. Atsisveikinimui nusilenkdamas jis probėgšmais pastebėjo, kaip vyriausiasis padavėjas lyg slapčia paėmė vyriausiosios virėjos ranką ir ėmė su ja žaisti. Vyriausiasis durininkas sunkiai šlumsėdamas palydėjo Karlą iki durų, kurių neleido jam uždaryti ir pats laikydamas atviras šūktelėjo Karlui pavymui:

— Po penkiolikos sekundžių kad man praeitum pro mane prie centrinių durų! Įsidėmėk!

Karlas kiek įmanydamas skubėjo, kad prie centrinių durų neturėtų nemalonumų, bet viskas ėjo daug lėčiau, negu jis tikėjosi. Pirmiausia neiškart rado Besą, dabar, pusryčių metu, visur buvo pilna žmonių, paskui pasirodė, kad vienas berniukas pasiskolinęs Karlo kelnes, ir Karlas turėjo apžiūrėti beveik visas kabyklas prie lovų, tad kai rado tas kelnes, praėjo kokios penkios minutės, iki atsidūrė prie centrinių durų. Kaip tik priešais jį tarp keturių vyrų ėjo viena dama. Visi jie traukė prie didelio laukiančio jų automobilio, kurio duris vienas liokajus jau laikė atidaręs, o laisvą kairę ranką buvo atkišęs į šalį, ir tatai atrodė labai iškilmingai. Tačiau Karlas veltui tikėjosi nepastebėtas prasmukti paskui šią prašmatnią draugiją. Vyriausiasis durininkas jau nutvėrė jį už rankos ir atsiprašęs ištraukė iš dviejų ponų tarpo.

— Tai čia buvo penkiolika sekundžių, — pasakė jis ir pasižiūrėjo į Karlą iš šono, tarsi į kokį blogai einantį laikrodį. — Nagi eik šen, — tarė paskui ir nusivedė į didelį durininko kambarį, kurį Karlas jau seniai norėjo apžiūrėti, tačiau dabar, stumiamas durininko, įėjo visai nenoromis. Jau tarpduryje atsigręžė, pabandė nustumti vyriausiąjį durininką į šalį ir pabėgti.

— Ne, ne, — įėjimas čia, — pasakė vyriausiasis durininkas ir apgręžė Karlą.

— Aš juk jau atleistas, — tarė Karlas, tuo duodamas suprasti, kad viešbutyje jam daugiau niekas negali įsakinėti.

— Kolei aš tave turiu savo rankose, esi neatleistas, — pasakė durininkas, ir tai, beje, buvo teisybė.

Pagaliau Karlas nematė reikalo, kodėl turėtų priešintis durininkui. Kas gi jam dar galėjo atsitikti? Be to, durininko kambario sienos buvo ištisai stiklinės ir pro jas aiškiai matei vestibiuliu priešais plūstančią žmonių minią, tarsi pats būtum tarp jų. Taip, visame durininko kambaryje, rodės, nebuvo nė vieno kampelio, kur galėtum pasislėpti nuo žmonių akių. Kad ir kaip tenai už sienų žmonės skubėjo, skyrėsi kelią išplėtę akis ir pakėlę į viršų savo bagažą, vis tiek nė vienas nepamiršo mesti žvilgsnio į durininko kambarį, mat prie stiklų kitoj pusėj visuomet kabojo visokie skelbimai ir informacija, svarbi tiek svečiams, tiek viešbučio personalui. Be to, durininko kambarys betarpiškai bendravo su vestibiuliu, mat prie dviejų didelių langų stiklo sienoje sėdėjo du jaunesnieji durininkai ir be perstogės atsakinėjo į įvairius klausimus. Tai buvo tiesiog perkrauti žmonės, ir Karlas neabejojo, kad vyriausiasis durininkas savo karjeroje buvo išbandęs ir šią tarnybą. Tie du informatoriai — iš lauko negalėjai to gerai matyti — lango kiaurymėje prieš save visuomet turėjo mažiausiai dešimt klausiančių veidų. Tarp šių dešimties klausėjų, nuolatos besikeičiančių, visuomet viešpatavo kalbų maišalynė, tarsi kiekvieną būtų atsiuntusi vis kita šalis. Nuolatos keli klausė vienu metu, be to, kai kurie visąlaik kalbėjosi tarpusavyje. Dauguma norėjo ką nors paimti iš durininko kambario ar atiduoti, tad amžinai matei virš grūsties iškeltas nekantriai mataruojančias rankas. Kartą vienas užsimanė kažkokio laikraščio, kuris netikėtai viršuje išsiskleidė ir akimirką uždengė visus veidus. Visą tą šturmą turėjo atlaikyti du durininkai. Vien kalbėti jiems neužteko, jie tratėjo, ypač vienas niūrus vyras visą veidą gaubiančia tamsia barzda atsakinėjo be jokios pertraukos. Jis nežiūrėjo nei į stalą, nuo kurio vis kažko siekė, nei į klausėjo veidą, tik spoksojo priešais save, matyt, taupydamas jėgas ir kaupdamasis. Barzda, matyt, darė jo kalbą truputį nesuprantamą, ir Karlas, stabtelėjęs prie jo, labai mažai tesuvokė, kas buvo pasakyta, galbūt anglišku akcentu, jis kaip tik tuo metu atsakinėjo kitomis kalbomis. Be to, trikdė tai, kad viena informacija ėjo tuoj po kitos ir pynėsi su ja, tad dažnai klausėjas klausėsi įtempęs veidą, manydamas, kad dar jam aiškinama, ir tik po valandėlės suprasdavo, kad jau gavo atsakymą. Priprasti reikėjo ir prie to, kad informatorius niekuomet neprašė pakartoti klausimo, net jeigu jis būdavo iš esmės suprantamas ir tik truputį neaiškiai suformuluotas, vos pastebimai papurtydavo galvą ir jau turėjai žinoti, kad neketina į jį atsakyti, o klausėjas privalo suvokti savo klaidą ir geriau suformuluoti klausimą. Ypač dėl to kai kurie žmonės labai ilgai užtrukdavo prie lango. Į pagalbą informatoriams buvo paskirta po pasiuntinuką, kurie lakstydami nuo knygų lentynos ir iš įvairių dėžių nešė viską, ko informatoriui tuo metu reikėjo. Tai buvo geriausiai apmokamos, tačiau ir labiausiai varginančios vietos visai jauniems žmonėms, tam tikra prasme jie net sunkiau plūkėsi už informatorius, kurie tik galvojo ir kalbėjo, o jaunikliai tuo pat metu ir galvojo, ir bėgiojo. Jeigu kada atnešdavo ką nors ne tą, tai informatorius, žinoma, negalėjo per skubėjimą jiems skaityti ilgų pamokslų ir tiesiog nužerdavo tą nereikalingą daiktą nuo stalo ant grindų. Labai įdomus buvo jų keitimasis, kuris vyko kaip tik įėjus Karlui. Keistis, bent jau dieną, reikėjo dažnokai, nes ilgiau kaip valandą ištverti prie lango buvo neįmanoma. Keitimosi metu suskambėdavo varpas, ir vienu metu pro šonines duris įeidavo tiedu informatoriai, kurie dabar turėjo sėsti prie lango, kiekvienas lydimas savo pasiuntinuko. Jie kol kas nieko nedarydami stovėdavo prie lango ir valandėlę stebėdavo priešais esančius žmones, kad suvoktų, kokia tuo metu atsakinėjimo stadija. Jeigu manydavo, kad jau tinkamas momentas įsikišti, tai plekšteldavo keičiamam informatoriui per petį, tas, visiškai nesirūpinęs tuo, kas dedasi jam už nugaros, tuojau suprasdavo ir užleisdavo vietą. Viskas vyko taip greitai, kad žmonės prieš langą apstulbdavo ir išsigandę kone atšokdavo atgal, pamatę priešais atsiradusį naują veidą. Du pakeistieji vyrai pasirąžydavo ir apsipildavo vandeniu įkaitusias galvas prie tamtyč stovinčių prausyklų. O paleistieji pasiuntinukai negalėjo rąžytis, nes turėjo surinkti ir padėti į vietą jų darbo metu numestus ant grindų daiktus.

Visa tai Karlas įtempęs dėmesį įsižiūrėjo per kelias sekundes ir truputį skaudama galva tyliai nusekė paskui vyriausiąjį durininką, kuris jį vedė toliau. Matyt, ir vyriausiasis durininkas pastebėjo, kokį įspūdį atsakinėjimas padarė Karlui, ir jis, staiga trūktelėjęs į save Karlo ranką, pasakė:

— Matai, kaip čia dirbama.

Karlas, tiesa, viešbutyje netinginiavo, tačiau nenumanė, kad čia taip plūkiamasi, ir beveik pamiršęs, kad vyriausiasis durininkas jo didis priešas, pakėlė į jį akis ir tylomis pripažindamas linktelėjo galva. Tačiau vyriausiajam durininkui tai vėlei pasirodė kaip durininkų darbo pervertinimas ir galbūt net jo asmens įžeidimas, nes jis, tarsi Karlo palaikytas kvailiu, sušuko visai nesirūpindamas, kad jį išgirs:

— Žinoma, kad čia pats kvailiausias darbas visame viešbutyje: valandą pasiklausęs, žinai beveik visus klausimus, kurie tau duodami, o į likusius gali neatsakinėti. Jeigu nebūtum buvęs toks įžūlus ir išdykęs, nebūtum melavęs, šlaistęsis, gėręs ir vogęs, aš galbūt būčiau galėjęs įtaisyti tave prie tokio lango, nes tam tinka tik kitataučiai.

Karlas praleido pro ausis viską, kas lietė jį, — taip buvo pasipiktinęs, kad doras ir sunkus paprastų durininkų darbas, užuot pripažintas, buvo pajuoktas, be to, pajuoktas žmogaus, kuris, jeigu kada būtų išdrįsęs atsisėsti prie šitokio štai langelio, po kelių minučių, žinoma, būtų turėjęs nešdintis kvatojantis visiems klausėjams.

— Paleiskite mane, — pasakė Karlas, iki soties patenkinęs savo smalsumą durininkų kambaryje, — aš nebenoriu su jumis turėti nieko bendra.

— To neužtenka, kad išeitum, — atsakė vyriausiasis durininkas, taip suėmė Karlo ranką, kad jis net neįstengė jos pajudinti, ir tiesiog nešte nusinešė jį į kitą kambario galą.

Ar žmonės už stiklo nematė, ką vyriausiasis durininkas išdarinėja? O jeigu matė, tai kaip suprato, kad nė vienas nesustojo, kad niekas bent jau nepabeldė į stiklą, jog parodytų vyriausiajam durininkui, kad yra stebimas ir negali daryti Karlui to, kas jam šauna galvon?

Tačiau greitai Karlas nustojo vilties sulaukti pagalbos iš vestibiulio, nes vyriausiasis durininkas trūktelėjo kažkokią virvelę ir kaipmat per durininkų kambario vidurį ir ant visų stiklų iki pat žemės nusileido juodos užuolaidos. Ir toje kambario dalyje buvo žmonių, tačiau visi pasinėrę į darbą ir nei girdėjo, nei matė nieko, kas su juo nesusiję. Be to, jie buvo visiškai priklausomi nuo vyriausiojo durininko ir, užuot gelbėję Karlą, būtų verčiau padėję viską užglaistyti, kad ir kas vyriausiajam durininkui šautų į galvą. Čia, pavyzdžiui, šeši durininkai sėdėjo prie šešių telefonų. Iškart buvo aišku, kad vienas tik užrašinėja pokalbius, o jo kaimynas pagal pirmojo užrašus telefonu toliau perdavinėja užsakymus. Tai buvo tie naujieji telefonai, kuriems nereikėjo kabinų, nes jų skambučiai buvo ne garsesni už čirpimą, į ragelį buvo galima kalbėti pašnibždomis, ir žodžiai vis tiek, ypatingai elektriškai sustiprinti, pasiekdavo tikslą perkūniškai griaudėdami. Todėl trijų prie telefono sėdinčių žmonių beveik nebuvo girdėti ir galėjai pamanyti, kad jie murmėdami seka kažkokį veiksmą telefono ragelyje, o kiti trys, tarsi apsvaiginti juos užgriuvusio, visiems kitiems negirdimo triukšmo, palenkę galvas viską užrašinėja, nes tai jų pareiga. Ir čia prie kiekvieno iš trijų kalbančiųjų stovėjo po pagalbininką, tie trys berniukai vien tiktai pakaitomis klausydamiesi tempė kaklus savo šeimininko pusėn ir skubiai, tarsi įgelti, ieškojo numerių milžiniškose geltonose knygose — ir vartomų puslapių šlamėjimas stelbė bet kokį telefonų garsą.

Karlas išties negalėjo susitvardyti viso to atidžiai nesekęs, nors vyriausiasis durininkas, į tą laiką atsisėdęs, jį laikė priešais save savotiškuose gniaužtuose.

— Aš privalau, — pasakė vyriausiasis durininkas ir papurtė Karlą, tarsi norėdamas, kad tas į jį atsigręžtų, — viešbučio direkcijos vardu bent kiek atsigriebti už tai, ko vyriausiasis durininkas dėl kažkokių priežasčių nepadarė. Šitaip čia kiekvienas visuomet pavaduoja kitą. Be to tokia didelė įmonė negalėtų veikti. Tu galbūt sakysi, kad aš nesu tavo tiesioginis viršininkas; ką gi, tuo gražiau, kad imuosi to, kas buvo nepadaryta. Apskritai kaip vyriausiasis durininkas esu viršesnis už visus, nes man pavaldžios visos viešbučio durys, taigi šios centrinės, trejos vidurinės ir dešimt šalutinių, nekalbant jau apie nesuskaičiuojamas dureles ir bedurius išėjimus. Visos esamos aptarnavimo grandys manęs, aišku, būtinai privalo klausyti. Kita vertus, tokia didelė garbė mane įpareigoja prieš viešbučio direkciją neišleisti nieko, kas yra bent kiek įtartinas. Kaip tik tu, kadangi aš taip noriu, atrodai man net labai įtartinas. — Džiaugdamasis tuo jis iškėlė rankas ir taip smarkiai vėl nuleido, kad net pliaukštelėjo ir suskaudo. — Tu galėjai, — pridūrė jis karališkai smagindamasis, — išeiti pro kitas duris, nes neprivalėjai man čia prisistatyti, kad aš galėčiau imtis ypatingų priemonių. Bet kad jau čia esi, tai aš pasinaudosiu proga pasimėgauti. Apskritai aš neabejojau, kad tu ateisi į pasimatymą, kurį mes pasiskyrėm prie paradinių durų, nes tokia jau taisyklė, kad įžūlėliai ir neklaužados kaip tik ten ir tada atsisako savo ydų, kai jiems jos kenkia. Tu ir pats būsi tai pastebėjęs.

— Nemanykite, — pasakė Karlas ir įtraukė keisto troškaus kvapo, sklindančio nuo vyriausiojo durininko, kurį jis pajuto tik čia, taip ilgai stovėjęs greta jo, — nemanykite, — pasakė jis, — kad aš esu visiškai jūsų galioje, aš galiu imti rėkti.

— O aš galiu užkimšti tau burną, — atsakė vyriausiasis durininkas taip ramiai ir greitai, kaip, jeigu kas, manė veikti. — Ir negi tu išties tikiesi, kad čia atsirastų toks, kuris sutiktų, jog teisus tu, o ne aš, vyriausiasis durininkas? Matyt, ir pats supranti, kokios tai bergždžios viltys. Žinai, kai buvai su uniforma, tada tikrai atrodei bent kiek vertas dėmesio, o su šituo kostiumu, kuris įmanomas tik Europoje! — Ir jis keliose vietose čiuptelėjo už kostiumo, kuris, kas be ko, nors prieš penkis mėnesius ir buvo beveik naujas, dabar atrodė nunešiotas, raukšlėtas ir pirmiausia dėmėtas, dėl to labiausiai kalti buvo kiti berniukai, kurie kiekvieną dieną, vykdydami įsakymą laikyti salės grindis lygias ir švarias, per tingėjimą jų normaliai nevalė, tiktai apšlakstydavo kažkokia alyva, tuo pačiu klaikiai aptaškydami ant kabyklų kabančius drabužius. Ir galėjai kur tik nori laikyti savo drabužius, bet visuomet atsirasdavo toks, kuris neturėjo po ranka savo drabužių, o svetimus paslėptus lengvai rasdavo ir pasiskolindavo. Toks galėjo tą dieną valyti grindis ir ne vien aptaškyti drabužius alyva, bet ir ištisai aplieti juos nuo viršaus iki apačios. Tiktai Renelis laikė savo brangią aprangą kažkokioje slaptoje vietoje, kur jos dar niekas nebuvo aptikęs, juolab kad niekas nesiskolino drabužių iš piktos valios ar šykštumo, o vien per skubėjimą ir nerūpestingumą imdavo ten, kur rasdavo. Bet net ir Renelio švarko nugara buvo su apskrita rausva alyvos dėme, ir mieste žinovas iš tos dėmės galėjo nustatyti, jog šis elegantiškas jaunuolis yra liftininkas.

Ir Karlas prisiminęs tai pagalvojo, kad pakankamai prisikentėjo būdamas liftininku ir kad viskas buvo veltui, nes ir šis darbas netapo, kaip jis vylėsi, pakopa į geresnę tarnybą, dabar jis dar labiau nugramzdintas žemyn ir net yra netoli kalėjimo. Negana to, jį dabar sulaikė vyriausiasis durininkas, kuris, matyt, suka galvą, kaip dar labiau pažeminti Karlą. Ir visiškai užmiršęs, kad vyriausiasis durininkas ne iš tų žmonių, kuriuos galbūt pavyktų perkalbėti, Karlas, laisva ranka mušdamas sau per kaktą, sušuko:

— Jeigu aš su jumis išties nebūčiau sveikinęsis, kaip gali suaugęs žmogus dėl to šitaip kerštauti.

— Aš nekerštauju, — tarė vyriausiasis durininkas, — aš tiktai noriu iškratyti tavo kišenes. Neabejoju, kad jose nieko nerasiu, nes tu, matyt, buvai atsargus ir viską dienomis po truputį atiduodavai draugui, kad išneštų. Bet vis tiek būsi iškratytas. — Ir taip smarkiai įgrūdo ranką į vieną Karlo švarko kišenę, kad trūko šoninės siūlės. — Taigi nieko nėra, — pasakė jis ir apžiūrėjo rankoje tos kišenės turinį, reklaminį viešbučio kalendorių, lapą su ūkinės korespondencijos užduotimi, kelias švarko ir kelnių sagas, vyriausiosios virėjos vizitinę kortelę, nagų brūžeklį, kurį jam kartą kraunant lagaminą mestelėjo vienas svečias, seną kišeninį veidrodėlį, padovanotą Renelio, matyt, už kokį dešimt pavadavimų, ir dar kelias smulkmenas. — Taigi nieko nėra, — pakartojo vyriausiasis durininkas ir numetė viską po suolu, tarsi tai, kas priklausė Karlui, jeigu nebuvo vogta, turėtų gulėti ten.

„Dabar jau gana“, — tarė sau Karlas, jo veidas, matyt, buvo raudonas kaip ugnis, — ir kai vyriausiasis durininkas, pamiršęs atsargumą, rausėsi antroje Karlo kišenėje, Karlas staigiai išsinėrė ir rankovių, pirmu, neapskaičiuotu šuoliu gan smarkiai stumtelėjo vieno durininko aparatą, leidosi troškiu oru, beje, lėčiau negu ketino prie durų, laimingai išsmuko pro jas, vyriausiajam durininkui su savo sunkiu paltu dar net nespėjus pakilti. Apsaugos tarnyba vis dėlto nebuvo tokia pavyzdinga, keliose pusėse, tiesa, pasigirdo skambučiai, tačiau dievai žino kam! Palei duris, tiesa, zujo tiek daug viešbučio tarnautojų, kad beveik galėjo atrodyti, kad jie nepastebimai jas saugo, nes kitokios prasmės tame šmirinėjime negalėjai įžvelgti; šiaip ar taip, Karlas netrukus atsidūrė lauke, tačiau dar turėjo paeiti viešbučio šaligatviu, kadangi prie centrinių durų stabčiodama važiavo nenutrūkstama automobilių eilė. Tie automobiliai, kad kuo greičiau pasiektų savo ponus, buvo tiesiog susidūrę, kiekvieną sekantis iš paskos stūmė į priekį kitą. Praeiviai, norėję ypač skubiai išeiti į gatvę, vietomis lipo per atskirus automobilius, lyg tenai būtų viešas praėjimas, nekreipdami dėmesio, kas juose sėdi — vairuotojas, tarnai ar prašmatniausi ponai. Toksai elgesys Karlui atrodė vis dėlto netinkamas, reikėjo labai jau gerai žinoti papročius, kad tam ryžtumeisi, juk lengvai galėjo užsiropšti ant automobilio, kurio įgulai tai nepatiks, ji numes tave žemėn ir pakels skandalą, o to jis labiausiai bijojo kaip pabėgęs įtartinas vienmarškinis viešbučio tarnautojas. Pagaliau automobiliai taip be pertrūkio amžinai nevažiuos, o ir jis, kolei bus netoli viešbučio, atrodys mažiausiai įtartinas. Karlas iš tiesų priėjo tokią vietą kur mašinų eilė nors ir nenutrūko, bet sukdama į kelią buvo retesnė. Jis kaip tik norėjo įsimaišyti tarp praeivių kur laisvai šmirinėjo dar įtartinesnių tipų už jį, kai netoliese išgirdo kažką šaukiant jį pavarde. Jis atsigręžė ir pamatė, kaip du gerai pažįstami liftininkai pro žemą mažą durų angą panašią į kapo rūsio įėjimą iš paskutiniųjų įtempę jėgas ištraukė neštuvus, ant kurią kaip Karlui pasirodė, matyt, gulėjo Robinsonas storai apmuturiuota galva, veidu ir rankomis. Buvo bjauru žiūrėti, kaip jis kelia prie akių rankas, tvarsčiais braukia ašaras, liejamas iš skausmo ar kokios kitokios kančios, o gal iš džiaugsmo, kad vėl mato Karlą.

— Rosmanai, — priekaištingai šūktelėjo jis, — kodėl tu mane verti taip ilgai laukti. Jau visa valanda ginuosi, kad manęs neišvežtų, kol tu ateisi. Tie bernai, — jis stuktelėjo vienam liftininkui per galvą, tarsi patį nuo to saugotų tvarsčiai, — tikri velniai. Ak, Rosmanai, tavo aplankymas man brangiai kainavo.

— Ką jie tau padarė? — paklausė Karlas ir priėjo prie neštuvų, kuriuos berniukai, norėdami pailsėti, juokdamiesi pastatė ant žemės.

— Tu dar klausi, — atsiduso Robinsonas, — juk matai, kaip aš atrodau. Žinok, kad aš greičiausiai visą gyvenimą liksiu invalidas. Man baisingai skauda nuo čia iki čia, — ir jis parodė pirma į galvą, paskui į kojų pirštus, — kad tu būtum matęs, kaip man žliaugė kraujas iš nosies. Mano liemenė nuėjo šuniui ant uodegos, aš ją išvis tenai palikau, kelnės sudraskytos, aš su apatinėm, — jis truputį pakėlė antklodę, siūlydamas Karlui po ja dirstelėti. — Kas gi manęs laukia! Aš turėsiu mažiausiai du mėnesius nesikelti iš lovos, ir iškart tau pasakysiu, kad neturiu nieko kito, išskyrus tave, kas mane slaugytų, Delamaršas pernelyg nekantrus. Rosmanai, Rosmanėli! — Ir Robinsonas atkišo ranką į truputį pasitraukusį atgal Karlą, norėdamas jį paglostyti. — Ir kam man reikėjo pas tave eiti! — pakartojo jis kelissyk, kad Karlas nepamirštų, jog yra prisidėjęs prie jo nelaimės.

Karlas tuojau suprato, kad dėl Robinsono aimanų kaltos ne žaizdos, o klaikios pagirios, kurios jį dabar kamavo, kadangi jis, vos tiktai girtutėlis užmigęs, buvo tuojau pažadintas, netikėtai kruvinai suboksuotas ir visai nesiorientavo blaiviame pasaulyje. Kad žaizdos menkos, buvo galima pastebėti iš negrabių, iš visokių skarmalų padarytų tvarsčių, kuriais jį liftininkai, matyt, juoko dėlei buvo visą apvynioję. Ir abu berniukai, stovėję prie neštuvų galų, tarpais prunkštė iš juoko. Tačiau čia buvo ne vieta vesti Robinsoną į blaivų protą, nes praeiviai lėkte lėkė pro šalį nekreipdami dėmesio į grupę prie turėklų, kai kurie kaip tikti kliūtininkai šokinėjo per Robinsoną, Karlo sąskaita iškviestas vairuotojas šaukė:

— Pirmyn! Pirmyn!

Liftininkai, sutelkę paskutines jėgas, pakėlė neštuvus, Robinsonas nutvėrė Karlo ranką ir gerindamasis pasakė:

— Na, eikš, eikš gi.

Ar Karlui ne geriausia bus automobilio tamsoje greta jo? Ir jis atsisėdo prie Robinsono, kuris padėjo ant jo peties galvą. Pasiliekantys berniukai nuoširdžiai pakratė, kaip savo buvusiam kolegai, pro automobilio langą iškištą ranką ir automobilis staigiai įsuko į gatvę. Atrodė, jog būtinai įvyks nelaimė, bet netrukus visuotinis eismas ramiai priėmė ir nosies tiesumu važiuojantį jų automobilį.

SEPTINTAS SKYRIUS Prieglobstis

Automobilis, matyt, sustojo nuošalioje priemiesčio gatvėje, nes aplink viešpatavo tyla, ant šaligatvio krašto tupėjo ir žaidė vaikai. Vyras su daugybe senų drapanų ant pečių šaukė žiūrėdamas į langus. Pavargęs Karlas nejaukiai pasijuto, kai išlipo iš automobilio ant įkaitinto ir ryškiai rytmečio saulės apšviesto asfalto.

— Ar tu tikrai čia gyveni? — šūktelėjo jis automobilio vidun. Robinsonas, visą kelią ramiai miegojęs, kažką neaiškiai sumurmėjo patvirtindamas ir, rodės, laukė, kad Karlas jį išneštų.

— Tuomet aš čia nebeturiu kas veikti. Lik sveikas, — pasakė Karlas ir buvo benueinąs švelniai žemyn besileidžiančia gatve.

— Bet Karlai, ką tu darai? — sušuko Robinsonas ir jau susirūpinęs gan tiesiai, bet dar truputį virpančiais keliais atsistojo automobilyje.

— Man reikia eiti, — pasakė Karlas, pamatęs greitą Robinsono pasveikimą.

— Vienmarškiniam? — paklausė tas.

— Kaip nors jau užsidirbsiu švarką, — atsakė Karlas, užtikrintai linktelėjo Robinsonui, mostelėjo atsisveikindamas ranka ir būtų iš tiesų nuėjęs, jeigu ne vairuotojas, kuris šūktelėjo:

— Akimirką kantrybės, pone!

Deja, pasirodė, kad vairuotojas nori papildomo užmokesčio, nes dar nesumokėta už laukimą prie viešbučio.

— Teisingai, — šūktelėjo iš automobilio Robinsonas patvirtindamas, kad reikalavimas teisingas, — aš tenai taip ilgai tavęs laukiau. Kažkiek turi jam duoti.

— Taip, žinoma, — tarė vairuotojas.

— Taigi, kad tiktai turėčiau, — atsakė Karlas ir griebėsi už kišenių, nors ir žinojo, jog tai beprasmiška.

— Aš tiktai į jus galiu dėti viltis, — tarė vairuotojas ir plačiai atsistojo priešais, — iš nesveiko žmogaus juk nieko nepareikalausi.

Nuo vartų prisiartino vyrukas su kažkokios ligos nugraužta nosim ir ėmė klausytis sustojęs per kelis žingsnius. Kaip tik tuo metu pasirodė patruliuojantis policininkas, pamatė palenkęs galvą vienmarškinį žmogų ir sustojo.

Robinsonas, taip pat pastebėjęs policininką, padarė kvailystę, sušukdamas jam per kitą langą: „Viskas gerai, viskas gerai!“, tarsi policininką būtų galima nubaidyti kaip musę. Vaikai, stebėję policininką, tam sustojus, dabar irgi atkreipė dėmesį į Karlą ir policininką ir pribėgo risčia. Kitapus gatvės tarpuvartėje stovėjo senė ir spoksojo į juos.

— Rosmanai! — atsklido balsas iš viršaus. Tai Delamaršas šaukė iš viršutinio aukšto balkono. Jį patį buvo gan sunku įžiūrėti priešais blyškiai mėlyną dangų bet, atrodo, buvo su chalatu ir stebėjo gatvę per operinį žiūroną. Šalia jo buvo ištemptas raudonas skėtis nuo saulės, po kuriuo, rodės, sėdėjo moteris.

— Sveikas! — sušuko jis su didele įstanga, kad būtų suprastas, — ar Robinsonas su tavim?

— Taip, — atsakė Karlas, iš automobilio energingai paremtas antro, dar garsesnio Robinsono šūksnio.

— Sveiki! — atsklido iš viršaus. — Aš tuojau ateisiu!

Robinsonas persisvėrė per automobilio langą.

— Čia tai bent vyras, — pasakė jis, girdamas Delamaršą Karlui, vairuotojui, policininkui, kiekvienam, kuris jį norėjo girdėti. Viršuje, balkone, į kurį per išsiblaškymą vis tebežiūrėjo, nors Delamaršo tenai jau nebuvo, po skėčiu dabar išties pakilo stambi moteris su raudona be talijos suknele, paėmė nuo balkono krašto operinį žiūroną ir ėmė žiūrėti į apačioje esančius žmones, kurie pamažu gręžė nuo jos žvilgsnius. Karlas, laukdamas Delamaršo, žiūrėjo į namo vartus ir toliau į kiemų per kurį beveik be perstojo traukė eilė darbininkų kiekvienas kurių nešė po pažastimi mažų bet, matyt, labai sunkią dėžę. Vairuotojas priėjo prie savo automobilio ir, išnaudodamas laikų ėmė valyti skuduru jo žibintą. Robinsonas apsičiupinėjo savo kūnų rodės, nusistebėjo, kad taip menkai skauda, nors ir kaip buvo įsijautęs į tą procedūrų ir ėmė atsargiai, palenkęs veidą vynioti nuo kojos vieną didelį tvarstį. Policininkas laikė skersai pilvo juodą lazdelę ir tyliai laukė su didžiausia kantrybe, privaloma policininkams tiek įprastu tarnybos metu, tiek tykant nusikaltėlio. Vyrukas su nuėsta nosim atsisėdo ant vieno pavartės akmens ir ištiesė priešais save kojas. Vaikai po truputį artinosi mažais žingsneliais prie Karlo, nes šis, nors ir nekreipė į juos dėmesio, dėl savo mėlynų marškinių jiems atrodė pats svarbiausias asmuo.

Per tą laiką, kol atėjo Delamaršas, buvo galima įsitikinti, koks aukštas namas. O Delamaršas atlėkė labai skubiai, tik paskubom apsisiautęs chalatu.

— Taigi čia jis! — šūktelėjo jis džiaugdamasis ir sykiu griežtai. Jam plačiai žengiant akimirkai vis pasirodydavo spalvoti apatiniai. Karlas ne visai suprato, kodėl Delamaršas čia, mieste, milžiniškame nuomojamame name, vidury gatvės vaikšto taip patogiai apsirengęs, tarsi būtų nuosavoje viloje. Kaip ir Robinsonas, Delamaršas buvo labai pasikeitęs. Jo tamsus, lygiai nuskustas, pedantiškai švarus, šiurkščių raumenų suformuotas veidas atrodė labai išdidus ir keliantis pagarbą. Ryškus dabar visuomet primerktų akių švytėjimas stulbino. Jo violetinis chalatas, tiesa, buvo senas, dėmėtas ir jam per didelis, tačiau po tuo bjauriu drabužiu pūpsojo didžiulis tamsus sunkaus šilko kaklaraištis.

— Na? — paklausė jis visų kartu.

Policininkas priėjo truputį arčiau ir atsirėmė į automobilio motorą. Karlas trumpai viską išdėstė.

— Robinsonas truputį nekaip jaučiasi, bet jeigu pasistengs, tai užlips laiptais; vairuotojas nori, kad jam būtų kiek pridurta prie to, ką aš jam daviau. O dabar aš einu. Sėkmės.

— Tu niekur neini, — pasakė Delamaršas.

— Aš jam jau sakiau, — atsiliepė iš automobilio Robinsonas.

— Einu, — tarė Karlas ir žengė kelis žingsnius, bet Delamaršas pasivijo jį ir jėga grąžino atgal.

— Sakiau, kad neini! — sušuko jis.

— Paleisk mane, — pasakė Karlas ir pasiruošė, jeigu kas, ginti laisvę kumščiais, nors ir mažai teturėjo šansų prieš tokį vyrą kaip Delamaršas. Bet antai stovi policininkas, čia pat vairuotojas, tarpais šiaip jau ramia gatve praeina darbininkų grupės; argi jie leis, kad Delamaršas jį viešai skriaustų? Nenorėtų atsidurti su juo viename kambaryje, tačiau čia? Delamaršas ramiai sumokėjo vairuotojui, kuris lankstydamasis įsidėjo kišenėn nepelnytai didelę sumą, iš dėkingumo priėjo prie Robinsono, matyt, ėmė su šiuo aptarinėti, kaip jį geriau ištraukti iš automobilio. Karlas pastebėjo, jog yra nestebimas, galbūt Delamaršas lengviau pakęs jo tylų pasišalinimą; jeigu pavyktų išvengti kivirčo, žinoma, būtų geriausia, ir Karlas paprasčiausiai žengė į važiuojamąją dalį, kad kuo greičiau dingtų. Vaikai supuolė prie Delamaršo, rodydami, kad Karlas bėga, tačiau jam pačiam net nereikėjo vytis, nes policininkas atkišęs lazdą ištarė:

— Stok!

— Kokia tavo pavardė? — paklausė jis, pasikišo lazdą po pažastim ir lėtai išsitraukė knygą. Karlas pirmusyk atidžiau į jį įsižiūrėjo, tai buvo tvirtas, tačiau jau beveik visai pražilęs vyras.

— Karlas Rosmanas, — atsakė jis.

— Rosmanas, — pakartojo policininkas, be abejo, todėl, kad buvo ramus ir nuodugnus žmogus, tačiau Karlas, dabar iš esmės pirmusyk susidūręs su Amerikos valdžia, tame pakartojime įžvelgė tam tikrą įtarumą. Jo reikalai išties galėjo būti nekokie, nes net Robinsonas, taip labai užsiėmęs savo rūpesčiais, iš automobilio nebyliais gyvais rankų mostais prašė Delamaršo, kad padėtų Karlui. Tačiau Delamaršas greitai papurtęs galvą atsisakė ir susikišęs rankas į savo dideliausias kišenes nieko nedarydamas žiūrėjo, kas bus toliau. Vyrukas, sėdintis ant pavartės akmens, aiškino tik ką išėjusiai į lauką moteriai viską nuo pradžių, kas čia vyksta. Vaikai pusračiu stovėjo už Karlo ir tylomis žiūrėjo į policininką.

— Parodyk savo dokumentus, — pasakė policininkas. Matyt, tai buvo tik formalumas; mat kai esi be švarko, tai neturėsi ir dokumentų. Todėl Karlas tylėjo, ruošdamasis išsamiai atsakyti į kitą klausimą ir tuo būdu kuo geriau užtušuoti dokumentų nebuvimą.

Bet kitas klausimas buvo: „Tai tu neturi dokumentų?“ ir Karlas turėjo atsakyti: „Su savim ne“.

— Betgi tai negerai, — pasakė policininkas, susimąstęs apvedė ratu akimis ir pabarbeno dviem pirštais į knygos viršelį. — O ar kur nors dirbi? — pagaliau paklausė policininkas.

— Buvau liftininkas, — atsakė Karlas.

— Buvai liftininkas, taigi dabar nebesi, tai iš ko gyveni?

— Ieškosiuosi naujo darbo.

— Tai tu buvai atleistas?

— Taip, prieš valandą.

— Staiga?

— Taip, — atsakė Karlas ir tarsi atsiprašydamas kilstelėjo ranką. Jis negalėjo čia visko pasakoti, o jeigu ir būtų buvę galima, tai vis tiek atrodė, jog nepavyks papasakojus apie patirta išvengti gresiančios neteisybės. Ir nors vyriausiosios virėjos gerumo ir vyriausiojo padavėjo supratingumo dėka buvo pateisintas, tai čia, gatvėje, iš susibūrusios draugijos to, žinoma, negalėjo tikėtis.

— Ir tu buvai atleistas be švarko? — paklausė policininkas.

— Na, taip, — atsakė Karlas, taigi ir Amerikoje pareigūnai turėjo madą klausti to, ką patys matė. (Kiek, matyt, prisinervino tėvas be reikalo klausinėjamas, kai rūpino jam kelionių pasą!) Karlui labai magėjo kur nors pabėgti, pasislėpti ir nebegirdėti daugiau jokių klausimų. O dabar policininkas paklausė net to, ko Karlas labiausiai bijojo ir neramiai laukdamas, matyt, elgėsi įtartiniau negu paprastai.

— Kokiame viešbutyje tu dirbai?

Jis nuleido galvą ir neatsakė, į šį klausimą jokia mada neatsakys. Negalima leisti, kad vėl grįžtų į viešbutį „Occidental“, lydimas policininko, kad tenai prasidėtų tardymai, į kuriuos būtų įtraukti jo draugai ir priešai, kad vyriausioji virėja visiškai atsisakytų savo jau smarkiai susvyravusios geros nuomonės apie Karlą, kai pamatys sugrįžus jį, kurį manė esant Brenerio pensione, sugautą policininko, vienmarškinį, be jos vizitinės kortelės, vyriausiasis padavėjas tiktai supratingai linktelės, o vyriausiasis durininkas prabils apie Dievo ranką, pagaliau nutvėrusią tą šalaputrį.

— Jis dirbo viešbutyje „Occidental“, — pasakė Delamaršas ir atsistojo šalia policininko.

— Ne, — sušuko Karlas ir treptelėjo koja, — tai netiesa!

Delamaršas žiūrėjo į jį pašaipiai atkišęs lūpas, tarsi galėtų dar ne to pasakyti. Tarp vaikų, kai pastebėjo netikėtą Karlo susijaudinimą, kilo didelis sujudimas, ir jie perėjo prie Delamaršo, kad galėtų iš ten stebėti Karlą. Robinsonas visiškai iškišo galvą iš automobilio ir dėl įtampos visai nusiramino; tiktai tarpais mirksėjo, ir viskas. Vyrukas prie vartų plojo iš malonumo rankomis, moteris greta jo kumštelėjo jį alkūne, kad liautųsi. Nešikai kaip tik pusryčiavo ir suėjo visi su dideliais puodais juodos kavos, kurią maišė ilgomis bandelėmis. Keli atsisėdo ant šaligatvio, visi labai garsiai sriuobė kavą.

— Jūs, matyt, pažįstate tą vyruką? — paklausė policininkas Delamaršo.

— Labiau negu norėčiau, — atsakė tas. — Vienu metu aš jam padariau daug gero, o jis už tai blogai atsidėkojo, jūs tai, matyt, pats po šios trumpos kvotos, kurią jam čia surengėte, puikiai suprantate.

— Taip, — sutiko policininkas, — jis atrodo užsispyręs vaikis.

— Tai jau taip, — tarė Delamaršas, — tačiau čia dar ne pati blogiausia jo savybė.

— Ne pati? — susidomėjo policininkas.

— Aha, — tarė Delamaršas, kuris dabar įsikalbėjo, tuo pat metu kišenėse sugrūstomis rankomis judindamas visą chalatą, — tai geras diegas. Aš ir mano draugas tenai automobilyje, mudu jį atsitiktinai parėmėme varge, tuomet jis nė trupučio nenusituokė apie gyvenimą Amerikoje, buvo ką tik atvykęs iš Europos, kur taip pat nerado sau vietos; taigi mes tampėmės jį, leidome kartu su mumis gyventi, viską aiškinome, norėjome parūpinti jam vietą, manėme, nepaisydami visų prieštaringų požymių, dar padaryti iš jo žmogų, bet jis sykį dingo naktį, tiesiog pasišalino, ir dar tokiomis aplinkybėmis, kurių geriau neminėsiu. Ar ne taip buvo? — galop paklausė Delamaršas ir timptelėjo Karlą už marškinių rankovės.

— Atgal, vaikai! — sušuko policininkas, nes tie buvo taip arti prisigrūdę, kad Delamaršas per vieną vos nesuklupo. Į tą laiką susidomėjo ir nešikai, iki tol neįvertinę šios kvotos įdomumo, ir glaudžiu ratu apstojo Karlą, kuris negalėjo nė žingsnio žengti atgal, be to, be perstogės girdėjo tų nešikų balsų dūzgimą, mat jie daugiau triukšmavo, negu kalbėjo visiškai nesuprantama, galimas daiktas, slaviškų žodžių prikaišiota anglų kalba.

— Ačiū už informaciją, — pasakė policininkas ir atidavė Delamaršui pagarbą. — Šiaip ar taip, aš jį pasiimsiu ir liepsiu pristatyti atgal į viešbutį „Occidental“.

Bet Delamaršas pasakė:

— Ar negalėčiau paprašyti, kad kol kas paliktumėte bernioką man, aš turiu su juo kai ką sutvarkyti. Paskui prižadu grąžinti į viešbutį.

— Aš negaliu to padaryti, — pasakė policininkas.

Delamaršas tarė:

— Štai mano vizitinė kortelė, — ir atkišo jam kortelę.

Policininkas pagarbiai pasižiūrėjo į ją, bet maloniai šypsodamasis atsakė:

— Ne, tai nieko nepadės.

Kad ir kaip Karlas iki tol saugojosi Delamaršo, dabar šis jam atrodė vienintelis išsigelbėjimas. Tiesa, buvo įtartina, kad jis taip stengėsi dėl Karlo prieš policininką, tačiau Delamaršą vis dėlto lengviau būtų įkalbėti negu policininką, kad nepraneštų į viešbutį. Ir net jeigu Karlas grįžtų į viešbutį, vedamas Delamaršo, tai būtų ne taip blogai, jeigu jį atlydėtų policininkas. Tačiau dabar, žinoma, nereikėjo išsiduoti, kad iš tiesų nori pas Delamaršą, nes tada viskam galas. Ir jis neramiai žiūrėjo į policininko ranką, kuri bet kurią akimirką galėjo pakilti ir jį nutverti.

— Aš bent jau turėčiau žinoti, kodėl jis buvo staiga atleistas, — pagaliau ištarė policininkas, Delamaršui nepatenkinta mina žiūrint į šalį ir pirštų galais maigant vizitinę kortelę.

— Betgi jis visai nebuvo atleistas! — sušuko Robinsonas visus nustebindamas ir, atsirėmęs į vairuotoją, kaip įmanydamas išlindo iš automobilio. — Priešingai, jis ten turi labai gerą vietą. Miegamajame yra vyriausias ir gali atsivesti ką nori. Tiktai yra labai užsiėmęs ir jeigu tau ko nors iš jo reikia, tai turi ilgai laukti. Visąlaik lindi pas vyriausiąjį padavėją, pas vyriausiąją virėją, nes yra jų patikėtinis. Jis tikrai neatleistas. Aš nežinau, kodėl jis taip pasakė. Kaip jis gali būti atleistas? Aš smarkiai susižeidžiau viešbutyje, ir jam buvo pavesta pargabenti mane namo, o kad tuo metu buvo be švarko, tai išvažiavo be švarko. Aš negalėjau laukti, kol jis dar pasiims švarką.

— Na štai, — pasakė Delamaršas išskėtęs rankas tokiu tonu, tarsi sviestų policininkui priekaištą, kad nepažįsta žmonių, ir tie du jo žodžiai, rodės, neginčijamai patvirtino neaiškius Robinsono parodymus.

— Bet ar tai tiesa? — jau nebe taip tvirtai ištarė policininkas. — Ir jeigu tiesa, tai kodėl tas berniukas tvirtina, kad yra atleistas?

— Atsakyk, — paliepė Delamaršas.

Karlas pasižiūrėjo į policininką, turintį čia padaryti tvarką tarp svetimų vien apie save galvojančių žmonių, ir kai kurie bendri jo rūpesčiai persidavė ir Karlui. Jis nenorėjo meluoti ir tvirtai sunėręs laikė rankas už nugaros.

Vartuose pasirodė prižiūrėtojas ir suplojo rankomis, duodamas ženklą, kad nešikai vėl pradėtų darbą, jie išpylė kavos tirščius iš savo puodukų ir tildami linguojančia eigastim patraukė į namą.

— Taip mes neprieisim prie galo, — pasakė policininkas ir norėjo patraukti Karlą už rankos. Karlas nejučia atsitraukė truputį atgal, pajuto laisvą plotą, atsiradusį nužygiavus nešikams, apsigręžė ir leidosi bėgti, davęs kelis ilgus pirmus šuolius. Vaikai sukliko tarsi iš vienos gerklės ir ištiesę rankutes pabėgėjo porą žingsnių iš paskos.

— Laikykit jį! — suriko policininkas ilgon, beveik tuščion gatvelėn ir pasileido ritmiškai kartodamas tą šūksnį begarsiu, didelę jėgą ir įgudimą rodančiu žingsniu paskui Karlą. Karlo laimė, kad jo persekiojimas vyko darbininkų kvartale. Darbininkai neina išvien su pareigūnais. Karlas bėgo viduriu gatvės, nes tenai buvo mažiausiai kliūčių, ir šen bei ten matė ant šaligatvio sustojančius ir ramiai žiūrinčius darbininkus, kai tuo tarpu policininkas jiems šaukė: „Laikykit jį!“, ir bėgdamas jis laikėsi lygaus šaligatvio, be perstogės rodė savo lazda į Karlą. Karlas turėjo maža vilties pasprukti ir beveik visai ją prarado, kai policininkas, jiems artėjant prie skersinių gatvelių, kur, be abejo, buvo policijos patrulių, ėmė tiesiog kurtinamai švilpti. Vienintelis Karlo pranašumas buvo lengva apranga, jis lėkė, tiksliau garmėjo, vis labiau žemyn besileidžiančia gatvele, tiktai per savo miegūstumą darė per aukštus, laiką atimančius nereikalingus šuolius. Be to, policininkas visąlaik turėjo tikslą prieš akis, kai tuo tarpu Karlui bėgimas iš esmės buvo tik smulkmena, jis turėjo galvoti, rinktis vieną iš daugelio galimybių, vis naujai apsispręsti. Jo truputį beatodairiškas planas buvo kol kas vengti skersinių gatvelių, nes nežinia, kas tenai jo laukia, galbūt atbėgs tiesiai į sargybinę; jis ketino, kol dar galima, laikytis šios gerai apžvelgiamos gatvės, toli apačioje ji baigėsi tiltu, kuris vos tiktai prasidėjęs nyko saulės ir vandens migloje. Po šio apsisprendimo jis kaip tik norėjo padidinti greitį, kad ypač greitai kirstų pirmą skersinę gatvelę, kai ne per toliausiai pamatė policininką, tykantį prie tamsios vieno šešėlyje esančio namo sienos, pasiruošusį, kai ateis laikas, šokti ant Karlo. Dabar vienintelis išsigelbėjimas buvo skersinė gatvelė, ir kai toje gatvelėje buvo netikėtai pašauktas vardu — iš pradžių pasirodė, kad apsiriko, nes jam visą laiką ūžė ausyse, — tai nedelsdamas pasuko, kad kuo labiau apstulbintų policininką, viena koja, beveik stačiu kampu į tą gatvelę.

Vos tiktai davęs joje du šuolius — kad buvo pašauktas vardu jis jau vėl pamiršo, sušvilpė ir antras policininkas, buvo justi jo neišnaudotos šviežios jėgos, tolimi šio skersgatvio praeiviai, rodės, paspartino žingsnį, — kai iš vienerių mažų durų kažkieno ranka stvėrė Karlą ir sulig žodžiu „Tylėt!“ įsitraukė į tamsią priemenę. Tai padarė Delamaršas, visiškai uždusęs, prilipusiais prie galvos plaukais, įkaitusiais, įraudusiais skruostais. Chalatą laikė pasikišęs po pažastimi ir buvo vien tik su marškiniais ir apatinėm kelnėm. Duris, ne paradines, o neišvaizdžias šalutines, tuojau uždarė ir užkišo.

— Akimirką, — ištarė paskui, atsilošė iškėlęs galvą į sieną ir ėmė sunkiai pūtuoti. Karlas beveik gulėjo jo glėbyje, pusiau nesąmoningai įsikniaubęs veidu į jo krūtinę.

— Štai skuodžia ponai, — pasakė Delamaršas ir suklusęs parodė pirštu į duris. Iš tiesų pro šalį prabėgo du policininkai, jų žingsniai tuščioje gatvelėje skambėjo taip, tarsi kas būtų daužęs į akmenį plieną.

— Betgi tu gerokai nusibaigęs, — pasakė Delamaršas Karlui, kuris vis dar gaudė kvapą ir neįstengė ištarti žodžio. Delamaršas jį atsargiai pasodino ant grindų, atsitūpė šalia, perbraukė kelissyk per kaktą į jį žiūrėdamas.

— Dabar jau geriau, — pasakė Karlas ir sunkiai atsistojo.

— Tad pirmyn, — tarė Delamaršas, vėl apsivilkęs savo chalatą, ir stumtelėjo priešais save Karlą, vis dar nuleidusį galvą iš silpnumo. Karlas tarpais vis purtė ją, kad atsitokėtų.

— Tai sakai esi pavargęs? — tarė Delamaršas. — Bet juk tu galėjai lauke dumti kaip arklys, o man reikėjo gautis per tuos prakeiktus koridorius ir kiemus. Laimė, kad esu geras bėgikas. — Didžiuodamasis jis smarkiai niūktelėjo Karlui į nugarą. — Tarpais sveika šitaip palenktyniauti su policija.

— Aš jau buvau pavargęs, kai pradėjau bėgti, — atsakė Karlas.

— Dėl prasto bėgimo nėra ko teisintis, — pasakė Delamaršas. — Jeigu ne aš, jie tave būtų seniai nutvėrę.

— Ir man taip atrodo, — sutiko Karlas. — Aš jums labai skolingas.

— Be jokios abejonės, — atsakė Delamaršas.

Jie nuėjo ilgu siauru pirmo aukšto koridoriumi, išklotu tamsiais lygiais akmenimis. Tarpais dešinėje ar kairėje atsiverdavo laiptinės ar kiti didesni koridoriai. Suaugusiųjų beveik nebuvo matyti, tiktai vaikai žaidė ant tuščių laiptų. Prie vienų turėklų stovėjo maža mergytė ir taip verkė, kad nuo ašarų blizgėjo visas jos veidas. Vos pamačiusi Delamaršą, ji ėmė išsižiojusi gaudyti orą, puolė laiptais į viršų ir nusiramino tiktai viršuje, kai kelissyk atsigręžusi įsitikino, kad jos niekas nesiveja ar neketina vytis.

— Ją aš prieš akimirką bėgdamas parmušiau, — pasakė Delamaršas juokdamasis ir pagrasino mergaitei kumščiu, o ta rėkdama nulėkė toliau.

Ir kiemai, per kuriuos ėjo, buvo beveik tušti. Tiktai kai kur koks nors biuro tarnas stūmė priešais save dviratį vežimėlį, moteris pylėsi į bidonėlį iš pompos vandens, skersai ramiu žingsniu drožė laiškanešys, senis žilais ūsais sėdėjo užsikėlęs koją ant kojos priešais stiklines duris ir rūkė pypkę, priešais sandėlį buvo kraunamos dėžės, stovintys arkliai abejingai sukiojo galvas, vyriškis su darbiniu apsiaustu laikydamas rankoje popieriaus lapą sekė darbą; vienos kontoros langas buvo atviras, ir jos tarnautojas, sėdėjęs prie savo rašymo pulto, buvo nuo jo nusigręžęs ir susimąstęs žvelgė į kiemą, kur kaip tik pro šalį ėjo Karlas ir Delamaršas.

— Ramesnės vietos negali net norėti, — tarė Delamaršas. — Vakare kelias valandas būna daug triukšmo, tačiau dienomis čia tiesiog pavyzdinga.

Karlas linktelėjo, jam atrodė, kad čia net per daug ramu.

— Aš net negalėčiau kur nors kitur gyventi, — pasakė Delamaršas, — nes Brunelda išvis nepakenčia triukšmo. Ar pažįsti Bruneldą? Nieko, susipažinsi. Šiaip ar taip, patarsiu tau kuo mažiau triukšmauti.

Kai jie priėjo prie laiptų, vedančių į Delamaršo butą, automobilis jau buvo nuvažiavęs, ir vyrukas su nugraužta nosim, nė trupučio nenustebęs, kad Karlas sugrįžo, pranešė, kad užnešė į viršų Robinsoną. Delamaršas tiktai linktelėjo, tarsi anas būtų buvęs jo tarnas, įvykdęs savaime suprantamą pareigą, ir nusitempė laiptais į viršų Karlą, kuris truputį dvejojo ir žvelgė į saulėtą gatvę.

— Tuoj būsim namie, — kelissyk pasakė Delamaršas lipdamas laiptais į viršų, bet jo pranašystės vis nesipildė, nes po vienų laiptų kiekvienusyk sekė kiti, vedantys nepastebimai pasikeitusia kryptimi. Kartą Karlas net stabtelėjo, ne iš nuovargio, o iš bejėgiškumo prieš tokį laiptų ilgį.

— Teisybė, butas labai aukštai, — kalbėjo Delamaršas jiems einant toliau, — tačiau ir tai turi pranašumų. Žmogus labai retai išeini iš namų, visą dieną būni su chalatu, mes gyvenam labai jaukiai. Į tokį aukštį, aišku, nelips jokie svečiai.

„Kas gi galėtų pas juos eiti?“ — pagalvojo Karlas.

Vienoje laiptų aikštelėje priešais uždarytas duris pasirodė Robinsonas, ir jie pagaliau atėjo; laiptai dar nesibaigė, jie toliau vedė tamson, ir niekas nerodė, kad jų galas čia pat.

— Aš taip ir maniau, — tyliai ištarė Robinsonas, tarsi kamuojamas skausmų, — Delamaršas atsiveda jį! Rosmanai, ką tu darytum be Delamaršo!

Robinsonas stovėjo vienais apatiniais ir stengėsi kiek galima labiau apsigaubti maža antklode, įduota jam viešbutyje „Occidental“; sunku buvo suprasti, kodėl jis neina į vidų, užuot čia stovėjęs, galimas daiktas, praeinančių žmonių pajuokai.

— Ji miega? — paklausė Delamaršas.

— Nemanau, — atsakė Robinsonas, — bet aš nusprendžiau verčiau palaukti, kol tu ateisi.

— Pirma turiu pažiūrėti, ar ji miega, — pasakė Delamaršas ir pasilenkė prie rakto skylutės. Ilgai ir visaip kraipydamas galvą žiūrėjęs, jis išsitiesė ir pasakė: — Jos gerai nematyt, užuolaida nuleista. Ji sėdi ant kanapos, bet galbūt užmigusi.

— Ji serga? — paklausė Karlas, nes Delamaršas stovėjo tarsi prašydamas patarimo. Paskui pakartojo griežčiau: — Serga?

— Jis gi jos nepažįsta, — pasakė Robinsonas atsiprašydamas.

Už kelių durų į koridorių išėjo dvi moterys, jos šluostėsi į prikyštes rankas, žiūrėjo į Delamaršą su Robinsonu ir, rodės, kalbėjo apie juos. Pro kitas duris iššoko visai dar jauna mergina blizgančiais šviesiais plaukais ir įsispraudė tarp tų dviejų moterų, įsikibdama joms į parankes.

— Tai bjaurios bobos, — pasakė Delamaršas tyliai, matyt, vien atsižvelgdamas į miegančią Bruneldą, — kitąsyk aš jas įduosiu policijai ir kelerius metus bus nuo jų ramu. Nežiūrėk tenai, — sušnypštė jis paskui Karlui, kuris nieko blogo nematė tame, kad žiūrės į moteris, jeigu jau reikės koridoriuje laukti, kol pabus Brunelda. Ir piktai papurtė galvą, tarsi duodamas suprasti, kad Delamaršas jam negali nurodinėti, o kad dar labiau tai pabrėžtų, bandė eiti prie moterų, tačiau Robinsonas jį sulaikė už rankovės tardamas: „Rosmanai, nedrįsk!“, ir Delamaršas, vien Karlo suerzintas, merginai garsiai nusijuokus taip uždūko, kad iš tolo įsibėgėjęs, mataruodamas kojom ir rankom puolė moteris, kurios dingo kaip nupūstos kiekviena už savo durų.

— Taip man čia dažnai reikia valyti koridorius, — pasakė Delamaršas, lėtai sugrįžęs atgal, tada prisiminė Karlo ožiavimąsi ir pasakė: — O iš tavęs tikiuosi visai kitokio elgesio, kitaip pažinsi mane visai kitokį.

Bet šit kambaryje klausiantis balsas švelniu pavargusiu tonu šūktelėjo:

— Delamaršas?

— Taip, — atsakė Delamaršas ir maloniai pasižiūrėjo į duris, — ar galiu įeiti?

— O taip, — pasigirdo atsakymas ir Delamaršas, pirma dar žvilgtelėjęs į du už jo laukiančius bendrus, lėtai atidarė duris.

Įėjo į visišką tamsą. Balkono durų užuolaida, lango išvis nebuvo, buvo nuleista iki pat žemės ir truputį persišvietė, be to, kambarį labai tamsino ir tai, kad jis buvo perpildytas baldais ir kabančiais drabužiais. Oras buvo slogus, ir tiesiog užuodei dulkes, prisirinkusias čia, matyt, rankai neprieinamuose kampuose. Pirma, ką Karlas įėjęs pamatė, buvo trys spintos, sustatytos viena prie kitos.

Ant kanapos gulėjo moteris, pirma žiūrėjusi nuo balkono žemyn. Jos raudona suknelė apačioje buvo truputį prasiskleidusi ir beveik siekė žemę, kojos buvo matyti beveik iki kelių, ji buvo su storomis vilnonėmis kojinėmis, bet be batų.

— Tai karštis, Delamaršai, — pasakė ji, atgręžė veidą nuo sienos, nerūpestingai atkišo ranką Delamaršui, kuris ją nutvėrė ir pabučiavo. Karlas matė tiktai jos pagurklį, pariedėjusį į šalį sykiu su galva.

— Galbūt man pakelti užuolaidą? — paklausė Delamaršas.

— Tik jau to nedaryk, — pasakė ji užsimerkusi ir tarsi išgąsdinta, — tada bus dar blogiau.

Karlas priėjo prie kanapos kojūgalio, kad geriau įsižiūrėtų į moterį, jį stebino jos skundai, nes karštis nebuvo toks nepakeliamas.

— Palauk, aš tau truputį pagelbėsiu, — baugščiai ištarė Delamaršas, atsegė viršuje prie kaklo kelias sagas ir praskleidė suknelę, kad apnuogintų kaklą ir krūtų pradžią, parodydamas švelnius gelsvus marškinių mezginius.

— Kas čia, — staiga paklausė moteris ir parodė pirštu į Karlą, — ko jis į mane taip spokso?

— Tu iškart pradedi lįsti į akis, — pasakė Delamaršas ir pastūmė Karlą į šalį, o moterį nuramino tokiais žodžiais: — Tai tas berniukas, kurį aš atsivedžiau, kad tau patarnautų.

— Bet aš nieko nenoriu! — sušuko ji. — Kodėl tu vedi į butą svetimus žmones?

— Betgi tu visąlaik norėjai tarno, — pasakė Delamaršas ir atsiklaupė; ant kanapos, nors ir labai plačios, šalia Bruneldos nebuvo nė trupučio vietos.

— Ak, Delamaršai, — pasakė ji, — tu manęs vis nesupranti ir nesupranti.

— Tuomet iš tiesų nesuprantu, — pasakė Delamaršas ir suėmė jos veidą rankomis. — Betgi nieko blogo neatsitiko, jeigu nori, jis tuojau išeis.

— Jeigu jau atėjo, tai tegu lieka, — pasakė ji vėl, ir nusivaręs nuo kojų Karlas buvo jai toks dėkingas už tuos galbūt visai nedraugiškus žodžius, kad jis, vis neaiškiai prisimindamas tuos begalinius laiptus, kuriais galbūt iškart vėl būtų reikėję lipti žemyn, peržengė ant savo apkloto ramiai miegantį Robinsoną ir nepaisydamas piktai rankom mojuojančio Delamaršo pasakė:

— Šiaip ar taip, dėkoju jums, kad leidžiate man čia dar truputį pasilikti. Aš turbūt jau visa para nemiegojęs, daug dirbęs ir turėjęs visokių nemalonumų. Esu baisiai pavargęs. Net gerai nežinau, kur esu. Bet jeigu kelias valandas pamiegočiau, tai galėsite mane iškart išsiųsti, ir aš mielai išeisiu.

— Tu gali išvis likti, — pasakė moteris ir ironiškai pridūrė, — vietos, kaip matai, turim į valias.

— Gali tad eiti, — pasakė Delamaršas, — mums tu nereikalingas.

— Ne, tegu lieka, — vėl rimtai tarė moteris.

Ir Delamaršas, tarsi paaiškindamas jos norą, pasakė Karlui:

— Taigi gulkis kur nors.

— Gali gultis ant užuolaidų, bet pirma tegu nusimauna batus, kad nesuplėšytų.

Delamaršas parodė Karlui vietą, kurią ji turėjo galvoje. Tarp durų ir trijų spintų buvo sumesta didelė krūva įvairiausių užuolaidų. Visas jas tvarkingai sulanksčius, sunkiąsias padėjus apačioj, o ant viršaus lengvesnes ir pagaliau ištraukus įvairiausias krūvoje esančias lentas ir medinius žiedus būtų išėjęs visai pakenčiamas guolis, o dabar buvo vien spyruokliuojanti ir slystanti į šalis masė, bet Karlas ant jos vis tiek tuojau pat atsigulė, nes buvo pernelyg pavargęs ruoštis miegui, be to, atsižvelgdamas į savo šeimininkus, negalėjo daug kuistis.

Jis jau beveik įmigo, kai staiga išgirdo garsų šūksnį, pašoko ir pamatė ant kanapos sėdinčią Bruneldą, plačiai išskėtusią rankas ir apkabinusią priešais ją klūpantį Delamaršą. Karlas, kuriam tas vaizdas buvo nemalonus, vėl atsigulė ir pasinėrė į užuolaidas norėdamas toliau miegoti. Buvo aišku, kad jis čia neištvers nė dviejų dienų, tuo labiau dabar reikėjo gerai išsimiegoti, kad paskui būdamas blaivaus proto galėtų greitai ir teisingai apsispręsti.

Bet Brunelda spėjo pastebėti Karlo iš nuovargio plačiai išplėstas akis, kurios ją sykį jau buvo išgąsdinusios, ir sušuko:

— Delamaršai, aš negaliu tverti iš karščio, aš degu, man reikia nusirengti, aš turiu išsimaudyti, išsiųsk tuodu iš kambario, kur tik nori, į koridorių, į balkoną, kad tiktai aš jų daugiau nematyčiau! Žmogus esi savo bute ir be perstogės kenti nepatogumus. O, kad būčiau su tavimi viena, Delamaršai! Dieve, jie vis dar čia! Kaip begėdiškai tas Robinsonas drybso su savo apatiniais damos akivaizdoje. Ir kaip tas svetimas vaikinas, prieš akimirką kaip žvėris spoksojęs į mane, vėl atsigulė dėdamasis, kad miega! Išnešdink juos, Delamaršai, jie man našta, gulinti ant krūtinės, ir jeigu aš dabar numirsiu, tai per jų kaltę.

— Tuojau bus už durų, o tu renkis, — pasakė Delamaršas, priėjo prie Robinsono ir pajudino jį koja, uždėjęs jam ant krūtinės. Tuo pat metu šūktelėjo Karlui:

— Rosmanai, kelt! Abu eikit į balkoną! Ir vargas jums, jeigu įeisit nepašaukti! O dabar greičiau, Robinsonai, — jis vis smarkiau judino Robinsoną, — ir tu, Rosmanai, žiūrėk, kad man nereikėtų prie tavęs prieiti, — ir dusyk garsiai suplojo rankomis.

— Kiek tai truks! — sušuko Brunelda ant kanapos, sėdėdama ji plačiai išžergė kojas, kad jos nežmoniškai stambus kūnas turėtų daugiau vietos, tik su didžiausiom pastangom, daugsyk pabandžiusi ir be perstogės šūkčiojusi įstengė tiek pasilenkti, kad galėtų pasiekti viršutinį kojinių kraštą ir truputį patempti jas žemyn, visai jų nusimauti negalėjo, tuo turėjo užsiimti Delamaršas, kurio ji dabar nekantriai laukė.

Visiškai atbukęs iš nuovargio Karlas nusiropštė nuo krūvos ir lėtai patraukė prie balkono durų, gabalas užuolaidos buvo apsivyniojęs jam apie koją ir jis abejingai jį vilko. Per išsiblaškymą net pasakė eidamas pro Bruneldą: „Linkiu labos nakties“ ir išdyrino pro truputį atitraukusį užuolaidą Delamaršą į balkoną. Tuoj po Karlo atėjo Robinsonas, ko gero, ne mažiau miegūstas, nes murmėjo panosėje:

— Amžinai tave kamuoja! Jeigu Bruneldos nebus, aš į balkoną neisiu.

Nepaisant to, jis klusniai išėjo pro duris ir tuojau atsigulė ant balkono grindų, nes Karlas buvo susmukęs krėsle.

Kai Karlas pabudo, buvo jau vakaras, danguje švietė žvaigždės, už aukštų kitos gatvės pusės namų kilo į viršų mėnulio šviesa. Tiktai truputį apsidairęs nežinomoje vietoje, truputį pakvėpavęs vėsiu, gaivinančiu oru Karlas susivokė, kur yra. Koks neatsargus jis buvo, neatsižvelgė į jokius vyriausiosios virėjos patarimus, į jokius Terezos perspėjimus, į jokius savo nuogąstavimus, ir dabar ramiai sėdi Delamaršo balkone, netgi pusdienį jame pramiegojo, tarsi už užuolaidos nebūtų Delamaršo, jo didžiausio priešo. Ant grindų raitėsi tinginys Robinsonas ir tampė Karlą už kojų, atrodo, kad taip jį ir pažadino, nes pasakė:

— Na, ir miegi tu, Rosmanai! Štai ką reiškia nerūpestinga vaikystė. Kiek tu dar miegosi? Aš būčiau davęs tau pakirmyti, bet, pirma, man čia ant grindų nuobodu, o antra, aš labai noriu valgyti. Dabar malonėk truputį atsistoti, mat aš ten, po krėslu, turiu padėjęs truputį maisto, ir noriu jį ištraukti. Tada tu irgi šiek tiek gausi.

Ir Karlas žiūrėjo, kaip Robinsonas nepakildamas apsivertė ant pilvo ir ištiesęs rankas iš po krėslo ištraukė pasidabruotą dubenį, kokiuose paprastai laikomos vizitinės kortelės. Tame dubenyje gulėjo pusė visiškai juodos dešros, kelios plonos cigaretės, atidaryta, bet dar puspilnė sardinių dėžutė alyva aptekėjusiais kraštais ir daug sumaigytų ir į gurvuolį sulipintų saldainių. Paskui dar atsirado didelis gabalas duonos ir savotiškas kvepalų butelis, tačiau jame, rodės, buvo kas kita negu kvepalai, nes Robinsonas su ypatingu pasitenkinimu rodė į jį ir pliaukšėjo užvertęs galvą į Karlą liežuviu.

— Matai, Rosmanai, — kalbėjo Robinsonas, rydamas sardinę po sardinės ir tarpais valydamasis rankas į vilnonę skepetą balkone, matyt, pamirštą Bruneldos. — Matai, Robinsonai, kaip reikia slėpti valgį, jeigu nenori numirti iš bado. Klausyk, aš visiškai nustumtas į šalį. Kai su tavim nuolatos elgiamasi kaip su šuniu, tai ilgainiui imi manyti, kad toks ir esi. Gerai, kad tu čia, Rosmanai, bent turėsiu su kuo pakalbėti. Šiuose namuose su manim niekas nekalba. Mes esam susipykę. Ir viskas per Bruneldą. Ji, žinoma, puiki moteris. Klausyk, — ir jis pamojo Karlui, kad tas pasilenktų, — aš kartą mačiau ją nuogą. O!

Ir prisiminęs tą džiaugsmą ėmė spaudyti ir daužyti Karlo kojas, kol tas neiškentęs suriko: „Robinsonai, ar tu pakvaišai“, nutvėrė už rankų ir atstūmė jas.

— Tu dar vaikas, Rosmanai, — pasakė Robinsonas, išsitraukė iš po marškinių durklą, kurį nešiojosi pasikabinęs virvele po kaklu, ir supjaustė kietą dešrą. — Tau reikės dar daug ko išmokti. Bet čia tam pati ta vieta. Ar nenori ko nors užkąsti? Ką gi, galbūt tau pakils apetitas žiūrint į mane. Ir gerti nenori? Betgi tu visai nieko nenori. Ir nesi labai kalbus. Tačiau visai vis tiek, su kuo esi balkone, kad tik kas nors būtų. Mat aš labai dažnai būnu balkone. Brunelda taip nori. Tereikia jai ką nors susigalvoti, girdi, man šalta arba karšta, noriu miego ar susišukuoti, atsisegti korsetą arba užsidėti, ir man jau žygiuok į balkoną. Kartais ji iš tiesų padaro kaip sakiusi, tačiau paprastai tiktai guli, kaip pirma, ant kanapos ir nejuda. Anksčiau aš dažnai truputį atitraukdavau užuolaidą ir žiūrėdavau, kas dedasi viduje, bet nuo to laiko, kai sykį Delamaršas tokia proga — aš puikiai žinau, kad jis tai padarė ne savo noru, o Bruneldos paprašytas, — kelissyk pertraukė per veidą botagu — ar matai, kokie randai liko? — jau nebedrįstu žiūrėti. Tad guliu paskui čia, ir vienintelis mano malonumas būna valgyti. Užvakar, kai šitaip vienas gulėjau balkone, tada dar buvau apsitaisęs savo elegantiškaisiais drabužiais, kurių, deja, netekau viešbutyje — ak tie šunys; nuplėšia žmogui nuo kūno brangius drabužius! — taigi kai aš taip vienas gulėjau ir žiūrėjau pro grotas žemyn, man pasidarė taip liūdna, kad ėmiau bliauti. Tada atsitiktinai, mano iškart nepastebėta, priėjo Brunelda su raudona suknele — ji labiausiai jai tinka, — truputį pasižiūrėjo į mane ir paskui paklausė: „Robinsonai, ko tu verki?“ Po to pasikėlė suknelę ir nušluostė man jos kraštu akis. Kas žino, ką ji dar būtų padariusi, jeigu jos nebūtų pašaukęs Delamaršas ir jai nebūtų reikėję tuojau vėl grįžti į kambarį. Aš, žinoma, pagalvojau, kad atėjo mano eilė, ir paklausiau per užuolaidą, ar man jau galima ateiti į kambarį. Ir ką tu manai Brunelda pasakė: „Ne!“ pasakė ji ir: „Ką tu ten šneki?“

— Tai kodėl čia būni, jeigu su tavimi taip elgiamasi? — paklausė Karlas.

— Atleisk, Rosmanai, tu klausi nelabai protingai, — atsakė Robinsonas. — Tu irgi čia liksi, jeigu su tavim ir dar blogiau elgsis. Beje, su manim ne taip jau bjauriai elgiamasi.

— Ne, — tarė Karlas, — aš tikrai išeisiu, jeigu kas, tai dar šįvakar. Aš pas jus nepasiliksiu.

— Kaip tu, pavyzdžiui, manai išeiti šįvakar? — paklausė Robinsonas, išpjovęs duonos minkštimą ir rūpestingai mirkydamas jį sardinių skardinėje. — Kaipgi tu išeisi, jeigu tau net negalima įžengti į kambarį?

— Kodėl gi mums negalima įeiti?

— Na, kol nepaskambino, mums nevalia tenai rodytis, — atsakė Robinsonas, kiek įmanydamas išsižiojęs kąsdamas riebalų prisigėrusią duoną, kita ranka gaudydamas nuo duonos lašančią alyvą ir tarpais mirkydamas likusią duoną skardinę atstojančiame delne. — Dabar čia griežta tvarka. Iš pradžių užuolaida buvo plona, pro ją, tiesa, nieko nematei, tačiau vakare vis dėlto įžvelgdavai bent šešėlius. Bruneldai tai buvo nemalonu, ir aš turėjau iš jos teatrinių apsiaustų pasiūti užuolaidą ir pakabinti čia vietoj senosios. Dabar išvis nieko nematyti. Be to, pirma visuomet galėjau paklausti, ar jau galiu įeiti, ir man, priklausomai nuo aplinkybių, atsakydavo „taip“ arba „ne“, bet aš, matyt, tuo pernelyg naudojausi ir per dažnai klausiau. Bruneldai tai įgriso — nepaisant to, kad yra tokia storulė, ji labai silpnos sveikatos, jai dažnai skauda galvą ir beveik be perstogės suka kojas, — ir buvo nuspręsta, kad man daugiau nevalia klausti, o ženklas, kada galėsiu įeiti, bus duodamas stalo Skambučiu. Tada pakyla toks triukšmas, kad net aš pabundu — sykį aš čia turėjau prasiblaškymui katę, tai ji išgąsdinta tokio skambinimo davė į kojas ir daugiau nebesugrįžo; šiandien dar neskambino, mat jeigu skambina, aš ne galiu, o privalau pasirodyti — ir jeigu jau taip ilgai neskambina, tai gali dar labai ilgai trukti.

— Aišku, — tarė Karlas, — tačiau kas privalu tau, nebūtinai turi būti privalu man. Apskritai tokie dalykai privalomi tam, kuris su jais taikstosi.

— Bet kodėl, — sušuko Robinsonas, — jie turėtų būti neprivalomi tau? Žinoma, kad privalomi. Nagi palauk su manim, kol paskambins. Tada pamatysi, ar pavyks pasprukti.

— Kodėl gi tu iš čia neišeini? Vien todėl, kad Delamaršas yra ar, tiksliau, buvo tavo draugas. Argi čia gyvenimas? Ar nebūtų geriau Baterforde, kur jūs anksčiau ketinote traukti? Arba Kalifornijoje, kur tu turi draugų?

— Taip, — atsakė Robinsonas, — to niekas negalėjo numatyti. — Ir prieš pasakodamas toliau pridūrė: — Į tavo sveikatą, mielas Rosmanai, — ir patraukė gerą gurkšnį iš kvepalų butelio. — Tada, kai tu mus taip niekšiškai palikai, buvom atsidūrę labai blogoje padėtyje. Pirmomis dienomis niekur negalėjom gauti darbo, Delamaršas, beje, jo ir nenorėjo, jeigu būtų norėjęs, tai būtų gavęs, ir tik siuntinėjo ieškoti mane, o aš, žinia, visai neturiu laimės. Jis tiktai šiaip slankiojo iki pat vakaro ir atsinešė vien moterišką piniginę. Labai, tiesa, gražią, išsiuvinėtą perlais, dabar jis padovanojęs ją Bruneldai, tačiau beveik tuščią. Tada jis pasakė, kad mums reikėtų eiti elgetaut per butus, tada, girdi, gali kas nors tinkama pasitaikyti, ir mes ėmėme elgetauti, o aš, kad įtikimiau atrodytų, giedojau priešais duris. Delamaršui, žinia, visuomet sekasi, vos tiktai mes atsidūrėm priešais antras vieno labai prašmatnaus buto pirmame aukšte duris ir kai ką padainavome prie jų virėjui ir tarnui, šit jau laiptais ir atlipa dama, to buto savininkė, pati Brunelda. Ji, matyt, buvo pernelyg suvaržyta, nes negalėjo užlipti tais keliais laiptais. Tačiau kaip puikiai ji atrodė, Rosmanai! Buvo su baltutėle suknele ir raudonu skėčiu. Tiesiog seilės varvėjo, ryte suryti norėjai į ją bežiūrėdamas. O Dieve, Dieve, kokia ji buvo graži. Tai bent moteris! Ak, pasakyk tu man, iš kur tokių ir atsiranda? Mergina ir tarnas, žinoma, tuojau puolė jos pasitikti ir beveik užnešė viršun. Mes stovėjom į dešinę ir kairę nuo durų ir saliutavom, kaip čia įprasta. Ji truputį stabtelėjo, nes vis dar tebegaudė kvapą, ir aš dabar jau nebežinau, kaip ten išėjo, aš buvau iš bado visai netekęs proto, o ji iš arti buvo dar gražesnė, milžiniškai plati ir dėl specialaus korseto, aš tau paskui jį parodysiu spintoje, visur tokia kieta; trumpai tariant, aš ją iš užpakalio truputį grybštelėjau, bet vos vos, supranti, tik prisiliečiau. Žinoma, kad negalima leisti, jog elgeta graibstytų turtingą damą. Aš, tiesa, beveik neprisiliečiau, bet galop vis dėlto prisiliečiau. Ką gali žinoti, kuo viskas būtų baigęsi, jeigu Delamaršas man tuojau nebūtų trenkęs antausio, tokio, kad aš tuojau abiem rankom griebiausi už skruosto.

— Čia tai bent! — tarė Karlas, labai susidomėjęs ta istorija, ir atsisėdo ant grindų. — Tai ten buvo Brunelda?

— Na, taip, — atsakė Robinsonas, — Brunelda.

— Argi tu nesakei, kad ji dainininkė? — paklausė Karlas.

— Na, taip, dainininkė, ir dar kokia, — atsakė Robinsonas, žiaumodamas didelį saldainių gabalą ir tarpais vis grūsdamas pirštu vieną kitą išlindusi iš burnos. — Tačiau mes to tada, aišku, nežinojom, tik matėm, kad tai turtinga ir labai prašmatni dama. Ji apsimetė lyg niekur nieko ir, ko gero, net nieko ir nepajuto, nes aš prisiliečiau prie jos tik pirštų galais. Tačiau vis tiek pasižiūrėjo į Delamaršą, kuris jai savo ruožtu kaip yra įpratęs atsakė tiesiu žvilgsniu. Ir jinai paliepė: „Užeik trumpam vidun“, ir parodė jam skėčiu butą, kad įeitų pirma jos. Tada jiedu įėjo, ir tarnai uždarė už jų nugarų duris. Jie užmiršo mane lauke; aš pamaniau, kad ilgai viskas netruks, ir atsisėdau ant laiptų palaukti Delamaršo. Bet vietoj Delamaršo išėjo tarnas ir išnešė man visą dubenį sriubos. „Delamaršo dėmesio ženklas!“ — tariau aš sau. Tarnas palaukė, kol aš pavalgysiu, ir papasakojo man kai ką apie Bruneldą, ir tada aš supratau, ką mums gali reikšti apsilankymas pas ją. Mat Brunelda buvo išsiskyrusi, turtinga, visiškai savarankiška moteris! Jos buvęs vyras, kakavos fabrikantas, ją tebemylėjo, tačiau ji nenorėjo apie tai nė girdėti. Jis labai dažnai pas ją ateidavo, visuomet labai elegantiškas, tarsi į vestuves — viskas žodis žodin teisinga, aš pats jį pažįstu, — tačiau tarnas, nepaisant didžiulių kyšių, nedrįso paklausti Bruneldos, ar ji priimtų jį, nes jau buvo kelissyk klausęs, ir Brunelda kiekvienusyk šveisdavo jam į veidą tai, ką turėdavo po ranka. Sykį net didelę pripildytą šildyklę, ir išmušė jam priekinį dantį. Tai matai, Rosmanai, kaip yra!

— Iš kur tu pažįsti tą vyrą? — paklausė Karlas.

— Jis kartais ir pas mus ateina, — atsakė Robinsonas.

— Čionai? — Karlas iš nuostabos plekštelėjo į grindis ranka.

— Stebėkis, stebėkis, — kalbėjo toliau Robinsonas, — aš pats stebėjausi, kai tarnas man tada pasakojo. Įsivaizduok, kai Bruneldos nebūdavo namie, vyras prašydavosi pavedžiojamas po jos kambarius ir visuomet pasiimdavo kokią nors smulkmeną atminimui, palikdamas Bruneldai labai brangų ir dailų daiktą ir griežtai uždrausdamas tarnui sakyti, kieno jis yra. Bet kartą, kai jis — kaip tarnas sakė ir aš tikiu — atnešė kažką be galo brangaus iš porceliano, Brunelda kažkaip suprato, iš kur jis, tučtuojau numetė ant žemės, sutrypė, apspjaudė ir dar kai ką padarė, kad tarnas paskui vos galėjo išnešti iš pasišlykštėjimo.

— Ką gi vyras jai padarė? — paklausė Karlas.

— Tai kad aš ir nežinau, — atsakė Robinsonas. — Bet manau, kad nieko ypatinga, bent jau jis pats nežino. Aš kelissyk su juo apie tai kalbėjau. Jis kasdien laukia manęs ties ana tuo kampu, kad ateičiau ir papasakočiau naujienas; jeigu aš negaliu, jis palaukia pusvalandį ir nueina. Man tai buvo labai į naudą, nes jis itin dosniai mokėjo už naujienas, bet paskui tai suuodė Delamaršas, nuo to laiko aš turiu jam viską atiduoti, todėl dabar einu rečiau.

— Tačiau ko jam reikia? — paklausė Karlas. — Ko gi jam reikia! Juk žino, kad ji jo nenori.

— Taip, — atsiduso Robinsonas, užsidegė cigaretę ir išpūtė mostaguodamas ranka dūmus į viršų. Paskui, rodės, apsigalvojo ir pasakė: — O kas man tai rūpi? Aš tik žinau, kad jis daug duotų už tai, kad galėtų kaip mudu gulėti čia balkone.

Karlas atsistojo, atsirėmė į turėklus ir pasižiūrėjo į gatvę. Mėnulis jau buvo matyti, tačiau jo šviesa dar nesiekė gatvės. Dieną tokia tuščia gatvė dabar buvo pilna žmonių, ypač priešais namų vartus, visi judėjo lėtai ir sunkiai, vyrų marškiniai, šviesios moterų suknelės menkai skyrėsi nuo tamsos, visi buvo vienplaukiai. Daugelis balkonų aplink buvo užimti, tenai elektros lempų šviesoje sėdėjo šeimos, priklausomai nuo balkono dydžio arba apie mažą staliuką arba vien tiktai eile sustatytuose krėsluose, arba bent jau iškišę galvas per langus. Vyrai sėdėjo plačiai, iškišę kojas pro turėklų grotas, ir skaitė laikraščius, siekiančius beveik iki žemės, arba lošė kortomis, rodės, beveik nesikalbėdami, tačiau smarkiai trankydami į stalą moterys turėjo ant kelių siuvinius ir tik tarpais apsižvalgydavo aplink arba mesdavo žvilgsnį į gatvę. Šviesiaplaukė silpna moteris gretimame balkone be perstogės žiovavo, versdama į viršų akis ir keldama prie burnos baltinius, kuriuos kaip tik lopė; vaikai netgi pačiuose mažiausiuose balkonuose sugebėjo vaikytis, ir tėvams tai labai nepatiko. Daugelyje kambarių grojo gramofonai ir iš jų sklido dainavimas arba orkestro muzika, į ją beveik niekas nekreipė dėmesio, tiktai tarpais šeimos tėvas duodavo ranka ženklą ir kas nors bėgdavo į kambarį pakeisti plokštelės. Prie kai kurių langų buvo matyti visiškai nejudrios įsimylėjėlių poros, prie lango priešais Karlą stovėjo viena tokia pora, jaunuolis buvo apkabinęs ranka merginą, o kita maigė jos krūtinę.

— Ar tu pažįsti ką nors iš kaimynų? — paklausė Karlas Robinsono, kuris dabar buvo atsistojęs ir todėl, kad jam buvo šalta, be antklodės, dar buvo apsiautęs Bruneldos skraiste.

— Beveik nieko, kaip tik tai ir yra mano tarnybos trūkumas, — pasakė Robinsonas ir prisitraukė Karlą, norėdamas pašnibždėti jam į ausį, — kitaip aš neturėčiau kuo skųstis. Mat Brunelda dėl Delamaršo viską, ką turėjo, pardavė ir su visais savo turtais persikėlė į šį priemiestį, kad galėtų visiškai atsidėti jam ir kad jos niekas netrukdytų, to, beje, norėjo ir Delamaršas.

— O tarnus ji atleido? — paklausė Karlas.

— Visiškai teisingai, — atsakė Robinsonas. — Kurgi čia dar sutalpintum tarnus? Tie tarnai juk labai dideli ponai. Kartą Delamaršas pas Bruneldą išvijo vieną tokį tarną iš kambario skaldydamas ausis, iš vienos ir iš kitos pusės, kol atsidūrė lauke. Kiti tarnai, žinoma, palaikė jį ir pakėlė priešais duris triukšmą, tada Delamaršas išėjo (aš tada dar buvau ne tarnas, o namų draugas, tačiau gyvenau su tarnais) ir paklausė: „Ko jums reikia?“ Vyriausiasis tarnas, toksai Izitoras, jam atsakė: „Mes su jumis nekalbėsime, mūsų šeimininkė yra maloningoji ponia“. Kaip turbūt pastebėjai, jie labai gerbė Bruneldą. Tačiau Brunelda, nesirūpindama jais, pribėgo prie Delamaršo, tada ji nebuvo tokia sunki kaip dabar, prie visų apkabino, pabučiavo ir pavadino „mieliausiuoju Delamaršu“. „Išvaryk tu tuos beždžiones lauk“, — pasakė galop. Beždžionės tai, girdi, tarnai; įsivaizduok, kokie buvo jų veidai. Tada Brunelda pridėjo Delamaršo ranką prie savo piniginės, kurią nešiojo prie diržo, Delamaršas įkišo į ją ranką ir pradėjo atsiskaitinėti su tarnais; Brunelda tame dalyvavo tik tiek, kad stovėjo su atsegta pinigine. Delamaršas dažnai kišo į ją ranką, nes dalijo pinigus neskaičiuodamas ir netikrindamas, ar tarnų reikalavimai teisingi. Galop jis pasakė: „Kadangi jūs nenorit su manim kalbėti, tai sakau Bruneldos vardu: „Nešdinkitės iš čia, ir kuo greičiau“. Taip jie buvo atleisti, po to buvo dar keli teismai, Delamaršas kartą net buvo iškviestas, tačiau kaip ten tikrai buvo, aš nežinau. Tiktai išsiskyrus su tarnais Delamaršas pasakė Bruneldai: „Taigi tu dabar nebeturi tarnų?“ O ta atsakė: „Betgi yra Robinsonas“. Tada Delamaršas paplojo man per petį ir pasakė: „Na, gerai, tu būsi mūsų tarnas“. O Brunelda tada man paplekšnojo per skruostą. Kaip nors ištaikyk progą, kad jinai tau paplekšnotų. Pamatysi, kaip tai malonu.

— Taigi tu tapai Delamaršo tarnu? — nutraukė jo šnekas Karlas.

Robinsonas išgirdo tame klausime apgailestavimą ir atsakė:

— Aš esu tarnas, tačiau tai pastebi tik nedaugelis. Matai, tu pats to nežinojai, nors jau kuris laikas esi pas mus. Tu juk matei, kaip aš buvau apsirengęs naktį jūsų viešbutyje. Prašmatnių prašmatniausiai. Argi tarnai vaikšto taip apsirengę? Bėda tik ta, kad aš negaliu dažnai išeiti, visuomet turiu būti po ranka, mat ūkyje amžinai yra kas daryti. Vieno asmens neužtenka, kad nuveiktum visus darbus. Kaip turbūt pastebėjai, kambaryje mes turime labai daug daiktų; mat ko negalėjom parduoti per didįjį kraustymąsi, atsivežėm čia. Žinoma, galima būtų išdovanoti, bet Brunelda nieko nedovanoja, įsivaizduok, koks vargas buvo visus tuos daiktus čia sunešti.

— Robinsonai, tai tu viską sunešei? — sušuko Karlas.

— Kas gi daugiau! — atsakė Robinsonas. — Buvo dar pagalbininkas, toks tinginys neraliuotas; aš beveik viską turėjau pats padaryti. Brunelda stovėjo apačioje prie automobilio, Delamaršas komandavo viršuje, kur dėti daiktus, o aš vis laksčiau šen ir ten. Dvi dienas truko, labai ilgai, ar ne? Betgi tu net neįsivaizduoji, kiek daiktų yra kambaryje, visos spintos pilnos ir už spintų prigrūsta iki pat lubų. Jeigu būtų pasamdę persikraustymui kelis žmones, viskas būtų ėję labai greit, bet Brunelda niekuo nepasitikėjo, išskyrus mane. Tai buvo labai gražu, bet aš tada visam gyvenimui susigadinau sveikatą, o ką gi daugiau, be jos, turėjau? Kai tik bent kiek pasistanginu, tuoj ima durti čia ir čia, ir čia. Manai, kad tie viešbučio vaikėzai, tie varlės — kas gi jie daugiau? — būtų mane įveikę, jeigu būčiau buvęs sveikas? Bet, kad ir kaip blogai jausčiausi, Delamaršui ir Bruneldai niekada nė žodžio nepasakysiu, dirbsiu, kol galėsiu, o kai negalėsiu, tai atsigulsiu ir numirsiu, ir tiktai tada, polaik, jie pamatys, kad sirgau ir vis tiek dirbau ir dirbau ir tarnaudamas jiems gavau galą. Ak, Rosmanai, — pasakė jis pagaliau ir nusišluostė akis į Karlo marškinių rankovę. Po valandėlės paklausė: — Ar tau nešalta, juk stovi vienmarškinis?

— Eik sau, Robinsonai, — tarė Karlas, — tu vis verkšleni. Netikiu, kad tu sergi. Atrodai sveikas kaip ridikas, bet kad visąlaik turi gulėti balkone, tai visko prisigalvoji. Gal tau kartais ir duria krūtinę, bet man irgi, kiekvienam. Jeigu visi žmonės dėl kiekvienos smulkmenos taip verktų kaip tu, tai visuose balkonuose lietųsi ašaros.

— Aš geriau žinau, — pasakė Robinsonas ir nusišluostė akis savo antklodės kraštu. — Studentas, gyvenantis gretimais pas moteriškę, kuri ir mums verda, andai, kai grąžinau indus, man pasakė: „Klausykite, Robinsonai, ar jūs tik nesergate?“ Man uždrausta kalbėti su žmonėmis, tad aš tik padėjau indus ir jau ketinau eiti. Tada jis prisiartino prie manęs ir pasakė: „Klausykite, žmogau, nežaiskite su likimu, jūs sergate.“ — „Na, taip, bet malonėkite pasakyti, ką aš turiu daryti?“ — paklausiau. — „Tai jūsų reikalas“, — atsakė jis ir nusigręžė. Kiti, sėdėję tenai prie stalo, nusijuokė, mat čia visur pilna mūsų priešų, ir aš nusprendžiau verčiau pasišalinti.

— Taigi tais, kurie tave už nosies vedžioja, tu tiki, o tais, kurie gero nori, ne.

— Betgi aš juk žinau, kaip jaučiuosi, — pyktelėjo Robinsonas, bet paskui vėl ėmė verkšlenti.

— Tu pats nežinai, kas tau yra, turėtum susirasti kokį nors padorų darbą, užuot čia lankstęsis Delamaršui. Mat, kiek suprantu iš tavo pasakojimų ir iš to, ką pats mačiau, tai ne darbas, o vergystė. To niekas neištvertų, aš tikiu tavim. Kadangi Delamaršas tavo draugas, tu manai, kad negali jo palikti. Tai netiesa: jeigu jis nesupranta, kaip tau sunku, tai tu gali jaustis jam visiškai neįsipareigojęs.

— Tai tu išties, Rosmanai, manai, kad aš atsigaučiau, jeigu mesčiau šią tarnybą?

— Žinoma, — atsakė Karlas.

— Tikrai? — darsyk paklausė Robinsonas.

— Be jokios abejonės, — atsakė Karlas šypsodamasis.

— Jei taip, galiu tuojau pat pradėti taisytis, — pasakė Robinsonas ir pasižiūrėjo į Karlą.

— Kaip tai? — paklausė tas.

— Nagi tu priimsi mano darbą, — atsakė Robinsonas.

— Kas gi tau sakė? — paklausė Karlas.

— Tai seniai sumanyta. Apie tai jau kelios dienos kalbam. Prasidėjo nuo to, kad Brunelda mane išvarė už tai, jog aš nepakankamai švariai užlaikau butą. Aš, žinoma, pažadėjau, kad tuojau viską sutvarkysiu. Tačiau tai labai sunku. Pavyzdžiui, sveikata man neleidžia visur iššliaužioti, kad nuvalyčiau dulkes, jau vidury kambario negali pasisukti, o kur dar baldai ir atsargos? Jeigu nori viską gerai išvalyti, reikia pajudinti baldus iš vietų, man vienam? Be to, visa tai reikėtų daryti tyliai, nes Brunelda, beveik neišeinanti iš kambario, nemėgsta triukšmo. Aš, tiesa, pažadėjau, kad viską išvalysiu, bet iš tikrųjų neišvaliau. Brunelda tai pastebėjusi pasakė Delamaršui, kad taip daugiau negalima kęsti ir kad reikia priimti dar vieną pagalbininką. „Aš nenoriu, Delamaršai, — pasakė ji, — kad tu man imtum priekaištauti, jog aš nesusitvarkau su namų ruoša. Pati negaliu vargintis, tu pats tai matai, o vieno Robinsono neužtenka; iš pradžių jis buvo toks žvalus ir visur jo užteko, o dabar amžinai būna pavargęs ir paprastai sėdi kampe. Tačiau tokiam kambaryje su tiek daug daiktų tvarka pati savaime nepasidarys“. Tada Delamaršas pagalvojo, ką būtų galima padaryti, nes pirmo pasitaikiusio į tokį darbą, žinoma, nepriimsi, net pabandymui, nes mus iš visų pusių stebi. O kad aš esu tavo geras draugas ir buvau girdėjęs iš Renelio, kaip tu vargsti viešbutyje, tai pasiūliau tave. Delamaršas tuojau sutiko, nors tu tada prieš jį labai šakojaisi, ir aš, aišku, labai apsidžiaugiau, kad galėsiu tau taip pagelbėti. Mat šitas darbas kaip tik tau, tu esi jaunas, stiprus ir vikrus, kai tuo tarpu aš jau nebetikęs. Tiktai žinok, kad tu dar toli gražu nepriimtas; jeigu nepatiksi Bruneldai, mes niekuo negalėsim padėti. Taigi pasistenk jai patikti, o visu kuo kitu pasirūpinsiu aš.

— O ką tu darysi, jeigu aš čia būsiu tarnas? — paklausė Karlas; jis jautėsi taip laisvai, pirmas išgąstis, sukeltas Robinsono pasakojimų, buvo jau praėjęs. Taigi Delamaršas teketina padaryti jį tarnu — jeigu būtų ketinęs ką nors blogiau, plepusis Robinsonas būtų jam tai išdavęs, — o jei jau taip, tai Karlas dar šiąnakt paliks šiuos namus. Niekas jo neprivers imtis kokios nors tarnybos. Anksčiau Karlas nerimavo, ar atleistas iš viešbučio pakankamai greit ras tinkamą vietą, kad nereikėtų kęsti bado, tuo tarpu dabar, palyginti su čia numatyta vieta, kuri jam buvo atkari, bet kokia kita tarnyba buvo pakankamai gera, netgi visai jos neturėti geriau negu čia dirbti. Tačiau jis nebandė to aiškinti Robinsonui, ypač kad Robinsonas dabar net negalvojo apie tai, kad Karlas galėtų atsisakyti.

— Taigi aš, — tarė Robinsonas, palydėdamas savo žodžius palaimingais rankų mostais — alkūnėmis buvo atsirėmęs į turėklus, — pirmiausia viską papasakosiu ir parodysiu atsargas. Tu esi išsilavinęs ir, be abejo, gražiai rašai, taigi iškart galėtum sudaryti visų mūsų turimų daiktų sąrašą. Brunelda to jau seniai nori. Jeigu rytoj iki pietų bus gražus oras, paprašysim Bruneldos, kad pasėdėtų balkone, o mes į tą laiką ramiai ir netrikdydami jos padirbėsim. Mat tai, Rosmanai, svarbiausia — netrukdyti Bruneldai. Ji viską girdi, matyt, kaip dainininkė turi jautrias ausis. Pavyzdžiui, tu rideni statinę su degtine, kur stovi už spintos, ir keli triukšmą, nes ji sunki ir tenai aplink pilna visokių daiktų, todėl negali staiga išridenti. Brunelda, pavyzdžiui, ramiai guli ant kanapos ir gaudo muses, kurios prie jos apskritai labai kimba. Taigi tu manai, kad nekreipia į tave dėmesio, ir rideni statinę toliau. Ji vis dar ramiai guli. Bet staiga, kai tu visai to nesitikėjai ir mažiausiai triukšmauji, ji atsisėda ir taip trenkia abiem rankom į kanapą, kad pati ištisai atsiduria dulkių debesyje — nuo to laiko, kai mes čia, aš nesyk neišdulkinau kanapos; kaip aš ją išdulkinsiu, jeigu ji amžinai ant jos guli, — ir ima baisiai rėkti kaip vyras ir rėkia ištisas valandas. Dainuoti kaimynai jai uždraudė, o rėkti niekas neuždraudė, jai reikia išsirėkti, beje, dabar taip retai būna, mudu su Delamaršu pasidarėm labai atsargūs. Jai tai labai kenkė. Sykį apalpo, ir aš turėjau — Delamaršo tuo metu kaip tik nebuvo — pakviesti šalimais gyvenantį studentą, ir tas apipurškė ją iš didelio butelio, tai padėjo, tačiau tas skystis buvo nepakenčiamo kvapo, jis ir dabar justi, kai prikiši prie kanapos nosį. Studentas, be abejo, mūsų priešas, kaip ir visi čia, ir tu turi jų saugotis ir su niekuo neprasidėti.

— Klausyk, Robinsonai, — pasakė Karlas, — taigi čia labai sunki tarnyba. Ir tu mane į ją pasiūlei.

— Nesijaudink, — tarė Robinsonas ir papurtė užsimerkęs galvą, kad nuvaikytų visas Karlo mintis. — Ta vieta turi ir privalumų, kaip nė viena kita. Tu visąlaik būsi šalia tokios damos kaip Brunelda, kartais miegosi su ja viename kambaryje. Kaip pats gali įsivaizduoti, tai susiję su įvairiais maloniais dalykais, tu gausi daug pinigų, į valias pinigų, aš kaip Delamaršo draugas nieko negavau; tiktai kai eidavau į miestą, Brunelda man šiek tiek duodavo, tačiau tu, žinoma, gausi algą kaip ir kiekvienas kitas tarnas. Juk ir esi toks. Tačiau svarbiausia, kad aš tau labai palengvinsiu tarnybą. Iš pradžių, žinoma, nieko nedarysiu, nes man reikia pailsėti, bet kai tik truputį atsigausiu, gali tikėtis mano pagalbos. Pačią Bruneldą aptarnausiu aš, taigi šukuosiu, rengsiu, jeigu to nedarys Delamaršas. Tau liks tik tvarkyti kambarius, pirkti ir nuveikti sunkesnius namų ruošos darbus.

— Ne, Robinsonai, — tarė Karlas, — visa tai manęs nevilioja.

— Nekvailiok, Rosmanai, — pasakė Robinsonas, prisikišęs prie pat Karlo veido, — nepraleisk tokios puikios progos. Kurgi tu dabar gausi tarnybą? Kas tave pažįsta? Ką tu pažįsti? Mes, du vyrai, jau tiek visko matę ir turintys didelę patirtį, ištisas savaites lakstėm negaudami darbo. Ak kaip tai nelengva, tiesiog pasiutiškai sunku.

Karlas linktelėjo ir nusistebėjo, kaip protingai Robinsonas gali pakalbėti. Jam, tiesa, tų jo patarimų visai nereikėjo, nes jis nė nemanė čia likti, o dideliame mieste atsiras vietelė ir jam. Per naktį, jis tai žinojo, visos užeigos būna grūste prisigrūdusios, svečius reikėjo aptarnauti, o tame jis jau buvo įgudęs. Jis pasistengs greitai ir nepastebimai kur nors įsitrinti. Kaip tik priešais jų namą pirmame aukšte buvo nedidelė užeiga, iš kurios sklido triukšminga muzika. Jos durys buvo užleistos vien tik didele geltona užuolaida, kuri kartais, patraukus skersvėjui, smarkiai išsipūsdavo. Šiaip gatvė buvo labai aprimusi. Daugumoje balkonų buvo tamsu, tiktai tolumoje dar švietė vienas kitas žiburys, bet vos tiktai į jį įsižiūrėdavai, žmonės tenai pakildavo, kas nors suimdavo lemputę ir išsukdavo, kaip paskutinis balkone, metęs trumpą žvilgsnį į gatvę.

„Štai ir prasideda naktis, — tarė sau Karlas, — jeigu aš čia dar užsibusiu, tai pasidarysiu jų šeimynykštis“.

Jis pasigręžė, norėdamas atitraukti durų užuolaidą.

— Ką tu ketini daryti? — paklausė Robinsonas ir atsistojo tarp Karlo ir užuolaidos.

— Noriu išeiti, — atsakė Karlas. — Leisk mane! Leisk!

— Negi tu ją trikdysi? — sušuko Robinsonas. — Kas tau šovė į galvą!

Ir jis apkabino rankomis Karlo kaklą, pakibo visu svoriu ant jo, apglėbė savo kojom Karlo kojas ir tokiu būdu kaipmat partiesė jį ant žemės. Tačiau Karlas, gyvendamas tarp liftininkų, buvo truputį pramokęs peštis, ir stuktelėjo Robinsonui kumščiu į pasmakrę, tačiau nesmarkiai ir atsargiai. O tas piktai ir be jokios atodairos smogė jam keliu į pilvą, bet paskui, susiėmęs abiem rankom už smakro, ėmė taip garsiai bliauti, kad gretimame balkone kažkas smarkiai plodamas rankomis liepė nutilti. Karlas dar truputį pagulėjo, kad praeitų Robinsono smūgio sukeltas skausmas. Jis tiktai atgręžė veidą į užuolaidą, ramiai ir svariai kabojusią priešais, matyt, tamsų kambarį. Atrodė, jog nieko jame nebuvo, galbūt Delamaršas su Brunelda kur nors išėjo, ir Karlas jau dabar visiškai laisvas. Ir Robinsonas, elgęsis kaip koks sarginis šuo, nieko nebereiškė.

Tada gatve iš tolo atsklido būgnų ir trimitų garsų gūsiai. Atskiri daugelio žmonių šūksniai susiliejo į vieną. Karlas pasuko galvą ir pamatė, kaip visi balkonai vėl atgijo. Jis lėtai pakilo, bet nesugebėjo visiškai išsitiesti ir buvo priverstas sunkiai užsigulti ant turėklų. Apačioje šaligatviu dideliais žingsniais, ištiestomis rankomis, laikydami kepures pakeltose rankose, atgręžę atgal veidus, žygiavo jauni vaikinai. Važiuojamoji gatvės dalis dar buvo laisva. Kai kas mosavo prie aukštų karčių pritaisytais lampionais, apgaubtais gelsvų dūmų. Kaip tik švieson plačiomis eilėmis išėjo būgnininkai ir trimitininkai, ir Karlas nusistebėjo, kad jų tiek daug, po to išgirdo už nugaros balsus, atsigręžė ir pamatė sunkią užuolaidą keliantį Delamaršą, o paskui iš kambario tamsos išeinančią Bruneldą, su raudona suknele, megztu šalių ant pečių, tamsiu kykeliu ant, matyt, nešukuotų, tiktai suimtų plaukų, kurių palaidi galai vietomis kyšojo iš po jo. Rankoje ji laikė mažą išskleistą vėduoklę, tačiau ne judino ją, o spaudė prie krūtinės.

Karlas pasislinko palei turėklus į šoną, padarydamas juodviem vietos. Aišku, kad jo niekas neprivers čia būti, o jeigu Delamaršas bandytų, tai Brunelda paprašyta tuojau jį atleistų. Ji juk negalėjo jo pakęsti, ją gąsdino jo akys. Tačiau kai tiktai žengė žingsnį prie durų, ji pastebėjo tai ir pasakė:

— Kur tu, mažyli?

Karlas stabtelėjo, sulaikytas griežto Delamaršo žvilgsnio, ir Brunelda prisitraukė jį prie savęs.

— Argi tu nenori pamatyti eisenos? — paklausė ji ir pastatė jį priešais save prie turėklų. — Ar žinai, kas čia dedasi? — išgirdo Karlas ją sakant jam už nugaros ir nejučia pasimuistė, norėdamas jos atsikratyti. Paskui liūdnai nuleido į gatvę akis, tarsi tenai būtų jo liūdesio priežastis.

Delamaršas iš pradžių stovėjo sukryžiavęs rankas už Bruneldos, paskui nubėgo į kambarį ir atnešė jai operinį žiūroną. Apačioje už muzikantų jau buvo matyti didžioji eisenos dalis. Ant milžiniško vyro pečių sėdėjo ponas, kurio iš tokio aukščio buvo matyti tik plikė, virš kurios jis be perstogės sveikindamasis laikė iškėlęs cilindrą. Aplink jį, matyt, buvo nešamos medinės lentelės, iš balkono atrodančios ištisai baltos; eisenos planas reikalavo, kad jos remtųsi iš visų pusių į poną, aukštai iškilusį iš jų vidurio. Kadangi visi judėjo, plakatų siena kartais prasiskirdavo, bet ir vėl tuoj susiglausdavo. Toliau per visą gatvės plotį aplink tą poną, nors ir, kiek galėjai spręsti tamsoje, ne kažin kiek už jo, ėjo to pono šalininkai, kurie visi plojo rankomis ir tęsiamu giedojimu, matyt, skelbė trumpą, tačiau nesuprantamą pavardę. Kai kurie, gudriai išdėstyti minioje, turėjo labai stiprius automobilių prožektorius, kurių spindulius abiejose gatvės pusėse lėtai vedžiojo namų sienomis aukštyn ir žemyn. Karlo aukštyje šviesa nebežilpino, tačiau žemesniuose balkonuose buvo matyti, kaip jų lyžtelėti žmonės skubiai griebiasi rankomis už akių. Delamaršas Bruneldos paprašytas pasiteiravo gretimame balkone esančių žmonių, kas tai per renginys. Karlui buvo įdomu, ar jam bus atsakyta ir kaip. Ir išties Delamaršas trissyk klausė ir nesulaukė atsakymo. Jis jau grėsmingai persisvėrė per turėklus, Brunelda niršdama ant kaimynų treptelėjo koja, ir Karlas pajuto jos kelį. Pagaliau pasigirdo kažkoks atsakymas, bet tuo pat metu tame balkone, prisigrūdusiame žmonių, visi ėmė garsiai juoktis. Tada Delamaršas kažką jiems riktelėjo, taip garsiai, kad jeigu tuo metu gatvėje nebūtų buvęs toks triukšmas, visi aplink būtų turėję nustebę suklusti. Šiaip ar taip, tuo pasiekė, kad juokas nenatūraliai greitai nutiltų.

— Rytoj mūsų rajone renkamas teisėjas, ir tas, kurį ten apačioje neša, yra kandidatas, — pasakė Delamaršas, visiškai ramus grįžęs prie Bruneldos. — Čia tai bent! — šūktelėjo jis paskui ir maloniai patekšnojo Bruneldai per nugarą. — Mes jau nebežinome, kas dedasi pasaulyje.

— Delamaršai, — pasakė Brunelda, grįždama prie kaimynų elgesio, — kaip aš norėčiau iš čia išsikelti, jeigu tai nebūtų taip sunku. Deja, negaliu sau to leisti.

Ir garsiai dūsaudama, nerami ir išsiblaškiusi tampė Karlo marškinius, o tas stengėsi kuo nepastebimiau atstumti jos mažas riebias rankutes, ir jam tai nesunkiai sekėsi, nes Brunelda galvojo ne apie jį, jai rūpėjo visai kas kita.

Bet ir Karlas tuojau pamiršo Bruneldą ir kentė jos rankų svorį ant savo pečių, nes jį labai domino tai, kas dėjosi gatvėje. Davus komandą grupelei gestikuliuojančių vyrų, kurie žygiavo prieš pat kandidatą ir kurių šnekos turbūt buvo ypač svarbios, nes visose pusėse buvo matyti į juos atgręžti suklusę veidai, eisena netikėtai sustojo priešais užeigą. Vienas iš tvarką palaikančių vyrų parodė iškelta ranka ženklą, skirtą tiek miniai, tiek kandidatui. Minia nutilo, ir kandidatas, daugsyk bandęs atsistoti ant savo nešėjo ir vis kritęs atgal ant sėdynės, pasakė trumpą kalbą, kurios metu be perstogės staigiai mosavo cilindru. Tatai buvo aiškiai matyti, nes jam kalbant visų automobilių žibintai švietė į jį, tad jis buvo ryškios žvaigždės viduryje.

Dabar jau ir visa gatvė susidomėjo tuo, kas vyksta, balkonuose, kuriuose sėdėjo kandidato šalininkai, imta skanduoti jo pavardę ir ploti virš turėklų atkištomis rankomis. Kituose balkonuose, kurių buvo net daugiau, imta skanduoti ką kita, tačiau nevieningai, nes juose būta skirtingų kandidatų šalininkų. Bet paskui esamo kandidato priešininkai susivienijo visi bendrai švilpdami ir net daug kur paleisdami gramofonus. Tarp atskirų balkonų vyko vėlyvo meto susijaudinimo sustiprinti politiniai ginčai. Dauguma žmonių jau buvo su naktiniais drabužiais ir užsimetę tiktai chalatus, moterys gaubėsi didelėmis tamsiomis skepetomis, neprižiūrimi vaikai pavojingai karstėsi ant balkonų aptvarų ir vis daugiau plūdo iš kambarių, kur jau buvo užmigę. Vienur kitur ypač įsikarščiavę svaidė į priešininkus kažkokius neatpažįstamus daiktus, kartais jie pasiekdavo taikinį, tačiau daugiausia krito į gatvę, kur dažnai kildavo pasipiktinimo šūksniai. Jeigu apačioje tvarką palaikantiems vyrams triukšmas pasirodydavo per didelis, būgnininkai ir trimitininkai gaudavo komandą įsikišti, ir jų griausmingas, visa jėga atliekamas signalas nuslopindavo bet kokius žmonių keliamus garsus iki pat namų stogų. Jie nutildavo taip staiga, kad vos galėjai tuo patikėti, ir tada to, matyt, tamtyč išmokyta minia, gatvėje akimirkai įsivyravus tylai, imdavo skanduoti savo šūksnius — automobilių prožektorių šviesoje buvo matyti atskiros plačiai pražiotos burnos, — kol pagaliau atsitokėję priešininkai balkonuose ir per langus imdavo rėkti dešimtsyk smarkiau negu pirma ir bent jau tame aukštyje visiškai užgoždavo esančius apačioje.

— Kaip tau patinka, mažyli? — paklausė Brunelda, besisukinėjanti už pat Karlo į visas puses, norėdama žiūronu kiek galima daugiau aprėpti. Karlas atsakė tiktai galvos linktelėjimu. Tarp kita ko, pastebėjo, kaip Robinsonas uoliai kažką pasakoja, matyt, apie Karlo elgesį, tačiau Delamaršui tai, rodės, nelabai rūpėjo, nes jis vis bandė nustumti į šalį Robinsoną kaire, nes dešine laikė apkabinęs Bruneldą.

— Ar nenori dirstelėti per žiūroną? — paklausė Bruneldą ir paplojo Karlui per krūtinę, kad parodytų, jog turi galvoje jį.

— Man užtenka, kiek pats matau, — atsakė Karlas.

— Pabandyk, — neatlyžo ji, — geriau matysi.

— Mano geros akys, — laikėsi savo Karlas, — aš viską matau.

Ir jam visai nepatiko, kad ji prikišo žiūroną prie jo akių, kartodama vis tą patį žodį „Tu!“ melodingai, tačiau grasinamai. Štai žiūronas jam jau ant akių ir jis išties nieko nemato.

— Aš nieko nematau, — pasakė jis ir norėjo atsikratyti žiūrono, tačiau ji tvirtai jį laikė, o tarp jos krūtų gulinčios galvos jis negalėjo nei atitraukti atgal, nei pasukti į šalį.

— Bet dabar jau matai, — pasakė ji ir pasuko žiūroną.

— Ne, vis dar nieko nematau, — pasakė Karlas ir pagalvojo, kad jis prieš savo valią išvadavo Robinsoną, nes Bruneldos nepakenčiami kaprizai dabar atsigręžė į jį.

— Kada gi tu pagaliau matysi? — tarė ji ir — visas Karlo veidas dabar buvo užlietas jos sunkaus kvėpavimo — toliau suko žiūroną. — O dabar? — paklausė ji.

— Ne, ne, ne! — sušuko Karlas, nors dabar iš tiesų, nors ir nelabai ryškiai, viską matė. Bet Brunelda kaip tik kažkuo užsiėmė su Delamaršu, ji truputį atitraukė žiūroną nuo Karlo veido, ir Karlas galėjo, jai nelabai kreipiant į tai dėmesio, pro žiūrono šalį pažvelgti į gatvę. Vėliau ji atlyžo ir naudojosi žiūronu pati.

Iš užeigos apačioje išėjo padavėjas ir lakstydamas palei slenkstį ėmė priiminėti vadovų užsakymus. Buvo matyti, kaip jis tiesia kaklą norėdamas apžvelgti užeigos vidų ir pakviesti kiek galima daugiau aptarnautojų. Per tuos, matyt, dideliam dykam išgėrimui skirtus pasiruošimus kandidatas nesiliovė kalbėjęs. Jo nešėjas, milžiniškas, vien tik jam tarnaujantis vyras, po kelių sakinių vis truputį pasisukdavo, kad kalbą girdėtų visi. Kandidatas daugiausia sėdėjo susirietęs ir stengėsi staigiais laisvos rankos judesiais ir su cilindru kitoje rankoje suteikti savo žodžiams kuo didesnę įtaigą. Tačiau kartais, beveik vienodais laiko tarpais, jis susitverdavo, išsitiesdavo išskėtęs rankas ir kalbėdavo jau nebe grupei, o visiems namų gyventojams iki pat stogų, ir vis dėlto buvo visiškai aišku, kad jo net apatiniuose aukštuose niekas negirdi; kad jo, net jeigu ir būtų tokia galimybė, niekas nebūtų norėjęs klausyti, nes kiekviename lange ir kiekviename balkone buvo bent jau po vieną rėkiantį kalbėtoją. Tuo tarpu iš užeigos keli padavėjai išnešė pripiltais švytinčiais stiklais apdėtą lentą, didumo sulig biliardo stalu. Vadovai organizavo dalinimą, vykusį pražygiuojant pro užeigos duris. Bet nors ant lentos stovintys stiklai buvo nuolatos pripildomi, jų miniai neužteko ir dvi eilės pilstytojų turėjo dešinėj ir kairėj prasmukti pro lentą ir toliau aprūpinti minią. Kandidatas, žinoma, liovėsi kalbėjęs ir pasinaudojo pertrauka, kad sukauptų jėgas. Šone nuo minios ryškioje šviesoje nešikas vaikščiojo su juo šen ir ten, ir tik keli jo artimiausi šalininkai lydėjo jį ir šnekėjosi užvertę aukštyn galvas.

— Pasižiūrėk į mažylį, — pasakė Brunelda, — iš nuostabos jis pamiršo, kur yra.

Ir ji netikėtai suėmė Karlą už galvos ir, atgręžusi jo veidą į save, įsispitrijo jam į akis. Tačiau tai truko tik akimirką, nes Karlas tuojau nusipurtė jos rankas ir pykdamas, kad jam neduoda nė valandėlės ramybės, ir kartu kupinas noro išeiti į gatvę ir į viską pasižiūrėti iš arti, pabandė visomis jėgomis išsivaduoti nuo Bruneldos spaudimo ir pasakė:

— Prašau mane išleisti.

— Tu liksi pas mus, — pasakė Delamaršas, neatitraukdamas žvilgsnio nuo gatvės, ir tik ištiesė ranką, kad Karlas nepraeitų.

— Liaukis, — pasakė Brunelda ir atstūmė Delamaršo ranką, — niekur jis neis.

Ir ji dar smarkiau prispaudė Karlą prie turėklų, tas būtų turėjęs su ja grumtis, kad išsilaisvintų. Tarkim, kad jam būtų pavykę, bet kas tada? Į airę nuo jo stovėjo Delamaršas, dešinėje atsistojo Robinsonas, jis buvo tikrų tikriausioje nelaisvėje.

Nuo tos akimirkos Karlas visiškai nustojo domėtis apačioje vykstančiu spektakliu. Tiktai per prievartą, nes spaudžiamas Bruneldos negalėjo išsitiesti, truputį persisvėrė per turėklus. Kupinas savų rūpesčių, išsiblaškiusiomis akimis žiūrėjo į žmones apačioj, kurie maždaug dvidešimties grupėmis ėjo prie užeigos durų, ėmė stiklus, gręžėsi ir kėlė juos dabar savimi pačiu užsiėmusio kandidato pusėn, šaukė partinį šūkį, lenkė stiklus ir triukšmingai, tačiau tame aukštyje negirdimai statė atgal ant lentos, kad užleistų vietą naujai, iš nekantros erzeliuojančiai grupei. Vadovų užsakyta, į gatvę išėjo anksčiau viduje griežusi kapela, jos dideli pučiamieji instrumentai blizgėjo tamsioje minioje, tačiau jos griežimą beveik stelbė visų keliamas triukšmas. Dabar gatvė, bent jau ta pusė, kur stovėjo užeiga, buvo ištisai užlieta žmonių. Jie plūdo iš viršaus, iš kur Karlas rytą atvažiavo automobiliu, bėgo viršun nuo tilto, ir net namuose esantys žmonės negalėjo atsispirti pagundai patys prisidėti prie įvykių, balkonuose ir prie langų liko beveik vien tik moterys ir vaikai, tuo tarpu vyrai apačioje plūdo pro namų duris ir vartus. Tačiau kai muzika ir vaišės padarė savo ir žmonių susirinko pakankamai, vienas vadovas su dviem automobilių prožektoriais iš šalių mostelėjo muzikai nutilti, garsiai sušvilpė, ir truputį į šalį nuklydęs nešikas su kandidatu ėmė skubiai artintis šalininkų praskintu keliu. Vos tiktai jam atsidūrus prie užeigos durų, kandidatas siauru ratu aplink jį laikomų automobilių prožektorių šviesoje pradėjo naują kalbą. Tačiau dabar viskas buvo daug sunkiau negu pirma, nešikas nebeturėjo nė trupučio judesio laisvės, grūstis buvo didžiulė. Artimiausi šalininkai, pirma visais galimais būdais stengęsi sustiprinti kandidato kalbos poveikį, dabar negalėjo prie jo prisigrūsti, tiktai gal dvidešimt iš paskutiniųjų laikėsi įsitvėrę į nešiką. Tačiau net tas stiprus žmogus negalėjo žengti žingsnio ten, kur norėjo, apie sukiojimąsi po minią, paėjimą į priekį ar atsitraukimą atgal nebuvo ko nė galvoti. Minia plūdo be plano, vienas griuvo ant kito, nė vienas nestovėjo tiesiai, priešininkų, atėjus naujų žmonių, rodės, labai padaugėjo, nešikas ilgai laikėsi netoli užeigos durų, bet dabar leidosi, tarsi be jokio priešinimosi, nešiojamas gatve aukštyn ir žemyn, kandidatas tebekalbėjo, tačiau nelabai galėjai suprasti, ar jis dėsto savo programą, ar šaukiasi pagalbos; jeigu įspūdis neapgavo, tai buvo atsiradęs dar vienas kandidatas ar net keli, nes tarpais staiga sutviskusioje šviesoje minioje pasirodydavo iškeltas žmogus blyškiu veidu ir sugniaužtais kumščiais, rėžiantis daugelio šūksniais palaikomą kalbą.

— Kas gi ten dedasi? — paklausė Karlas ir netekęs iš sutrikimo kvapo atsigręžė į savo sargus.

— Kaip tas mažylis jaudinasi, — pasakė Brunelda Delamaršui ir suėmė Karlą už smakro, norėdama priglausti jo galvą. Tačiau Karlas to nenorėjo ir taip smarkiai pasimuistė gatvės įvykių paveiktas, kad Brunelda nuo jo ne tik atstojo, bet ir atšlijo ir visai paleido.

— Dabar tu jau į valias prisižiūrėjai, — pasakė ji, matyt, supykdyta Karlo elgesio, — eik į kambarį, paklok patalą ir paruošk viską nakčiai.

Ji parodė ranka į vidų. Tai buvo kaip tik ta kryptis, kuri jau kelias valandas viliojo Karlą, ir jis nepasakė nė žodžio prieš. Iš gatvės atsklido dūžtančio stiklo garsas. Karlas negalėjo susitvardyti ir vėl greitai prišoko prie turėklų, norėdamas darsyk dirstelėti žemyn. Matyt, buvęs ryžtingas priešininkų puolimas pavyko, šalininkų automobilių prožektoriai, savo stipria šviesa rodę visiems bent jau svarbiausius įvykius ir tuo būdu viską laikę tam tikruose rėmuose, visi vienu metu buvo sudaužyti, kandidatą ir jo nešiką dabar gaubė neryški šviesa, kuri staigiai užgesus prožektoriams atrodė kaip visiška tamsa. Ir net apytikriai negalėjai pasakyti, kur yra kandidatas, tamsos klaidumą dar stiprino kaip tik prasidėjęs platus, vieningas dainavimas, artėjantis iš apačios nuo tilto pusės.

— Ar aš tau nesakiau, ką turi daryti! — pasakė Brunelda. — Paskubėk. Aš pavargusi! — pridūrė ji ir iškėlė į viršų rankas, tad jos krūtinė dar labiau atsikišo negu paprastai. Delamaršas, vis dar laikęs ją glėbyje, pasitraukė su ja į balkono kampą. Robinsonas nusekė jiems iš paskos, norėdamas pastumti į šalį savo maisto likučius, kurie ten tebegulėjo.

Karlas privalėjo pasinaudoti šia patogia proga, dabar nebuvo kada žvalgytis, kas dedasi gatvėje, prisižiūrės į valias apačioj ir dar net daugiau negu čia, viršuje. Dviem šuoliais perlėkė rausvai apšviestą kambarį, tačiau durys buvo užrakintos, o raktas ištrauktas. Jį reikėjo rasti, tačiau kas jį ras tokioje netvarkoje ir dar per brangų trumpą laiką, kiek jo turėjo Karlas! Dabar jam jau reikėtų būti ant laiptų, bėgti ir bėgti! O jis ieško rakto! Ieško visuose prieinamuose stalčiuose, griozdžia ant stalo, kur guli įvairūs valgymo indai, servetėlės ir kažkoks pradėtas rankdarbis; jį priviliojo krėslas, ant kurio gulėjo persipainiojusių senų drabužių gniutulas, juose galėjo būti raktas, bet jo niekur negalėjo rasti ir pagaliau puolė prie išties prastai atsiduodančios kanapos, kad apčiupinėtų visus jos kampus ir raukšles. Paskui liovėsi ieškojęs ir sustojo vidury kambario. Brunelda, be abejo, prisikabinusi raktą prie savo diržo, tarė jis sau, tenai kabo tiek daiktų, tad ieškoti beprasmiška.

Karlas aklomis pačiupo du peilius ir įspraudė juos tarp durų pusių, vieną viršuje, kitą apačioje, kad turėtų du viens nuo kito nutolusius atsparos taškus. Bet vos tik jis palenkė peilius, geležtės, žinoma, lūžo perpus. Jis nieko kito ir nenorėjo, likę galai, kuriuos dabar galės tvirčiau įbesti, laikys geriau. Ir jis ėmė juos iš visų jėgų lenkti išskėtęs rankas, plačiai įsirėmęs kojomis į žemę, šnopuodamas ir kartu atidžiai žiūrėdamas į duris. Kada nors jos vis tiek pasiduos, jis tai suprato iš aiškiai girdimo sklendės laisvėjimo, kuo lėčiau viskas darysis, tuo teisingiau bus, spyna negalėjo atšokti, nes tada tai bus išgirsta balkone, spyna turi išsiskirti labai lėtai, ir todėl Karlas veikė labai atsargiai, vis arčiau kišdamas akis prie spynos.

— Jūs tik pasižiūrėkit, — išgirdo jis Delamaršo balsą. Visi trys stovėjo kambaryje, užuolaida už jų jau buvo užtraukta, Karlas praklausė jų atėjimą; išvydus tą vaizdą jo rankos pačios atsitraukė nuo peilių. Bet jis neturėjo kada kaip nors teisintis ar atsiprašinėti, nes Delamaršas, suimtas neadekvataus įniršio, šoko prie Karlo — ir jo palaido chalato juosta ore nubrėžė didelį lanką. Karlas paskutinę akimirką išvengė puolimo, jis būtų galėjęs ištraukti iš dinų peilius ir panaudoti juos gynybai, tačiau to nepadarė; pasilenkęs ir pašokęs griebė už plačios Delamaršo chalato apykaklės, atvertė ją, dar daugiau pakėlė į viršų — mat chalatas buvo Delamaršui per didelis — ir sugebėjo nutverti Delamaršą už galvos, o tas, užkluptas visiškai iš netyčių, iš pradžių aklai mostagavo rankomis ir tiktai po valandėlės, bet nesmarkiai, ėmė kulti Karlui per nugarą, o tas saugodamas veidą prisiplojo prie Delamaršo krūtinės. Karlas pakentė kumščių smūgius, nors ir raitėsi iš skausmo, o smūgiai vis stiprėjo, tačiau kaip galėjo jų paisyti, jei prieš akis matė pergalę. Laikydamas rankas ant Delamaršo galvos, nykščius, matyt, įrėmęs kaip tik virš jo akių, jis vedžiojo jį priešais save tarp chaotiškai sustatytų baldų ir tuo pat metu stengėsi kojomis apipainioti Delamaršo kojas chalato juosta ir taip jį parversti.

Ir kad buvo visiškai užsiėmęs Delamaršu, juolab kad jautė vis didėjantį pasipriešinimą ir priešo kūnas vis labiau tempėsi, jis iš tiesų užmiršo, kad yra su Delamaršu ne vienas. Tačiau jam tai buvo labai greitai priminta, nes staiga atsakė jo kojos, jas, puolęs iš užpakalio, rėkdamas išskėtė Robinsonas. Karlas atsidusęs paleido Delamaršą, kuris atsitraukė dar žingsnį atgal. Brunelda visu savo platumu stovėjo vidury kambario plačiai išskėtusi ir sulenkusi kojas ir viską sekė žaižaruojančiomis akimis. Tarsi pati būtų dalyvavusi grumtynėse, ji sunkiai pūtavo, vedžiojo akimis ir lėtai kišo į priekį kumščius. Delamaršas atmetė savo apykaklę, atgavo regėjimo laisvę, ir po to, aišku, vyko jau nebe kova, o bausmė. Jis nutvėrė Karlą už marškinių krūtinės, beveik pakėlė nuo žemės ir šveitė, iš paniekos net nepasižiūrėjęs, taip smarkiai į už kelių žingsnių stovėjusią spintą, kad Karlas pirmą akimirką manė, jog veriantys nugaros skausmai, atsitrenkus į spintą, yra nuo Delamaršo rankos.

— Ak tu, šunsnuki! — dar išgirdo jis garsiai surikus Delamaršą tamsoje, aptraukusioje jo virpančias akis. Ir pirmą nuovargio akimirką, jam susmukus prie spintos, rodės dar girdėjo žodžius „Na, palauk!“

Kai atsitokėjo, aplink jį buvo visiškai tamsu, matyt, buvo jau vėli naktis, iš balkono pro užuolaidos apačią į kambarį skverbėsi neryški mėnesiena. Buvo girdėti šaunus trijų miegančiųjų alsavimas, o geriausiai pūtavo Brunelda, miegodama ji šnopštė, kaip kartais ir kalbėdama; buvo sunku suprasti, kokioj pusėj kuris miega, kambarys buvo pilnas jų pūkštimo. Tiktai truputį patyrinėjęs aplinką Karlas pagalvojo apie save, ir tada labai išsigando, mat nors ir jautėsi visas persisukęs ir sustiręs iš skausmo, jis iki tol nebuvo pagalvojęs, kad galėtų būti ir sunkiai kruvinai sužeistas. Dabar jam veržė galvą, ir visas veidas, kaklas, krūtinė po marškiniais buvo drėgni kaip nuo kraujo. Reikėjo išeiti į šviesą, kad pamatytų, kas atsitiko, galbūt buvo sumuštas taip, kad liko invalidas, tada Delamaršas jį, matyt, mielai atleis, kam gi jis bus toks reikalingas, juk iš jo tikrai nebus ko tikėtis. Jis prisiminė vyruką iš pavartės su nudrožta nosim, ir akimirką susiėmė rankom veidą.

Paskui nejučia atsigręžė į duris ir apsičiupinėdamas nuropojo prie jų keturiomis. Netrukus pirštų galais pajuto batą, o toliau ir visą koją. Tai buvo Robinsonas, kas gi daugiau miegos su batais? Jam buvo įsakyta atsigulti skersai durų, kad nepabėgtų Karlas. Bet argi jie nežinojo Karlo būklės? Kol kas jis visai nenorėjo bėgti, jam tereikėjo vien šviesos. Taigi jei negalima prieiti prie durų, gausis į balkoną.

Valgomąjį stalą rado aiškiai visai kitoj vietoj negu vakare, kanapa, prie kurios Karlas, žinoma, artinosi labai atsargiai, netikėtai pasirodė tuščia, tuo tarpu kambario viduryje rado aukštą, nors ir kietai suspaustą drabužių, antklodžių, užuolaidų, užtiesalų ir kilimų krūvą. Iš pradžių pamanė, kad ji nedidelė, panašiai kaip ta, kurią aptiko vakare ant sofos ir kuri galbūt buvo nuriedėjusi ant žemės, bet paskui, toliau ropodamas, pastebėjo, kad drapanų čia visas vežimas, galimas daiktas, nakčiai išimtų iš spintų, kur buvo laikomos dienomis. Jis apėjo krūvą ropomis ir greit pamatė, kad tai būta savotiško guolio, ant kurio viršaus, kaip įsitikino atsargiai apsičiupinėjęs, gulėjo Delamaršas ir Brunelda.

Tad dabar žinojo, kur jie miega, ir skubėjo kuo greičiau į balkoną. Tai buvo visai kitas pasaulis, kuriame jis tuojau už užuolaidos atsistojo. Šviežiame nakties ore, tvieskiant mėnesienai, kelissyk perėjo balkoną. Pasižiūrėjo į gatvę, ji buvo visiškai tyli, iš užeigos tebesklido muzika, tačiau ji buvo labai prislopinta, priešais duris vyriškis šlavė šaligatvį, gatvėje, kur vakare per bendrą triukšmą negalėjai atskirti rinkimų kandidato balso nuo tūkstančio kitų, dabar aiškiai girdėjo, kaip šluota brėžia šaligatvį.

Kažkam stumtelėjus stiklą gretimame balkone Karlas pasižiūrėjo tenai ir pamatė kažką sėdintį ir studijuojantį. Tai buvo jaunas vyrukas smailia barzdele, kurią jis vis sukiojo skaitydamas ir sykiu greitai judindamas lūpas. Jis sėdėjo nusigręžęs nuo Karlo prie mažo knygomis apkrauto stalo, lempą nusiėmęs nuo sienos ir įspraudęs ją tarp dviejų didelių knygų, ir buvo visas apšviestas jos ryškios šviesos.

— Labą vakarą, — pasakė Karlas, nes tarėsi pastebėjęs, jog jaunikaitis pasižiūrėjo į jį.

Tačiau, matyt, apsiriko, nes jaunikaitis jo, rodės, išvis nebuvo pastebėjęs, jis prisidengė ranka nuo šviesos akis, norėdamas pamatyti, kas čia staiga su juo pasisveikino ir tada, kadangi vis dar nieko nematė, pakėlė į viršų lempą, norėdamas ja truputį apšviesti gretimą balkoną.

— Labą vakarą, — pasakė paskui ir jis, akimirką įdėmiai pasižiūrėjo ir pridūrė: — O kas toliau?

— Aš jums trukdau? — paklausė Karlas.

— Žinoma, žinoma, — pasakė vyriškis ir vėl padėjo lempą ankstesnėn vieton.

Tais žodžiais, kas be ko, buvo užkirstas kelias bet kokioms kalboms, bet Karlas vis tiek nepaliko balkono kampo, buvusio arčiausiai to vyro. Jis tylėdamas žiūrėjo, kaip tas skaito savo knygą, varto lapus, kartais pasižiūrėdamas į kitą knygą, žaibiškai ją nutverdamas ir dažnai kažką žymėdamasis sąsiuvinyje, neįtikėtinai žemai palenkdamas prie jo galvą.

Gal tas žmogus studentas? Atrodė, kad jis studijuoja. Visai kaip Karlas — kada tai buvo — sėdėdavo namie prie tėvų stalo ir spręsdavo uždavinius, o tėvas skaitydavo laikraštį arba tvarkydavo vienos draugijos buhalteriją ir korespondenciją, mama tuo tarpu siūdavo, aukštai keldama traukiamą siūlą. Kad netrukdytų tėvui, Karlas būdavo pasidėjęs ant stalo tiktai sąsiuvinį ir rašymo priemones, o reikalingas knygas išsidėstęs dešinėje ir kairėje ant krėslų. Kaip tylu ten būdavo! Kaip retai kambarin ateidavo svetimi žmonės! Dar būdamas mažas Karlas visuomet su malonumu žiūrėdavo, kaip mama vakare užrakina buto duris. Ji nė nenutuokė, kad dabar Karlas priėjo iki to, kad peiliais bando išlaužti svetimas duris.

Ir kokia buvo visų tų studijų prasmė! Jis juk viską pamiršo; jeigu čia reikėtų tęsti mokslą, jam būtų labai sunku. Jis prisiminė, kaip namie kartą visą mėnesį sirgo; kaip paskui negalėjo priprasti prie reguliaraus mokymosi. O dabar, išskyrus anglišką raštvedybos vadovėlį, jau kadai nebuvo nieko skaitęs.

— Ei, jaunikaiti, — staiga išgirdo Karlas kreipiantis į jį, — ar negalėtumėte atsistoti kur nors kitur? Jūsų spoksojimas man baisiai trukdo. Antrą valandą nakties juk pagaliau galima norėti, kad tau balkone niekas netrukdytų. Jūs ko nors iš manęs norite?

— Jūs studijuojate? — paklausė Karlas.

— Taip, taip, — pasakė vyriškis ir pasinaudojo ta mokymuisi prarasta valandėle, kad naujai išsidėstytų knygas.

— Aš nenoriu jums trukdyti, — tarė Karlas, — aš išvis jau grįžtu kambarin. Labanakt!

Vyriškis net nesiteikė nieko atsakyti, dingus kliūčiai, staiga vėl ryžtingai ėmėsi studijų ir sunkiai parėmė kaktą dešine ranka.

Tada Karlas prieš pat užuolaidą prisiminė, ko iš tiesų buvo tenai atėjęs, — jis net neišsiaiškino, kas jam yra. Kas taip spaudžia jo galvą? Jis griebėsi už jos ir nusistebėjo, tai joks ne kraujas, kaip baiminosi tamsoje, o tik vis dar drėgnas, į turbaną panašus raištis. Sprendžiant iš vietomis dar karuliuojančių mezginių likučių, jis buvo nuplėštas nuo senų Bruneldos marškinių ir Robinsono, matyt, nerūpestingai apvyniotas aplink galvą. Jis tik pamiršo jį išgręžti, ir todėl daug vandens, Karlui esant be sąmonės, nutekėjo ant veido ir po marškiniais ir įvarė jam tiek baimės.

— Jūs, matyt, vis dar ten? — paklausė vyriškis ir mirksėdamas pasižiūrėjo Karlo pusėn.

— Dabar jau tikrai einu, — pasakė Karlas, — aš tik norėjau į kai ką pasižiūrėti, nes kambaryje labai tamsu.

— Kas gi jūs toks? — paklausė vyriškis, padėjo plunksnakotį ant priešais gulinčios atverstos knygos ir priėjo prie balkono turėklų. — Kuo jūs vardu? Kaip atsidūrėte tarp tų žmonių? Ar jūs jau seniai čia? Ką norėjote pasižiūrėti? Įsukite gi pas save lempą, kad aš jus matyčiau.

Karlas padarė kaip sakytas, bet prieš atsakydamas dar glaudžiau užtraukė užuolaidą, kad viduje nieko nebūtų pastebėta.

— Atleiskite, — atsakė paskui pašnibždomis, — kad aš kalbu taip tyliai. Jeigu jie mane ten viduj išgirs, tai vėl kils triukšmas.

— Vėl? — paklausė vyriškas.

— Taip, — atsakė Karlas, — aš tik prieš kelias valandas susikivirčijau. Ir, matyt, dar tebeturiu didelį guzą. — Ir pasičiupinėjo pakaušį.

— Ko gi jūs susikivirčijote? — paklausė vyriškis ir pridūrė, kadangi Karlas ne iškart atsakė: — Jūs galite nuo manęs nieko neslėpti, ką turite prieš tuos ponus. Mat aš jų visų trijų nekenčiu, o ypač madam. Man tik nuostabu, kad jūsų dar nenuteikė prieš mus. Aš esu Jozefas Mendelis, studentas.

— Taip, — tarė Karlas, — apie jus jau esu girdėjęs, tačiau nieko blogo. Jūs kartą esat padėjęs poniai Bruneldai, ar ne?

— Teisybė, — atsakė studentas ir nusijuokė. — Ar kanapa vis dar tebedvokia?

— O taip, — tarė Karlas.

— Džiaugiuosi, — pasakė studentas ir persibraukė ranka plaukus. — O už ką jūs gavot guzą?

— Susikivirčijom, — atsakė Karlas galvodamas apie tai, ką atsakyti studentui. Bet paskui numojo ranka ir paklausė: — Ar aš jums netrukdau?

— Pirma, — tarė studentas, — jūs man jau sutrukdėte, ir aš, deja, toks nervingas, kad ilgai trunka, kol vėl susikaupiu. Nuo to laiko, kai ėmėte vaikštinėti balkone, aš nebegaliu toliau studijuoti. Antra, apie trečią visuomet darau pertrauką. Tad ramiai pasakokite. Man įdomu.

— Viskas labai paprasta, — pasakė Karlas. — Delamaršas nori, kad aš būčiau jo tarnas. O aš nenoriu. Aš ketinau jau vakare išeiti. O jis manęs neleido, užrakino duris, aš norėjau jas išlaužti, ir tada susipešėm. Aš nelaimingas, kad tebesu čia.

— Argi jūs turite kitą tarnybą? — paklausė studentas.

— Ne, — atsakė Karlas, — tačiau man tai nesvarbu, kad tiktai iš čia ištrukčiau.

— Jūs tik paklausykite, — tarė studentas, — tai jums nesvarbu? Abu valandėlę patylėjo.

— Kodėl gi jūs nenorite pas juos likti? — paklausė studentas.

— Delamaršas blogas žmogus, — atsakė Karlas, — aš jį iš anksčiau pažįstu. Aš kartą visą dieną ėjau su juo ir apsidžiaugiau, kai pavyko išsiskirti. O dabar turiu būti jo tarnas?

— Kad visi tarnai taip priekabiai rinktųsi šeimininkus! — pasakė studentas ir, rodės, šyptelėjo. — Matote, dieną aš būnu pardavėjas, pats prasčiausias pardavėjas, net greičiau pasiuntinukas. Montlio universalinėje. Tas Montlis, be jokios abejonės, šunsnukis, tačiau tai manęs visai nejaudina, aš nirštu tik dėl to, kad man taip sumautai moka. Imkite pavyzdį iš manęs.

— Ką? — tarė Karlas. — Dieną jūs būnate pardavėjas, o naktimis mokotės?

— Taip, — atsakė studentas, — kitaip neišeina. Aš jau visaip bandžiau, tačiau toks gyvenimo būdas vis dėlto geriausias. Prieš metus dar buvau studentas, dienomis ir naktimis, žinote, aš vos nenumiriau iš bado, miegojau nešvarioj senoj skylėj ir nedrįsau su savo andainykščiu kostiumu rodytis auditorijose. Tačiau tai jau praeitis.

— Bet kada gi jūs miegate? — paklausė Karlas ir nustebęs pasižiūrėjo į studentą.

— Ak, miegas! — tarė studentas. — Išsimiegosiu, kai baigsiu studijas. Kol kas geriu juodą kavą.

Ir jis nusigręžė, ištraukė iš po savo studijų stalo didelį butelį, įsipylė iš jo į puodeliuką juodos kavos ir susivertė ją burnon kaip kokius vaistus, kad kuo mažiau pajustų skonį.

— Geras daiktas ta juoda kava, — pasakė studentas. — Gaila, kad jūs taip toli ir aš jums negaliu trupučio paduoti.

— Man nepatinka juoda kava, — atsakė Karlas.

— Man irgi, — tarė studentas ir nusijuokė. — Bet ką aš be jos daryčiau. Be juodos kavos Montlis manęs nė akimirkos nelaikytų. Vis sakau Montlis, nors jis, žinoma, nė nenutuokia, kad aš toks esu pasaulyje. Lygiai taip pat aš nežinau, ką daryčiau darbe, jeigu tenai pulte visuomet po ranka neturėčiau tokio pat didumo butelio, dar niekad nedrįsau atsisakyti kavos, nes tuoj krisčiau po pultu ir užmigčiau. Deja, darbe visi tai nujaučia ir vadina mane „Juoda kava“, tai kvailas pokštas ir man, žinoma, jau pakenkė prasimušti.

— O kada jūs baigsite studijas? — paklausė Karlas.

— Viskas eina taip lėtai, — pasakė studentas, nuleidęs galvą. Jis atsitraukė nuo turėklų ir vėl atsisėdo prie stalo; atsirėmė alkūnėm į atverstą knygą, pabraukė pirštais per plaukus ir pasakė: — Gali trukti dar dveji metai.

— Aš irgi norėjau studijuoti, — tarė Karlas, tarsi ta aplinkybė suteiktų jam teisę į dar didesnį pasitikėjimą, negu nutilęs studentas jam jau buvo parodęs.

— Taip, — tarė studentas, ir negalėjai suprasti, ar jis jau vėl skaito savo knygą, ar tik išsiblaškęs į ją spokso, — džiaukitės, kad nepradėjote. Aš pats jau daugelį metų studijuoju tik iš inercijos. Pasitenkinimo nejaučiu jokio, o ateities perspektyvos dar liūdnesnės. Kokių gi perspektyvų galėčiau tikėtis! Amerika pilna daktarų apsišaukėlių.

— Aš norėjau tapti inžinieriumi, — dar skubiai pasakė Karlas jau, rodės, visai juo nustojusiam domėtis studentui.

— O dabar esate verčiamas būti šių žmonių tarnu, — pasakė studentas ir trumpai dirstelėjo į jį, — skaudu, žinoma.

Ši studento išvada, kas be ko, buvo klaidinga, tačiau ji galbūt galėjo jam praversti. Todėl jis paklausė:

— Ar aš negalėčiau gauti darbo jūsų universalinėje?

Šis klausimas visiškai atitraukė studentą nuo knygos; jis net neįsivaizdavo, kad galėtų padėti Karlui ieškant vietos.

— Pabandykite, — pasakė jis, — arba geriau nebandykite. Tai, kad gavau darbą pas Montlį, lig šiol didžiausias mano pasiekimas. Jeigu man reikėtų rinktis studijas arba darbą, tai, žinoma, rinkčiausi darbą. Mano pastangos nukreiptos vien į tai, kad nereikėtų to daryti.

— Taip sunku tenai gauti darbą, — pasakė Karlas daugiau sau.

— Ak, ką jūs, — tarė studentas, — čia lengviau tapti apygardos teisėju, negu tapti Montlio durininku.

Karlas tylėjo. Tas studentas, buvęs daug labiau prityręs už jį ir dėl kažkokių Karlui dar nežinomų priežasčių neapkentęs Delamaršo, o Karlui tikrai nenorėjo nieko bloga, tik nerado žodžių, kad padrąsintų jį palikti Delamaršą. Ir jis dar visai nežinojo, koks pavojus grėsė Karlui iš policijos pusės, nuo kurios vien pas Delamaršą buvo bent kiek apsaugotas.

— Jūs juk matėte vakare demonstraciją gatvėje? Juk taip? Nežinodamas visų aplinkybių gali pagalvoti, kad tas kandidatas, jo pavardė Lobteris, turi šiokių tokių šansų arba bent šį tą reiškia, ar ne?

— Aš nieko nenusituokiu apie politiką, — pasakė Karlas.

— Tai klaida, — pasakė studentas. — Tačiau, nepaisant to, jūs juk matote ir girdite. Tas žmogus, be abejo, turi draugų ir priešų, jūs tai tikrai pastebėjote. O dabar įsivaizduokite, jis, manding, neturi nė mažiausio šanso būti išrinktas. Aš atsitiktinai žinau apie jį viską, čia pas mus gyvena vienas, kuris jį pažįsta. Jis nėra negabus žmogus, pagal savo išsilavinimą ir politines pažiūras būtų pats tas apygardos teisėjas. Tačiau niekas nė nemano apie tai, kad jis galėtų būti išrinktas, jis taip smagiai prakiš, kaip tiktai galima prakišti, išmes savo kelis sumautus dolerius, ir viskas.

Karlas ir studentas valandėlę tylėdami žiūrėjo į vienas kitą. Studentas šypsodamasis linktelėjo ir užsidengė ranka pavargusias akis.

— Na, ar dar neisite miegoti? — paklausė jis paskui. — Man vėl reikia mokytis. Matote, kiek man dar liko.

Ir jis greitai pervertė pusę knygos, kad parodytų Karlui, koks darbas jo dar laukia.

— Na, tai labanakt, — pasakė Karlas ir nusilenkė.

— Ateikite kada nors pas mus, — pakvietė studentas, jau vėl sėdėdamas prie stalo. — Žinoma, tik tada, kai turėsite noro. Jūs visuomet rasite didelę draugiją. Nuo devynių iki dešimtos vakaro aš turėčiau jums laiko.

— Tai jūs man patariate likti pas Delamaršą? — paklausė Karlas.

— Būtinai, — atsakė studentas ir jau palenkė galvą prie knygų. Atrodė, jog jis būtų ištaręs visai ne tą žodį; tarsi pasakytas daug storesnio negu to studento balso jis tebeskambėjo jo ausyse. Karlas lėtai priėjo prie užuolaidos, dar dirstelėjo į studentą, kuris, dabar nejudėdamas, apsuptas juodos tamsos, sėdėjo savo lempos šviesoje, ir šmurkštelėjo į kambarį. Jį pasitiko sutartinis trijų miegalių kvėpavimas. Jis paieškojo palei sieną kanapos, o radęs ramiai išsitiesė ant jos, tarsi čia būtų jo įprastas guolis. Kadangi studentas, gerai pažinojęs Delamaršą ir čionykštes sąlygas, be to, buvęs išsilavinęs žmogus, patarė jam likti, Karlas kol kas taip ir darys. Tokių aukštų tikslų kaip studentas jis neturėjo, kas žino, ar jam net namie būtų pavykę baigti studijas, o jeigu jau namie atrodė vargu ar įmanoma, tai niekas negalėjo reikalauti, kad tai padarytų čia, svetimoje šalyje. Tačiau viltis rasti vietą, kur galėtų ko nors pasiekti ir jo darbas būtų pripažįstamas, žinoma, bus didesnė, jei kol kas pabus pas Delamaršą ir taip apsidraudęs lauks palankios progos. Šioje gatvėje, rodės, buvo daug vidutinio ir žemesnio rango kontorų, kurios, jeigu kas, galbūt nebus pernelyg išrankios samdydamos žmones. Jis mielai būtų tapęs, jeigu pasitaikytų tokia proga, kontoros tarnu, bet galop visiškai įmanoma, kad imtųsi ir grynai kontorinio darbo ir kada nors sėstų prie savo rašomojo stalo ir nerūpestingai valandėlę spoksotų pro atvirą langą kaip tas tarnautojas, kurį šįryt matė eidamas per kiemus. Užmerkdamas akis jis nusiramino pagalvojęs, kad yra jaunas ir Delamaršas jį kada nors paleis; šis darbas tikrai nebus amžinas. O jeigu Karlas gautų vietą kontoroje, tai jis užsiiminėtų vien tiktai kontoros darbu ir neskaidytų jėgų kaip tas studentas. Jeigu kas, tai ir naktis kontoroje praleistų, to iš jo, matyt, ir taip būtų reikalaujama, turint tokį menką prekybinį išsilavinimą. Jis galvotų vien tiktai apie tos kontoros, kurioje tarnautų, interesus ir nevengtų jokių darbų, net tokių, kurių kiti tarnautojai atsisakytų kaip nederamų. Geri ketinimai kaupėsi jo galvoje, lyg priešais kanapą būtų stovėjęs jo būsimas viršininkas ir skaitęs jo veide.

Karlas užmigo su tokiomis mintimis, ir tiktai per pirmą pusiausnūdą jį pažadino garsus Bruneldos atodūsis, kai ji, matyt, kažką nemalonaus susapnavusi, apsivertė guolyje.

I FRAGMENTAS

— Kelkis! Kelkis! — sušuko Robinsonas, vos tiktai Karlui rytą pramerkus akis. Durų užuolaida dar buvo neatitraukta, tačiau iš pro plyšius krintančios, tolygios saulės šviesos galėjai suprasti, kad jau vėlus rytas. Robinsonas susirūpinusiomis akimis skubiai lakstė šen ir ten, čia nešdamas rankšluostį, čia vandens kibirą, čia baltinius ir drabužius, ir visąlaik, eidamas pro Karlą, lenkdamas galvą, ragino lipti iš guolio ir rodė, keldamas ją į viršų, ką kaip tik turi rankose, kaip jis šiandien paskutinįsyk plūkiasi už Karlą, kuris pirmą rytą, žinoma, negalėjo suprasti visų tarnybos smulkmenų.

Tačiau netrukus Karlas suprato, ką Robinsonas aptarnauja. Dviejų spintų nuo likusio kambario atitvertame kampe, kurio Karlas ligi tol dar nebuvo pastebėjęs, vyko didžiosios maudynės. Virš spintos kyšojo Bruneldos galva, jos nuogas kaklas — plaukai kaip tik buvo užkritę ant veido — ir sprando pradžia, kartais pasirodydavo Delamaršo rankoje laikoma plačiai švirkščianti vandenį kempinė, su kuria Brunelda buvo prausiama ir trinama. Buvo girdėti trumpos Delamaršo komandos, duodamos Robinsonui, kuris padavinėjo daiktus ne per užstatytą praėjimą, o pro nedidelį tarpą tarp spintos ir širmos, privalėdamas kiekvienusyk, kai atkišdavo ranką, nusigręžti į šalį.

— Rankšluostį! Rankšluostį! — šaukė Delamaršas.

Ir vos tiktai Robinsonas, tuo metu kaip tik ieškojęs po stalu kažko kito, spėjo išsigąsti šio pavedimo ir ištraukė galvą iš po stalo, kampe jau aidėjo: „Kur, po velnių, vanduo!“ ir viršum spintos pasirodė piktas Delamaršo veidas. Viskas, kas, Karlo nuomone, buvo reikalinga prausiantis ir rengiantis, čia buvo daugsyk įvairiausia tvarka pareikalauta ir paduota. Ant elektrinės krosnelės visąlaik stovėjo kibiras su šildomu vandeniu, ir Robinsonas vis nešiojo tą sunkenybę tarp plačiai statomų kojų į prausyklą. Turint tiek daug darbo buvo suprantama, kad jis ne visuomet tiksliai vykdė komandas ir kartą, vėl pareikalautas rankšluosčio, paėmė nuo guolio vidury kambario marškinius ir, suvyniojęs į gniutulą, permetė per spintą.

Bet ir Delamaršas sunkiai dirbo ir turbūt tik dėl to niršo ant Robinsono — per tai visiškai nematydamas Karlo, — kad jis pats negali patenkinti Bruneldos.

— Ak! — sukliko ji taip, kad net neutralus Karlas krūptelėjo. — Kaip tu mane skaudini! Eik šalin! Aš jau geriau pati prausiuosi, užuot taip kentėjusi! Dabar jau vėl nebegaliu pakelti rankos. Negaliu pakęsti, kai tu mane taip niurkai! Mano nugara turbūt jau vienų mėlynių. Tu, žinoma, man to nesakysi. Palauk, aš liepsiu, kad Robinsonas pažiūrėtų arba mūsų mažylis. Ne, neliepsiu, bet būk truputį švelnesnis. Atsargiai, Delamaršai, bet aš galiu tai kasryt kartoti, o tu vis savo darai. Robinsonai! — sušuko ji paskui ir pamojavo virš galvos iškeltom mezginiuotom kelnaitėm. — Padėk man, pasižiūrėk, kaip aš kenčiu, ir jis tai vadina prausimu, tas Delamaršas! Robinsonai, Robinsonai, kur tu, negi ir tu neturi širdies?

Karlas tylomis parodė Robinsonui pirštu, kad prieitų, tačiau Robinsonas, nuleidęs akis, oriai papurtė galvą, jis geriau žinojo ką daryti.

— Ar tau galvoj negerai? — pasakė Robinsonas, pasilenkęs prie Karlo ausies. — Ji visai to nenori. Kartą priėjau ir daugiau nebenoriu. Tada jie abu nutvėrė mane ir panardino vonion, vos neprigėriau. Ir Brunelda paskui man ištisas dienas prikaišiojo, kad esu begėdis, ir vis kartojo: „Tu jau seniai nebuvai mano vonioje“ arba „Kada vėl ateisi pasižiūrėti, kaip aš maudausi?“ Tiktai kai aš sykį ant kelių paprašiau, ji pagaliau liovėsi. To niekada neužmiršiu.

O kolei Robinsonas tai pasakojo, Brunelda vis šaukė:

— Robinsonai! Robinsonai! Kurgi tas Robinsonas!

Nors jos niekas negelbėjo ir netgi neatsiliepė — Robinsonas buvo prisėdęs prie Karlo ir abu tylomis žiūrėjo į spintas, virš kurių vis išlįsdavo Bruneldos arba Delamaršo galva, — Brunelda vis tiek nesiliovė garsiai skundusis Delamaršu.

— Delamaršai, kas čia dabar! — šaukė ji. — Aš vėl visai nejaučiu, kad tu mane praustum. Kur tavo kempinė? Na tai paimk ją! Jeigu aš tiktai galėčiau pasilenkti, jeigu aš tiktai galėčiau pasijudinti! Aš tau parodyčiau, kaip reikia prausti. Kur mano mergystės laikai, kai kasryt plaukiojau tėvų dvare Kolorade, buvau mikliausia iš savo draugių. O dabar! Kada gi tu išmoksti mane nuprausti, Delamaršai; tu tiktai mosuoji kempine, stengiesi, o aš nieko nejaučiu. Jeigu pasakau, kad tu man nebrūžuotum odos, tai dar nereiškia, kad aš noriu stovėti ir šalti. Pamatysi, aš iššoksiu iš vonios ir pabėgsiu kaip stoviu!

Bet paskui ji neįvykdė savo grasinimo — apskritai ir nebūtų įstengusi, — Delamaršas, rodės, išsigando, kad ji neperšaltų, nutvėrė ir pasodino į vonių nes vanduo smarkiai suteškėjo.

— Tą tai tu moki, Delamaršai, — pasakė Brunelda truputį tyliau. — Geriniesi ir geriniesi, kai ką nors blogai padarai.

Paskui valandėlę buvo tylu.

— Dabar jis ją bučiuoja, — pasakė Robinsonas ir kilstelėjo antakius.

— Ką dabar reikės daryti? — paklausė Karlas.

Kadangi jau buvo nutaręs likti čia, tai norėjo iškart imtis pareigų. Jis paliko nieko neatsakiusį Robinsoną ant kanapos ir ėmė mėtyti į šalis didelį per naktį supresuotą guolį, kad paskui tvarkingai sudėtų kiekvieną tos krūvos daiktų nes to, matyt, jau kadai buvo nedaroma.

— Pasižiūrėk, Delamaršai, — pasakė Brunelda, — man atrodo, kad jie ardo mūsų lovą. Apie viską privalai pagalvoti, niekad neturi ramybės. Tu privalai būti jiems griežtesnis, kitaip jie darys ką norės.

— Tai, žinoma, mažylis rodo savo sumautą pareigingumą! — sušuko Delamaršas ir, matyt, norėjo pulti iš prausyklos.

Karlas jau spėjo viską išmesti iš rankų, bet Brunelda, laimė, pasakė:

— Neišeik, Delamaršai, neišeik. Ak, koks karštas vanduo, žmogus pasijauti toks pavargęs. Lik pas mane, Delamaršai.

Karlas tiktai dabar pastebėjo, kaip smarkiai virš spintos virsta garas.

Robinsonas išsigandęs prisidėjo delną prie skruosto, tarsi Karlas būtų padaręs kažką bloga.

— Palikit viską kaip buvo! — pasigirdo Delamaršo balsas. — Argi nežinot, kad Brunelda išsimaudžiusi visuomet dar valandą paguli? Kokie nevykėliai! Palaukit, aš jums ateisiu! Robinsonai, tu vėl, matyt, užsisvajojai! Tu, tu už viską atsakingas. Tu privalai tramdyti tą bernioką, čia nebus tvarkomasi pagal jo madą. Kai ko nors nori, iš jūsų nesitikėk sulaukti; o kai nėra kas veikti, jūs rodot uolumą. Susigaužkit kur nors ir palaukit, kol būsit reikalingi!

Tačiau tuojau viskas buvo užmiršta, nes Brunelda, alpėdama iš nuovargio, tarsi užlieta karšto vandens, sušnabždėjo:

— Kvepalus! Neškit kvepalus!

— Kvepalus! — suriko Delamaršas. — Judinkitės!

Taip, tačiau kur tie kvepalai? Karlas žiūrėjo į Robinsoną. Robinsonas žiūrėjo į Karlą. Karlas juto, kad jam čia viską vienam reikia imti į savo rankas. Robinsonas nenutuokė, kur galėtų būti kvepalai, jis paprasčiausiai atsigulė ant grindų, graibė abiem rankom po kanapa, ištraukdamas vien tiktai dulkių ir moteriškų plaukų gniutulus. Karlas pirma nubėgo prie prausyklos, stovinčios prie pat durų, bet jos stalčiuose buvo vien seni angliški romanai, laikraščiai ir natos, visko tiek, kad, sykį ištraukęs, stalčiaus jau nebegalėjai uždaryti.

— Kvepalus, — šnabždėjo tuo metu Brunelda, — kiek tai truks! Ar aš šiandien gausiu kvepalus!

Bruneldai šitaip nekantraujant Karlas, žinoma, niekur negalėjo kruopščiai paieškoti, turėjo pasikliauti vien tiktai paviršutinišku pirmu įspūdžiu. Prausyklos spintelėje kvepalų nebuvo, ant prausyklos apskritai stovėjo vien tiktai seni buteliukai su vaistais ir tepalais, visa kita, kas be ko, jau buvo nunešta į maudyklą. Galbūt kvepalai valgomojo stalo stalčiuje. Tačiau eidamas prie valgomojo stalo — Karlas galvojo vien apie kvepalus, daugiau apie nieką — jis smarkiai susitrenkė su Robinsonu, kuris pagaliau liovėsi ieškojęs po kanapa ir nujausdamas, kur galėtų stovėti kvepalai, kaip aklas lėkė priešais Karlą. Buvo aiškiai girdėti, kaip kaukštelėjo susitrenkusios galvos, Karlas tylėjo kaip žemė, Robinsonas, tiesa, nesustojo, bet kad ne taip skaudėtų be perstogės perdėtai garsiai šaukė.

— Užuot ieškoję kvepalų, jie pešasi, — pasakė Brunelda. — Aš susirgsiu nuo tokios tvarkos, Delamaršai, ir tikrai numirsiu tavo rankose. Man reikia kvepalų, — suriko ji, paskui susigriebusi, — man jų būtinai reikia! Aš nelipsiu iš vonios, kol man jų neatneš, kad ir turėčiau čia išbūti iki vakaro.

Ir trenkė kumščiu į vandenį, buvo girdėti, kaip jis ištiško.

Bet ir valgomojo stalo stalčiuje kvepalų nebuvo, tiesa, tenai gulėjo vien tiktai Bruneldos tualeto reikmenys, senos pudrinės, grimo indeliai, plaukų šepečiai, jų sruogelės ir daug kitų susivijusių ir sulipusių smulkmenų, tačiau kvepalų nebuvo. Ir Robinsonas, vis dar šaukdamas, viename kampe vieną po kitos atidarinėjęs gal kokį šimtą senų sukrautų dėželių dėžučių ir rausdamasis jose, išmesdamas ir palikdamas gulėti ant žemės daugiau kaip pusę jų turinio, daugiausia siuvimo reikmenų ir laiškų, taip pat nieko negalėjo rasti, kartais rodydamas tai Karlui galvos purtymu ir pečių trūksniais.

Tada Delamaršas vienais apatiniais iššoko iš prausyklos, Bruneldai tuo metu spazmiškai raudant. Karlas su Robinsonu liovėsi ieškoję ir žiūrėjo į Delamaršą, kuris visas šlapias — nuo veido ir plaukų jam taip pat varvėjo vanduo — riktelėjo:

— Dabar teikitės pradėti ieškoti! Čia! — įsakė jis ieškoti Karlui, paskui: — Ten! — Robinsonui. Karlas iš tiesų ieškojo ir dar tikrino tas vietas, kur buvo siųstas Robinsonas, bet jis taip pat nerado kvepalų kaip ir Robinsonas, kuris ieškojo uoliau už jį, vis dirsčiodamas iš šono į Delamaršą, kuris trankiai vaikščiojo po kambarį ir, žinoma, būtų mielai išpėręs tiek Karlą, tiek Robinsoną.

— Delamaršai! — sušuko Brunelda. — Ateik bent jau nušluostyti! Tiedu juk neras kvepalų ir viską tiktai suvers. Tegu tuojau liaujasi ieškoję. Kaipmat! Ir prie nieko nekiša nagų! Ir nieko daugiau nebeliečia! Jie turbūt nori paversti butą tvartu. Paimk juos už pakarpos, Delamaršai, jeigu nesiliauja! Betgi jie vis dar triūsia, antai kaip tik nukrito kažkokia dėžutė. Tegu nepakelia jos, viską palieka gulėti ir nešdinasi iš kambario! Užkišk jiems išėjus duris ir ateik pas mane. Aš jau per ilgai guliu vandenyje, kojos visai atšalo.

— Tuojau, Brunelda, tuojau! — sušuko Delamaršas ir nudulkėjo su Karlu ir Robinsonu prie durų. Bet prieš paleisdamas juos paliepė atnešti pusryčius ir iš ko nors pasistengti paskolinti gerų kvepalų Bruneldai.

— Pas jus tokia netvarka ir nešvara, — pasakė Karlas koridoriuje, — kai tik grįšim su pusryčiais, imsim tvarkytis.

— Kad aš taip nesirgčiau, — tarė Robinsonas. — O kaip su manim elgiasi! — Robinsonas, be abejo, pyko, kad Brunelda nemato jokio skirtumo tarp jo, tarnavusio jai jau keli mėnesiai, ir Karlo, atsiradusio tiktai vakar. Bet taip jam ir reikėjo, ir Karlas pasakė:

— Tu privalai truputį susitverti. — Ir kad jis visai nenukabintų nosies, pridūrė: — Vienąsyk apsitvarkysim, ir viskas. Aš tau įruošiu guolį už spintų, ir kai sykį viskas bus bent kiek aptvarkyta, tu galėsi tenai visą dieną gulėti niekuo nesirūpindamas ir labai greitai pasveiksi.

— Taigi dabar pats matai, kaip aš jaučiuosi, — pasakė Robinsonas ir nusigręžė nuo Karlo, kad liktų su savo sopuliu vienas. — Bet argi jie man kada nors duos ramiai pagulėti!

— Jeigu nori, aš pats dėl to pakalbėsiu su Delamaršu ir Brunelda.

— Negi Brunelda bent kiek atsižvelgs? — sušuko Robinsonas ir pastūmė kumščiu duris, prie kurių jie kaip tik priėjo, visai tam neparuošęs Karlo.

Jie įėjo į virtuvę, kur iš židinio, matyt, reikalingo remonto, tiesiog virto juodi debesėliai. Priešais židinio dureles klūpojo viena iš moterų, kurias Karlas vakar buvo matęs koridoriuje, ir plikom rankom dėjo didelius anglių gabalus į ugnį, kurią iš visų pusių apžiūrinėjo. Ir garsiai dūsavo, nepatogiai kaip sena moteris klūpodama.

— Žinoma, dar ta užmačia ateina, — pasakė ji, pamačiusi Robinsoną, sunkiai atsistojo, remdamasi į anglių dėžę, ir uždarė židinio dureles, apvyniojusi jų rankeną savo prikyšte. — Dabar, ketvirtą dienos, — Karlas nustebęs pasižiūrėjo į virtuvės laikrodį, — jums dar reikia pusryčių? Parazitai! Sėskitės, — pasakė paskui, — ir palaukit, kol turėsiu laiko.

Robinsonas pasisodino Karlą ant suoliuko netoli durų ir sušnibždėjo jam:

— Reikia jos klausyti. Mes nuo jos priklausomi. Mes išsinuomojom iš jos kambarį, ir ji mus, aišku, gali bet kada išvaryti. Bet mes juk negalim keisti buto, kaip vėl išgabensim visus daiktus, ir pirmiausia pačią Bruneldą.

— O čia, koridoriuje, negalima gauti kito kambario? — paklausė Karlas.

— Mūsų juk niekas nepriims, — atsakė Robinsonas. — Niekas visame name.

Tad jie tyliai sėdėjo ant suoliuko ir laukė. Moteris vis lakstė tarp dviejų stalų, indų plovimo kubilo ir židinio. Iš jos šūksnių paaiškėjo, kad duktė susirgo ir todėl ji dabar viena turi viską nuveikti, tai yra aptarnauti ir pamaitinti trisdešimt nuomininkų. Negana to, sugedo židinys, valgis niekaip neišverda, dviejuose milžiniškuose puoduose virė tiršta sriuba, kad ir kiek moteriškė ją samčiais tikrino ir liejo iš viršaus, sriuba vis buvo negatava, matyt, dėl to, kad prastai degė ugnis, tad ji beveik atsisėdo priešais židinio duris ant grindų ir ėmė maišyti žarstekliu anglis. Dūmai, kurių buvo pilna virtuvė, vertė ją kosėti, kartais taip smarkiai, kad ji griebėsi už kėdės ir ištisas minutes nieko daugiau nedarė, tik kosėjo. Kartais sakė, kad šiandien išvis nebeduos pusryčių nes neturi tam nei laiko, nei noro. Kadangi Karlas su Robinsonu, viena vertus, buvo gavę įsakymą parnešti pusryčius, kita vertus, negalėjo jos priversti, kad juos duotų tai į tokias kalbas nieko neatsakinėjo ir tyliai tebesėdėjo kaip pirma.

Aplinkui, krėsluose ir ant suoliukų ant stalų ir po jais, netgi ant žemės, sugrūsti viename kampe, tebestovėjo neplauti nuomininkų pusryčių indai. Tai buvo ąsotėliai, kuriuose dar buvo pieno likučių iš vienos pargriuvusios skardinės aplink buvo išsiraičioję sausainiai. Buvo visai įmanoma iš to sudaryti pusryčius, kuriems Brunelda, nežinodama jų kilmės, nieko negalėtų prikišti. Kai Karlas taip pagalvojo ir žvilgsnis į laikrodį jam pasakė, kad jie čia sėdi jau pusę valandos ir Brunelda jau turbūt niršta ir siundo Delamaršą ant tarnų, moteriškė kosėdama ir spoksodama į Karlą suriko:

— Jūs galit čia sėdėti, bet pusryčių negausit. Po dviejų valandų bus vakarienė.

— Eikš, Robinsonai, — tarė Karlas, — mes patys susirinksim pusryčius.

— Kaip? — sušuko moteris, palenkusi galvą.

— Būkite gi protinga, — pasakė Karlas, — kodėl jūs mums nenorite duoti pusryčių? Mes jau pusvalandį laukiame, kiek dar galima. Jums juk už viską mokama, ir mes, aišku, mokame daugiau negu kiti. Kad taip vėlai pusryčiaujame, jums, žinoma, nepatogu, bet mes jūsų nuomininkai ir esame įpratę vėlai pusryčiauti, jūs turite prie mūsų truputį taikytis. Šiandien jums, žinoma, dėl panelės dukters ligos ypač sunku, tačiau mes esame pasiruošę susirinkti čia pusryčius iš likučių, jeigu kitaip negalima ir jūs neturite šviežio maisto.

Tačiau moteris nenorėjo su niekuo draugiškai aiškintis, o tokiems nuomininkams, jai atrodė, ir bendrų pusryčių likučiai per gerai: bet, kita vertus, jai jau buvo spėję įkyrėti tiedu tarnai, todėl ji pagriebė nuo stalo puoduką ir bakstelėjo juo Robinsonui į šoną, šis tik po valandėlės nutaisęs skausmingą miną suprato, kad turi laikyti puoduką ir priiminėti moters išrinktą maistą. Ji, tiesa, skubiai prikrovė į puoduką daug visokių dalykų, tačiau viskas atrodė greičiau kaip krūva nešvarių indų, o ne kaip ką tik patiekti pusryčiai. Moteriškei grūdant juos į lauką ir pasilenkus, tarsi būtų bijoję keiksmų ar smūgių, bėgant prie durų, Karlas paėmė iš Robinsono rankų puoduką, nes Robinsonas jam atrodė nepatikimas.

Koridoriuje, kai pakankamai nutolo nuo šeimininkės durų, Karlas atsisėdo su puoduku ant grindų, ketindamas pirmiausia išvalyti puoduką, paskui surinkti krūvon vienodą maistą, tai yra supilstyti pieną, ant vienos lėkštės sugrandyti sviesto likučius, paskui pašalinti visus vartojimo ženklus, taigi nuvalyti peilius ir šaukštus, tiesiai nupjaustyti prakąstas bandeles ir taip suteikti viskam padoresnę išvaizdą. Robinsonas laikė, jog visa tai nereikalinga, ir sakė, kad pusryčiai dažnai atrodę dar klaikiau, tačiau Karlas darė savo ir dar džiaugėsi, kad Robinsonas nepadeda savo purvinais pirštais. Kad jį nuramintų, Karlas jam tuojau pakišo kelis sausainius ir puodelį, anksčiau buvusį su šokoladu, ant kurio dugno dar buvo storas nuosėdų sluoksnis.

Kai jie atsidūrė prie savo buto ir Robinsonas tuojau uždėjo ranką ant rankenos, Karlas jį sulaikė nežinodamas, ar jiems jau galima įeiti.

— Galima, galima, — pasakė Robinsonas. — Dabar jis ją tiktai šukuoja.

Ir išties vis dar nevėdintame ir užtamsintame kambaryje Brunelda sėdėjo plačiai išskėtusi kojas krėsle, o Delamaršas, stovėjęs už nugaros, žemai palenkęs veidą šukavo jos trumpus, matyt, labai susivėlusius plaukus. Brunelda vėl buvo su visiškai palaida suknele, šįsyk blyškiai rožinės spalvos, ji buvo galbūt truputį trumpesnė už vakarykštę, šiaip ar taip, buvo matyti baltos, stambaus mezgimo kojinės iki kelių. Nepatenkinta, kad taip ilgai trunka šukavimas, Brunelda vedžiojo storu raudonu liežuviu tarp lūpų, kartais sušukusi: „Delamaršai, ką tu darai!“ visai ištrūkdavo iš Delamaršo rankų, kuris iškėlęs į viršų šukas ramiai laukdavo, kol ji vėl atloš galvą.

— Ilgai truko, — pasakė Brunelda abiem, o Karlui dar atskirai pridūrė: — Tu privalai mikliau suktis, jeigu nori, kad tavim būtume patenkinti. Iš tingaus ir ėdraus Robinsono pavyzdžio neimk. Jūs, matyt, jau spėjote kur nors papusryčiauti; tai štai, žinokit, kad kitąsyk to nepakęsiu.

Tai buvo labai neteisinga, ir Robinsonas ėmė purtyti galvą ir judinti, tiesa, negirdomis lūpas, tačiau Karlas suprato, kad ponams įtiks tik tada, kai išties parodys, kad dirba. Todėl jis atitraukė iš vieno kampo žemą japonišką staliuką, apdengė jį staltiese ir sustatė atneštus dalykus. Kas buvo matęs, iš ko buvo surinkti pusryčiai, apskritai galėjo būti patenkintas, tačiau šiaip, buvo priverstas prisipažinti Karlas, jiems dar daug ką galėjai prikišti.

Laimė, Brunelda buvo alkana. Ji maloningai linkčiojo Karlui, kai tas viską ruošė, ir dažnai jam trukdė savo minkštom, riebiom, kartais tuojau viską sumaigančiom rankom, pirma laiko pasigriebdama kokį kąsnį.

— Jis gerai viską padarė, — pasakė ji čepsėdama ir pasisodino greta į fotelį Delamaršą, kuris įsmeigė jai šukas įplaukus, kad paskui baigtų tvarkyti. Ir Delamaršas, pamatęs maistą, maloniai nušvito, abu buvo labai alkani, jų rankos skersai ir išilgai lakstė po staliuką. Karlas suprato, kad jeigu nori įtikti, reikia atnešti kuo daugiau maisto, ir prisimindamas, kad virtuvėje jo paliko ant grindų dar labai daug, pasakė:

— Pirmąsyk aš nežinojau, kaip viską daryti, kitąsyk bus geriau.

Bet dar kalbėdamas prisiminė, kam tai sako, mat buvo pernelyg sutrikęs nuo to, kas čia dedasi. Brunelda patenkinta linktelėjo Delamaršui ir atsidėkodama padavė Karlui saują sausainių.

II FRAGMENTAS Bruneldos išvykimas

Vieną rytą Karlas išstūmė invalido vežimėlį, kuriame sėdėjo Brunelda, pro namo vartus. Jau nebuvo toks ankstus rytas, kaip jis tikėjosi. Jie buvo nutarę išvažiuoti dar naktį, kad neatkreiptų gatvėse į save dėmesio, dieną tai būtų buvę neįmanoma, o Brunelda buvo tokia kukli, kad ketino užsidengti didele pilka skepeta. Tačiau per ilgai užtruko gabenimas laiptais, nors ir geranoriškai padėjo studentas, kaip išaiškėjo ta proga, buvęs daug silpnesnis už Karlą. Brunelda laikėsi labai narsiai, beveik nedūsavo ir visaip stengėsi palengvinti darbą savo nešikams. Tačiau vis tiek ją reikėjo kas penktas laiptas sodinti, kad galėtų atsipūsti patys ir jinai. Buvo vėsus rytas, koridoriuose kaip rūsiuose dvelkė šaltas oras, bet Karlas ir studentas buvo šlapi nuo prakaito ir turėjo ilsintis paimti po kampą Bruneldos skepetos, kurią ji mielai davė, kad nusišluostytų veidus. Tad jie tiktai po dviejų valandų atsidūrė apačioje, kur jau iš vakaro stovėjo vežimėlis. Dar pavargo, kol įkėlė Bruneldą į vežimėlį, tačiau po to viską galima buvo laikyti pavykus, nes stumti vežimėlį dėl didelių ratų turėjo būti nesunku, tiktai bijojo, kad vežimėlis neišsiskirtų nuo Bruneldos svorio. Su ta rizika, kas be ko, reikėjo taikstytis, juk negalėjo dar imti atsarginio vežimėlio, kurį parūpinti ir stumti pusiau juokais buvo pasižadėjęs studentas. Paskui atsisveikino su studentu, ir tai padarė netgi labai nuoširdžiai. Atrodė, jog nesutarimai tarp Bruneldos ir studento pamiršti, jis net atsiprašė už senus įžeidinėjimus, kuriuos sau leido Bruneldai sergant, bet Brunelda pasakė, kad viskas seniai pamiršta ir su kaupu atpirkta. Pagaliau ji paprašė studento, kad jis maloniai sutiktų priimti dolerį, kurį ji sunkiai surado tarp savo daugelio sijonų. Ši dovana, turint galvoje žinomą Bruneldos šykštumą, buvo labai svarbi, studentas išties ja labai apsidžiaugė ir išmetė monetą aukštai į viršų. Paskui, beje, turėjo jos ieškoti ant žemės, o Karlas privalėjo jam padėti, pagaliau Karlas ją rado po Bruneldos vežimėliu. Studentas ir Karlas, žinoma, atsisveikino daug paprasčiau, jie padavė viens kitam rankas ir išreiškė įsitikinimą, kad kada nors dar susitiks ir kad bent jau vienas iš jų — studentas sakė, kad Karlas, Karlas, kad studentas — ko nors garbinga pasieks, kol kas, deja, dar negalėjo tuo pasigirti. Po to Karlas narsiai čiupo vežimėlio rankeną ir išstūmė Bruneldą pro vartus. Studentas ilgai žiūrėjo jiems pavymui, kol jie dar buvo matyti, ir mojo skepeta. Karlas dažnai atsigręžęs linkčiojo, ir Brunelda mielai būtų atsigręžusi, tačiau tokie judesiai ją pernelyg vargino. Kad leistų jai paskutinįsyk atsisveikinti, Karlas gatvės gale apsuko vežimėlį ratu, jog ir Brunelda matytų studentą, kuris ta proga ėmė ypač energingai moti skepeta.

O paskui Karlas pasakė, kad dabar jiems jau nevalia daugiau stoviniuoti, kelias esąs tolimas, ir jie išvažiavę daug vėliau negu ketino. Iš tiesų vietomis jau buvo matyti vežimų ir, nors tik po vieną, žmonių, traukiančių į darbą. Karlas savo pastaba norėjo pasakyti tik tiek, ką jis iš tiesų pasakė, tačiau jautrioji Brunelda suprato kitaip ir visa apsigobė savo pilkąja skraiste. Karlas tam neprieštaravo; pilkai uždengtas vežimėlis labai krito į akis, tačiau nepalyginamai mažiau negu su neuždengta Brunelda. Jis važiavo labai atsargiai; prieš pasukdamas už kampo apžiūrėdavo kitą gatvę, netgi palikdavo, jeigu atrodė reikalinga, vežimėlį ir vienas paeidavo kelis žingsnius į priekį, numatęs kokį nors, galimas daiktas, nemalonų susitikimą, palaukdavo, kol jo bus galima išvengti, arba net įsukdavo visai kiton gatvėn, bet net ir tada, kadangi iš anksto buvo išstudijavęs visus įmanomus kelius, nedarydavo pernelyg didelio lanksto. Kas be ko, pasitaikydavo kliūčių, kurių galėjo tikėtis, tačiau atskirai nebuvo įmanoma numatyti. Taip staiga vienoje gatvėje, truputį kylančioje į viršų, toli apžvelgiamoje ir, laimė, visiškai tuščioje — privalumas, kurį Karlas stengėsi išnaudoti ypač skubėdamas, — iš tamsaus vienų vartų kampo išėjo policininkas ir paklausė Karlo, ką gi jis vežąs taip rūpestingai uždengtame vežimėlyje. Kad ir kaip rūsčiai žvelgė į Karlą, vis dėlto neiškentęs šyptelėjo, kai pakėlė apklotą ir pamatė įšutusį, išsigandusį Bruneldos veidą.

— Ką? — tarė jis. — Aš maniau, kad tu veži dešimt maišų bulvių, o čia viena vienintelė poniutė? Kurgi jūs važiuojate? Kas jūs tokie?

Brunelda net nedrįso žvilgtelėti į policininką ir tik dirsčiojo į Karlą aiškiai manydama, kad net jis nesugebės jos išgelbėti. Bet Karlas jau turėjo patirties su policininkais, viskas jam neatrodė labai pavojinga.

— Parodykite gi, panele, — tarė jis, — tą raštą, kurį esate gavusi.

— Ak taip, — susizgribo Brunelda ir ėmė taip beviltiškai ieškoti, kad iš tiesų galėjo pasirodyti įtartina.

— Panelė, — tarė policininkas su neabejotina ironija, — rašto neras.

— O, — ramiai pasakė Karlas, — ji tikrai jį turi, tiktai kažkur nudėjo.

Ir ėmė pats ieškoti ir iš tiesų parodė radęs už Bruneldos nugaros.

Policininkas į jį tik probėgšmais dirstelėjo.

— Ak štai kas, — pasakė policininkas šypsodamasis. — Tai tokia panelė yra panelė? O jūs, mažyli, užsiimate tarpininkavimu ir pristatymu? Ar jau išties negalite rasti geresnio užsiėmimo?

Karlas tiktai trūktelėjo pečiais, policininkai visuomet kiša nosį ten, kur jiems nereikia.

— Na, laimingos kelionės, — pasakė policininkas, nesulaukęs atsakymo.

Policininkas ištarė tai su panieka, užtat Karlas neatsisveikinęs nuvažiavo toliau, policijos panieka buvo geriau negu jos dėmesys.

Netrukus jo laukė, ko gero, dar nemalonesnis susitikimas. Mat prie jo prikibo vienas vyras, stūmęs vežimėlį su dideliais pieno bidonais ir be galo norėjęs sužinoti, kas yra Karlo vežimėlyje po pilka marška. Neatrodė, kad jam pakeliui su Karlu, bet jis vis tiek neatstojo nuo jo, kad ir kaip netikėtai Karlas sukinėjo į šalis. Iš pradžių jis tenkinosi šūksniais, tokiais kaip: „Tu, matyt, sunkiai veži!“ arba „Tu prastai pasikrovęs, nuo viršaus tuoj ims kristi!“ O vėliau tiesiai paklausė:

— Ką gi ten turi po ta marška?

Karlas atsakė:

— O kas tau rūpi?

Bet kad nuo to vyriškiui dar labiau sukilo smalsumas, galop pridūrė:

— Ten obuoliai.

— Tiek obuolių! — nusistebėjo vyras ir nesiliovė to kartojęs. — Tai visas derlius! — pasakė jis paskui.

— Na, taip, — patvirtino Karlas.

Bet ar kad netikėjo Karlu, ar kad norėjo jį papykdyti, vis neatstojo nuo jo, ėmė — važiuojant — tarsi juokais siekti marškos ir galop ją net tampyti. Kaip, matyt, sunku buvo Bruneldai! Dėl jos Karlas nenorėjo su tuo vyru vaidytis ir įsuko į pirmus atvirus vartus, tarsi kaip tik ten jie būtų važiavę.

— Čia mano namai, — pasakė jis. — Ačiū už tai, kad palydėjote.

Vyras nustebęs sustojo priešais vartus ir ėmė lydėti akimis Karlą, kuris ramiai važiavo pirmyn, jeigu kas, pasiryžęs pervažiuoti visą kiemą. Vyras negalėjo daugiau abejoti, bet kad iki galo parodytų savo bjaurumą, paliko vežimėlį, ant galų pirštų pasivijo Karlą ir taip smarkiai timptelėjo maršką, kad vos neapnuogino Bruneldos veido.

— Kad tavo obuoliai prasivėdintų, — pasakė jis ir nubėgo atgal. Karlas ir su tuo susitaikstė, nes dabar jau galutinai nusikratė to vyro. Jis paskui nustūmė vežimėlį į vieną kiemo kampą, kur stovėjo kelios didelės tuščios dėžės, už jų norėjo pasakyti kelis paguodos žodžius už marškos besislepiančiai Bruneldai. Bet turėjo ilgai ją raminti, nes ji buvo visa ašarota ir labai rimtai jį maldavo čia, už dėžių, prabūti visą dieną ir tiktai naktį važiuoti toliau. Galbūt jis vienas nebūtų įstengęs jos įtikinti, kaip tai kvaila, tik staiga kitame gale dėžių krūvos kažkas su baisiu, tuščiame kieme nuaidėjusiu triukšmu numetė tuščią dėžę ant žemės ir taip išgąsdino Bruneldą, kad ji, daugiau neištarusi nė žodžio, užsitraukė maršką ir, matyt, apsidžiaugė, kad Karlas, ilgai negalvojęs, tuojau pradėjo važiuoti.

Gatvės dabar darėsi vis gyvesnės, tačiau vežimėlis nekėlė tokio didelio susidomėjimo kaip Karlas bijojo. Galbūt išvis būtų buvę protingiau važiuoti kitu metu. Jeigu kada nors vėl reikės, Karlas ją ketino gabenti per pietus. Daugiau nepatyręs didesnių trukdymų jis pagaliau įsuko į siaurą tamsią gatvelę, kurioje buvo įmonė Nr.25. Prie durų stovėjo žvairuojantis valdytojas su laikrodžiu rankoje.

— Tu visuomet taip vėluoji? — paklausė jis.

— Buvo visokių kliūčių, — atsakė Karlas.

— Jų, žinia, visuomet būna, — tarė valdytojas. — Bet šiuose namuose tai ne pasiteisinimas. Įsidėk tai galvon!

Tokių kalbų Karlas beveik nebeklausė, kiekvienas naudojosi savo galia ir plūdo žemesnįjį. Pripratus jos skambėjo ne kitaip kaip tolygūs laikrodžio dūžiai. Tačiau paskui, kai įstūmė vežimėlį į priemenę, jį išgąsdino ten buvusi nešvara, kurios apskritai ir tikėjosi. Ji, gerai įsižiūrėjus, nebuvo apčiuopiama. Akmeninės priemenės grindys buvo švariai iššluotos, sienų tapyba nesena, dirbtinės palmės tiktai truputį dulkėtos ir vis dėlto viskas buvo riebaluota ir atkaru, atrodė, jog viskuo čia buvo naudotasi ne taip kaip reikia ir joks valymas nebegali padėti. Karlas, kur nors atėjęs, mėgo pagalvoti, ką čia galima būtų pagerinti ir koks džiaugsmas būtų tuojau pasiraitoti rankoves, nepaisant to, koks galbūt didžiulis lauktų darbas. Tačiau čia jis nežinojo, ko reikėtų griebtis. Jis lėtai nuėmė nuo Bruneldos maršką.

— Sveika atvykusi, panele, — maivydamasis pasakė valdytojas, buvo aišku, kad Brunelda jam patiko. Kai tik tai pastebėjo Brunelda, ji jau žinojo, Karlo džiaugsmui, kaip tuo pasinaudoti. Visos pastarųjų valandų baimės išsisklaidė kaip nebuvusios.

PASKUTINIS SKYRIUS Oklahomos gamtos teatras

Ties vienu gatvės kampu Karlas pamatė plakatą su tokiu užrašu: „Kleitono lenktynių aikštėje šiandien nuo šešių valandų ryto iki vidurnakčio bus renkamas personalas Oklahomos teatrui! Didysis Oklahomos teatras kviečia jus! Kviečia tik šiandien, tik kartą! Kas dabar praleis progą, praleis ją amžiams! Kas galvoja apie savo ateitį, turi būti su mumis! Mums tinka kiekvienas! Kas nori būti menininkas, teateinie! Mūsų teatras toks, kur tinka kiekvienas, kiekvienam atsiras vieta! Kas nusprendė būti su mumis, tą mes jau dabar sveikiname! Bet skubėkite, kad iki vidurnakčio spėtumėte. Dvyliktą valandą viskas bus užrakinta ir daugiau nebeatidaryta. Tebus prakeiktas tas, kuris mumis netiki! Pirmyn į Kleitoną!“

Priešais plakatą, tiesa, stovėjo daug žmonių, tačiau jis, rodės, nedaug kam kėlė susižavėjimą. Plakatų buvo tiek daug, plakatais niekas nebetikėjo, o tas plakatas buvo dar neįtikimesnis negu paprastai. Bet svarbiausia turėjo didelį trūkumą, jame nebuvo nė žodelio apie užmokestį. Jeigu jis būtų buvęs bent kiek vertas dėmesio, plakate tikrai būtų paminėtas; labiausiai viliojantis dalykas nebūtų buvęs pamirštas. Tapti menininku nenorėjo niekas, bet, matyt, kiekvienas norėjo būti atlygintas už darbą.

Tačiau Karlas įžvelgė plakate didelę vilionę. „Mums tinka kiekvienas“, buvo ten parašyta. Kiekvienas, taigi ir Karlas. Viskas, ką jis ligtol buvo padaręs, buvo pamiršta, niekas nesiruošė jam priekaištauti. Jis galėjo kreiptis dėl darbo, kuris nebuvo gėdingas, į jį buvo netgi oficialiai kviečiama! Ir taip pat oficialiai buvo žadama, kad jis bus priimtas. Jam nieko geresnio ir nereikėjo, jis norėjo pagaliau pradėti padorią tarnybą, ir tada galbūt sugebės parodyti, ką gali. Tegu visos pagyros, surašytos plakate, bus melas, tegu didysis Oklahomos teatras bus mažas keliaujantis cirkas, jis samdė žmones, ir to užteko. Karlas neskaitė plakato antrusyk, bet vėl susirado sakinį: „Mums tinka kiekvienas“. Iš pradžių manė pėsčiomis eiti į Kleitoną, tačiau jam būtų reikėję sunkiai žygiuoti tris valandas ir tada, ko gero, būtų vien spėjęs sužinoti, kad jau visos turimos vietos užimtos. Pasak plakato, priimamų žmonių skaičius, tiesa, buvo neribotas, tačiau jie visuomet būdavo taip surašomi. Karlas suprato, kad jam reikia arba atsisakyti vietos, arba važiuoti. Jis perskaičiavo pinigus, jei ne ta kelionė, jų būtų užtekę aštuonioms dienoms. Jis stumdė ant delno smulkias monetas. Vienas ponas, stebėjęs jį, paplojo per petį ir pasakė:

— Sėkmės keliaujant į Kleitoną.

Karlas linktelėjo ir skaičiavo toliau. Tačiau jis greit pasiryžo, atskyrė kelionei reikalingus pinigus ir nubėgo į požeminio geležinkelio stotį. Išlipęs Kleitone, tuojau išgirdo daugelio trimitų garsus. Jie buvo be jokios tvarkos, trimitai buvo nesuderinti, kiekvienas tūtavo kas sau. Tačiau Karlo tai netrikdė, tatai jam dargi patvirtino, kad Oklahomos teatras yra didelis. Bet kai jis išėjo iš stoties ir apžvelgė priešais plytinčią aikštę, tai pasirodė, kad viskas daug didesnio masto negu galėjo įsivaizduoti ir jis nesuprato, kaip įstaiga, vien rinkdamasi personalą, gali ryžtis tokioms išlaidoms. Priešais įėjimą į lenktynių aikštę buvo pastatyta ilga žema pakyla, ant kurios šimtai moterų, apsirengusių baltais angelais su dideliais sparnais ant nugaros, pūtė ilgus auksu blizgančius trimitus. Tačiau jos stovėjo ne ant pačios pakylos, o kiekviena ant atskiro postamento, kurių nebuvo matyti, nes juos dengė ilgi plevėsuojantys angelų apdarai. Kadangi postamentai buvo labai aukšti, galbūt net iki dviejų metrų, tai moterys atrodė milžiniškos, tiktai mažos galvos truputį gadino įspūdį, palaidi plaukai taip pat atrodė per trumpi ir beveik juokingai kabojo šonuose tarp didelių sparnų. Vengiant monotonijos postamentai buvo nevienodo dydžio; pasitaikydavo visai žemų moterų, ne ką aukštesnių už normalias, bet šalia jų kitos buvo iškilusios į tokį aukštį, kad papūtus menkiausiam vėjo gūsiui dėl jų darėsi baisu. Ir visos tos moterys pūtė trimitus. Žiūrovų buvo nedaug. Maži, palyginti su didelėmis muzikantėmis, vyrukai, jų buvo gal dešimt, vaikštinėjo palei pakylą šen ir ten ir dirsčiojo iš apačios į moteris. Jie rodė viens kitam tą ar kitą, bet neatrodė, kad ketina stoti į teatrą. Vienas vienintelis pagyvenęs vyras stovėjo truputį atokiau. Jis buvo atsigabenęs žmoną ir vaiką vežimėlyje. Žmona viena ranka laikė vežimėlį, kita rėmėsi į vyro pečius. Jie, tiesa, gėrėjosi muzika, tačiau buvo matyti, kad yra nusivylę. Turbūt irgi tikėjosi rasti darbą, tačiau trimitavimas juos trikdė. Karlas jautėsi taip pat. Jis priėjo prie to vyriškio, truputį pasiklausė trimitų ir pasakė:

— Juk čia priimama į Oklahomos teatrą, ar ne?

— Aš irgi taip manau, — pasakė vyras, — bet mes čia laukiam jau valandą ir tegirdėjom vien trimitus. Niekur nematyti plakato, niekas nešaukia, nėra nieko, ko galėtum pasiklausti.

Karlas pasakė:

— Matyt, laukia, kol susirinks daugiau žmonių. Jų čia išties dar labai mažai.

— Gali būti, — tarė vyras, ir jie vėl tylėjo. Be to, per trimitų triukšmą buvo sunku ką nors suprasti. Paskui moteris kažką pašnibždėjo savo vyrui, tas linktelėjo, ir ji tuoj šūktelėjo Karlui:

— Ar jūs negalėtumėte pereiti per lenktynių aikštę ir paklausti, kur bus priiminėjama?

— Gerai, — sutiko Karlas, — bet man reikės eiti per pakylą, tarp angelų.

— Ar tai taip sunku? — paklausė moteris.

Jai atrodė, kad Karlui nesunku bus nueiti, bet savo vyro siųsti nenorėjo.

— Ne, — sutiko Karlas, — aš nueisiu.

— Jūs labai paslaugus, — pasakė moteris ir sykiu su vyru paspaudė Karlui ranką.

Vyrukai subėgo krūvon iš arti pasižiūrėti, kaip Karlas lips per pakylą. Atrodė, lyg moterys, sveikindamos pirmąjį darbo ieškotoją, būtų ėmusios pūsti garsiau. O tos, pro kurių postamentus Karlas ėjo, net atitraukė nuo bumų trimitus ir pasilenkė į šoną, sekdamos jo kelią. Karlas kitame pakylos gale matė šen ir ten neramiai vaikštinėjantį vyrą, kuris, matyt, tik ir laukė žmonių, kad suteiktų jiems norimą informaciją. Karlas jau norėjo eiti prie jo, kai išgirdo, kaip kažkas iš viršaus kreipėsi vardu:

— Karlai! — pašaukė angelas.

Karlas pakėlė galvą ir ėmė maloniai nustebintas juoktis. Tai buvo Fani.

— Fani! — sušuko jis ir pamojo ranka.

— Eikš čionai! — pašaukė Fani. — Negi praeisi pro mane!

Ir ji praskleidė pridurkus, atidengdama postamentą ir viršun vedančius siaurus laiptus.

— Ar galima užlipti? — paklausė Karlas.

— Kas gi mums uždraus paspausti viens kitam ranką! — sušuko Fani ir piktai apsidairė aplink, tarsi kažkas jau būtų ėjęs drausti. O Karlas jau bėgo laiptais.

— Lėčiau! — sušuko Fani. — Nugriausi postamentą! — Bet nieko neatsitiko, Karlas laimingai užlipo iki pat viršaus. — Tu tik žiūrėk, — pasakė Fani jiems pasisveikinus, — tu tik žiūrėk, kokį darbą aš gavau.

— Puiku, — tarė Karlas ir apsidairė. Visos moterys aplink jau buvo pastebėjusios Karlą ir dabar kikeno.

— Tu beveik aukščiausia, — pasakė Karlas ir ištiesė ranką, matuodamas kitų aukštį.

— Aš tave iškart pamačiau, — pasakė Fani, — kai atėjai iš stoties, bet esu, deja, paskutinėje eilėje, manęs nematyt, o šaukti negalėjau. Aš, tiesa, labai garsiai trimitavau, tačiau tu manęs nepažinai.

— Visos jūs prastai trimituojat, — pasakė Karlas, — duok man papūsti.

— Pūsk, — pasakė Fani ir padavė jam trimitą, — bet nesugadink choro, nes mane atleis iš darbo.

Karlas ėmė pūsti; jis manė, kad trimitas prasto darbo, skirtas vien kelti triukšmą, bet pasirodė, kad juo galima išgauti beveik viską. Jeigu visi trimitai tokie, tai jais buvo smarkiai piktnaudžiaujama. Karlas, nekreipdamas dėmesio į kitų keliamą triukšmą, ėmė iš visų plaučių pūsti kažkada smuklėje girdėtą dainą. Jis džiaugėsi sutikęs seną draugę ir kad gali čia, išskirtas iš kitų, pūsti trimitą ir kad netrukus galbūt gaus darbą. Daugelis moterų nustojo groti ir ėmė klausytis; kai jis staiga baigė, grojo gal pusė trimitų, ir tiktai pamažu triukšmas vėl įsisiūbavo kaip anksčiau.

— Tu tikras menininkas, — pasakė Fani, kai Karlas jai atidavė trimitą. — Prašykis į trimitininkus.

— Ar vyrai irgi priimami? — paklausė Karlas.

— Taip, — atsakė Fani, — mes pūčiam dvi valandas. Paskui mus pakeičia velniais apsirengę vyrai. Pusė pučia, pusė būgnija. Būna labai gražu, ir apskritai visos dekoracijos labai brangios. Argi mūsų drabužiai negražūs? O sparnai? — Ji pasižiūrėjo žemyn.

— Manai, — paklausė Karlas, — kad ir aš gausiu vietą?

— Žinoma, — atsakė Fani, — tai didžiausias pasaulyje teatras. Kaip gerai, kad mes vėl kartu. Beje, svarbu, kokią vietą gausi. Gali būti, kad mudu, nors ir būsim abu priimti, visai net nesimatysim.

— Negi jis iš tiesų toks didelis? — paklausė Karlas.

— Tai didžiausias pasaulyje teatras, — darsyk pakartojo Fani, — aš jo, tiesa, pati dar nemačiau, bet kai kurios mano kolegės, jau buvusios Oklahomoje, sako, kad jis beveik beribis.

— Tačiau atėjo labai nedaug žmonių, — pasakė Karlas ir parodė žemyn į vyrukus ir negausią šeimą.

— Tas tiesa, — tarė Fani. — Bet nepamiršk, kad mes visuose miestuose priiminėjame žmones, kad mūsų reklamos trupė nuolatos keliauja ir kad yra dar daug tokių trupių.

— Argi teatras dar neatidarytas? — paklausė Karlas.

— O taip, — atsakė Fani, — tai senas teatras, bet jis nuolatos plečiamas.

— Aš stebiuosi, — tarė Karlas, — kad į jį nesiveržia daugiau žmonių.

— Taip, — sutiko Fani, — tai keista.

— Galbūt, — pasakė Karlas, — visi tie angelai ir velniai juos labiau atbaido negu traukia.

— Šit kaip tau atrodo, — tarė Fani. — Tačiau gali būti. Pasakyk tai mūsų vadovui, galbūt jam tuo padėsi.

— Kur jis? — paklausė Karlas.

— Lenktynių vietoje, — atsakė Fani, — teisėjo tribūnoje.

— Ir tai mane stebina, — tarė Karlas. — Kodėl priėmimas vyksta lenktynių aikštėje?

— Taip, — atsakė Fani, — mes visur darome viską, kad galėtume priimti visus. O lenktynių aikštėje daug vietos. Visuose miestuose, kur vyksta statymai, įrengtos priėmimo kontoros. Sako, kad jų yra du šimtai.

— Betgi, — sušuko Karlas, — ar Oklahomos teatras turi tokių didelių pajamų, kad galėtų išlaikyti tokias reklamos trupes?

— Kas gi mums rūpi? — atsakė Fani. — Dabar eik, Karlai, kad viską suspėtum, o man reikia vėl pūsti. Šiaip ar taip, pasistenk gauti darbą šioje trupėje ir iškart ateik man tai pasakyti. Žinok, kad aš labai nerimaudama to lauksiu.

Ji paspaudė jam ranką, perspėjo, kad būtų atsargus lipdamas žemyn, vėl prisidėjo trimitą prie lūpų, bet nepūtė tol, kol neįsitikino, kad Karlas saugiai nusileido ant žemės. Karlas vėl uždangstė jos pridurkais laiptus, kaip anksčiau buvo, Fani padėkojo linktelėdama galvą, ir Karlas, svarstydamas ką tik girdėta iš visų pusių, nuėjo prie vyro, kuris jau buvo pastebėjęs Karlą viršuje prie Fani ir prisiartinęs prie postamento, kad jo palauktų.

— Jūs norite pas mus dirbti? — paklausė vyras. — Aš esu šios trupės personalo viršininkas ir sveikinu jus atvykus.

Jis tarsi iš mandagumo stovėjo nuolatos truputį palinkęs į priekį, trypčiojo vietoje ir žaidė savo laikrodžio grandinėle.

— Ačiū, — atsakė Karlas, — aš perskaičiau jūsų kompanijos plakatą ir prisistačiau, kaip ten buvo sakyta.

— Labai teisingai, — pasakė vyras, — deja, čia ne kiekvienas taip teisingai elgiasi.

Karlas pamanė, kad dabar galbūt galėtų atkreipti to vyro dėmesį į tai, kad reklamos trupės vilionės, ko gero, neveikia kaip tik dėl savo prašmatnumo. Tačiau nieko nepasakė, nes tas vyras visai nebuvo trupės vadovas, be to, nelabai patartina, kad jis, visai dar nepriimtas, iškart imtų patarinėti. Tad tik tiek tepasakė:

— Tenai, toj pusėj, laukia dar vienas, norįs gauti darbo, jis mane čionai atsiuntė. Ar galiu jį atvesti?

— Žinoma, — atsakė vyras, — kuo daugiau ateis, tuo geriau.

— Jis su žmona ir mažu vaiku vežimėlyje. Ar ir jie tegu ateina?

— Žinoma, — atsakė vyras ir, rodės, šyptelėjo iš Karlo abejonių. — Mums visi gali praversti.

— Aš tuoj grįšiu, — pasakė Karlas ir vėl nubėgo prie pakylos krašto. Jis pamojo vyrui su žmona ir šūktelėjo, kad visi ateitų. Padėjo užkelti vežimėlį ant pakylos, ir jie nuėjo kartu. Vyrukai, tai pamatę, pasitarė tarpusavyje, paskui lėtai, ligi pat paskutinės akimirkos dvejodami, susikišę rankas į kišenes, užlipo ant pakylos ir galop nusekė paskui Karlą ir šeimą. Iš metro stoties pastato kaip tik išėjo nauji keleiviai, kurie, išvydę pakylą su angelais, stebėdamiesi ėmė kilnoti į viršų rankas. Atrodė, jog dabar jau bus daugiau pretendentų į darbą. Karlas labai džiaugėsi prisistatęs taip anksti, galbūt pats pirmas, vyras su žmona baugščiai gūžėsi ir vis klausinėjo, ar dideli reikalavimai keliami pretendentui. Karlas aiškino, kad jis dar nieko tikra nežino, tačiau jam išties susidaręs įspūdis, kad bus priimtas kiekvienas be išimties. Jis manė, kad nėra ko jaudintis. Personalo viršininkas jau ėjo jiems priešais, buvo labai patenkintas, kad tiek daug atvyko, trynė rankas, sveikino kiekvieną linktelėjimu ir statė visus į eilę. Karlas buvo pirmas, paskui vyras su žmona ir tiktai tada kiti. Kai jie visi sustojo — vyrukai iš pradžių be tvarkos grūdosi ir šiek tiek truko, kol jie nusiramino, — personalo viršininkas, trimitams nutilus, pasakė:

— Aš jus sveikinu Oklahomos teatro vardu. Jūs atvykote anksti (tačiau jau buvo beveik pietūs), grūstis dar nelabai didelė, todėl jūsų priėjimo formalumai bus greit sutvarkyti. Jūs, žinoma, visi turite asmens liudijimus.

Vyrukai tuojau išsitraukė iš kišenių kažkokius popierius ir ėmė jais mojuoti, rodydami personalo viršininkui, vyras kumštelėjo žmoną, kuri iš po vežimėlio matraco ištraukė visą ryšulį dokumentų. Tuo tarpu Karlas neturėjo jokių. Ar tai galėjo būti kliūtis priėmimui? Iš patirties jis jau žinojo, kad tokios instrukcijos, parodžius truputį ryžto, lengvai apeinamos. Tai nėra neįmanoma. Personalo viršininkas apžvelgė eilę, įsitikino, kad visi turi dokumentus, ir kad Karlas pakėlė ranką, tiesa, tuščią, pamanė, kad ir čia tvarka.

— Gerai, — pasakė po to personalo viršininkas ir pamojo vyrukams, kurie iškart kišo savo dokumentus, — dabar dokumentai bus patikrinti priėmimo skyriuose. Kaip jau žinote iš mūsų plakato, mums tinka kiekvienas. Bet mes, aišku, turime žinoti, ką jūs lig šiol dirbote, kad kiekvieną galėtume paskirti teisingon vieton, kur jis galėtų pritaikyti savo sugebėjimus.

„Argi čia teatras“, — suabejojo Karlas, labai atidžiai klausydamasis.

— Todėl, — kalbėjo toliau personalo viršininkas, — bukmekerių būdose mes įrengėme priėmimo skyrius, kiekvienai profesijų grupei kitą. Taigi kiekvienas dabar man pasakys savo profesiją, šeima eis į vyro priėmimo skyrių. Aš paskui jus išvedžiosiu po skyrius, kur iš pradžių specialistų bus patikrinti jūsų dokumentai, o paskui žinios, tas egzaminas bus labai trumpas, niekas neturi bijoti. Tenai jūs iškart būsit priimti ir gausit tolesnius nurodymus. Taigi pradedam. Šitas, pirmas skyrius, kaip jau sako užrašas, skirtas inžinieriams. Gal tarp jūsų yra inžinierius?

Karlas prisistatė kaip toks. Jis manė, kad kaip tik todėl, jog neturi dokumentų, turi stengtis kuo greičiau sutvarkyti formalumus, šiokią tokią teisę taip prisistatyti jis vis dėlto turėjo, nes norėjo tapti inžinieriumi. Bet kai vyrukai pamatė, kad Karlas prisistatė inžinieriumi, tai ir jie iš pavydo prisistatė; visi lig vieno. Personalo viršininkas išsitiesė ir paklausė jų:

— Jūs esate inžinieriai?

Tada jie lėtai nuleido rankas, o Karlas toliau laikėsi savo. Personalo viršininkas, tiesa, dirstelėjo į jį netikėdamas, nes Karlas jam atrodė pernelyg prastai apsirengęs ir pernelyg jaunas, kad galėtų būti inžinierius, bet nieko nepasakė, galbūt iš dėkingumo, kad Karlas jam, bent jau jis taip manė, atvedė pretendentus. Jis tik parodė ranka į skyrių, ir Karlas nuėjo, o personalo viršininkas atsigręžė į kitus.

Inžinierių skyriuje abipus stačiakampio pulto sėdėjo du ponai ir lygino du didelius sąrašus, gulinčius prieš juos. Vienas skaitė, kitas braukinėjo savo sąraše perskaitytas pavardes. Kai Karlas pasisveikinęs priėjo prie jų, jie tuojau padėjo į šalį sąrašus ir ėmėsi didelių knygų, kurias iškart atsivertė.

Vienas, matyt, tiktai raštininkas, pasakė:

— Prašau parodyti savo dokumentus.

— Aš jų, deja, neturiu pasiėmęs, — atsakė Karlas.

— Jis neturi jų pasiėmęs, — pasakė raštininkas kitam ponui ir tuojau užrašė atsakymą knygon.

— Jūs esate inžinierius? — paklausė tada kitas, kuris, atrodo, buvo kanceliarijos viršininkas.

— Dar ne, — greitai atsakė Karlas, — bet...

— Užteks, — dar greičiau pasakė ponas, — tada jūs neteisingai kreipiatės. Prašau teisingai perskaityti užrašą.

Karlas sukando dantis, ponas, matyt, tai pastebėjo, nes pasakė:

— Nėra ko nerimauti. Mums visi reikalingi.

Ir jis pamojo vienam iš tarnų, be darbo vaikštinėjusių tarp barjerų:

— Nuveskite tą poną į skyrių žmonėms su techninėmis žiniomis.

Tarnas suprato įsakymą pažodžiui ir paėmė Karlą už rankos. Jie nuėjo tarp būdų, vienoje Karlas pamatė vyruką, jau priimtą ir spaudžiantį tenai ponams rankas. Skyriuje, į kurį buvo atvestas Karlas, viskas, kaip jis ir tikėjosi, vyko panašiai kaip ir pirmajame. Tiktai iš čia, išgirdę, kad jis lankęs vidurinę mokyklą, jį pasiuntė į skyrių buvusiems vidurinių mokyklų moksleiviams. O kai Karlas tenai pasakė, kad jis lankęs Europos vidurinę, ir tenai jam buvo pasakyta, kad neteisingai atėjo, ir liepė jį nuvesti į Europos vidurines lankiusiųjų skyrių. Tai buvo esanti pačiame krašte būda, ne tik mažesnė, bet ir žemesnė už visas kitas. Tarnas, atvedęs jį tenai, pyko, kad reikėjo taip toli eiti ir dėl daugelio vaikščiojimų, dėl kurių, jo nuomone, buvo kaltas vien Karlas. Jis daugiau nelaukė, kol baigsis klausimai, ir iškart pabėgo. Tas skyrius, matyt, buvo paskutinis. Kai Karlas pamatė jo viršininką, jį beveik išgąsdino jo panašumas su profesoriumi, turbūt ir dabar tebedėstančiu namie realinėje mokykloje. Beje, panašumas, kaip greit paaiškėjo, buvo tik dalinis; tačiau ant plačios nosies užkabinti akiniai, šviesi kaip parodai prižiūrima barzda, švelniai išlenkta nugara ir vis netikėtai pratrūkstantis skardus balsas Karlą kurį laiką stulbino. Laimė, jam nereikėjo labai susikaupti, nes čia viskas buvo paprasčiau negu kituose skyriuose. Tiesa, ir čia buvo užrašyta, kad jis neturi asmenį patvirtinančių dokumentų, ir skyriaus viršininkas pavadino tai nepateisinamu apsileidimu, bet raštininkas, buvęs čia viršesnis, greitai su tuo susitaikė ir po kelių trumpų viršininko klausimų, kai tas kaip tik ruošėsi užduoti ilgesnį, pareiškė, kad Karlas jau priimtas. Viršininkas išsižiojęs atsigręžė į raštininką, tačiau tas tik numojo ranka, pasakė: „Priimtas“ ir tuojau įrašė sprendimą į knygą. Matyt, raštininkui atrodė, kad būti vidurinės mokyklos mokiniu iš Europos jau ir taip pakankamai gėdinga, kad kiekvienu, kuris tai tvirtina, galima be niekur nieko tikėti. Karlas savo ruožtu dėl to nė kiek nepyko, jis priėjo prie jo ir norėjo padėkoti. Dar truputį užtruko, kai buvo paklaustas pavardės. Jis atsakė ne iškart, jam buvo nedrąsu sakyti savo tikrąją pavardę ir ją užsirašyti. Kai tiktai jis čia gaus kad ir menkiausias pareigas ir be priekaištų jas vykdys, tada tegu sužinos jo tikrąją pavardę, o dabar ne; per ilgai jis ją slėpė, kad iškart išduotų. Todėl pasakė, kadangi tą akimirką niekas daugiau neatėjo galvon, pravardę iš paskutinio savo darbo:

— Negro.

— Negro? — paklausė viršininkas, pasuko galvą ir nutaisė tokią miną, lyg dabar Karlas būtų pasakęs neįtikimiausią dalyką. Ir raštininkas valandėlę tiriamai žiūrėjo į Karlą, bet paskui pakartojo „Negro“ ir užrašė knygon.

— Tikiuosi, jog jūs neparašėt „Negro?“ — užsipuolė jį viršininkas.

— Taip, Negro, — ramiai atsakė raštininkas, ir mostelėjo ranka, lyg duodamas ženklą viršininkui atlikti visa kita. Šis prisivertęs atsistojo ir pasakė:

— Taigi jūs esate priimtas į Oklahomos teatrą, — bet toliau užsikirto, nes negalėjo eiti prieš savo sąžinę, atsisėdo ir pasakė: — Jo pavardė ne Negro.

Raštininkas pakėlė į viršų antakius, pats atsistojo ir pasakė:

— Tuomet aš jums pranešu, kad esate priimtas į Oklahomos teatrą ir kad dabar būsite pristatytas savo vadovui.

Vėl buvo pakviestas tarnas, kuris nuvedė Karlą prie teisėjų tribūnos.

Apačioje palei laiptus Karlas pamatė vaikišką vežimėlį ir kaip tik žemyn lipančius vyrą su žmona, kuri nešėsi vaiką.

— Jūs priimtas? — paklausė vyras, jis buvo daug gyvesnis negu pirma, ir žmona šypsodamasi dirstelėjo per jo petį. Kai Karlas atsakė, kad esąs priimtas ir einąs prisistatyti, vyras pasakė:

— Tada aš jus sveikinu. Ir mes priimti. Atrodo, kad čia gera įstaiga, kas be ko, iškart negali visko suprasti, bet visur taip yra.

Jie dar pasakė viens kitam „Iki pasimatymo“, ir Karlas ėmė kopti į tribūną. Jis ėjo lėtai, nes nedidelė patalpa viršuje, rodės, buvo perpildyta žmonių, jis nenorėjo grūstis. Karlas net sustojo ir apžvelgė didelę lenktynių aikštę, visose pusėse nusidriekusią iki pat tolumoje dunksančių miškų. Jis užsinorėjo kada nors pamatyti arklių lenktynes, Amerikoje dar nesyk nebuvo ištaikęs tam progos. Europoje, būdamas mažas, kartą nuvažiavo su tėvais į lenktynes, tačiau prisiminė tik tiek, kad motina jį vis tampė už rankos tarp nenorinčių prasiskilti žmonių. Taigi iš tiesų dar nebuvo matęs lenktynių. Už jo ėmė dūgzti kažkoks mechanizmas, jis atsigręžė ir pamatė aparate, kur per lenktynes buvo skelbiamos nugalėtojų pavardės, į viršų kylantį tokį užrašą: „Pirklys Kala su žmona ir vaiku“. Taigi čia buvo pranešamos skyriuose priimtųjų pavardės.

Kaip tik gyvai tarpusavyje kalbėdamiesi, su pieštukais ir užrašais rankose laiptais žemyn nubėgo keli ponai, Karlas prisispaudė prie turėklų, kad juos praleistų, ir ėmė kopti į viršų, kadangi dabar tenai atsirado vietos. Viename mediniais turėklais aptvertos platformos kampe — atrodė, jog čia plokščias siauro bokšto stogas — padėjęs ištiestas rankas ant turėklų sėdėjo ponas su skersai krūtinės einančia plačia balto šilko juosta, kurioje buvo parašyta: „Dešimtos Oklahomos teatro reklaminės trupės vadovas“. Šalia jo ant stalelio stovėjo aiškiai ir per lenktynes naudojamas telefono aparatas, kuriuo vadovas, matyt, gaudavo visus reikiamus duomenis apie atskirą pretendentą dar prieš jam prisistatant, nes jis iš pradžių Karlo išvis nieko neklausė, tik pasakė vienam ponui, kuris, sukryžiavęs kojas, parėmęs ranka smakrą buvo pasilenkęs prie jo:

— Negro, vidurinės mokyklos mokinys iš Europos.

Ir tarsi jam žemai besilenkiantis Karlas visai daugiau nerūpėtų, pasižiūrėjo žemyn, ar kas nors dar neatlipa laiptais. O kad niekas nesirodė, tai tarpais klausėsi kito pono ir Karlo pokalbio, dairėsi, bet daugiau kiton lenktynių aikštės pusėn ir barbeno pirštais į turėklus. Jo švelnūs ir vis dėlto stiprūs, ilgi ir greitai judinami pirštai kartais atkreipdavo Karlo dėmesį, nors kitas ponas jį pakankamai aktyviai klausinėjo.

— Jūs prieš tai niekur nedirbote? — paklausė tas ponas iš pradžių. Šis klausimas, kaip ir beveik visi kiti jo klausimai, buvo labai paprastas, visiškai nepavojingas, be to, atsakymai nebuvo tikslinami papildomais klausimais; nepaisant to, ponas sugebėjo, tirdamas juos išplėtęs akis, palinkęs į priekį stebėdamas jų poveikį, klausydamas atsakymų nuleista ant krūtinės galva ir tarpais juos garsiai kartodamas, suteikti jiems ypatingą reikšmę, kurios negalėjai suvokti, tačiau jos nuojauta kėlė budrumą ir nedrąsą. Dažnai Karlas norėdavo atšaukti duotą atsakymą ir pakeisti jį kitu, galbūt palankesniu sau, bet vis susilaikydavo, nes žinojo, kokį prastą įspūdį daro toks mėtymasis ir koks nenuspėjamas būna tokių atsakymų poveikis. Be to, jis, rodės, jau buvo priimtas, ir tatai teikė jam pasitikėjimo.

Į klausimą, ar prieš tai buvo bedarbis, jis tiesiai atsakė „Taip“.

— O kokia buvo paskutinė jūsų darbo vieta? — paklausė po to ponas. Karlas jau norėjo atsakyti, bet ponas iškėlė smilių ir darsyk pakartojo: — Paskutinė!

Karlas jau buvo teisingai supratęs pirmąjį klausimą, nejučia papurtė galvą, tarsi kratydamasis paskutinės pastabos kaip klaidinančios, ir atsakė:

— Vienoje kontoroje.

Tai dar buvo tiesa, tačiau jeigu ponas norės sužinoti apie kontoros pobūdį, tai jis bus priverstas pameluoti. Tačiau ponas to nedarė ir vietoj to uždavė visiškai lengvą jokio melo nereikalaujantį klausimą:

— Ar buvote tenai patenkintas?

— Ne! — sušuko Karlas, beveik jį nutraukdamas. Dirstelėjęs į šoną Karlas pastebėjo, kad vadovas truputį šyptelėjo. Karlas pasigailėjo taip neapgalvotai atsakęs į paskutinį klausimą, tačiau jam taip magėjo šūktelėti „Ne!“, nes per visą savo paskutinės tarnybos laiką didžiausias jo noras buvo, kad koks nors pašalinis samdytojas kada nors įeitų ir duotų jam tokį klausimą. Tačiau jo atsakymas galėjo padiktuoti kitą blogybę, mat ponas dabar galėjo paklausti, kodėl jis nebuvo patenkintas. Vietoj to šis paklausė:

— Į kokią vietą manote esąs tinkamas?

Tame klausime išties galėjo slypėti spąstai, nes kam to klausti, jeigu Karlas jau buvo priimtas kaip artistas? Nors ir suvokdamas tai, jis negalėjo pareikšti jaučiąsis ypač tinkamas artisto profesijai. Todėl išsisuko nuo to klausimo ir atsakė, rizikuodamas pasirodyti esąs užsispyręs:

— Aš perskaičiau mieste plakatą ir atėjau, nes tenai buvo parašyta, kad jums tinka kiekvienas.

— Mes tai žinome, — tarė ponas ir nutilo, tuo parodydamas, kad laukia atsakymo į savo ankstesnį klausimą.

— Aš buvau priimtas kaip artistas, — pasakė Karlas svyruodamas, kad ponas suvoktų, į kokią keblią padėtį jį pastatė paskutiniu klausimu.

— Tas tiesa, — pasakė ponas ir vėl nutilo.

— Ne, — tarė Karlas, ir visos jo viltys gauti darbą susvyravo, — aš nežinau, ar tinku vaidinti teatre. Bet aš stengiuosi ir vykdysiu visus pavedimus.

Ponas atsigręžė į vadovą abu linktelėjo, Karlas, rodės, atsakė teisingai, jis vėl įgijo drąsos ir išsitiesęs ėmė laukti kito klausimo. Tas buvo toks:

— Ką jūs anksčiau norėjote studijuoti?

Ir kad tiksliau suformuluotų klausimą į tikslų formulavimą ponai labai kreipė dėmesį, — pridūrė:

— Aš turiu galvoje Europoje.

Čia jis atitraukė nuo smakro ranką ir silpnai ja mostelėjo, tarsi tuo pačiu norėdamas duoti suprasti, kaip toli ta Europa ir kokie nereikšmingi tenai kažkada turėti planai.

Karlas atsakė:

— Aš norėjau tapti inžinieriumi.

Tas atsakymas, tiesą jam nepatiko, buvo juokinga, visiškai suvokiant savo visą ligtolinę karjerą Amerikoje, dabar prisiminti seną norą tapti inžinieriumi — juk net Europoje iš to vargu ar kas būtų išėję, tačiau jis nežinojo, ką daugiau sakyti, ir atsakė taip.

Bet ponas pasižiūrėjo į jo atsakymą rimtai, kaip ir į viską rimtai žiūrėjo.

— Na, inžinieriumi, — tarė jis, — iškart, matyt, negalite tapti, bet galbūt kol kas jums tiktų atlikti kokius nors paprastesnius techninius darbus.

— Žinoma, — atsakė Karlas, jis buvo labai patenkintas, tiesa, priimdamas šį pasiūlymą iš artistų luomo buvo išstumtas į techninius darbininkus, bet iš tiesų manė, kad tame darbe galės geriau pasirodyti. Beje, jis nuolatos sau kartojo, kad svarbiausia ne pats darbas, o tai, jog kur nors išvis nuolatos įsitvirtins.

— Ar jūs pakankamai stiprus sunkiam darbui? — paklausė ponas.

Tada ponas pasivadino Karlą arčiau ir pačiupinėjo jo ranką.

— Tvirtas vyrukas, — pasakė jis paskui, pritraukęs Karlą už rankos prie vadovo. Vadovas šypsodamasis linktelėjo, padavė beveik nekeisdamas padėties Karlui ranką ir pasakė:

— Tai mes jau ir baigėm. Oklahomoje viskas bus darsyk patikrinta. Nepadarykite mūsų reklaminei trupei gėdos!

Karlas atsisveikindamas nusilenkė, jis paskui norėjo atsisveikinti ir su kitu ponu, tačiau tas jau vaikštinėjo, tarsi būtų viską padaręs, užvertęs galvą platforma. Karlui lipant žemyn, šone laiptų skelbimų lentoje nusidriekė užrašas:

— Negro, techninis darbininkas.

Kadangi viskas čia vyko tvarkingai, Karlas nebūtų per daug gailėjęsis, jeigu lentoje būtų buvusi parašyta tikroji jo pavardė. Viskas buvo netgi labai tvarkingai sureguliuota, nes laiptų papėdėje Karlo jau laukė tarnas, kuris jam užrišo ant rankos raištį. Kai Karlas pakėlė ranką norėdamas pažiūrėti, kas raištyje parašyta, rado tenai visiškai teisingą užrašą „Techninis darbininkas“.

Kad ir kur dabar reikėjo eiti, Karlas pirma vis dėlto norėjo pranešti Fani, kaip laimingai viskas baigėsi. Tačiau iš tarno, deja, sužinojo, kad angelai, kaip ir velniai, jau išvykę į kitą reklaminės trupės pasirodymo vietą kad tenai praneštų apie pasirodymą kitą dieną.

— Gaila, — tarė Karlas, tai buvo jo pirmas nusivylimas toje įstaigoje, — aš tarp angelų turėjau vieną pažįstamą.

— Jūs pamatysite ją Oklahomoje, — pasakė tarnas, — o dabar einam, jūs esate paskutinis.

Jis nuvedė Karlą palei kitą pusę pakylos, ant kurios pirma stovėjo angelai; dabar tenai buvo likę vien tušti postamentai. Karlo nuomonė, kad be angelų muzikos ateitų daugiau ieškančių darbo, pasirodė neteisinga, nes priešais pakylą dabar išvis nebuvo suaugusiųjų, tiktai keli vaikai pešėsi dėl ilgos baltos plunksnos, matyt, iškritusios iš kurio nors angelo sparno. Vienas berniukas laikė ją iškėlęs į viršų, kiti vaikai tuo tarpu viena ranka lenkė jo galvą žemyn, o antra siekė plunksnos.

Karlas parodė į vaikus, bet tarnas nė negrįžtelėjęs pasakė:

— Eikite greičiau, ir taip ilgai užtruko, kol jus priėmė. Matyt, kilo abejonių?

— Aš nežinau, — atsakė Karlas nustebęs, bet jam taip neatrodė. Visuomet, net kai viskas perdėm aišku, atsiranda toks, kuriam rūpi kitam sudrumsti nuotaiką. Tačiau žiūrint į malonų didelės tribūnos vaizdą, kurlink jie dabar ėjo, Karlas netrukus pamiršo tarno pastabą. Mat toje tribūnoje buvo vienas didelis ilgas suolas, uždengtas balta staltiese, visi priimtieji sėdėjo nugaromis į lenktynių taką ant gretimo žemesnio suolo ir valgė. Visi buvo linksmi ir susijaudinę; kaip tik tada, kai Karlas nepastebėtas paskutinis atsisėdo ant suolo, daugelis atsistojo su iškeltais stiklais, ir vienas pagerbė tostu dešimtos reklaminės trupės vadovą, kurį pavadino „darbo ieškančiųjų tėvu“. Kažkas atkreipė dėmesį į tai, kad jis ir iš čia matyti, ir išties teisėjų tribūna su dviem ponais netoliese buvo matoma. Tada visi pakėlė stiklus ton pusėn, ir Karlas paėmė priešais jį stovintį stiklą, tačiau kad ir kaip garsiai jie šaukė, kad ir kaip stengėsi atkreipti į save dėmesį, teisėjų tribūnoje nebuvo jokių ženklų, kad ovacija pastebėta ar bent norima pastebėti. Vadovas sėdėjo atsilošęs kampe kaip pirma, o kitas ponas stovėjo šalia jo, parėmęs ranka smakrą. Truputį nusivylus vėl atsisėsta, kai kas tarpais vis dar gręžiojosi į teisėjų tribūną, bet netrukus užsiimta vien tiktai gausiu maistu; aplink buvo nešiojami dideli paukščiai, kokių Karlas dar niekad nebuvo matęs, su daugeliu šakučių, įsmeigtų į traškiai apkepusią mėsą, tarnai vis pilstė vyną — to beveik niekas nematė, pasilenkęs prie savo lėkštės, ir į taurę liejosi raudonojo vyno čiurkšlė, — kas nenorėjo dalyvauti bendrame pokalbyje, galėjo apžiūrinėti nuotraukas su Oklahomos teatro vaizdais, jos buvo sukrautos viename stalo gale, kad būtų leidžiamos per rankas. Tačiau niekas per daug jomis nesidomėjo, ir išėjo taip, kad Karlą, atėjusį paskutinį, pasiekė tik viena. Sprendžiant iš jos, visos kitos turėjo būti labai įdomios. Toje nuotraukoje buvo Jungtinių Valstijų prezidento ložė. Iš pirmo žvilgsnio galėjai pagalvoti, kad tai ne ložė, o scena, taip smarkiai jos parapetas buvo išsikišęs į laisvą erdvę. Tas parapetas visur buvo auksinis. Tarp tarsi smulkiom žirklėm iškarpytų kolonėlių buvo pritvirtinti ankstesnių prezidentų medalionai, vienas buvo su stebėtinai tiesia nosim, atkištom lūpom ir po išgaubtais vokais nuleistomis akimis. Ložę iš visų pusių ir iš viršaus supo šviesos spinduliai; balta ir vis dėlto švelni šviesa tiesiog buvo apnuoginusi ložės priekį, kai tuo tarpu jos giluma už raudono, daugeliu atspalvių besiraukšlėjančio aksomo, kuris krito palei visą kraštą ir buvo traukomas virvutėmis, atrodė kaip tamsi, rausvai blizganti tuštuma. Toje ložėje sunku buvo įsivaizduoti žmogų, taip beatodairiškai viskas atrodė. Karlas nepamiršo valgyti, bet jis vis dirsčiojo į nuotrauką, kurią buvo pasidėjęs prie lėkštės. Jis labai būtų norėjęs pamatyti dar bent vieną nuotrauką, bet pats atsinešti nenorėjo, nes tarnas buvo uždėjęs ant jų ranką ir, matyt, nebuvo galima keisti eilės; tad tiktai dairėsi į stalą stengdamasis pamatyti, ar kokia nors nesiartina. Tuomet nustebęs pamatė — iš pradžių nenorėjo tuo patikėti — tarp žemiausiai prie valgio palinkusių veidų vieną jam gerai pažįstamą: Džakomo. Ir tuojau pribėgo prie jo.

— Džakomai! — sušuko jis.

Tas, kaip visuomet, nedrąsiai susigūžė užkluptas iš netyčių, pakilo nuo valgio, apsigręžė siaurame suolų tarpe, nusivalė ranka burną, bet paskui labai apsidžiaugė pamatęs Karlą, paprašė jį atsisėsti greta jo arba pasisiūlė pereiti prie Karlo; jie ketino viens kitam viską papasakoti ir niekad nesiskirti. Karlas nenorėjo kitų trukdyti, tad tegu kol kas visi sėdi savo vietose, pietūs tuojau baigsis, ir tada jie, žinoma, jau laikysis krūvoj. Bet Karlas vis tiek dar liko prie Džakomo, norėdamas vien į jį pasižiūrėti. Koks praėjusių laikų prisiminimas! Kur vyriausioji virėja? Ką daro Tereza? Paties Džakomo išvaizda buvo beveik nepasikeitusi, vyriausiosios virėjos pranašystė, kad po pusės metų jis taps prakauliu amerikiečiu, neišsipildė, jis buvo smulkus kaip pirma, skruostai kaip anksčiau įkritę, tiesa, tuo metu apvalaini, nes turėjo burnoje didžiulį gabalą mėsos, iš kurios lėtai traukė nereikalingus kaulus ir metė juos į lėkštę. Kaip Karlas perskaitė jo raištyje, Džakomas irgi buvo priimtas ne kaip artistas, o kaip liftininkas, tad Oklahomos teatrui, atrodo, iš tiesų buvo reikalingas kiekvienas! Užsižiūrėjęs į Džakomą, Karlas pernelyg ilgai užtruko ne savo vietoje. Jis kaip tik norėjo grįžti, bet atėjo personalo viršininkas, atsistojo ant aukštėlesnio suolo, suplojo rankom ir pasakė trumpą kalbą, kurios metu dauguma atsistojo, o neatsistojusius, nenorėjusius trauktis nuo valgio kitų bumbsėjimas galop taip pat privertė pakilti.

— Noriu tikėtis, — pasakė jis, Karlas į tą laiką jau buvo ant pirštų galų nutykinęs savo vieton, — kad jūs likote patenkinti priėmimo pietumis. Mūsų reklaminės trupės pietūs paprastai giriami. Deja, jau turiu duoti ženklą baigti vaišes, nes traukinys, nuvešiąs jus į Oklahomą, išvyksta po penkių minučių. Kelionė, tiesa, ilga, bet jūs įsitikinote, kaip gerai jumis pasirūpinta. Aš čia pristatau jums poną, kuris vadovaus jūsų pervežimui ir kurio privalote klausyti.

Liesas mažas ponas užsiropštė ant suolo, ant kurio stovėjo personalo viršininkas, net nesiteikė bent linktelėti ir tuojau pradėjo ištiesęs nervingas rankas rodyti, kaip visi turi rinktis, sustoti ir pradėti eiti. Bet iš pradžių jo niekas neklausė, nes tas, kuris jau pirma buvo sakęs kalbą, sudavė ranka į stalą ir pradėjo ilgoką padėkos kalbą, nors — Karlas jau ėmė labai nerimauti — ką tik buvo pasakyta, jog traukinys tuojau išvažiuoja. Tačiau kalbėtojas nekreipė dėmesio net į tai, kad personalo viršininkas visai nesiklauso, o duoda transporto viršininkui visokius nurodymus, kalbėdamas jis užsimojo plačiai, išvardijo visus valgius, kurie buvo patiekti, kiekvieną atskirai įvertino ir tada baigė reziumuojančiu šūksniu: „Gerbiami ponai, taip mes palenkiami!“ Visi, išskyrus tuos, kuriems jis buvo skirtas, nusijuokė, tačiau tai juk buvo labiau tiesa negu pokštas.

Už šią kalbą buvo nubausti tuo, kad dabar prie traukinio reikėjo ne eiti, o bėgti. Tačiau tai irgi nebuvo pernelyg sunku, nes — Karlas tik dabar tai pastebėjo — niekas neturėjo jokio bagažo; vienintelis bagažas buvo vaikiškas vežimėlis, kuris dabar būrio priekyje, stumiamas tėvo, šokinėjo lyg patrakęs į viršų ir leidosi žemyn. Kokie beturčiai, įtartini žmonės čia susiėjo, buvo taip gerai priimti ir globojami! Transporto viršininkui jie, matyt, labai patiko. Jis čia pats ėmė viena ranka už vežimėlio rankenos ir kėlė į viršų kita drąsindamas būrį, čia laikėsi prie paskutinių, kuriuos prašė paskubėti, čia bėgo palei kolonos šoną, žiūrėjo, kuriems viduryje prasčiau sekasi, ir stengėsi mosuodamas rankomis parodyti, kaip jie turėtų bėgti.

Kai jie atsidūrė stotyje, traukinys stovėjo pasiruošęs. Žmonės rodė viens kitam būrį, buvo girdėti šūksniai: „Visi tie yra iš Oklahomos teatro!“ Teatras, rodės, buvo daug labiau žinomas, negu Karlas manė, tiesa, jis niekada nesidomėjo teatru. Visas vagonas buvo skirtas jų būriui, transporto viršininkas ragino lipti labiau už konduktorių. Jis pirma pats patikrino kiekvieną skyrių, vietomis kai ką patvarkė, ir tiktai tada atsisėdo pats. Karlas atsitiktinai gavo vietą prie lango ir pasisodino šalia Džakomą. Jie sėdėjo susispaudę, ir abu apskritai džiaugėsi kelione. Taip be rūpesčių Amerikoje dar nebuvo keliavę. Kai traukinys ėmė važiuoti, pradėjo moti rankomis pro langą, tuo tarpu kiti priešais juos sėdėję vyrukai kumšėjosi ir laikė, jog tai juokinga.

Jie važiavo dvi dienas ir dvi naktis. Tiktai dabar Karlas suprato, kokia didelė Amerika. Jis be perstogės žiūrėjo pro langą, ir Džakomas tol lindo prie jo, kol vyrukams priešais, vis lošiantiems kortomis, tai pagaliau įgriso ir jie patys užleido vietą prie lango. Karlas jiems padėkojo — ne visi suprato, ką Džakomas sako angliškai, — ir jie ilgainiui, tarp kupė draugų kitaip ir negali būti, pasidarė daug draugiškesni, tačiau ta draugystė dažnai buvo įkyri, kadangi jie, pavyzdžiui, kiekvienusyk, kai ant grindų nukrisdavo korta ir jie ieškodavo jos, kiek įmanydami žnaibė Karlui ir Džakomui blauzdas.

Džakomas tada kiekvienusyk išgąsdintas šaukė ir kėlė kojas į viršų, Karlas sykį pabandė atsakyti spyriu, bet apskritai kentė tylomis. Viskas, kas vyko mažoje, net ir atidarius langą dūmų perpildytoje kupė, neatstojo to, ką buvo galima pamatyti lauke.

Pirmą dieną jie važiavo per aukštus kalnus. Melsvai juodos akmenų masės smailiais kyliais priartėdavo beveik iki pat traukinio, tačiau veltui persisvėręs per langą siekei jų viršūnių ranka, tamsūs, siauri, dantyti slėniai atsiskleisdavo, pirštu parodydavai kryptį, kur jie dingdavo, atsiverdavo plačios upės, kaip didelės vilnys skubančios per kalvotą gruntą ir nešančios savyje tūkstančius mažų putotų bangelių, jos krito po tiltais, per kuriuos važiavo traukinys, ir buvo taip arti, kad nuo jų vėsos šiurpo veidas.

Magiškoje tėvo nelaisvėje — F. Kafkos „Laiškas tėvui“

Neišsiųstas laiškas

1919 metų lapkritį trisdešimt šešerių metų Francas Kafka (Franz Kafka, 1883–1924), rašytojas ir draudimo įstaigos tarnautojas, savo tėvui Hermanui Kafkai (Hermann Kafka, 1852–1931) rašo neįprastai ilgą laišką (ranka rašytas originalas sudaro daugiau nei šimtą puslapių). Tiesa, F. Kafka savo draugams bei artimiesiems dažnai rašydavo išsamius laiškus, tačiau „Laiškas tėvui“ („Brief an den Vater“) jo kūrybiniame palikime užima ypatingą vietą. Tame rašytojas nagrinėja esmines savo egzistencijos problemas: santykius su tėvu ir kitais šeimos nariais, jam itin opų vedybų klausimą, vidinį priešiškumą juristo profesijai ir tarnybai, požiūrį į judaizmą. F. Kafkos santykiai su tėvu buvo konfliktiški, bet nepriešiški, todėl ir laiško rašymo motyvą reikėtų grįsti ne tik poreikiu atsakyti į klausimą, kodėl jis bijąs tėvo, bet taip pat ir noru sušvelninti tarp tėvo ir sūnaus tvyrančią įtampą. Laišką F. Kafka rašė kritinėje savo gyvenimo situacijoje — po to, kai tėvas autoritetingai pasipriešino Franco vedyboms su Prahos sinagogos patarnautojo dukterimi Julija Vorycek (Julie Wohryzek). Parašęs laišką, Francas jį parodė motinai ir seseriai, tačiau tikrajam adresatui nei įteikti, nei išsiųsti nesiryžo. Gal rašytojas vylėsi, jog jo ateitis susiklostys palankiai — ryšys su sužadėtine dar nebuvo galutinai nutrauktas — ir laiške išdėstyti kaltinimai tėvui pasidarys nereikšmingi? Gal pats autorius pabūgo savo atvirumo — rūsčių priekaištų tėvo adresu bei negailestingos savianalizės? O gal Francas galvojo, kad tėvas, visiška jo priešingybė, pragmatiškas ir despotiškas žmogus, to laiško net neskaitys, tik ignoruojančiu rankos mostu atidės į šalį, kaip jau ne kartą jam teko patirti? O gal autoriui pasirodė, kad jis prasilenkė su laiško žanru ir kad tėvas jam pasitarnavo tik kaip fikcija, kaip priemonė rašant stilizuotą autobiografiją? Tai, kad F. Kafka šio laiško neišsiuntė, neturėtų labai stebinti. Juk ir savo romanus, noveles, aforizmus jis rašė tarsi sau pačiam, nesivaikydamas literatūrinės šlovės, ir leido spausdinti tik nedidelę savo kūrybos dalį. Kad ir kaip aiškintume neišsiųsto laiško likimą, svarbiausia yra tai, kad jame iškyla autentiškas vidinis rašytojo portretas, kad jame įtikimai analizuojama rašytoją supusi socialinė ir psichologinė realybė. Kentėjimas F. Kafkai — tai kelias į tiesą.

Po tėvo ženklu

„Laiškas tėvui“ — svarbus rašytojo autobiografijos dokumentas, raktas į daugiabriaunį jo kūrybos pasaulį, padedantis suprasti, kodėl F. Kafkos kūrinių konfliktiškumą dažnai lemia tėvo — sūnaus santykiai ir kodėl nemažai literatūros kritikų kone visą šio rašytojo kūrybą linkę laikyti atvira ar užmaskuota polemika su tėvu. Iš tikrųjų žinomų novelių „Nuosprendis“ („Das Urteil“), „Metamorfozė“ („Die Verwandlung“) siužetai paremti tėvo — sūnaus konfliktu, jų vidine kova, tačiau archetipiškų tėvo bruožų galima įžvelgti ir kitų kūrinių veikėjų paveiksluose. Pavyzdžiui, kūrikas pirmajame romano „Dingęs be žinios“ („Der Verschollene“) skyriuje herojui Karlui Rosmanui yra savotiškas tėvo pakaitalas. Literatūros kritikas V. H. Zokelis (W. H. Sokel) teigia, kad netgi paslaptingoji, neprieinamoji pilis romane „Pilis“ („Das Schloss“) — taip pat simbolinis tėvo paveikslas.1 Psichoanalitinės, froidistinės kritikos šalininkams atrodo, kad F. Kafkos kūrinių personažai — sūnūs išgyvena „Edipo kompleksą“ — sūnaus neapykantą tėvui konkurentui, slaptą troškimą pašalinti tėvą arba šių jausmų virtimą nusižeminimu, besąlygišku klusnumu, meile; tai jau būtų, anot F. Kafkos biografo R. Haimano (R. Haymann), „atvirkštinis Edipo kompleksas“, būdingas, pavyzdžiui, „Nuosprendžio“ herojui Georgui Bendemanui.2 Laikyti tėvą F. Kafkos kūrybos atskaitos tašku, žinia, nėra vienintelis jos interpretavimo būdas, tačiau toks biografinis metodas gali atverti ir netikėtų rašytojo kūrybos sąsajų. Juk jau nuo pat kūrybinio kelio pradžios literatūra F. Kafkai buvo ne tik vienintelis ir absoliutus pašaukimas, „svarbiausias dalykas šiame pasaulyje, panašiai kaip pamišėliui — jo beprotybė <...>, kaip moteriai — jos nėštumas“,3 bet ir būdas išsivaduoti iš tėvo autoriteto ir nelaisvės, įtvirtinti savo asmenybę. „Laiško tėvui“ skaitytojas turės galimybę įsitikinti, jog šis procesas buvo ilgas, painus ir dvilypis.

Laiške F. Kafka kaltina tėvą dėl vaikystėje patirtų dvasinių traumų, dėl jo grubaus elgesio, keliaklupsčiavimo prieš turinčiuosius aukštesnę visuomeninę padėtį, dėl religinio indiferentiškumo, dėl jam primestos teisininko profesijos, dėl kišimosi į asmeninius sūnaus reikalus. „Laiške tėvui“ sutinkamos svarbiausios F. Kafkos meninio pasaulio kategorijos: kaltė, nuosprendis, valdžia, kova, nusižeminimas, meilė. Rašytojas kalba ir apie savo paties kaltę, menkavertiškumą, apgailestauja, kad negalėjo tapti tokiu kaip tėvas — sveiku, praktišku, pasitikinčiu savimi, kad nesugebėjo sukurti šeimos, pagrindinės — ypač žydų tradicijoje — visaverčio gyvenimo sąlygos, kad nepateisino tėvo vilčių. Sūnaus jausmų tėvui skalė svyruoja tarp žavėjimosi ir neapykantos, tėvą tarsi Dievą — jis vadina teisėju, paskutine instancija, savo išvedžiojimams pasitelkia teismines sąvokas. Antra vertus, tėvo asmenyje jis stengiasi atrasti ir teigiamų, žmogiškų savybių, mėgina jį suprasti, pateisinti jo elgesį, smerkia save patį taip ir nepajėgdamas išsiveržti iš magiško tėvo rato...

Svetimas šeimoje, svetimas visuomenėje

„Laiško tėvui“ skaitytojas autorių pagrįstai įvertins kaip psichiškai ir dvasiškai itin komplikuotą, netgi neurotišką asmenybę. Iš tikrųjų tai, kas kitiems gal buvo savaime suprantami, natūralūs dalykai, F. Kafkai dažnai atrodė neįveikiama kliūtis ar kėlė šaltą nuostabą. Visur — netgi šeimoje — jis jautėsi svetimas. Apie tai liudytų ir įrašas 1913 m. dienoraštyje: „Aš gyvenu savo šeimoje, tarp geriausių ir mieliausių žmonių, svetimesnis už svetimą. Motinai pastaraisiais metais per dieną netardavau nė dvidešimt žodžių, su tėvu visai nesikalbėdavau, tik pasisveikindavau. Su savo ištekėjusiomis seserimis ir svainiais iš viso nesikalbu, nors ir nesu su jais susipykęs. Priežastis paprasta: aš su jais neturiu apie ką kalbėti. Viskas, kas nėra literatūra, man kelia nuobodulį ir neapykantą, man trukdo arba mane blaško. <...> Esu absoliučiai nesukurtas šeimyniniam gyvenimui — geriausiu atveju galiu būti tik jo stebėtojas. Giminėms taip pat nieko nejaučiu, jų apsilankymuose įžvelgiu piktą, prieš mane nukreiptą pašaipą“.4 Turbūt tik turint tokią nuostatą galima buvo sukurti tragiško, keisto turinio noveles „Nuosprendis“, „Metamorfozė“, kuriose tėvas arba visa šeima sūnų pasmerkia mirčiai. F. Kafka ir tikrovėje į save žiūrėjo iš šalies, tarsi į kitą žmogų. Jei jo kūrybą laikytume savianalize, pripažintume, jog visi herojai yra jo alter ego. Net išoriškai šis susitapatinimas krinta į akis: visų trijų romanų herojų vardai ar pavardės prasideda raide „K“ (Karlas, Jozefas K., K.). Ankstyvojo apsakymo „Pasiruošimas vestuvėms kaime“ („Hochzeitsvorbereitungen auf dem Landė“) herojaus pavardė susideda iš tiek pat raidžių kaip ir Kafkos (Raban — Kafka), be to, Raban panašus į daiktavardį der Rabe (varna), o „kavka“ čekiškai reiškia kuosą. Prisiminimuose herojus regi save pavirtusį į vabalą, kuris įkūnija jo vidinį pasaulį, o su aplinkiniais žmonėmis bendrauja tik „aprengtas kūnas“, tai yra išorinis žmogaus pavidalas, nieko bendra neturintis su tikrąja asmenybe. Susvetimėjimas — esminė XX a. modernistinės literatūros problema — F. Kafkai nebuvo abstraktus, išmąstytas, o kasdieninėje tikrovėje egzistuojantis dalykas. Rašytojo vėlyvųjų gyvenimo metų draugė, vertėja Milena Jesenska-Polak, taikliai apibūdino egzistencinę F. Kafkos situaciją: „Jis neturi nė menkiausio prieglobsčio. Pavojus jo tyko visur, kur kiti saugūs. Jis — lyg nuogas tarp apsirengusių“.5 F. Kafka manė, jog rašytojui nevalia atsitraukti nuo rašomojo stalo, nevalia peržengti sienos tarp vienatvės ir visuomenės, nes bendraudamas su kitais jis yra priverstas atsisakyti savojo „aš“. Tačiau kūryboje, šaltu ir bešališku žvilgsniu tyrinėdamas XX a. pasaulį, šis rašytojas savąjį „aš“ paverčia savotišku mediumu, kuriame susikoncentruoja to pasaulio absurdas ir beprotybė.

„Tas baisus pasaulis,

slypintis mano galvoje“6

Nepaisant tokių radikalių F. Kafkos nuostatų bei pasisakymų, laikyti jį visišku atsiskyrėliu, mizantropu, narcizu ar šaltu estetu būtų taip pat neteisinga. Nors ir linkęs į perdėtą savianalizę, nors ir jautriau negu kiti vertinęs tikrovę, jis sugebėjo pro — dažnai apgaulingą tos tikrovės luobą prasiskverbti iki jos esmių, paslapčių, paradoksų.

Žmogaus gyvenimą jis vaizdavo kaip amžiną mįslę, kaip nesibaigiantį klaidžioj imą labirintu. Būdamas skeptiško intelekto, jis neneigė aukštesnės tiesos egzistavimo — priešingai, jo personažai, gal ir nesąmoningai, tos tiesos ieško. Savo asmeninio gyvenimo situacijoms F. Kafka sugebėjo suteikti metafizinės gelmės, pakylėti jų iki universalių tiesų. Nebijodami patetikos galime teigti, jog šis rašytojas savo gyvenimą aukojo (kokiomis sunkiomis, kartais nežmoniškomis sąlygomis jam tekdavo kurti!) tam, kad XX a. žmogus praregėtų. Jo kūrinius galima skaityti kaip slegiančius pasakojimus apie viešpataujantį absurdą, smurtą šaltį, purvą bet juose taip pat girdėti ir raginimas įveikti savo ribotumą egoizmą dvasios skurdą ir širdies tamsą. F. Kafka nemoralizuoja: tikrovės modeliai jo kūriniuose hermetiški, laikas ir erdvė tarsi sustingę. Tačiau, kaip rodo ir nemažėjantis šio rašytojo kūrybos populiarumas visame pasaulyje, jame galima atrasti daug ko artimo mūsų gyvenimiškai patirčiai. Dažnai mėgstama kartoti: F. Kafka buvo aiškiaregys, išpranašavęs totalitarinių režimų viešpatavimą XX a. Europoje. Tokie tvirtinimai lengvai gali virsti šablonu. Be abejo, pats rašytojas „kaltas“, kad jo tekstus galima interpretuoti begale būdų. Pavyzdžiui, perskaitęs novelę „Pataisos darbų kolonijoje“ („In der Strafkolonie“), pasijunti nemaloniai sukrėstas, tarsi to kankinimo ir bausmės aparato adatos skverbtųsi ne tik į pavaizduotos aukos, bet ir į skaitančiojo kūną. Paralelės su koncentracijos stovyklų košmarais? Visiškai įmanomas skaitymo būdas. O tikrovėje novelės įvykių viziją paskatino pornografinės, sadistinės pakraipos prancūzų rašytojo O. Mirbo (O. Mirbeau) romanas „Kančių sodas“ („Le Jardin dės supplices“,1899). Tačiau tai dar nereiškia, kad šis paliudytas F. Kafkos biografijos faktas7 turėtų diktuoti atitinkamą novelės aiškinimo būdą. F. Kafkos kūriniai apskritai nelengvai paaiškinami, juos galime palyginti su kaleidoskopu, kurį sukiojant atsiveria vis naujos prasmės. Jo novelės, romanai vaizduoja realų gyvenimą, tikroviškus, kasdienius žmonių veiksmus (išskyrus fantastiniais motyvais grindžiamus siužetus), bet, antra vertus, tas gyvenimas kartu yra parodytas, rašytojo žodžiais tariant, „kaip niekas, kaip sapnas, kaip plevenimas“.8

Kūriniuose vyrauja subjektyvi personažų regėjimo perspektyva, aprašomos jų pasąmonės būsenos, sapnai, liguisti, baimės sudirginti vaizdiniai. F. Kafkos veikėjai neturi savo vidinio pasaulio, savojo „aš“. Tai smulkūs sociumo sraigteliai, marionetės, žmonės nieko nesakančiais vardais arba paženklinti — lyg algebrinėje lygtyje — vien raidėmis. Kai kuriuose kūriniuose veikia netgi ne žmonės, o keisti sukryžminti padarai: žmogus — vabalas, žmogus — beždžionė, katės ir ėriuko hibridas, nykštukinė mechaninė pabaisa. F. Kafka parodo, kad modernioji visuomenė — pradedant šeima ir baigiant oficialiomis instancijomis — sunaikina žmoguje subjektyvų, asmeninį pradą. Kasdienybės ir fantastikos susipynimas, būdingas jau vokiečių romantikams, ypač E. T. A. Hofmanui (E. T. A. Hoffinann), F. Kafkos kūriniuose kelia absurdo, grotesko efektą. Jis tarsi sako, kad pasaulyje veikiančių dėsnių vien racionaliai ir logiškai paaiškinti neįmanoma. Klastingos anoniminės jėgos sugniuždo ir sunaikina žmogų. Tačiau žmogaus situacijos tragizmas neatrodo kaip kažkas didingo. Ar ne pati žmonija kalta, kad pasaulis tapo toks nesvetingas, apraizgytas biurokratinių institucijų džiunglėmis, o atskiras žmogus — tik raidė, tik funkcija? Gyvenimo ir visuomenės labirintuose susipainiojęs žmogelis atrodo ir pasigailėtinas, ir komiškas. F. Kafka įtaigiai atskleidžia būties mįslingumą, žmogaus prigimties ambivalentiškumą, „nesibaigiančią vidujybės dialektiką“.9

F. Kafka kūryboje įprasmina savąją gyvenimo patirtį, tačiau tos kūrybos idėjas veikė ir XIX-XX a. literatūra (G. Floberas (G. Flaubert), H. fon Kleistas (H. von Kleist), F. Dostojevskis (F. Dostojevskij), filosofija (A. Šopenhaueris (A. Schopenhauer), S. Kjerkegoras (S. Kierkegaard), F. Nyčė (F. Nietzsche), žydų kultūra ir religija. Apie F. Kafką parašyta labai daug kritinės literatūros, jo kūryba nagrinėjama įvairiais aspektais: religiniu, filosofiniu, psichologiniu, biografiniu, sociologiniu ir kitais. F. Kafka laikomas vienu svarbiausių XX a. autorių, modernistinės prozos kūrėjų. Pirmą kartą į lietuvių kalbą išversto „Laiško tėvui“ skaitytojams bus lengviau įsisavinti jo turinį susipažinus su svarbiausiais autoriaus gyvenimo faktais.

Trigubame gete

F. Kafka gimė 1883 m. liepos 3 d. Prahoje, žydų pirklio Hermano Kafkos ir jo žmonos Julijos, mergautine pavarde Levi (Lowy), šeimoje. Francas buvo vyriausias vaikas. Tėvas, kilęs iš nedidelio Pietų Bohemijos kaimo ir čia praleidęs varganą jaunystę, atsikėlė į Prahą ir atkakliu triūsu bei tvirtos valios pastangomis tapo pasiturinčiu galanterijos parduotuvės savininku. Kafkos, kaip ir nemaža turtingų Prahos žydų, buvo asimiliavęsi, siekė integruotis į aukštesnius visuomenės sluoksnius, todėl savo vaikus leido mokytis į vokiškas mokyklas ir gimnazijas. (Priminsime, jog Praha tuo metu buvo Austrijos-Vengrijos imperijos miestas.) „Laiške tėvui“ F. Kafka reiškia priekaištą, kad tėvas jam neįskiepijęs tikro žydiško tikėjimo, neperdavęs religinių žydų tradicijų. XX a. Prahoje suaktyvėjo sionistinis judėjimas, siekęs suvienyti visus diasporos žydus, išmokyti juos klasikinės hebrajų kalbos, paruošti gyvenimui Palestinoje. Nors Francui visos šios idėjos nebuvo svetimos, autentiškesnę žydų kultūros dvasią jis įžvelgė ne savo aplinkoje, o Rytų Europos (chasidų) žydų gyvenime, jidiš kultūroje. 1910–1911 m. Prahoje gastroliavo Lembergo (dabar — Lvovo) žydų teatro trupė. F. Kafka lankė jos spektaklius ir artimai susidraugavo su „Laiške tėvui“ minimu aktoriumi Jicaku Leviu (Jizchak Lowy). Tėvas į šią pažintį žiūrėjo nepalankiai, iš aukšto — jo akimis, jidiš kalbantys žydai priklausė žemesnei socialinei kategorijai. Niekinamas tėvo požiūris matyti ir iš jo žodžių, kuriais jis įvertino šią draugystę: „Kas su šunimis gulasi į lovą, tas keliasi su blusomis“10. (Beje, tėvo įprotis plūstis žvėrių, gyvių vardais sūnaus kūryboje savitai transformavosi į animalistinius įvaizdžius; kūriniuose veikia beždžionės, šakalai, šunys, pelės, maitvanagiai.)

F. Kafkos santykis su aplinka dažniausiai buvo dvejopas, ambivalentiškas. Taip pat ir Prahai, viena vertus, jis jautė prieraišumą, tačiau, antra vertus, iš jos ištrūkęs atsikvėpdavo ir vėl sugrįždavo. Viename laiške draugui jis rašė: „Praha mūsų nepaleidžia. Ši motušė turi plėšrius nagus“11. F. Kafkos biografas E. Pavelas (E. Pavvel) teigia, kad žydų kilmės vokiškai rašę Prahos intelektualai buvo „izoliuota pakraščio grupė, bejėgiai kaliniai, svetimkūniai“12. (Nepaisant to, iš Prahos buvo kilę daug žymių vokiečių rašytojų: F. Verfelis (F. Werfel) ir kt.) Vokiškai kalbantys Prahos gyventojai jautėsi lyg saloje, nes jiems trūko tiesioginio ryšio su gyva liaudies kalba bei tarmėmis. Tuo iš dalies aiškintinas ir F. Kafkos prozos stiliui būdingas purizmas, knygiškumas. Tiesa, rašytojas mokėjo ir čekų kalbą, dalyvavo kultūriniame Prahos gyvenime, tačiau nebuvo tos kultūros kūrėjas. Taigi F. Kafka jautėsi gyvenąs trigubame gete: atskirtas nuo gimtosios vokiečių kalbos, izoliuotas nuo čekų kultūros, likęs be žydiškų šaknų. Toks žmogus dažnai vaizduojamas ir jo kūryboje: niekur kaip reikiant nepritapęs, be savojo identiteto — žmogus Niekieno žemėje.

Išoriniai F. Kafkos biografijos duomenys nėra įspūdingi. Nors ir jautrus aplinkai, globaliniais įvykiais mažai domėjosi. 1914 m. rugpjūčio 2 d. dienoraštyje pažymi: „Vokietija Rusijai paskelbė karą. Po pietų — baseinas“13. F. Kafka buvo įsitikinęs, jog tikras menininkas gali rašyti ir neišeidamas iš namų, uždarytas kalėjime ar rūsyje. Tokios vienatvės, izoliacijos jis ir troško. „Mano kalėjimo vienutė — mano tvirtovė“, — rašė jis savo aforizmuose14.

1889–1901 m. F. Kafka mokėsi liaudies mokykloje bei valstybinėje vokiečių gimnazijoje. 1901–1906 m. Prahos vokiečių universitete studijavo iš pradžių germanistiką, po to teisę, nuo 1907 m. dirbo juristu draudimo srityje, ilgiausiai -nuo 1908 iki 1922 m. (supertrūkiais dėl ligos) — Prahos darbininkų draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstaigoje. Atostogų metu lankėsi Italijos, Šveicarijos kurortuose, buvo Paryžiuje, Venecijoje, Vienoje, Vokietijos miestuose. 1917 m. susirgęs plaučių tuberkulioze, gydėsi įvairiose Bohemijos sanatorijose. Gyvenime F. Kafka nebuvo visiškas atsiskyrėlis. Jis turėjo artimų, ištikimų draugų — visų pirma rašytoją, jo kūrybinį palikimą išsaugojusį ir išleidusį M. Brodą (Max Brod, 1884–1968), šilti ryšiai jį siejo su jauniausiąja seserimi Otla (Ottla). Iš F. Kafkos laiškų matyti, kad jis jautriai reaguodavo į savo draugų gyvenimo problemas, kad buvo nepriekaištingos etikos žmogus. Aukštus etinius reikalavimus kėlė ir savo kūrinių personažams. Pagal F. Kafką žmogus turi nugalėti savanaudiškumą ribotumą — netgi savo gyvybės sąskaita. Gyvenime šiuos principus F. Kafka stengėsi realizuoti besąlygiškai atsiduodamas kūrybai. Abstinentas, vegetaras, viengungis, ligonis; tartum biologinė funkcija būtų nereikšminga, antrinė. Askezė jam atrodė vienintelis priimtinas gyvenimo būdas. Dienoraščiuose F. Kafka dažnai išsamiai, tiksliai aprašydavo savo būsenas, sveikatos sutrikimus, baimės ar košmariškų sapnų sukeltus vaizdinius. Galbūt rašytojas — nors ir nesąmoningai — norėjo sukurti savo gyvenimo ir likimo mitą? O gal, prisėdęs prie rašomojo stalo, jis pasijusdavo meniniu personažu — bado meistru ar Gregoru Zamza (novelių „Bado meistras“ bei „Metamorfozė“ veikėjai)? Viešumoje F. Kafka turbūt ypač nesiskyrė nuo savo bendraamžių: mėgo būti gamtoje, plaukioti, jodinėti, irstytis valtimi. Labiausiai jį vargino tai, kad negalėjo visiškai atsiduoti kūrybiniam darbui. Tačiau tarnybos mesti nesiryžo, nes, matyt, nepasitikėjo savo jėgomis. Kadangi dažnai rašydavo naktimis, alino sveikatą — susidarė užburtas gyvenimo ratas. Įtikėjęs savo pašaukimu kurti ir savo kūryba netgi išganyti žmoniją (dažnai cituojami jo žodžiai: „Knyga turi būti kirvis, kuris iškapotų mumyse užšalusią jūrą“15), F. Kafka buvo nenuoseklus: į gyvenimo pabaigą, jau sunkiai sirgdamas, nusprendė, kad kūrybai atiduotas gyvenimas — tai tarnavimas šėtonui (Teufelsdienst), pavedė M. Brodui sudeginti viską, ką buvo parašęs (išskyrus, žinia, tai, kas jau buvo jam gyvam esant išleista). Nemažai savo kūrinių jis sunaikino pats; 1923–1924 m. kartu su Dora Diamant gyvendamas Berlyne, F. Kafka draugei paliepė sudeginti dalį rankraščių.

Bene akivaizdžiausiai vidinis F. Kafkos prieštaringumas atsiskleidė jo santykiuose su moterimis. Moterys jam buvo, viena vertus, grėsmingo išorinio pasaulio atstovės, tačiau, antra vertus, — visus reikšmingus jo gyvenimo ir kūrybos etapus ženklina draugystė su moterimis. 1912 m. jis susipažįsta su berlyniete tarnautoja Felice Bauer. Prasideda intensyvus susirašinėjimas, F. Kafka Felicei parašo kelis šimtus laiškų.

1913 m. birželį Francas ir Felicė susižieduoja, po mėnesio sužadėtuvės atšaukiamos. 1915 m. jie vėl susitinka, 1917 m. antrą kartą susižada, tačiau netrukus sužadėtuvės vėl nutraukiamos. Formalus pretekstas tam buvo prasidėjusi liga. Tačiau tikroji priežastis, matyt, slypėjo giliau: vienatvės troškimas, baimės jausmas, nepasitikėjimas savo fizinėmis jėgomis. Beje, tėvą Hermaną Kafką sūnaus vedybos su Felice būtų patenkinusios. Tuo tarpu Franco draugystė su Prahos batsiuvio bei sinagogos patarnautojo dukterimi Julija Vorycek tėvą tiesiog papiktino — kokiais įžeidžiamais žodžiais jis išreiškė savo reakciją į sūnaus ketinimą vesti šią nepasiturinčią merginą, skaitome F. Kafkos „Laiške tėvui“. Su Julija F. Kafka susipažino 1918 m. rudenį, gydydamasis vienoje sanatorijoje (Schelesene), ir po pusmečio susižiedavo. Ar jie būtų susituokę, net jei tėvas ir nebūtų priešinęsis, spėti sunku. 1919 m. lapkričio pabaigoje, jau formaliai išsiskyręs su savo antrąja sužadėtine ir parašęs „Laišką tėvui“, F. Kafka rašo gana netrumpą laišką Julijos seseriai, kuriame nagrinėja savo santykių su Julija peripetijas, samprotauja apie santuokinius ryšius („Santuoką ir vaikus tam tikra prasme (išretinta straipsnio autorės. — J. B.) laikau aukščiausiu tikslu pasaulyje“16), bando pateisinti savo atsitraukimą, smerkia save — niekingą tarnautoją, pasidavusį į literatūros nelaisvę, nervingą, ligotą, pavargusį... Kaip ryškėja iš šio laiško, F. Kafka ruošėsi jungtuvėms, tačiau visos jas lydėjusios aplinkybės buvo, anot jo, „lenktynės tarp išorinių įvykių ir vidinio silpnumo“17. Ši F. Kafkos gyvenimo situacija keistai sutampa su ta, kurią jis pavaizdavo jau minėtame apsakyme „Pasiruošimas vestuvėms kaime“ (1907). Apsakymo herojus Rabanas iš tikrųjų nenori vykti pas savo sužadėtinę, vilkina kelionės pradžią, mintyse viliasi netyčia įlipti į kitą traukinį, kuris jį nuvežtų kita kryptimi. F. Kafka suprato, jog jis neskirtas vedybiniam gyvenimui, nors santuoka jam gal ir būtų padėjusi išsivaduoti iš tėvo įtakos. Laiške F. Kafka skrupulingai išvardija priežastis, sutrukdžiusias jungtuvėms: dėl gydytojo atostogų jis laiku negalėjo gauti reikiamų dokumentų, paskutinėmis dienomis prieš numatytas tuoktuves sužlugo viltis įsigyti nuosavą butą: „Penktadienį paaiškėjo, kad sekmadienį vis dėlto negalėjome susituokti“18.

Rašydamas šiuos laiškus F. Kafka nežinojo, kad netrukus jo laukia nauja aistra. 1920 m. rašytojas susipažįsta su Milena Jesenska-Polak, vertusia jo noveles į čekų kalbą. Intelekto, žmogiškumo, dvasingumo požiūriu Francas ir Milena buvo lygiaverčiai partneriai, juos siejo gili vidinė giminystė. Milena turėjo vyrą, nors santuoka nebuvo laiminga. Po neilgai trukusios, bet dvasiškai nepaprastai intensyvios draugystės sekė išsiskyrimas, giliai sukrėtęs F. Kafką. Literatūros kritikai mano, jog romanas „Pilis“, kurį F. Kafka pradėjo rašyti 1922 m. (ir negalėjo užbaigti), laikytinas šios nelaimingos meilės

Milenai metafora. Negalėjimas pasiekti tikslo — charakteringa beveik visų F. Kafkos kūrinių situacija.

1923 m. F. Kafka nuvyko į Baltijos pajūrį, į Miurico kurortą, ir ten susipažino su chasidizmo tradicijomis (chasidizmas — judaizmo atšaka, tikėjimo šaltiniu laikanti jausmą ir ekstazę, pabrėžianti džiaugsmo būsenos reikšmę kasdieniniame gyvenime) išauklėta dvidešimtmete Dora Diamant. Rašytoją patraukė Doros nuoširdumas, jautrumas, atvirumas. Tai buvo paskutinis jo gyvenimo šviesulys, paskutinės džiaugsmingos akimirkos mirtinos ligos akivaizdoje. Kartu jie persikėlė į Berlyną, kuriame, nepaisant infliacijos sukeltų materialinių nepriteklių, F. Kafka pasijuto laisvu žmogumi, ištrūkęs iš Prahos, pabėgęs nuo persekiotojų. Paskutinis gyvenimo etapas — gydymasis Vienos universiteto klinikoje bei Kyrlingo sanatorijoje. Čia Dorąjį globojo iki pat mirties. Rašytojas mirė 1924 m. birželio 3 d.

Nors draugystė su moterimis (tiksliau — išsiskyrimai su jomis) F. Kafką vienaip ar kitaip inspiruodavo literatūrinei kūrybai, tačiau moterys nebuvo šio rašytojo poetinio pasaulio mūzos. Moterų paveikslai F. Kafkos kūryboje gana vienpusiški, netgi skurdūs. Taip yra dėl to, kad jo beveik nedomino emocinės ar psichologinės kolizijos. Moterys dažniausiai yra vyriškų personažų antagonistės, susijusios su valdžios, eroso, mirties sfera ir iškylančios kaip metafizinės būties reiškėjos.

Patriarchalinio pasaulio paradoksai

Šeimos santykių psichologui šis F. Kafkos tekstas, be abejonės, yra puiki medžiaga. Skaitytojas „Laišką tėvui“ tikriausiai perleis per savąją patirties prizmę. Juk kiekvienas mąstantis žmogus, kaip žmonių giminės atstovas ir tęsėjas, anksčiau ar vėliau susiduria su klausimu: kokiu mastu psichinis, dvasinis, fizinis paveldas padeda ar kliudo formuotis jo asmenybei? Kur prasideda nauja kokybė? F. Kafkos atvejis šią problemą labai vaizdžiai iliustruoja. Netgi būdamas nepalyginti pranašesnio intelekto, F. Kafka nepajėgus sutraukyti priklausomybės saitų. Jis save netgi apibūdina kaip vergą, paklūstantį tėvo — vergvaldžio įstatymams. Ne paslaptis, kad F. Kafką traukė stiprios ir valdingos asmenybės — jis žavėjosi Aleksandru Makedoniečiu, Napoleonu. Savo tėvą atvirai vadina „tironu“, bet jį domina ir pats tirono fenomenas. F. Kafka gerai suprato, kad nei vedybos, nei geografinis atstumas nepadės ištrūkti iš tėvo nelaisvės, nes jame taip pat slypi tėvo dalis. Literatūros tyrinėtojas G. Neumanas (G. Neumann) šioje F. Kafkos asmeninio gyvenimo dramoje įžvelgia vieną pagrindinių XX a. žmogaus problemų — negalėjimą įtvirtinti savo tapatumo (Identitatsaporie)19.

Patriarchalinės vertybės F. Kafkos aplinkoje turėjo dar gana tvirtas pozicijas. O ten, kur susiduria patriarchas ir laisvės trokštantis menininkas, konfliktas neišvengiamas. Tačiau reikia pasakyti, kad moterį F. Kafka iš savo pasaulio tarsi eliminuoja arba šiame, naudojant vieno jo apsakymo pavadinimą, „kovos aprašyme“ skiria jai antraeilį, pagalbinį vaidmenį. Motina — tik „medžioklės varovas“, pagaliau juk ir pačiam F. Kafkai moterys bei vedybos — tik priemonė sukurti nepriklausomą nuo tėvo egzistenciją, antra vertus, — sustiprinti ryšį su tėvu, prilygti jam. V. Emrichas (W. Emrich) teigia, jog F. Kafka, nuo savo gyvenimo problemų sprendimo nušalinęs moterį ir pripažinęs savo bejėgiškumą, kartu demaskuoja mitą apie tėvo ir sūnaus vienybę ir atspindi jo epochai būdingą patriarchalinių santykių krizę20.

„Laiško tėvui“ pabaiga šiek tiek netikėta, grynai literatūrinė. F. Kafka persikūnija į tėvo vaidmenį ir konstruoja galimą tėvo atsakymą sūnui. Panašiai kaip ir novelėje „Nuosprendis“, sūnus ir tėvas pasikeičia vaidmenimis. Tėvas virsta negailestingu kaltintoju. Be galo nusižeminęs sūnus — o nusižeminimą F. Kafka laikė „tvirčiausia bendravimo su kitais žmonėmis prielaida“21 — tėvo lūpomis pripažįsta, kad tėvas jam esąs tik priemonė pateisinti savo silpnumą, nenorą ir nesugebėjimą vesti. Tačiau tokia nusižeminimo poza kontrastuoja su šio — tariamai tėvo — monologo stilium. F. Kafka žinojo, kad tėvas niekada nesugebėtų taip formuluoti savo kaltinimų, taigi galop lieka pranašesnis jis, sūnus ir menininkas. Bet ar iš tikrųjų taip? 1919 m. išėjusį prozos rinkinį „Kaimo gydytojas“ (Ein Landarzt) F. Kafka paskiria savo tėvui.

„Laiškas tėvui“ — vietoj autobiografijos?

F. Kafka su tikra aistra skaitė žymių žmonių gyvenimo aprašymus. Pažintis su J. V. Gėtės (J. W. Goethe) autobiografija „Poezija ir tikrovė“ („Dichtung und Wahrheit“) netgi turėjo teigiamos įtakos jo 1911–1912 m. padidėjusiam kūrybiniam produktyvumui. Tačiau pats F. Kafka šio žanro imtis neketino. Meninė autobiografija, kaip literatūrinės kūrybos forma, iš rašytojo reikalauja faktų atrankos, distancijos vaizduojamų įvykių atžvilgiu, motyvacijos. Būdamas fanatiškas tiesos reiškėjas, F. Kafka abejojo, ar tokioje stilizuotoje autobiografijoje iš viso įmanoma perteikti gyvenimo visumą bei jo autentiką. Rašyti autobiografiją jam buvo tolygu utopiniam sumanymui22. Todėl jo laiškus ir dienoraščius galima laikyti autobiografijos pakaitalu. „Laiškas tėvui“ — ilgiausias F. Kafkos kada nors rašytas laiškas — turi ir žanrinių meninės autobiografijos elementų: jame iš dalies vaizduojama dvasinė autoriaus raida, atskleidžiamos jo gyvenimo sąlygos, aprašomi kertiniai išgyvenimai. F. Kafka, kaip ir dažnas autobiografijos autorius, mėgina pateisinti savo poelgius, veiksmus, mintis. „Laiške tėvui“ klostosi ne tik psichologinis rašytojo portretas, bet taip pat išryškėja to meto socialinės, istorinės tikrovės kontūrai23. Tačiau F. Kafkos laiškas nepretenduoja į objektyvią tiesą — mes regime subjektyviai nuspalvintą F. Kafką supusios aplinkos vaizdą.

„Laiškas tėvui“ — kone vienintelis 1919 m. parašytas reikšmingas F. Kafkos tekstas. Todėl jį reikėtų vertinti ir kaip naujo, 1920 m. prasidėjusio rašytojo kūrybos etapo preliudiją.

Nors laiškas turi konkretų adresatą tačiau tarpais susidaro įspūdis, lyg autorius „kalbėtų pro šalį“ — visi tie sofistiniai išvedžiojimai yra greičiau žaidimas su savimi. Savo stilistika „Laiškas tėvui“ artimas F. Kafkos vėlyvajai prozai. Jis ypač primena ilgas monologines romano „Pilis“ partijas, pirmuoju asmeniu parašytus (išleistus po mirties) apsakymus „Šuns tyrinėjimai“, „Urvas“ („Forschungen eines Himdes“, „Der Bau“), kuriuose taip pat maža veiksmo, tekstas paremtas abstrakčiais samprotavimais, desperatiška į žvėrį persikūnijusio menininko būsenos analize.

„Laišką tėvui“ atrado M. Brodas, panaudojęs jį savo 1937 m. išleistoje F. Kafkos biografijoje. Pats laiškas pirmą kartą buvo publikuotas tik 1952 metais žurnale „Die neue Rundschau“.

Jadvyga Bajarūnienė

LAIŠKAS TĖVUI

Mylimiausias Tėve,

neseniai Tu kartą paklausei mane, kodėl aš sakąs, kad bijau Tavęs. Kaip paprastai, nieko nepajėgiau atsakyti, — iš dalies kaip tik todėl, kad Tavęs bijau, o iš dalies todėl, kad tai baimei paaiškinti reikia suminėti daugiau paskirų dalykų, nei aš jų kalbėdamas bent šiaip taip įstengčiau aprėpti. O ir dabar, kai mėginu Tau raštu atsakyti, šis atsakymas bus vis tiek labai neišsamus, nes ir rašant baimė ir josios padariniai trukdo man viską Tau pasakyti; be to, ir kalbamųjų dalykų gausa kur kas pranoksta mano atminties ir proto galimybes.

Tau šis reikalas visados regėjosi labai paprastas, bent jau tuomet, kai kalbėjai apie jį su manim ir — be jokio rinkimosi — su daugybe kitų žmonių. Viskas Tau rodėsi maždaug taip: Tu visą gyvenimą sunkiai dirbai, viską aukojai savo vaikams ir pirmiausia — man, todėl aš „varčiausi kaip inkstas taukuose“, turėjau visišką laisvę mokytis to, kas tik patiko, man nereikėjo rūpintis maistu, taigi apskritai nepatyriau rūpesčių; už tai Tu nereikalavai dėkingumo, „vaikų dėkingumas“ Tau žinomas, bet vis dėlto vyleisi bent šiokio tokio prielankumo, bent kokio užuojautos ženklo; o aš visą laiką stengiausi nuo Tavęs pasprukti, nulįsti į savo kambarį, į knygas, į beprotiškas idėjas, pas pakvaišusius draugus; atvirai su Tavim niekados nesikalbėjau, į šventyklą su Tavim nevaikščiojau, Francensbade24 Tavęs niekados nelankiau ir apskritai šeimos gyvenimu niekados nesirūpinau, kontora ir kitais Tavo reikalais nesidomėjau, užkroviau Tau ant pečių fabriką25, o paskui Tave palikau, Otlos26 užgaidoms vis pritarinėjau, dėl Tavęs nė piršto nepakrutinau (net bilieto į teatrą nesu Tau nė karto padovanojęs), o dėl draugų galiu kažin ką padaryti. Sutraukus daiktan Tavo nuomonę apie mane, išeitų, kad Tu man prikiši, teisybė, ne stačiai kokį nepadorumą ar piktybę (išskyrus galbūt mano paskutiniuosius vedybinius planus), bet vis dėlto šaltumą, svetimumą, nedėkingumą. Ir prikiši taip, lyg čia būtų mano kaltė, lyg aš, sakysim, būčiau galėjęs kitaip viską pertvarkyti, o Tu nė truputėlio nebūtum kaltas, nebent tuo, kad buvai man pernelyg geras.

Šį įprastinį Tavo požiūrį laikau teisingu tik ta prasme, kad ir aš manau, jog Tu visai nekaltas dėl mudviejų susvetimėjimo. Tačiau toks pat nekaltas esu ir aš. Jeigu galėčiau priversti Tave tatai pripažinti, tuomet būtų įmanomas tegu ir ne koks naujas gyvenimas, kuriam mudu abu jau pernelyg seni, bet vis dėlto — šiokia tokia santarvė, tuomet nesibaigiantys Tavo priekaištai tegu ir ne liautųsi, bet nors sušvelnėtų.

Kad ir keista, Tu šiek tiek nujauti, ką noriu pasakyti. Pavyzdžiui, neseniai pasakei man: „Tu man visados buvai mielas, nors iš pažiūros aš ir elgiausi su Tavim ne taip, kaip kiti tėvai paprastai elgiasi, — ir būtent todėl, kad nemoku, kaip kiti, apsimetinėti“. Žinai, Tėve, apskritai Tavo gerumu man niekados neabejojau, tačiau nemanau, kad šie žodžiai yra teisingi. Teisybė, apsimetinėti Tu nemoki, bet vien tuo grindžiamas tvirtinimas, esą kiti tėvai apsimetinėja, yra arba grynas, daugiau nebesvarstytinas savojo neklystamumo skelbimas, arba — ir aš manau, jog taip yra iš tikrųjų, — netiesiogiai išreikštas supratimas, kad mudviejų santykiuose esama tam tikrų nesklandumų ir kad Tu, nors ir nebūdamas kaltas, irgi esi jų priežastis. Jeigu tikrai taip manai, tai mudu esame vienos nuomonės.

Juk aš, žinia, nesakau, kad tas, kas esu, pasidariau vien per Tave. Tai būtų smarkus perdėjimas (o aš net esu linkęs taip perdėti). Visai įmanomas daiktas, kad aš, nors ir be jokios Tavo įtakos augdamas, vis dėlto nebūčiau galėjęs tapti tokiu žmogum, koks Tau prie širdies. Veikiausiai būčiau tapęs silpnu, baikščių, vis dvejojančiu, ramybės nerandančiu žmogum, nebūčiau nei Robertas Kafka27, nei Karlas Hermanas28, bet vis dėlto būčiau visai kitoks, nei iš tikrųjų esu, ir mudu būtume galėję kuo puikiausiai sutarti. Būčiau buvęs laimingas, turėdamas Tave už draugą, už šefą, už dėdę, už senelį, netgi (nors čia jau ir suabejočiau) už uošvį. Tiktai kaip tėvas Tu buvai man per stiprus, juoba kad mano broliai29 maži pasimirė, seserys tik daug vėliau gimė, tad aš gavau visai vienas atremti pirmąjį smūgį, o tam buvau pernelyg silpnas.

Imk ir palygink mudu: aš, labai glaustai kalbant, — Levis30 su tam tikrom Kafkų priemaišom, tačiau jų varomoji jėga — ne Kafkų gyvenimo ryžtas, verslumas ir užkariavimo siekis, bet Leviu giminės stimulas, slaptesnis, drovesnis, veikiąs kita kryptimi, dažnai ir išvis pradingstąs. O Tu — tikras Kafka ir savo stiprybe, ir sveikata, ir apetitu, ir balso smarkumu, ir iškalba, ir pasitenkinimu savimi, ir apdairumu, ir žmonių pažinimu, ir tam tikru kilniaširdiškumu; žinia, ir visus tuos gerus bruožus lydinčiomis ydomis bei silpnybėmis, į kurias Tave stumia temperamentas ir kartais užeinantys ūmaus pykčio priepuoliai. Ne visai Kafka galbūt esi savo bendrąja pasaulėžiūra — kiek įstengiu lyginti Tave su dėdėmis Filipu, Ludvigu, Heinrichu31. Juk jie visi buvo už Tave linksmesni, žvalesni, guvesni, lengvesnio būdo, ne tokie griežti kaip Tu. (Beje, šiuo atžvilgiu aš iš Tavęs daug ką paveldėjau ir net pernelyg smarkiai tuo paveldu persiėmiau, nors mano esybėje jam, žinia, nebuvo tos būtinos atsvaros, kurią turi Tu.

Tačiau, kita vertus, ir Tu šiuo požiūriu esi patyręs visokių laikų, galbūt buvai linksmesnis, kol vaikai — ypač aš — dar nebuvo Tavęs nuvylę ir Tu nesijautei toks prislėgtas namuose (atėjus svečiams, juk visados pasikeisdavai), o galbūt ir dabar vėl pasidarei linksmesnis, kai anūkai ir žentas vėlei teikia Tau šiek tiek tos šilumos, kurios vaikai, išskyrus gal Vali32, neįstengė Tau duoti. Šiaip ar taip, mudu buvom tokie skirtingi ir dėl to skirtingumo tokie vienas kitam pavojingi, jog, mėginant, sakysim, iš anksto numatyti, kokie bus mano, palengva augančio vaiko, ir Tavo, subrendusio vyro, santykiai, būtų buvę galima tarti, kad Tu mane stačiai trypte sutrypsi, kad iš manęs nieko neliks. Taip neįvyko, gyvenimo neįmanoma iš anksto numatyti, bet galbūt įvyko blogesnis dalykas. Ir čia aš vis iš naujo prašau Tave nepamiršti, kad niekados nė iš tolo nemanau, jog Tu kaltas. Veikei mane taip, kaip turėjai veikti, tik galėtum liautis ypatinga mano piktybe laikęs tai, kad aš tam veikimui pasidaviau.

Buvau baikštus vaikas; bet vis dėlto, žinoma, buvau ir užgaidus, kaip visi vaikai; žinoma, mama mane irgi lepino, bet negaliu patikėti, kad buvau itin sunkiai valdomas, negaliu patikėti, kad meiliu žodžiu, tyliu paėmimu už rankos, maloniu žvilgsniu nebūtum galėjęs iš manęs išgauti viską, ko tik būtum panorėjęs. Juk Tu iš esmės esi geraširdis ir minkštas žmogus (visa tai, ką vėliau išdėstysiu, neprieštaraus tokiam teiginiui: aš juk kalbu tik apie išorines apraiškas, kuriomis Tu veikei vaiką), tačiau ne kiekvienam vaikui užtenka ištvermės ir narsos tol ieškoti, kol tą gerumą suranda. Su vaiku Tu tik taip gebi elgtis, kaip Tavo prigimtis liepia, — energingai, triukšmingai ir nuožmiai, o šiuo atveju Tau dar ir todėl tai atrodė itin tinkama, kad norėjai užauginti mane energingą ir drąsų vaikiną.

Auklėjimo priemonių, kurių griebeisi pačiais pirmaisiais metais, aš šiandien, žinoma, negaliu tiesiogiai aprašyti, bet galiu jas daugmaž įsivaizduoti, prisimindamas vėlesnius metus ir Tavo elgesį su Feliksu33. Čia privalu atsižvelgti į tai, kad viską dar labiau aštrino ta aplinkybė, jog anuomet buvai jaunesnis, guvesnis, pašėlesnis, gaivališkesnis, beatodairiškesnis; be to, buvai visiškai pasinėręs į verslą, ne kasdien net įstengdavai man pasirodyti, todėl darei juo didesnį įspūdį, kuris beveik negalėjo pavirsti įpročiu.

Tiesiogiai prisimenu tiktai vieną nutikimą iš savo pirmųjų metų. Galbūt ir Tu jį dar prisimeni. Vieną naktį vis inkščiau ir prašiau gerti, žinoma, ne todėl, kad mane troškulys kamavo, o greičiausiai iš dalies norėdamas paerzinti, iš dalies — pramogos geisdamas. Kelis kartus griežtai pagrūmojęs ir nieko nelaimėjęs, Tu paėmei mane iš lovos, išnešei į Pavličę ir palikai ten valandžiukę vieną ir vienmarškinį stovėti už užrakintų durų. Nenoriu sakyti, kad tai buvo neteisinga, galbūt tąsyk ir tikrai niekaip kitaip neįmanoma buvo atkurti naktinės rimties, tačiau noriu šiuo nutikimu nusakyti Tavąsias auklėjimo priemones ir jų poveikį man. Nuo to karto paskui jau, žinia, buvau klusnus, bet patyriau vidinę skriaudą. Mano prigimtis taip niekados ir neįstengė įžvelgti deramo ryšio, siejančio man savaime suprantamą beprasmišką prašymą gerti ir nepaprastą siaubą, patirtą, kai buvau išneštas gatvėn. Ne vieneri metai praėjo, o mane vis kamavo skausmingas vaizdinys, kad milžiniškas vyras, mano tėvas, paskutinioji instancija, mažne be jokios priežasties gali ateiti ir išnešti mane iš lovos į Pavličę ir kad aš jam, vadinasi, esu toks nieko nevertas.

Anuomet tai buvo tik menkutė užuomazga, tačiau šis dažnai mane apimantis menkavertiškumo jausmas (kitu požiūriu, aišku, net taurus ir vaisingas) daugeliu atvejų yra Tavo įtakos padarinys. Man būtų reikėję šiokio tokio padrąsinimo, šiokio tokio prielankumo, man būtų reikėję, kad Tu man šiek tiek pramintum kelią, o Tu jį, priešingai, užstojai, nors, aišku, su geriausiais ketinimais, geisdamas, kad aš sukčiau kitu keliu. Tačiau aš tam nebuvau tinkamas. Pavyzdžiui, Tu džiūgaudavai, kai aš šauniai saliutuodavau ir marširuodavau, tačiau aš netikau kareiviu būti, arba reikšdavai pritarimą, kai aš daug valgydavau, įstengdamas net alum užsigerti, arba kai gebėdavau mėgdžiodamas nesuprantamas dainas traukti ar Tavo mėgstamus posakius Tau įkandin kartoti, tačiau visa tai nebuvo mano ateities dalykai. Įsidėmėtina tai, kad ir šiandien Tu mane iš tikrųjų tik tada kokiu nors požiūriu skatini, kai ir pats jautiesi paliestas, kai aš (sakysim, savo vedybiniais planais) užgaunu Tavo savigarbą arba kai ją per mane užgauna kiti (sakysim, tais atvejais, kai Pepa34 mane išplūsta). Tada aš būnu skatinamas, tada man primenama manoji vertė, tada man nurodomos partijos, į kurias turėčiau teisę pretenduoti, o Pepa tada galutinai pasmerkiamas. Bet nekalbant jau apie tai, kad aš, būdamas dabartinio amžiaus, skatinimais esu visai nebepaveikiamas, kokia gi man iš jų nauda, jeigu jie pasigirsta tik tada, kai ne mano reikalas esti visų svarbiausias.

Anuomet — ir anuomet visose srityse — skatinimas man būtų buvęs reikalingas. Juk mane slėgte slėgė prie žemės jau vien Tavo fizinė konstitucija. Prisimenu, pavyzdžiui, kaip mudu dažnokai persirenginėdavom vienoje kabinoje. Aš — liesas, menkas, čiuplus, Tu — stiprus, platus, didelis. Dar kabinoje aš pats sau atrodžiau apgailėtinas — ir ne tik Tavo, bet ir viso pasaulio akyse, nes Tu man buvai visų daiktų matas. O kai mudu paskui, būdavo, visiems žmonėms matant išeinam iš kabinos — aš, Tavo rankos įsitvėręs, mažutėlis, vieni kaulai ir oda, nedrąsus, basas ant lentinio tiltelio, bijąs vandens, negebąs pakartoti plaukimo judesių, kuriuos Tu man rodei, kupinas pačių geriausių ketinimų, tačiau iš tikrųjų versdamas mane vis smarkiau kaisti iš gėdos, — tuomet mane ėmė baisi neviltis, ir visi nelemti dalykai, kuriuos buvau patyręs, tokiomis akimirkomis kuo puikiausiai derėjo vienas prie kito. Geriausiai man būdavo, jeigu Tu kartais pirmas persirengdavai, ir aš, likęs vienas kabinoje, galėdavau tol vilkinti gėdingą būtinybę pasirodyti viešumoje, kol Tu pagaliau ateidavai pasižiūrėti ir mane iš kabinos išgindavai. Buvau Tau dėkingas už tai, kad rodeisi nepastebįs mano menkystės, be to, didžiavausi tėvo kūnu. Beje, šiuo atžvilgiu mudviejų skirtumas ir šiandien tebėra panašus.

Tatai darniai papildė dar ir Tavo visiškas dvasinis pranašumas. Tu vien savo pastangomis buvai taip aukštai išsimušęs, todėl nė kiek nedvejodamas klioveisi savo nuomonės teisingumu. Vaiką mane tai net ne taip akino, kaip jau paaugusį jaunuolį. Iš savojo krėslo Tu valdei visą pasaulį. Tavo nuomonė buvo teisinga, o bet kokia kita — trenkta, paika, kvaila, nenormali. Ir Tavasis pasitikėjimas savimi buvo toks didis, kad, net ir nenuoseklus būdamas, vis tiek likdavai teisus. Galėjo būti ir taip, kad Tu kokiu klausimu išvis neturėjai nuomonės, todėl visos be išimties šiuo klausimu apskritai įmanomos nuomonės turėjo būti neteisingos. Galėjai, pavyzdžiui, plūsti čia čekus, čia vokiečius, čia žydus — ir ne kokiu vienu, o visais aspektais; tad galų gale nebelikdavo nieko daugiau, tiktai Tu vienas. Dareisi man toks mįslingas, kokie esti visi tironai, kurių teisumas grindžiamas ne mąstymu, o pačiu asmeniu. Bent man taip regėjosi.

O juk, kalbant apie Tave ir mane, Tu iš tiesų stebėtinai dažnai buvai teisus; per pašnekesius tatai buvo savaime suprantama, nes šnekėtis mudu bemaž nesišnekėdavom; bet buvai teisus ir tikrovėje. Tačiau ir tai nebuvo koks itin nesuvokiamas dalykas: juk, kad ir ką darydavau, Tu mane visados slėgdavai, — net ir tada, kai mano mintys nesutapo su Tavosiomis, ypač tada. Visas šias nuo Tavęs lyg ir nepriklausomas mintis nuo pat pradžių gniuždė Tavo smerkiama nuomonė; beveik neįmanoma buvo ištverti, iki mintis galutinai ir tvirtai susiformuos. Kalbu čia ne apie kokias aukštas mintis, o apie bet kurį menką vaikystės laikų sumanymą. Užtenka, būdavo, tik pasidžiaugti kokiu dalyku, juo užsidegti, pareiti namo ir apie tai prašnekti, o vietoj atsako iškart sulauki ironiško atodūsio, galvos kraipymo, barbenimo pirštais į stalą: „Esu ir šį tą gražesnio regėjęs“, arba „Kad taip man Tavo rūpesčiai“, arba „Mano galvoje tokiems niekams nėra vietos“, arba „Iš to duonos nevalgysi!“ arba „Pamanykit, tai įvykis!“ Žinoma, nebuvo galima reikalauti, kad Tu, rūpesčių spaudžiamas ir sunkiai plūkdamasis, žavėtumeisi kiekvienu vaikišku niekniekiu. Ne apie tai ir kalbu. Kalbu veikiau apie tai, kad Tu dėl visai priešingos savo esybės nuolatos ir iš principo būtinai vaiką nuvildavai, be to, atvejams kaupiantis, tasai priešingumas be paliovos smarkėjo, todėl galų gale pradėjo reikštis vien kaip įprotis net tada, kai Tu kokį sykį būdavai vienos nuomonės su manimi, ir galų — gale šie vaiko nusivylimai buvo ne paprasti gyvenimo nusivylimai, bet, siedamiesi su visų daiktų matą lemiančiu Tavo asmeniu, smigo į pačią šerdį. Drąsa, ryžtas, pasitikėjimas, džiaugsmas dėl vieno ar kito dalyko negalėjo iki galo išsilaikyti, jeigu Tu buvai jiems priešiškas ar net jeigu vien galėjau numanyti, kad būsi priešiškas; o tatai numanyti galėjau visada, kad ir ko ėmiausi.

Taip buvo ir su mintimis, taip buvo ir su žmonėmis. Pakakdavo man susidomėti kokiu nors žmogumi, — o taip dėl manosios prigimties ne itin dažnai nutikdavo, — Tu jau, visai nepaisydamas mano jausmų ir neatsižvelgdamas į mano nuomonę, išsyk, būdavo, įninki plūstis, šmeižti, niekinti. Nekalti žmonės, tikri kūdikiai, kaip, sakysim, jidiš kalba vaidinantis aktorius Levis gavo už tai atkentėti. Visai nepažindamas, Tu jį, — jau pamiršau kaip, bet tikrai siaubingai, — lyginai su parazitu ir, kaip dažnai būdavo, Tau kalbant apie man mielus žmones, automatiškai griebeisi patarlės apie šunis ir blusas. Aktorių čia prisimenu todėl, kad anuomet prie Tavo kalbų apie jį pasižymėjau tokią pastabą: „Taip tėvas kalba apie mano draugą (kurio net nepažįsta) vien todėl, kad jis — mano draugas. Tatai jam atsikirsdamas galėsiu visados priminti, kai ims prikaišioti sūniškos meilės ir dėkingumo stoką“. Man visados buvo nesuprantama, kad Tu visiškai nejauti, jog savo žodžiais ir nuosprendžiais taip smarkiai mane skaudini ir žemini, atrodė, lyg Tu nė pats nenusituoki, kokią galią turįs. Ir aš, be abejo, dažnai Tave savo žodžiais skaudinau, bet tokiais atvejais visados tatai žinojau, pats kankinausi, bet nebegalėjau susitvardyti, neįstengiau susivaldyti to žodžio nepasakęs, tačiau jau sakydamas gailėjausi. O Tu žodžiais svaideisi kuo ramiausiai, nieko negailėjai nei sakydamas juos, nei vėliau, — prieš Tave aš buvau visai beginklis.

Bet toks buvo ir visas Tavasis auklėjimas. Man regis, Tu turi tikrą auklėtojo talentą: Tavo būdo žmogui toks auklėjimas tikrai būtų galėjęs būti naudingas; jis būtų supratęs, kad kalbi protingai, daugiau dėl nieko nesukęs galvos, ramiai viską taip ir daręs. Bet kai aš buvau mažas, man kiekvienas Tavo šūktelėjimas buvo tiesiog dangaus įstatymas, aš jo niekados nepamiršdavau, jis likdavo man kaip svarbiausia priemonė pasauliui vertinti, visų pirma — Tau pačiam vertinti, o čia Tu visiškai negalėjai pateisinti vilčių. Kadangi vaikystėje drauge su Tavim daugiausia būdavau valgant, tai Tavo pamokymai didžiąja dalimi buvo pamokymai, kaip dera tinkamai elgtis prie stalo. Tai, kas ant stalo padėta, privalu buvo suvalgyti, apie maisto gerumą nevalia buvo kalbėti, — o Tau valgis dažnai rodėsi niekam tikęs; vadinai jį ėdalu; girdi, ta karvė (virėja) jį sugadinusi. Kadangi Tu pats dėl gero apetito ir ypatingo pomėgio visus patiekalus valgei karštus, sparčiai ir dideliais kąsniais, vaikas turėjo skubėti, prie stalo viešpatavo niūri tyla, vis pertraukiama perspėjimų: „Pirma pavalgyk, paskui šnekėk“, arba „greičiau, greičiau, greičiau“, arba „žiūrėk, aš jau seniai suvalgiau“. Kaulų kramtyti buvo nevalia, bet Tu kramtei. Acto iš lėkštės siurbčioti buvo nevalia, bet Tu siurbčiojai. Svarbiausias dalykas buvo duoną raikyti tiesiai; o kad Tu ją raikei peiliu, nuo kurio padažas varvėte varvėjo, buvo nė motais. Reikėjo žiūrėti, kad valgio trupiniai nenukristų ant grindų; po Tavo kėde jų, baigus valgyti, likdavo daugiausia. Prie stalo valia buvo tik valgyti, o Tu krapštinėjaisi ir karpeisi nagus, drožeisi pieštukus, dantų krapštuku valeisi ausis. Prašau Tave, suprask mane teisingai, Tėve, — pačios savaime tai būtų buvusios visai nereikšmingos smulkmenos, mane jos taip gniuždomai veikė tiktai todėl, kad Tu, žmogus, kurio žodis man buvo toks neapsakomai lemiamas, pats nesilaikei įsakymų, kurių man liepei laikytis. Taip pasaulis man pasidalijo į tris dalis: vienoje gyvenau aš, vergas, privaląs laikytis įstatymų, kurie man vienam sugalvoti ir kurių aš, nė pats nežinodamas kodėl, iki galo laikytis niekaip neįstengiau; antrame, man labai tolimame, pasaulyje gyvenai Tu, paskendęs valdymo rūpesčiuose, įsakinėdamas ir vis piktindamasis, kad įsakymai nevykdomi; pagaliau trečiajame pasaulyje, neprivalėdami nei įsakinėti, nei klausyti, laimingai sau gyveno visi kiti žmonės. Nuolatos mane graužė gėda: arba aš vykdžiau Tavo įsakymus, ir tai buvo gėda, nes tie įsakymai galiojo tik man vienam; arba priešinausi, o tai irgi buvo gėda, nes kaipgi aš drįsau Tau priešintis; arba negalėjau tų įsakymų įvykdyti, nes man stigo Tavo jėgos, Tavo apetito, Tavo miklumo, nors Tu iš manęs viso to reikalavai kaip savaime suprantamų dalykų, — tai, žinia, buvo pati didžiausia gėda. Vaikas, aišku, taip nesamprotavo, vaikas taip jautė.

Anuometinė mano padėtis galbūt pasidarys aiškesnė, jei palyginsiu ją su Felikso. Ir su juo Tu juk panašiai elgiesi, netgi taikai jam itin kraupią auklėjimo priemonę, kai, jam, Tavo nuomone, prie stalo ką nešvaraus padarius, nesitenkini, kaip man anuomet, pasakęs: „Esi tikras paršas“, bet dar priduri: „Tikras Hermanas“, arba „visai kaip Tavo tėvas“. Galbūt — daugiau nei „galbūt“ čia negalima pasakyti — tai ir tikrai nedaro itin didelės žalos Feliksui, nes jam Tu esi tiktai, tiesa, labai reikšmingas senelis, bet ne viskas, kaip buvai man, be to, Feliksas yra ramaus, jau dabar sakytum vyriško būdo, ir griausmingas balsas jį galbūt stulbina, bet nedaro ilgalaikio lemiamo poveikio, o svarbiausia — jis juk palyginti retai su Tavim drauge būna, jį veikia ir kitos įtakos, Tu jam greičiau esi mielas kuriozas, ir jis gali rinktis, ką iš Tavęs pasiimti, o ko — ne. Man Tu nebuvai kuriozas, aš negalėjau rinktis, privalėjau priimti viską.

Ir priimti negalėdamas nė žodeliu pasipriešinti, nes Tu iš prigimties neįstengi ramiai kalbėtis apie reikalą, kuriam nepritari ar apie kurį tiesiog ne pats kalbą pradedi; ramiai kalbėtis Tau neleidžia valdingas temperamentas. Paskutiniaisiais metais tatai aiškini širdininko nervingumu, bet aš neprisimenu, kad Tu kada nors iš esmės kitoks būtum buvęs, širdininko nervingumas Tau daugių daugiausia tėra priemonė sugriežtinti savo valdžią, nes, vien jį prisiminus, kitam išsyk turi praeiti bet koks noras prieštarauti. Tai, žinia, ne priekaištas, tik fakto konstatavimas. Tarkime, Otlos atveju: „Juk su ja negalima nė pasišnekėti, ji išsyk šoka į akis“, — sakai Tu, bet iš tikrųjų ji pirma visai juk nešoka; Tu painioji reikalą su asmeniu; reikalas šoka Tau į akis, ir Tu jį išsyk sprendi asmens neišklausęs; o tai, kas paskui Tau dar mėginama sakyti, Tave gali tiktai suerzinti, bet niekados neįtikins. Tada iš Tavęs jau tik tiek išgirsti: „Daryk, kaip pats išmanai, esi laisvas, esi pilnametis, neturiu teisės Tau patarinėti“; ir visa tai sakoma su kraupiai kimia pykčio ir galutinio pasmerkimo gaida, kuri mane šiandien tik todėl verčia mažiau drebėti negu vaikystėje, kad vaikui būdingą išimtinį kaltės jausmą iš dalies pakeitė suvokimas, jog mudu abu bejėgiai.

Negalėjimas ramiai pasišnekėti turėjo man dar ir kitų, beje, visai natūralių padarinių: aš praradau kalbos dovaną. Turbūt ir šiaip nebūčiau tapęs didžiai iškalbiu, bet paprastai ir sklandžiai šnekėti kaip visi žmonės tikriausiai būčiau išmokęs. Bet Tu man anksti uždraudei žodį pratarti, Tavo grėsmingas šūksnis: „Nė žodžio priešais!“ ir pakelta ranka lydi mane jau nuo pradžių pradžios. Pradėjau su Tavimi — o Tu, kai reikalas svarbus Tau, esi puikus kalbėtojas — šnekėti mikčiodamas, vis užsikirtinėdamas, bet Tau ir to dar buvo per daug, galų gale aš visai nutilau, iš pradžių galbūt maištaudamas, o paskui todėl, kad Tavo akivaizdoje negalėjau nieko nei mąstyti, nei sakyti. O kadangi Tu buvai tikrasis mano auklėtojas, tai turėjo padarinių ir visam mano gyvenimui. Apskritai Tu keistai klysti manydamas, kad aš niekados Tau nepaklusau. „Visados ir viską priešingai“ tikrai nebuvo gyvenimo principas, lėmęs mano santykius su Tavimi, kaip Tu kad manai ir man priekaištauji. Priešingai: jeigu būčiau mažiau Tau paklusęs, Tu tikrai būtum kur kas labiau manimi patenkintas. Tavosios auklėjimo priemonės buvo labai veiksmingos; man niekur nepavyko nuo jų išsisukti; toks, koks esu (žinia, jei nekalbėsime apie prigimtį ir gyvenimo daromą poveikį), esu Tavojo auklėjimo ir savojo klusnumo rezultatas. O kad Tau šis rezultatas vis tiek nemalonus, kad Tu nesąmoningai vengi jį pripažinti kaip savojo auklėjimo rezultatą, taip yra todėl, kad Tavo ranka ir mano medžiaga taip viena kitai netiko. Sakei: „Nė žodžio priešais!“ ir šitaip norėjai nutildyti manyje slypinčias Tau nemalonias ir priešiškas jėgas, o aš buvau pernelyg klusnus, aš visai nutilau, gūžiausi ir slėpiausi nuo Tavęs ir tik tuomet išdrįsdavau krustelti, kai būdavau taip toli nuo Tavęs, kad Tavo valdžia — bent tiesiogiai — tenai jau nebesiekė. O Tu tada stovėjai, žiūrėjai, ir viskas Tau regėjosi „priešais“, nors tai tebuvo vien savaime suprantamas Tavo stiprybės ir mano silpnumo padarinys. Be galo veiksmingos, bent jau man visados įspūdį dariusios, iškalba pagrįstos Tavosios auklėjimo priemonės buvo šios: plūdimai, grasinimai, ironija, pikta šypsena ir — nors ir kaip keista — skundai savo dalia. Kad būtum mane tiesiog ir tikrais keiksmažodžiais plūdes, negaliu prisiminti. To nė nereikėjo. Juk turėjai tokią daugybę kitokių priemonių, be to, per pokalbius namuose ir ypač kontoroje keiksmažodžiai aplinkui mane taip gausiai biro ant kitų, kad, būdamas dar mažas berniukas, kartais jaučiausi nuo jų tiesiog apdujęs ir neturėjau pagrindo jų ir sau netaikyti, nes žmonės, kuriuos Tu plūdai, tikrai nebuvo blogesni už mane ir jais Tu tikrai nebuvai labiau nepatenkintas nei manimi. Ir čia vėlei reiškėsi Tavo mįslingas nekaltumas ir neliečiamumas, Tu plūdaisi, nė kiek sau galvos dėl to nesukdamas, netgi smerkei kitus, išgirdęs juos plūstantis, ir draudei jiems tatai.

Plūdimąsi dar stiprino grasinimai, o jų jau ir man kliūdavo. Pavyzdžiui, baisus man regėjosi toks: „Aš tave kaip žuvį į gabalus sudraskysiu“, — nors aš ir žinojau, kad po tų žodžių nieko dar baisesnio nenutinka (kol buvau mažas, beje, to ir nežinojau), tačiau mano vaizduotėje Tu buvai toks galingas, kad bemaž ir tai būtum galėjęs padaryti. Baisu būdavo ir tada, kai Tu rėkaudamas vaikydavaisi aplink stalą, aiškiai nė nenorėdamas sugauti, bet apsimesdamas, kad gaudai, kol mama galų gale išgelbėdavo gaudomąjį. Ir vėl šit, regėjosi vaikui, kad gyvastis jam palikta tik per Tavo malonę, ir jis nešėsi ją toliau kaip niekuo nenusipelnytą Tavo dovaną. Čia minėtini ir Tavo grasinimai, susiję su neklusnumo padariniais. Kai aš imdavausi ko nors, kas Tau nepatikdavo, ir Tu grasindavai, kad man nieko neišeis, tai pagarba Tavo nuomonei būdavo tokia didi, jog nesėkmė, tegul ir kada nors vėliau, neišvengiamai turėdavo ateiti. Aš lioviausi pasitikėjęs tuo, ką darau. Tapau nepastovus, mane ėmė kankinti dvejonės. Juo vyresnis buvau, juo daugiau medžiagos galėjai man pateikti, įrodinėdamas, kad esu niekam tikęs; pamažėle tam tikru atžvilgiu ir tikrai pradėjo darytis Tavo teisybė. Ir vėl aš anaiptol netvirtinu, kad vien per Tave tapau toks; Tu tik sustiprinai tai, kas jau savaime buvo, bet sustiprinai smarkiai, nes, palyginti su manimi, buvai labai galingas ir naudojaisi savo galia.

Ypač patikimas Tau rodėsi auklėjimas pasitelkiant ironiją, kuri sykiu labiausiai atspindėjo Tavo pranašumą prieš mane. Tavieji raginimai paprastai būdavo tokios formos: „Nejau negali padaryti štai taip ir taip? To Tau turbūt jau per daug? Tam jau, žinoma, nebeturi laiko?“ — ir panašiai. Ir kiekvieną tokį klausimą vis lydėjo pikta šypsena ir pikta mina. Jausdavaisi sakytumei nubaustas pirmiau, nei suprasdavai ką nors negerai padaręs. Erzindavo ir tokie sudraudimai, kai būdavai traktuojamas kaip trečias asmuo, taigi, kai nebūdavai net pikto užkalbinimo vertu laikomas; pavyzdžiui, kai Tu, nors sėdėdavau šalia, iš tikrųjų kalbėdavai man, tačiau formaliai kreipdavaisi į mamą: „Jau šito tai iš pono sūnaus, aišku, nėra ko tikėtis“ — ar dar kaip kitaip. (Antra vertus, viskas susiklostė taip, kad man, pavyzdžiui, buvo nedrąsu, o vėliau iš įpratimo nė galvon nešaudavo kreiptis tiesiai į Tave, jei tik mama būdavo šalia. Vaikui buvo kur kas mažiau pavojinga pasiteirauti apie Tave šalia sėdinčią mamą, tad paklausdavau jos: „Kaip sekasi tėvui?“, šitaip apsisaugodamas nuo netikėtumų.) Žinoma, buvo atvejų, kai ir baisiausia ironija regėjosi priimtina, — tada, kai ji buvo skiriama kitiems, pavyzdžiui, Eli35, su kuria aš metų metus pykausi. Tikra piktumo ir piktdžiugos šventė būdavo man, kai, susėdus valgyti, apie ją kone kiekvieną sykį būdavo sakoma: „Jau ta kad išsidrėbs, būtinai bent per dešimtį metrų nuo stalo“ — ir kai Tu paskui, sėdėdamas savo krėsle, piktai, be menkiausio prielankumo ar linksmumo, visai kaip nuožmus priešas, mėgdžiodamas stengdavaisi parodyti, kaip itin šlykščiai jinai, Tavo nuomone, sėdi.

Kaip dažnai tokie ir panašūs dalykai kartojosi, kaip mažai Tu iš tikrųjų jais pasiekei. Manau, taip buvo todėl, kad regėjosi, jog pyktis ir įtūžis yra didesnio masto nei patsai reikalas, kad galima buvo justi, jog pyktį sukėlė ne toks menkniekis kaip sėdėjimas per toli nuo stalo, kad pyktis buvo pirmesnis, o šis reikalas — tiktai atsitiktinai pasitaikiusi proga jam pratrūkti. Kadangi buvau tikras, jog kokia nors proga visados atsiras, tai per daug nesistengiau, be to, nuolat girdėdamas grasinimus ir atbukau; mat pamažu beveik įsitikinau mušti negausiąs. Dariausi niūrus, neatidus, neklusnus vaikas, vis ieškąs — dažniausiai vidinės — galimybės pasprukti. Dėl to kentėjai Tu, dėl to kentėjom ir mes. Savo požiūriu Tu buvai visai teisus, kai, sukandęs dantis ir lydėdamas žodžius į gargaliavimą panašiu kvatojimu, vaikui pirmą sykį leidusiu įsivaizduoti, kas yra pragaras, vis, būdavo, karčiai tari (kaip, sakysim, ir neseniai dėl vieno laiško iš Konstantinopolio): „Tai bent draugija!“

Su tokia Tavo laikysena vaikų atžvilgiu visiškai nesuderinama rodėsi tai, kad Tu, kaip dažnai nutikdavo, imdavai viešai skųstis. Prisipažįstu, mažas būdamas (vėliau viskas pasikeitė), tų skundų visai neįstengiau suvokti ir nesupratau, kaip Tu apskritai gali tikėtis, kad kas nors Tave užjaus. Buvai visais požiūriais toks milžinas; ką gi galėjo reikšti mūsų užuojauta ar juolab mūsų parama? Mūsų užuojautą ir paramą Tu juk turėjai taip pat niekinti, kaip dažnai niekinai mus pačius. Todėl Tavo skundais netikėjau ir vis mėginau įžvelgti už jų slypinčius kokius nors slaptus kėslus. Tik vėliau suvokiau, kad Tu tikrai dėl vaikų kentėjai, tačiau anuomet, kai tie skundai kitomis aplinkybėmis dar būtų galėję pasiekti vaikišką, atvirą, abejonių nekamuojamą ir visaip padėti pasirengusią sielą, man jie ir vėl norom nenorom buvo tik pernelyg aiškios auklėjimo ir žeminimo priemonės, pačios savaime ne itin veiksmingos, bet dariusios tą žalingą šalutinį poveikį, kad vaikas įprato rimtai nežiūrėti kaip tik į tuos dalykus, į kuriuos būtų privalėjęs žiūrėti rimtai.

Laimė, būta ir išimčių, dažniausiai tuomet, kai Tu kentėjai tylomis, ir meilė bei gerumas, savo galybe įveikę visas priešiškas jėgas, tiesiogiai mane suimdavo. Teisybė, taip pasitaikydavo retai, tačiau buvo tikrai nuostabu. Sakysim, kai pamatydavau Tave karštą vasarą po pietų iš nuovargio valandžiukę užsnūdusį krautuvėje, alkūne į pultą pasirėmusį, arba kai sekmadieniais nusiplūkęs ateidavai pas mus vasaros gaivoje atsikvėpti; arba kai, mamai sunkiai sergant, verkei ir drebėjai, rankomis įsikibęs į knygų lentyną; arba kai, man paskutinį kartą sergant, tyliai atėjai pas mane į Otlos kambarį, sustojai ant slenksčio, tik kaklą ištiesei, kad galėtum mane pamatyti lovoje, ir vien rankos mostu pasisveikinai, nenorėdamas manęs varginti. Tokiomis akimirkomis guldavausi kniūbsčias ir raudodavau iš laimės, o dabar irgi raudu apie tai rašydamas.

Moki Tu, nors retai tepasitaiko tatai išvysti, ir labai gražiai, tykiai, prielankiai, patenkintomis akimis šypsotis, ir tas, kuriam ši šypsena skirta, gali pasijusti stačiai laimingas. Negaliu prisiminti, kad į mane vaikystėje tokia šypsena aiškiai būtų kada nukrypusi, bet tikriausiai galėjo taip būti, kodėl gi turėjai man jos nerodyti, — juk regėjausi Tau dar nekaltas ir buvau Tavo didžioji viltis. Beje, ir tokie malonūs įspūdžiai ilgainiui tik tiek tedavė, kad dar labiau padidino manąjį kaltės jausmą ir padarė pasaulį man dar labiau nesuprantamą. Verčiau aš rėmiausi tikrais ir nuolatos tveriančiais faktais. Norėdamas nors truputėlį Tau atsispirti, iš dalies lyg ir keršydamas, netrukus pradėjau atidžiai stebėti, rinkti, perdėtai pabrėžinėti pastebėtus menkniekius, visokius Tavo juokingus bruožus. Pavyzdžiui, kaip lengvai Tu leidaisi apakinamas dažniausiai tik tariamai aukščiau už Tave stovinčių asmenų ir galėjai be paliovos apie juos kalbėti, sakysim, apie kokį nors imperatoriškąjį tarėją36 ar ką panašaus (kita vertus, tokiais atvejais man buvo skaudu, kad Tu, mano Tėvas, manai esąs reikalingas tokių niekingų savos vertės patvirtinimų ir dar jais puikuojiesi). Arba atidžiai stebėjau, kaip Tu itin mėgsti nešvankias, kuo garsiau dėstomas kalbas, iš kurių pats juokiesi taip, lyg būtum kažin kokią ypatingą šmaikštybę pasakęs, nors tai tebuvo vien lėkštos, menkos nešvankybės (tačiau, žinia, tai man buvo dar vienas Tavo gyvybingumo ženklas, verčiąs gėdytis savo menkumo). Tokių įvairiausių dalykų, aišku, būta gausybės; džiūgavau juos matydamas, jie man davė dingstį kuždėtis ir juokauti, kartais Tu tatai pastebėdavai, širsdavai, laikei tai piktumu, nepagarbumo apraiška, bet patikėk, man tai buvo vien savisaugos priemonė, beje, netinkama, tai buvo tokie juokai, kokie skleidžiami apie dievus ir karalius, juokai, ne tik suderinami su pačia giliausia pagarba, bet ir esą jos dalimi.

Beje, ir Tu, santykių su manimi požiūriu būdamas panašioje padėtyje, mėginai griebtis tam tikros gynybos. Dažnai primindavai, koks nepaprastai puikus mano gyvenimas ir kaip gerai su manimi, tiesą sakant, buvo elgiamasi. Tai teisybė, tačiau nemanau, kad man, turint galvoje susiklosčiusias aplinkybes, buvo iš to kokios nors esminės naudos.

Teisybė, mama man buvo be galo gera, tačiau visa tai siejosi su Tavimi, o ši sąsaja nebuvo gera. Mamai nejučiomis teko medžioklės varovo vaidmuo. Tavasis auklėjimas, žadindamas užsispyrimą, neprielankumą ar net neapykantą, kokiu nors neįtikėtinu atveju gal ir būtų galėjęs priversti mane pradėti gyventi savo galva, tačiau mama gerumu, protingais įkalbinėjimais (vaikystės sumaištyse ji juk buvo proto įsikūnijimas) bei prašymais viską vėl išlygindavo, ir aš būdavau pargenamas atgalios į Tavąją sferą, iš kurios galbūt kitomis aplinkybėmis Tavo ir savo labui būčiau ištrūkęs. Arba būdavo taip, kad tikrai mudu nė nesusitaikydavom, kad mama mane nuo Tavęs tik slapčiomis gindavo, slapčiomis man ką nors duodavo, ką nors leisdavo, o tada aš Tavo akyse ir vėlei būdavau šviesos vengiąs padaras, apgavikas, aiškiai suvokiąs savo kaltę ir dėl savo menkystės tik aplinkiniais keliais siekiąs net to, ką laikąs savo pagrįsta teise. Pamažu aš, aišku, įpratau teis pačiais keliais siekti ir to, ko siekti, net ir savo nuomone, neturėjau teisės. O dėl to manasis kaltės jausmas ir vėlei didėjo.

Teisybė ir tai, kad Tu manęs turbūt nė karto nesi iš tikrųjų mušęs. Tačiau riksmai, Tavo įraudęs veidas, skubus petnešų sagstymasis, jų kabinimas po ranka, ant kėdės atkaltės, man buvo bemaž baisiausias dalykas. Tai toks jausmas, lyg būtum kariamas. Kai žmogus iš tikrųjų pakariamas, jis numiršta, ir viskas baigiasi. Tačiau kai jis, išgyvenęs visus pasirengimus karti, tik kilpai jau tabaluojant prieš akis, sužino esąs pasigailėtas, tai dėl to gali ir visą gyvenimą kentėti. Be to, per tą daugybę kartų, kai aš, Tavo aiškiai parodyta nuomone, buvau nusipelnęs mušimo ir tik vos vos jo per Tavo malonę išvengiau, ir vėlei susitvenkė didžiulis savo kaltės suvokimas. Kad ir kaip žvelgsi, aš Tau vis prasikalsdavau ir prasikalsdavau.

Nuo seno Tu man priekaištavai (beje, ir man vienam, ir kitiems girdint: Tu juk visai neįstengei pajusti, koks žeminamas yra pastarasis atvejis, Tavo vaikų reikalai visados buvo viešumoje), kad aš naudojuosi Tavo triūso vaisiais ir gyvenu ramiai ir šiltai, viskuo aprūpintas, jokio stygiaus nepatirdamas. Turiu galvoje tuos žodžius, kurie tiesiogine prasme stačiai įsirėžę mano smegenyse, sakysim, tokius: „Jau septynerių metų aš su vežimėliu turėjau per kaimus traukti“. — „Visi turėjom vienam kambary miegoti“. — „Džiaugdavomės, kai namie bulvių būdavo“. — „Metų metus neturėdavau žiemą kuo apsirengti, mano blauzdos nuo šalčio tiesiog žaizdotos buvo“. — „Dar vaikas būdamas, jau turėjau krautuvėn į Piseką eiti“. — „Iš namų ničnieko negavau, net kariuomenėje tarnaudamas pats siunčiau namo pinigus“. — „Bet vis tiek, vis tiek tėvas man visados buvo tėvas. Kas šiandien tai dar besupranta! Ką vaikai žino! To juk nė vienam neteko kęsti! Argi šiandien vaikas įstengs tai suprasti?“ Kitomis aplinkybėmis tokie pasakojimai gal būtų buvę puiki auklėjimo priemonė, jie būtų galėję įkvėpti drąsos ir jėgų ištverti tuos pačius vargus ir nepriteklius, kuriuos gavo kęsti tėvas. Tačiau Tu juk to visai nenorėjai, padėtis kaip tik Tavo pastangomis buvo visai pasikeitusi, progų taip pasižymėti, kaip Tau teko, mums nebebuvo. Tokią progą pirma būtų reikėję per jėgą ir maištą susikurti, būtų reikėję iš namų išsiveržti (su sąlyga, kad tokiam žingsniui būtų užtekę ryžto ir jėgų ir kad mama savo ruožtu kitomis priemonėmis tam nebūtų užkirtusi kelio). Tačiau viso to Tu nė kiek nenorėjai, tatai Tu vadinai nedėkingumu, pamišusiomis idėjomis, neklusnumu, išdavyste, kvailybe. Taigi, viena vertus, rodydamas save kaip pavyzdį, pasakodamas apie save ir šitaip mus gėdindamas, Tu tokiam žingsniui skatinai, o antra vertus, jį kuo griežčiausiai draudei. Šiaip jau, sakysime, nekalbant apie šalutines aplinkybes, Otlos nuotykiai Ciurau Tave būtų turėję žavėti. Ji norėjo grįžti į kraštą, iš kurio Tu esi kilęs, norėjo taip dirbti ir taip stygių kęsti, kaip Tau pačiam teko, ji nenorėjo naudotis sėkmingais Tavo darbo vaisiais, kaip ir Tu pats buvai nepriklausomas nuo savojo tėvo. Argi šie ketinimai buvo tokie siaubingi? Ar jie buvo tokie tolimi Tavo pavyzdžiui ir Tavo pamokymams? Gerai, iš Otlos ketinimų galų gale nieko neišėjo, jie galbūt buvo truputėlį juokingi, ji viską darė pernelyg triukšmingai, neparodė deramos atodairos tėvams. Bet ar čia buvo jos vienos kaltė, ar nebuvo čia kaltos ir susiklosčiusios aplinkybės, pirmiausia ta, kad Tu buvai pasidaręs jai toks svetimas? Argi ji Tau, sakysim (kaip Tu vėliau mėginai pats sau įteigti), kontoroje buvo ne tokia pat svetima kaip vėliau, išvažiavusi į Ciurau? Ir argi Tu, be jokios abejonės, nebūtum turėjęs pakankamai galios (su sąlyga, kad būtum įstengęs prisiversti) padrąsinimu, patarimu ir globa, gal net šiokiu tokiu pakantumu, paversti šį nuotykį net visai geru dalyku?

Patyręs ką nors panašaus, paskui Tu dažniausiai karčiai juokaudamas sakydavai, kad mes pernelyg gerai gyvename. Tačiau tam tikra prasme tai visai ne juokai. Tai, ką Tu turėjai išsikovoti, mes gavom iš Tavo rankų, tačiau kovą už išorinį gyvenimą, kurion Tu iškart patekai ir kurios, žinia, mes irgi neišvengiame, — tą kovą mums tenka kovoti daug vėliau, vaiko jėgomis, nors jau vyro amžiaus sulaukus. Nesakau, kad dėl to mūsų padėtis būtinai yra blogesnė nei buvo Tavoji, veikiau ji tokia pat (nors, tiesa, prielaidos nėra palygintos); nepalanki mums tik ta aplinkybė, kad mes savo vargais neturime kam girtis ir nieko jais negalime žeminti kaip Tu darei apie savuosius kalbėdamas. Neneigiu nė to, jog būtų buvę įmanoma, kad aš iš tikrųjų būčiau galėjęs naudotis Tavo didelio ir sėkmingo darbo vaisiais, kad būčiau galėjęs juos įsisavinti ir jais remdamasis, Tavo džiaugsmui, toliau darbuotis, tačiau tam kelią kaip tik ir užkirto mudviejų susvetimėjimas. Tuo, ką Tu davei, aš galėjau naudotis, tačiau tik sugėdintas, nuovargio, silpnumo, kaltės jausmo apimtas. Todėl Tau už viską galėjau atsidėkoti tiktai kaip elgeta, o ne savaisiais darbais.

Dar vienas išorinis viso to auklėjimo padarinys buvo tas, kad bėgau nuo visko, kas bent iš tolo galėjo Tave priminti. Pirmiausia — nuo kontoros. Pati savaime, ypač kol dar tebuvo skersgatvio krautuvėlė, man ji turėjo būti smagi vieta, ten buvo taip gyva, vakarais šviesu, ten galėjai daug ką pamatyti ir išgirsti, čia vienur, čia kitur pagelbėti, pasirodyti, o svarbiausia — gėrėtis Tavimi ir Tavo nepaprastais prekybiniais talentais, regint, kaip Tu, niekados nepailsdamas, prekiauji, šnekiesi su žmonėmis, juokauji, abejotinais atvejais iškart gebi nuspręsti ir taip toliau; net ir tai, kaip Tu pakuoji prekes arba plėši dėžę, buvo įsidėmėtinas reginys, o apskritai viskas — tikrai nebloga mokykla vaikui. Bet kad Tu mane pamažu visais atžvilgiais vis labiau gąsdinai, o kontora ir Tu man buvo viena sąvoka, tai ir kontoroje ėmiau jaustis nejaukiai. Dalykai, iš pradžių man atrodę savaime suprantami, pradėjo mane kankinti, vertė rausti iš gėdos, — pirmiausia Tavo elgesys su personalu. Nežinau, gal jie tokie buvo daugumoje kontorų (pavyzdžiui, firmoje „Assecurazioni Generali“37 mano laikais tikrai viskas buvo panašu, atsisveikindamas aš, ne visai teisybę sakydamas, bet ir ne visai meluodamas, pareiškiau direktoriui išeinąs iš darbo todėl, kad nebegalįs ištverti plūdimosi, nors, beje, tiesiogiai plūstamas net nebuvau; plūdimąsi man jau namuose buvo pasidarę itin skaudu kęsti), bet kitos kontoros vaikystėje man nerūpėjo.

O Tave kontoroje girdėjau ir mačiau taip rėkaujant, plūstantis ir siautėjant, kad anuomet maniau, jog daugiau taip visame pasaulyje niekur nebūna. Ir ne vien plūdimosi būta, būta ir šiaip visokios tironijos. Sakysim, kai prekes, kurių reikalavai nepainioti su kitomis, Tu vienu rankos mostu nubloškei žemėn nuo pulto, — šiek tiek Tave pateisinti buvo galima tik todėl, kad įniršęs išvis apie nieką negalvojai, — o parankinis turėjo pakelti. Arba tos Tavo nuolatinės kalbos apie vieną plaučiais sergantį parankinį: „Kad jis pagaliau padvėstų, tas paliegęs šuva“. Tarnautojus vadinai „apmokamais priešais“, jie tokie ir buvo, bet man regėjosi, kad dar pirmiau, nei jie tokie pasidarė, Tu buvai jų „mokantis priešas“. Ten aš gavau ir didžiąją pamoką, kad Tu gali būti neteisingas; savo paties atžvilgiu nebūčiau to taip greit pastebėjęs, juk buvo prisikaupę pernelyg daug kaltės jausmų, verčiančių manyti, kad Tu teisus; bet ten — bent jau mano vaikiška nuomone, vėliau, žinia, šiek tiek, bet ne per daugiausia pakitusia, — buvo svetimi žmonės, kurie juk mums dirbo ir už tai turėjo gyventi nuolatos Tavęs bijodami. Žinoma, aš čia perdėjau, ir būtent todėl, kad stačiai tariau, jog Tu jiems darai tokį pat baisų įspūdį kaip ir man. Jeigu taip būtų buvę, jie tikrai nebūtų galėję gyventi; bet kad ten buvo suaugę ir daugiausia kuo stipriausių nervų žmonės, tai jie be vargo nusipurtydavo nuo savęs visus plūdimus, kurie galų gale Tau pačiam darė kur kas daugiau žalos nei jiems. Tačiau man dėl to kontora pasidarė nepakenčiama, ten viskas pernelyg priminė mano santykius su Tavimi; nekalbant jau apie verslininko suinteresuotumą, nekalbant nė apie Tavo valdingumą vien kaip komersantas Tu buvai tiek pranašesnis už visus, kurie kada nors iš Tavęs mokėsi, kad nė vienas jų daromas darbas negalėjo Tavęs patenkinti; panašiai ir manim Tu turėjai būti amžinai nepatenkintas. Taigi aš neišvengiamai priklausiau personalo partijai, beje, dar ir todėl, kad jau vien iš baikštumo negalėjau suvokti, kaip galima taip plūsti svetimus žmones, ir todėl dėl to paties baikštumo jau vien savo saugumu rūpindamasis mėginau kaip nors sutaikyti su Tavimi, su mūsų šeima personalą kuris, mano nuomone, turėjo būti kraupiai pasipiktinęs. Tam jau nebepakako su personalu elgtis tiesiog padoriai, nepakako elgtis su juo net kukliai, aš privalėjau nusižeminti, ne tik pirmas sveikintis, bet, jei įmanoma, ir atsakymo į pasveikinimą kratytis. Ir net jeigu aš, visai nereikšmingas asmuo, jiems būčiau kojas laižęs, vis tiek tai nebūtų buvusi pakankama kompensacija už tai, kaip Tu, viešpats, iš viršaus juos talžei. Tokie mano santykiai su aplinkiniais žmonėmis, čia užsimezgę, ir ateityje, ir už kontoros ribą liko nepakitę (šiek tiek panašus, bet ne toks pavojingas ir ne toks kiaurai viską persmelkiantis kaip mano yra, pavyzdžiui, ir Otlos pomėgis prasidėti su vargšais žmonėmis, Tave taip piktinantis jos sėdinėjimas su tarnaitėmis ir kiti tokie dalykai). Galų gale kontoros kone pradėjau bijoti, šiaip ar taip, mano reikalu ji liovėsi buvusi gerokai anksčiau, nei aš pradėjau lankyti gimnaziją dar labiau mane nuo jos atitolinusią. Be to, man regėjosi, kad ir mano gabumų jai niekaip neužteks, — juk, kaip Tu pats sakei, net Tavųjų visų jai reikią. Tada Tu (dar ir šiandien jaučiuosi dėl to susigraudinęs ir susigėdęs) mėginai bent šiek tiek pasisaldinti Tau tokį skaudų mano nenorą domėtis kontoros reikalais ir tvirtinai, girdi, aš neturįs verslininko polinkių mano galva esanti pilna aukštesnių idėjų ir panašiai. Mama, žinoma, džiaugėsi tokiais Tavo prisiverstinai daromais pareiškimais, o ir aš pats, pasiduodamas tuštybei ir bėdos spaudžiamas, neatsispyriau jų poveikiui. Bet jeigu mane nuo kontoros (kurios aš dabar, bet tiktai dabar, nuoširdžiai ir tikrai pradėjau nekęsti) iš tikrųjų arba iš esmės būtų nutolinusios „aukštesnės idėjos“, tai jos būtų turėjusios pasireikšti kaip nors kitaip, o ne tuo, kad aš sau tykiai ir baikščiai plaukiau pasroviui, kol baigiau gimnaziją ir teisės studijas, o paskui galutinai nutūpiau už valdininko stalo.

Norėdamas pabėgti nuo Tavęs, turėjau bėgti ir nuo šeimos, net nuo mamos. Teisybė, jos užtarimo visados galėjai sulaukti, tačiau ji buvo neatskiriama nuo Tavęs. Pernelyg ji Tave mylėjo ir pernelyg ištikimai buvo Tau atsidavusi, kad vaiko kovoje būtų galėjusi tapti savarankiška ir ilgiau tveriančia galybe. Beje, vaiko instinktas čia buvo teisingas, nes, metams slenkant, mama darėsi vis didesnė Tavo šalininkė, pati gebėjusi gražiai ir švelniai, kone niekados Tavęs rimtai neužgaudama, išsaugoti savąjį, tegu ir itin ribotą savarankiškumą ji, metams slenkant, vis nuosekliau, veikiau jausmais nei protu aklai perėmė Tavo smerkiamą nuomonę apie vaikus, — ypač, teisybė, sunkiu Otlos atveju. Žinoma, nuolatos privalu prisiminti, kokia kankinama ir be galo alinama buvo mamos padėtis šeimoje. Ji plūkėsi kontoroje, namų ūkyje, pati dar kartą persirgo visomis šeimos ligomis, tačiau viską apvainikavo tos kančios, kurias ji patyrė atsidūrusi tarpinėje padėtyje tarp mūsų ir Tavęs. Tu su ja visados elgeisi meiliai ir pagarbiai, tačiau šiuo požiūriu Tu jos netausojai lygiai taip pat, kaip ir mes netausojome. Be atodairos plakėm ir plakėm ją: Tu iš savosios, o mes — iš savosios pusės. Tai buvo šiokia tokia permaina, pikti kėslai niekam nebuvo galvoje, galvoje buvo tiktai kova, kurion Tu buvai įsileidęs su mumis, mes — su Tavimi, o su mama mes visi išsisiautėdavom. Nebuvo geras vaikų auklėjimo elementas ir tai, kaip Tu — nors, žinoma, dėl to visai nebūdamas kaltas — kankinai ją dėl mūsų. Tatai netgi tariamai pateisino šiaip jau niekaip nepateisinamą mūsų elgesį su ja. Ir ko tik jai dėl Tavęs neteko iškęsti iš mūsų, o dėl mūsų — iš Tavęs, jau nekalbant apie tuos atvejus, kai Tu buvai teisus, nes ji mus paikino, nors ir tas „paikinimas“ kartais veikiausiai buvo tik tyli, nesąmoninga priešinimosi Tavajai sistemai demonstracija. Be abejo, mama viso to nebūtų galėjusi ištverti, jeigu jėgų tverti jai nebūtų davusi meilė mums visiems ir tos meilės teikiama laimė.

Seserys tik iš dalies laikėsi drauge su manim. Laimingiausiai susiklostė Vali padėtis. Būdama artimiausia mamai, ji be didelio vargo ir žalos panašiai pakluso ir Tavo valiai. Tačiau ir Tu, kaip tik mamą atmindamas, buvai jai prielankesnis, nors jos prigimtyje Kafkų paveldo buvo nedaug. Bet galbūt Tau kaip tik tai buvo gerai; kur Kafkų paveldo nebuvo, Tu nė negalėjai ko nors panašaus reikalauti; ne taip kaip mūsų kitų atveju, šįkart Tavęs neėmė jausmas, kad čia žūva kažkas, ką bet kuria kaina privalu gelbėti. Beje, ko gero, Tu niekados per daug nemėgai Kafkų paveldo, atsiskleidžiančio moterų prigimtyje. Santykiai su Vali gal būtų susiklostę net dar prielankesni, jeigu mes kiti jų šiek tiek nebūtume gadinę.

Eli yra vienintelis pavyzdys mažne visiškai pavykusio mėginimo ištrūkti iš Tavo sferos. Vaikystėje iš jos to mažiausiai būčiau tikėjęsis. Juk ji buvo lėtapėdis, apsnūdęs, baikštus, nusivylęs, kaltės kamuojamas, perdėm žeminamas, piktas, tingus, saldumynus mėgstantis ir šykštus vaikas; su ja ne tik kalbėtis, į ją net pažvelgti bemaž negalėjau, — taip labai ji man priminė mano paties padėtį, taip panašiai buvo veikiama tų pačių auklėjimo kerų. Ypač koktus man regėjosi jos šykštumas, nes pats, ko gero, buvau dar šykštesnis. Juk šykštumas — vienas patikimiausių ženklą kad žmogus jaučiasi didžiai nelaimingas; taip niekuo nebuvau tikras, kad iš tiesų turėjau tik tai, ką jau laikiau rankose arba burnoje, arba kas bent jau keliavo tenai, o Eli, būdama panašioje padėtyje, kaip tik tai vis taikėsi iš manęs atimti. Tačiau viskas pasikeitė, kai ji jaunų metų — tatai užvis svarbiausia — išėjo iš namą ištekėjo, susilaukė vaikų; ji pasidarė linksma, nerūpestinga, drąsi, dosni, nesavanaudė, niekad neprarandanti vilties. Beveik neįtikėtina, kaip Tu, tiesą sakant, visai nepastebėjai tų permainų ar bent deramai jų neįvertinai, — taip Tave buvo apakinęs piktumas, kurį Tu Eli nuo seno jautei ir iš esmės tebejauti; tiktai kad tas piktumas dabar pasidaręs toli gražu nebe toks aktualus, nes Eli nebegyvena su mumis, be to, Tu myli Feliksą ir Tau patinka Karlas, todėl tas piktumas nebe toks svarbus. Tiktai Gerti kartais dar tenka nuo jo kentėti.

Apie Otlą bemaž nedrįstu nė rašyti; žinau, kad taip rizikuoju iš anksto sugriauti viską ko tikiuosi šiuo laišku pasiekti. Normaliomis aplinkybėmis, kitaip tariant, jeigu ji nebūna patekusi ypatingon bėdon ar pavojun, Tu jauti jai vien neapykantą juk pats esi man sakęs, kad ji, Tavo nuomone, nuolatos tyčia Tave kamuoja ir erzina ir kad tuomet, kai Tu dėl jos kenti, ji patenkinta džiaugiasi. Taigi lyg ir koks velnias. Kokia neapsakoma susvetimėjimo praraja, dar didesnė negu tarp mudvieją turi būti atsivėrusi tarp Tavęs ir jos, kad būtų įmanomas toks neapsakomai apmaudus apsirikimas. Otla nuo Tavęs taip toli, kad Tu jos beveik nebeįžvelgi, todėl ir stataisi šmėklą ton vieton, kur tari ją esant. Sutinku, kad Tau su ja buvo itin sunku. Viso šio itin sudėtingo atvejo neįstengiu perprasti, tačiau, šiaip ar taip, čia būta lyg ir kokios Levi, apsiginklavusios geriausiais Kafkų giminės ginklais. Tarp mudviejų tikra kova nė nevyko; aš buvau greit paguldytas ant menčių; man liko tik mėginimai pabėgti, kartėlis, liūdesys, vidinė kova. O judu buvot visados grumtynių parengtyje, visados žvalūs, visados kupini jėgų. Reginys sykiu ir didingas, ir apgailėtinas. Pačioje pradžioje judu, be abejo, buvote labai artimi, nes ir šiandien dar iš mūsų keturių Otla, ko gero, yra gryniausias Tavo ir mamos santuokos bei joje susijungusių galių atspindys. Nežinau, kas iš Jūsų atėmė Tėvo ir vaiko santarvės laimę, galiu tik numanyti, kad čia viskas klostėsi panašiai kaip ir mano atveju. Tavo pusėje — Tavo esybės tironija, o jos pusėje — Levi užsispyrimas, jautrumas, teisingumo jausmas, nerimas, dar labiau sustiprinti iš Karkų paveldėtos stiprybės suvokimo. Žinoma, ir aš jai dariau įtaką tačiau vargu bau savo iniciatyva, greičiau pačiu savojo buvimo faktu. Beje, ji, būdama paskutinė, pateko į jau susiklosčiusius jėgų santykius ir, naudodamasi gausybe esamos medžiagos, galėjo susidaryti savo nuomonę. Galiu net įsivaizduoti, kad ji širdyje kurį laiką svyravo, ar pulti į glėbį Tau, ar Tavo priešininkams, matyt, būsi praleidęs kažkokią progą ir ją atstūmęs, tačiau, jeigu tatai būtų buvę įmanoma, iš judviejų būtų išėjusi puiki ir sutartina pora. Dėl to aš būčiau netekęs sąjungininko, tačiau judviejų reginys man būtų gausiai šį nuostolį atsvėręs, be to, neapsakoma laimė būti visiškai patenkintam bent vienu savo vaikų būtų Tave labai pakeitusi man palankia kryptimi. Visa tai šiandien, tiesa, vien sapnas. Otlos ryšys su Tėvu visai nutrūkęs, ji, kaip ir aš, turi pati viena ieškoti savojo kelio, o tuo mastu, kiek ji, palyginti su manimi, labiau pasitiki gyvenimu ir savimi, kiek ji sveikesnė ir mažiau linkusi į dvejones, tiek ji Tau piktesnė ir didesnė išdavikė. Aš tai suprantu; Tavo akimis žiūrint, ji kitokia nė negali būti. Ji netgi pati įstengia pažvelgti į save Tavo akimis, pajusti tą kančią kurią Tu jauti, ir dėl to ne neviltin pulti, — neviltis yra veikiau mano skirtis, — bet labai sielotis. Tiesa, Tu dažnai matai — ir tai atrodo kaip tikra priešingybė ką tik mano pasakytiems žodžiams — mudu drauge besikuždančius, drauge besijuokiančius, retsykiais išgirsti ir Tave paminint. Tau mes regimės kaip įžūlūs sąmokslininkai. Žinoma, Tu nuo seno esi pagrindinė mūsų pašnekesių ir minčių tema, tačiau mudu drauge sėdinėjame tikrai ne todėl, kad ką nors prieš Tave regztume, o todėl, kad mėginame kiek tik įstengdami juokais ir rimtai, su meile ir užsispyrimu, su pykčiu ir bjaurėjimusi, su atsidavimu ir kaltės jausmu, pasitelkdami visas savo proto ir širdies jėgas, iš visų pusią iš toli ir iš arti, su visomis smulkmenomis, visomis dingstimis drauge aptarti šį kraupų procesą tvyrantį tarp mudviejų ir Tavęs, — procesą kuriame Tu nuolatos skelbiesi esąs teisėjas, nors iš tikrųjų bent didžiąja dalimi (čia aš palieku atviras duris visoms klaidoms, kurių man, aišku, gali pasitaikyti), esi, kaip ir mudu, tokia pat silpna ir apakusi suinteresuotoji pusė. Turint galvoje visumą pamokomas Tavo auklėjamo — jo poveikio pavyzdys buvo Irma.38 Viena vertus, ji vis dėlto buvo prašalaitė, jau užaugusi pateko į Tavo kontorą iš esmės turėjo reikalų su Tavimi kaip su savo šefu, taigi tik iš dalies ir jau atsparaus amžiaus sulaukusi pateko į Tavo įtaką tačiau, kita vertus, ji vis dėlto buvo kraujo giminaitė, garbino Tave kaip savo tėvo brolį, ir Tavo valdžia jai buvo kur kas didesnė nei vien šefo. Ir vis dėlto ji, kad ir silpno kūno, tokia šauni, protinga, darbšti, kukli, patikima, nesavanaudė, ištikima, mylėjusi Tave kaip dėdę ir žavėjusis Tavimi kaip viršininku, nebuvo Tau labai gera tarnautoja. Mat ji, žinia, ir mūsų ton pusėn šiek tiek stumiama, Tavo atžvilgiu buvo daugmaž vaiko padėtyje, ir viską laužanti Tavosios esybės galia jai buvo dar tokia didelė, kad (tiesa, tiktai Tavo atžvilgiu ir, tikėkimės, pačiai mergaitei smarkiau dėl to nesikamuojant) ji pradėjo darytis užmarši, aplaidi, linkusi į niūrius juokus, net šiek tiek užsispyrėlė — kiek jos atveju tatai apskritai buvo įmanoma, — ir čia aš išvis nekalbu apie tai, kad ji buvo ligota, o ir šiaip ne itin laiminga, be to, apverktinos namų padėties slegiama. Man itin įsidėmėtiną savo santykių su ja aspektą Tu išreiškei mums stačiai klasikiniu tapusiu, kone piktžodžiaujamu, bet Tavo elgesio su žmonėmis nekaltumą kaip tik labai aiškiai įrodančiu sakiniu: „Velionė, iškeliaudama pas Viešpatį, daug man kiaulysčių paliko“.

Galėčiau aprašinėti dar ir tolesnius Tavo įtakos sferos ir kovos su ja ratus, bet čia jau pradėčiau darytis nebe toks tvirtas ir turėčiau užsiimti konstravimu, be to, Tu, juo labiau nuo verslo ir šeimos toldamas, nuo seno dareisi juo malonesnis, nuolaidesnis, mandagesnis, labiau linkęs į kitus atsižvelgti, kitiems atidesnis (turiu galvoje ir išoriškai), — juk lygiai taip pat, sakysime, koks vienvaldis despotas, išvykęs iš savojo krašto, neturi pagrindo vis tiek būti tironas ir gali geraširdiškai leistis į šnekas net su pačios žemiausios kilmės žmonėmis. Ir tikrai Tu, pavyzdžiui, grupinėse nuotraukose iš Francensbado visados toks stambus ir linksmas stovėjai tarp menkučių paniurusių žmogelių lyg koks kelionėn išsileidęs karalius. Iš to, tiesa, ir Tavo vaikai būtų galėję turėti naudos, tik jie — o tai buvo neįmanoma — jau vaikystėje būtų turėję įstengti tatai įžvelgti, ir man pačiam, pavyzdžiui, nevalia būtų buvę nuolatos gyventi, sakytume, pačiame centriniame, griežčiausiame, labiausiai varžančiame Tavosios įtakos žiede, kaip aš iš tikrųjų gyvenau.

Dėl to aš praradau ne tik šeimos jausmą kaip Tu sakai, — priešingai, šeimos jausmą aš dar tebeturėjau, nors jis, tiesa, iš esmės buvo negatyvus ir reiškėsi (be abejo, niekados nesibaigiančiu) vidiniu vadavimusi nuo Tavęs. Tačiau santykiai su kitais žmonėmis dėl Tavo įtakos, ko gero, dar smarkiau nukentėjo. Labai klysti manydamas, kad dėl kitų aš, skatinamas meilės ir ištikimybės, esu pasiryžęs viską padaryti, o dėl Tavęs ir šeimos — nieko, nes esu šaltas ir išdavikiškas. Dešimtąjį kartą kartoju: tikriausiai ir šiaip būčiau tapęs žmonių vengiančiu, baikščių žmogumi, tačiau nuo jo dar tolimas ir tamsus kelias iki tos vietos, kurioje iš tikrųjų atsidūriau. (Ligi šiol šiame laiške palyginti nedaug ką tyčia nutylėjau, o dabar ir vėliau turėsiu kai ką nutylėti, ką — Tau ir sau pačiam — prisipažinti man dar tebėra sunku. Sakau tai todėl, kad, bendram vaizdui kur ne kur pasidarius nebe tokiam aiškiam, Tu nemanytum, jog dėl to kalta įrodymų stoka; veikiau esama įrodymą nuo kurių vaizdas galėtų pasidaryti net pernelyg ryškus. Nelengva čia rasti aukso vidurį.) Beje, pakaks priminti tai, ką jau anksčiau rašiau: Tavo akivaizdoje aš netekau pasitikėjimo savimi, o vietoj jo įgijau beribį kaltės jausmą. (Prisimindamas, koks tasai jausmas beribis, aš kartą apie vieną asmenį teisingai parašiau: „Jis bijo, kad gėda pergyvens jį“.) Susitikęs su kitais žmonėmis, negalėjau staiga imti ir pasikeisti; su jais susidūrus mane veikiau apimdavo dar didesnis kaltės jausmas, nes juk, kaip jau sakiau, privalėjau atsiteisti už tai, kuo Tu jiems kontoroje būdavai prasikaltęs ir už ką man taip pat teko dalis atsakomybės. Be to, Tu juk kiekvienam, su kuriuo aš bendraudavau, slapčiomis ar viešai turėdavai ką prikišti, o už tai aš tų žmonių taip pat turėjau prašyti atleidimo. Nepasitikėjimas dauguma žmonių kurį Tu man mėginai įskiepyti kontoroje ir šeimoje (nagi paminėk bent vieną vaikystėje man kuo nors reikšmingą žmogų, kurio Tu nors kartą nebūtum su žemėm sumaišęs) ir kuris Tavęs, kad ir keista, anaiptol neslėgė (ką gi, Tu buvai labai stiprus, be to, iš tikrųjų gal tai tebuvo vien valdovo emblema), — tasai nepasitikėjimas, kuris, mano, mažylio, akimis žvelgiant, niekados nepasiteisino, nes aplink save regėjau vien neprilygstamai nuostabius žmones, man pavirto į nepasitikėjimą savimi ir į nuolatinę visko baimę. Taigi ten aš, apskritai paėmus, tikrai negalėjau ieškoti išsigelbėjimo nuo Tavęs. O kad Tu apsirikai tatai vertindamas, taip galbūt nutiko todėl, kad apie mano bendravimą su žmonėmis ničnieko nežinojai, tad, kupinas įtarumo ir pavydo (negi aš neigiu, kad Tu mane myli?), tarei, jog aš, pasitraukdamas iš šeimos gyvenimo, turįs kur nors kitur tatai kompensuoti, nes juk neįmanomas daiktas, kad aš ir ten gyvenčiau lygiai taip pat. Beje, šiuo požiūriu kaip tik vaikystėje dar galėjau rasti šiokios tokios paguodos nepasitikėdamas savo nuomonės teisingumu ir sakydamas sau: „Juk tu viską perdedi, juk tu, kaip jaunimas visada linkęs, kiekvieną smulkmeną perdėtai išgyveni kaip didžiausią išimtį“. Bet vėliau, vis geriau pažindamas pasaulį, šios paguodos bemaž visai nebetekau.

Lygiai taip pat negalėjau ieškoti išsivadavimo nuo Tavęs ir žydų kultūroje. Čia juk apskritai išsivadavimas būtų buvęs įsivaizduojamas, dar daugiau — būtų buvę galima įsivaizduoti, kad mudu abu per žydų kultūrą būtume atradę kelią į kits kitą arba kad tai būtų buvęs mudviejų vienybės pagrindas. Bet kas tai buvo per žydų kultūra, kurią iš Tavęs gavau!

Kol buvau vaikas, aš, pritardamas Tavo nuomonei, vis priekaištavau sau, kad nepakankamai dažnai lankausi šventykloje, nepasninkauju ir taip toliau. Man regėjosi, kad šitaip ne sau, o Tau prasikalstu, ir kaltės jausmas, visados juk pasirengęs suimti, mane verte vėrė.

Vėliau, jaunuolio metų sulaukęs, niekaip nesupratau, kaip Tu, pats vien gyvą nieką iš žydų kultūros teįsisavinęs, gali man priekaištauti už tai, kad aš (jau vien iš pieteto, kaip Tu sakei) nesistengiu panašaus nieko kartoti. Juk tai, kiek aš įmaniau perprasti, tikrai buvo gyvas niekas, pokštas, net pokšto vardo nevertas. Keturis kartus per metus Tu lankeisi šventykloje39, buvai ten abejingiesiems bent jau artimesnis nei tiems, kurie į viską rimtai žiūrėjo, kantriai, kaip gryną formalumą kalbėjai maldas, kartais nustebindavai mane tuo, kad galėjai maldaknygėje parodyti kaip tik skaitomą vietą, o šiaip jau man, atėjus šventyklon (ateiti buvo svarbiausia), valia buvo kiek tinkamam pakampiais trainiotis. Taigi žiovaudamas ir snūduriuodamas stūmiau ten ilgas valandas (vėliau, man regis, tik per šokių pamokas esu taip nuobodžiavęs), stengdamasis pasidžiaugti bent tomis keliomis menkomis pramogomis, kurių ten pasitaikydavo: sakysim, Sandoros skrynios atvėrimu, kuris man visados primindavo šaudyklą kur irgi, pataikius į juodą tašką atsidarydavo dėžės durelės; tik iš tos dėžės visados išlįsdavo kas nors įdomu, o čia — amžinai vis tos pačios begalvės lėlės. Beje, patyriau šventykloje ir nemažai baimės, ne tik — tai jau savaime suprantama — dėl daugybės žmonių su kuriais teko ten artimiau susidurti, bet ir todėl, kad Tu man sykį lyg šiaip sau užsiminei, jog ir aš galįs būti pašauktas Toros40 skaityti. Dėl to aš ne vienerius metus drebėjau. Bet šiaip jau man iš esmės niekas netrukdė nuobodžiauti, nebent barmicvė41, kuriai reikėjo šį tą išmokti atmintinai ir išlaikyti šiokį tokį egzaminą — ir viena, ir antra buvo stačiai juokinga, — o paskui dar su Tavimi susiję menki, ne itin reikšmingi nutikimai, kai Tu, pavyzdžiui, būdavai pašaukiamas Toros skaityti ir gerai pasirodydavai tokiomis, kaip man regėjosi, grynai visuomeninėmis progomis arba kai per mirusiųjų atminimo iškilmę Tu likdavai šventykloje, o aš būdavau išsiunčiamas namo, — tatai man ilgą laiką (matyt, todėl, kad būdavau išsiunčiamas ir stokojau gilesnio šios šventės supratimo) kėlė bemaž nesąmoningą jausmą kad čia vyksta kažkas nešvanku.

Taip buvo šventykloje, o namie viskas atrodė, ko gero, dar skurdžiau, — ten buvo tenkinamasi vien pirmuoju zedero42 vakaru, vis labiau virstančiu juoko priepuolių lydima komedija, nors taip, žinia, dėjosi vis labiau augančių vaikų įtakoje. (Kodėl gi Tu turėjai pasiduoti šiai įtakai? Mat pats buvai jos šaltinis.) Tokios tad ir buvo man perduotos tikėjimo žinios, o jas papildė nebent dar ištiesta ranka, rodanti „milijonieriaus Fuchso sūnus“, per didžiąsias šventes drauge su tėvu ateidavusius šventyklom Nesupratau, ką gi daugiau galima su tomis žiniomis padaryti, jei ne kuo greičiau jų atsikratyti; kaip tik toks atsikratymas man regėjosi didžiausio pieteto kupinas veiksmas.

Tačiau dar vėliau viskas ėmė vėl kitaip rodytis ir aš suvokiau, kodėl Tu galėjai manyti, kad ir šiuo požiūriu Tave piktavališkai išduodu. Iš mažos, į getą panašios kaimo bendruomenės Tu tikrai atsinešei tam tikrus žydų kultūros likučius, jų buvo nedaug, jie dar šiek tiek sumenko mieste ir kariuomenėje, bet, šiaip ar taip, tokių jaunystės įspūdžių ir atsiminimų pakako lyg ir kokiam žydiškam gyvenimui palaikyti, juoba kad Tau šiuo atžvilgiu nė nereikėjo didelės paramos, nes pats buvai labai stiprios padermės ir religinės dvejonės, jeigu tik per daug nesipynė su visuomeninėmis dvejonėmis, Tavo asmens bemaž negalėjo sukrėsti. Iš esmės Tavo gyvenimą lemiąs tikėjimas buvo toks, kad Tu besąlygiškai tikėjai tam tikros žydų visuomeninės klasės pažiūrų teisingumu, o kadangi tos pažiūros buvo Tavosios esybės dalis, vadinasi, Tu, tiesą sakant, tikėjai pats savimi. Ir čia dar būta pakankamai žydų kultūros likučių, tačiau jų nepakako vaikui toliau perduoti, jie galutinai ištirpo, Tau bemėginant juos perteikti. Iš dalies tai buvo niekaip neperteikiami jaunystės įspūdžiai, iš dalies — Tavoji baimę kelianti esybė. Buvo visai neįmanoma pasiekti, kad baikštus ir todėl viską itin atidžiai stebįs vaikas suvoktų, jog tie keli niekniekiai, kurių Tu, tiesa, žydų kultūros vardan, tačiau abejingai, kaip ir dera apie tokius niekniekius kalbant, laikeisi, gali turėti kokią nors aukštesnę prasmę. Tau jie buvo prasmingi kaip ankstesniųjų laikų atminimas, todėl norėjai ir man juos perteikti, bet kadangi savarankiškos vertės ir Tau pačiam jie nebeturėjo, tatai galėjai pasiekti tik įkalbinėjimais ir grasinimais; tačiau tokie mėginimai, viena vertus, negalėjo būti sėkmingi; antra vertus, kadangi pats nesuvokei, kokios silpnos Tavo pozicijos, mano tariamasis užsispyrimas turėjo Tave labai rūstinti.

Visa tai juk nėra koks pavienis reiškinys, panašiai susiklostė ir daugelio iš palyginti dar maldingos provincijos į miestus persikėlusių gyventi pereinamosios žydų kartos atstovų likimas; tatai vyko savaime, tačiau mudviejų santykiuose, niekados ir šiaip nestokojusiuose aštrių kampą čia atsirado dar vienas, itin skaudus. Vis dėlto, kaip ir aš, turėtum manyti, kad ir šiuo požiūriu esi nekaltas, tiktai privalėtum šį nekaltumą grįsti savo prigimtimi ir laikų dvasia, o ne vien išorinėmis aplinkybėmis, taigi, pavyzdžiui, nesakyti, girdi, turįs per daug kitų darbų ir rūpesčių, kad galėtum dar ir tais dalykais užsiimti. Šitaip Tu dažniausiai neabejotiną savo nekaltumą vis taikaisi paversti nepagrįstu priekaištu kitiems. Tokį priekaištą ir šiuo atveju, ir visais kitais labai lengva atremti. Juk kalba būtų buvusi ne apie kokį nors mokymą, o apie gyvenimo pavyzdį; jeigu Tavasis žydiškumas būtų buvęs tvirtesnis, tai ir Tavo pavyzdys būtų daręs didesnį poveikį, — tai juk savaime suprantama ir taip pat visai nėra priekaištas, o tik gynimasis nuo Tavo priekaištų. Neseniai juk skaitei Franklino jaunystės atsiminimus.43 Tikrai tyčia daviau Tau juos paskaityti, bet ne dėl tos trumpos vietos apie vegetarizmą kaip Tu ironiškai tarstelėjai, o dėl ten aprašytų autoriaus santykių su tėvu ir dėl autoriaus santykių su sūnum, kurie savaime išryškėja šiuose sūnui rašytuose atsiminimuose. Nenoriu čia atskirai minėti pavienių smulkmenų.

Tam tikras papildomas patvirtinimas, kad tokia pažiūra į Tavąjį žydiškumą yra teisinga, man buvo ir Tavo laikysena pastaraisiais metais, kai Tau regėjosi, jog aš ėmiau labiau domėtis žydų reikalais.

Kadangi Tu iš anksto neprielankiai nusistatęs prieš bet kurį mano užsiėmimą ypač prieš mano domėjimosi būdą čia tatai irgi atsiskleidė. Tačiau, nepaisant tokio nusistatymo, būtų buvę galima tikėtis, kad čia padarysi nedidelę išimtį. Juk čia nubudo Tavojo žydiškumo pagimdytas žydiškumas, taigi atsivėrė ir galimybė naujam ryšiui tarp mudviejų užsimegzti.

Neneigiu, kad man tie dalykai, Tau pradėjus jais domėtis, kaip tik todėl būtų galėję pasidaryti įtartini. Man tikrai nė į galvą nešauna tvirtinti, kad šiuo požiūriu esu nors kiek už Tave geresnis. Tačiau tokio išmėginimo nė neprireikė. Man ėmus tarpininkauti, žydų kultūra Tau pasidarė kokti, žydų raštai — stačiai nepaskaitomi, nuo jų „Tave vemti vertė“. Tai galėjo reikšti, jog esi tvirtai įsitikinęs, kad vienintelis teisingas yra tik tas žydiškumas, kurį Tu man vaikystėje parodei, ir kad daugiau nieko nė būti negali. Tačiau sunku buvo įsivaizduoti, kad Tu būtum taip tvirtai įsitikinęs. Tuomet, vadinasi, šis „pasikoktėjimas“ (nekalbant apie tai, kad pirmiausia jis buvo skirtas ne žydų kultūrai, o mano asmeniui) galėjo reikšti vien tai, jog Tu nesąmoningai pripažinai savojo žydiškumo ir mano žydiškojo auklėjimo menkumą norėjai, kad niekas Tau to neprimintą, o į kiekvieną priminimą įstengei atsakyti vien atvira neapykanta. Beje, toks aukštas, tegu ir negatyvus, mano naujojo žydiškumo vertinimas buvo smarkiai perdėtas; pirma, jį nuo pat pradžios slėgė Tavo prakeiksmas, antra, jo raidai lemiamą taigi mano atveju mirtiną reikšmę turėjo principiniai santykiai su aplinkiniais žmonėmis.

Tiksliau pataikei neprielankiai žiūrėdamas į mano rašymą ir visus, Tau nė nežinomus, su juo susijusius dalykus. Čia aš iš tikrųjų pasiekiau šiokį tokį savarankiškumą ir šiek tiek nuo Tavęs atitrūkau, nors visa tai ir buvo truputėlį panašu į kirminą kuris, už uodegos koja primintas, nutrūkusią priekine dalimi šliaužia šalin. Man tai buvo šioks toks prieglobstis, kur galėjau atsikvėpti; neprielankumas, kurį Tu, žinia, išsyk mano rašiniams pajutai, šiuo išimtiniu atveju man buvo prie širdies. Mano puikybę, mano garbėtrošką tiesa, žeidė mūsų namuose jau pagarsėję žodžiai, kuriais Tu pasitikdavai mano knygas: „Padėk ant naktinio staliuko!“ (Juk dažniausiai, man knygą atnešus, Tu lošdavai kortomis.) Tačiau iš esmės man jie vis dėlto buvo malonūs, ir ne vien dėl sukylančio piktumo, ne vien iš džiaugsmo, kad šitaip dar kartą gaudavau patvirtinimą, jog teisingai vertinu mudviejų santykius, bet ir visai stichiškai, nes toji formulė man skambėjo maždaug kaip „Dabar Tu esi laisvas!“ Žinoma, tai buvo apgaulingas jausmas, laisvas aš nebuvau ar bent — pačiu geriausiu atveju — dar nebuvau. Mano rašiniai bylojo apie Tave, ten aš tik liejau tuos skundus, kurių negalėjau išlieti Tau ant krūtinės. Tai buvo tyčia vilkinamas atsisveikinimas su Tavimi, tiktai jis, nors prasidėjęs Tau mane verčiant, vis dėlto vyko mano pasirinkta kryptimi. Bet kaip menka visa tai buvo! Juk apie tai tik todėl verta kalbėti, kad čia buvo mano gyvenimo dalis, kuriuo nors kitu atveju to išvis niekas nepastebėtų, o paskui dar todėl, kad tatai — vaikystėje kaip nuojauta, vėliau kaip viltis, dar vėliau kaip desperacija — valdė visą mano gyvenimą ir (čia būtų galima pasakyti: ir vėlei Tavo pavidalu) padiktavo man keletą menkų apsisprendimų.

Pavyzdžiui, profesijos pasirinkimą. Be abejo, Tu man čia savo kilniadvasiška ir šia prasme net kantria maniera palikai visišką laisvę. Tiesa, čia Tu irgi laikeisi viduriniajame žydų luome visuotinai paplitusių ir Tavo principus lemiančių elgesio su sūnumis taisyklių ar bent jau vertybinių šio luomo nuostatų. Galų gale čia prisidėjo ir viena Tavo klaidų, susijusių su mano asmens vertinimu. Mat Tu, pasiduodamas tėvo puikybei, nenumanydamas apie mano tikrąją būtį ir darydamas išvadas iš mano silpnos sveikatos, nuo seno laikai mane itin stropiu. Vaikystėje aš, Tavo nuomone, vis mokiausi ir mokiausi, o vėliau — vis rašiau ir rašiau. Tačiau čia nėra nė lašo teisybės. Veikiau jau, kur kas mažiau perdedant, galima sakyti, kad aš mažai tesimokiau ir nieko neišmokau; turint galvoje mano vidutinišką atmintį ir ne prasčiausią pagavą, nėra juk labai keista, kad šis bei tas per tokią daugybę metų įstrigo galvon, tačiau bendrasis įgytų žinių kiekis, ypač jų nuodugnumas, yra be galo menkas, jei atsiminsime, kiek tam išleista laiko ir pinigų, koks jokių rūpesčių neslegiamas, be galo ramus buvo mano gyvenimas ir ypač, jei palyginsime tą kiekį su kone visų man pažįstamų žmonių žiniomis. Tas kiekis menkas, bet man tai visai suprantama. Nuo pat to meto, kai pradėjau šiek tiek mąstyti, turėjau tokių be galo sunkių dvasinio savosios egzistencijos įtvirtinimo rūpesčių, kad visa kita man buvo nesvarbu. Mūsų žydai gimnazistai visi šiek tiek keistoki, tarp jų gali aptikti pačių neįtikėtiniausių būtybių, tačiau toks šaltas, mažne neslepiamas, nesutrikdomas, visiškai bejėgis, stačiai juokingas, gyvuliškai savimi patenkintas, savaime lyg ir užtektinai, bet šaltai fantastiško vaiko abejingumas, koks buvo mane apėmęs, man daugiau nė karto nepasitaikė; tiesa, jis čia buvo ir vienintelis būdas apsisaugoti nuo baimės ir kaltės jausmo keliamo nervų pairimo. Rūpinausi vien savimi, užtat pačiais įvairiausiais aspektais. Sakysime, savo sveikata; viskas prasidėjo nuo smulkmenų, retsykiais šiokių tokių būgštavimų pradėjo kelti virškinimas, plaukų slinkimas, stuburo iškrypimas ir panašūs dalykai; viskas vis ūmėjo, perėjo daugybę pakopų, o galų gale baigėsi tikra liga. Tačiau aš juk nebuvau niekuo tikras, kiekvieną akimirką buvau reikalingas vis naujo patvirtinimo, kad dar tebesu, nieko negalėjau laikyti tikra, neabejotina, vien mano valios lemiama, grynai man vienam priklausančia nuosavybe, buvau, tiesą sakant, sūnus, iš kurio atimta paveldėjimo teisė, tad, žinoma, negalėjau kliautis nė pačiais artimiausiais dalykais, taigi — nė savuoju kūnu; smarkiai išstypau, bet neišmaniau, ką su tuo ūgiu daryti, našta buvo per sunki, stuburas iškrypo; mažne nedrįsau pajudėti ar juolab sportuoti, likau silpnutis; viską, ką dar tebeturėjau, laikiau tikru stebuklu, sakysim, gerą virškinimą; to pakako, kad ir jo nebetekčiau, o šitaip atsivėrė kelias visokiausioms hipochondrijos atmainoms, kol paskui po nežmoniškų pastangų, kurių man kainavo troškimas vesti (apie tai dar kalbėsiu), kraujas pasirodė iš plaučių; čia gal nemažai prisidėjo ir mano butas Šenborno rūmuose, tačiau jis man buvo reikalingas tik todėl, kad tariausi, jog jis man reikalingas rašyti, kitaip sakant, jis irgi šioje vietoje minėtinas. Taigi viskas radosi ne iš pernelyg įtempto darbo, kaip Tu visuomet vaizduojiesi. Juk būta metų, per kuriuos aš, nė truputėlio sveikata nesiskųsdamas, daugiau laiko pratysojau ant kanapos nei Tu per visą savo gyvenimą, įskaitant ir visas ligas. Kai aš, neva didžiai užsiėmęs, pabėgdavau nuo Tavęs, dažniausiai eidavau savo kambarin atsigulti. Bendrasis mano darbingumas ir tarnyboje (kur, tiesa, tinginystė ne per daug krinta į akis ir kur jai, be to, visas ribas peržengti trukdo mano baikštumas), ir namuose yra visai nieko vertas; šiurpas Tave suimtų, jei galėtum tatai pamatyti. Galbūt iš prigimties aš visai nė nesu tinginys, bet man stačiai nebuvo kas veikia. Ten, kur gyvenau, buvau atmestas, nusmerktas, žemėn parblokštas, o kur kitur pabėgti aš, teisybė, be galo stengiausi, tačiau to negalima pavadinti darbu, nes tai buvo neįmanomas dalykas, mano jėgomis, išskyrus nereikšmingas išimtis, visai nepasiekiamas.

Ir tokios tad būklės gavau laisvę rinktis profesiją. Ar apskritai dar buvau pajėgus tokia laisve tikrai pasinaudoti? Ar apskritai dar drįsau svajoti, kad galiu įgyti tikrą profesiją? Tai, kaip aš save vertinau, nuo Tavęs priklausė kur kas labiau nei nuo ko kita, sakysim, nuo išorinės sėkmės. Tokia sėkmė galėjo įkvėpti stiprybės trumpą akimirką, ne ilgiau, o Tavasis svoris kitoje lėkštėje visados kur kas smarkiau svėrė žemyn. Niekados nebaigsiu pirmosios liaudies mokyklos klasės, maniau sau, tačiau baigti pavyko, netgi su apdovanojimu; bet jau stojamųjų egzaminų į gimnaziją tai tikrai neišlaikysiu, bet išlaikiau; na, dabar, be abejo, pirmojoje gimnazijos klasėje tai jau neišsilaikysiu, bet ne, išsilaikiau; ir taip vis toliau, vis toliau. Tačiau tai anaiptol neteikė man pasitikėjimo, priešingai, buvau įsitikinęs — o Tavo atžari mina buvo tikriausias įrodymas, — kad juo daugiau man pavyks pasiekti, juo blogiau viskas baigsis. Dažnai vaizdavausi siaubingą profesorių posėdį (gimnazija yra tik gryniausias pavyzdys, bet aš visur panašiai jaučiausi), kuris, man perkopus pirmąją klasę, taigi antrojoje klasėje (o baigus šią klasę — trečiojoje ir taip toliau), susirinks vieną dieną ištirti to unikalaus, dangaus keršto šaukiančio atvejo, kaipgi man, visų negabiausiam ar bent už visus mažiau žinančiam, pavyko prasmukti net ligi tos klasės, kuri mane, dabar visų žvilgsnių varstomą, be abejo, tučtuojau spjaute išspjaus, didžiai džiūgaujant nuo tokio slogučio išvaduotiems teisuoliams. Tokių vaizdinių persekiojamam vaikui nelengva gyventi. Kaipgi man tokiomis aplinkybėmis galėjo rūpėti pamokos? Kas būtų galėjęs įžiebti man bent kibirkštėlę susidomėjimo? Pamokos — ir ne tik pamokos, bet ir viskas aplinkui tame lemtingame amžiuje — man buvo svarbu maždaug tiek, kiek sukčiui banko tarnautojui, drebančiam, kad jo apgavystės tuoj išaiškės, svarbūs regisi niekingi kasdieniai banko reikalai, kuriuos jis vis tiek dar priverstas tvarkyti. Greta šio pagrindinio rūpesčio visa kita buvo taip menka, taip tolima. Paskui taip viskas ir klostėsi ligi pat brandos egzaminų, kuriuos aš iš dalies tik suktybėmis išlaikiau, o tada įvyko stabtelėjimas, aš buvau laisvas. Jeigu jau gimnazijos verčiamas vien savimi tesirūpinau, tai juo labiau dabar, tapęs laisvas. Žodžiu, tikros laisvės profesiją rinktis man nebuvo, aš juk žinojau: palyginti su pagrindiniu rūpesčiu, viskas man bus lygiai taip pat nesvarbu kaip ir visi gimnazijos dėstomieji dalykai, vadinasi, privalu rasti tokią profesiją, kuri, ne per daug žeisdama tuštybę, lengviausiai leistų būti tokiam abejingam. Menki, tuštybės padiktuoti mėginimai tokiam nusiteikimui priešintis — dvi savaitės chemijos studijų, pusmetis germanistikos studijų — tik sustiprino šį principinį įsitikinimą. Taigi studijavau teisę. Tai reiškė, kad kelis mėnesius prieš egzaminus, gerokai alindamas nervus, vietoj dvasinio peno mitau stačiai pjuvenomis, kurios, be to, prieš mane dar buvo tūkstančių snukių apžiaumotos. Tačiau tam tikra prasme kaip tik tai man patiko, kaip anksčiau tam tikra prasme patiko ir gimnazija, o vėliau — valdininko profesija; mat tatai visiškai atitiko mano padėtį. Šiaip ar taip, aš čia pasirodžiau nuostabiai įžvalgus, dar visai vaikas būdamas gana aiškiai nujaučiau, kaip klostysis mano studijos ir kokia bus mano profesija. Nesitikėjau, kad tie dalykai gali atnešti išsigelbėjimą, į juos jau seniai buvau numojęs ranka.

Užtat visai nenujaučiau, kokią reikšmę man gali turėti ir kokių galimybių gali atverti vedybos; šis ligi šiol didžiausias siaubas mano gyvenime užgriuvo visai netikėtai. Vaikas vystėsi taip pamažu; šie dalykai jam išoriniu požiūriu buvo per daug nuošaly; retsykiais vis tekdavo apie juos pagalvoti; tačiau visai nebuvo galima įžvelgti, kad čia bręsta ilgas, lemiamas ir netgi įnirtingiausias išbandymas. O iš tikrųjų vedybiniai mėginimai buvo didingiausias ir viltingiausias mėginimas išsigelbėti, tad, žinoma, lygiai tokia pat didinga buvo ir nesėkmė.

Kadangi man šioje srityje ničniekas nesiseka, būgštauju, kad nepasiseks nė Tau išaiškinti tų vedybinių mėginimų.

Tačiau nuo to priklauso viso laiško sėkmė, nes tuose mėginimuose, viena vertus, buvo sutelktos visos mano turėtos pozityviosios galios, o kita vertus, čia, stačiai kordonu atkirsdamos mane nuo vedybų, nirtulingai susitelkė ir visos negatyviosios galios, kurias, kaip iš dalies susijusias su Tavojo auklėjimo padariniais, ką tik aprašiau: silpnumas, pasitikėjimo savimi stoka, kaltės jausmas. Paaiškinti man ir dėl to bus sunku, kad čia aš viską per daugybę dienų ir naktų taip esu permąstęs ir perrausęs, jog jau ir pačiam nuo visko dabar akys raibsta. Palengvins aiškinimą tik ta aplinkybė, kad Tu, mano nuomone, visiškai neteisingai supranti šį reikalą; šiek tiek pataisyti tokį visiškai klaidingą supratimą, man regis, nėra pernelyg sunku.

Pirmiausia nesėkmingus vedybinius mėginimus Tu rikiuoji į vieną gretą su kitomis mano nesėkmėmis; dėl to aš nė kiek nesipriešinčiau, jei Tu sutiktum su ligi šiol mano išdėstytu nesėkmių aiškinimu. Tie vedybiniai mėginimai tikrai rikiuojasi į tą pačią gretą, Tu tik nepakankamai vertini jų reikšmę, ir taip nepakankamai, kad mudu šnekame apie iš esmės skirtingus dalykus. Drįstu tvirtinti, kad per visą Tavo gyvenimą nėra nieko nutikę, kas Tau būtų buvę taip reikšminga, kaip man — tie vedybiniai mėginimai. Taip tvirtindamas nenoriu pasakyti, kad Tu apskritai nesi patyręs tokių reikšmingų išgyvenimų, priešingai, Tavo gyvenimas buvo kur kas turtingesnis, didesnių rūpesčių kupinas ir intensyvesnis nei mano, tačiau kaip tik todėl Tau nieko panašaus ir nėra nutikę. Viskas čia taip, lyg vienam reikėtų užkopti penkias laiptų pakopas aukštyn, o antram — tiktai vieną, tačiau jam ta pakopa tokia aukšta, kaip anos penkios visos drauge; pirmasis įveiks ne tik tas penkias, bet dar šimtus ir tūkstančius kitų, nugyvens didį ir didelių pastangų reikalavusį gyvenimą, tačiau nė viena įveiktųjų pakopų nebus jam buvusi tokia reikšminga kaip antrajam toji viena, pirmoji, aukšta, visomis jo jėgomis neįveikiama, ant kurios jis neįstengia užsiropšti ir per kurią, aišku, negali perkopti.

Vesti, sukurti šeimą, priimti visus vaikus, kuriems bus lemta gimti, juos išlaikyti ir net šiek tiek pavedėti per šį nesaugų pasaulį, — tatai, mano įsitikinimu, yra didžiausias dalykas, kuris žmogui apskritai gali pasisekti. Kad tatai tariamai pasiseka tokiai daugybei, nėra įrodymas, atremiąs šį mano teiginį, nes, pirma, iš tikrųjų pasiseka nedaugeliui, o antra, ir šiam nedaugeliui čia dažniausiai esti ne „nuveikimas“, tatai jiems tiesiog „nutinka“; o tai, tiesa, nėra pats didžiausias dalykas, nors vis dėlto labai didis ir labai garbingas (juoba kad neįmanoma griežtai atskirti, kas „nuveikta“, o kas “nutiko“). Galų gale ir kalbu čia ne apie tą didžiausią dalyką, o tik apie kokį nors tegu ir tolimą, bet padorų prisiartinimą prie jo; nebūtina juk nuskristi į patį saulės centrą, pakanka nuropoti iki kokios nors švarios vietelės žemėje, kur retsykiais saulė pašviečia ir galima truputėlį sušilti.

Ir kaipgi aš buvau tam pasirengęs? Kuo prasčiausiai. Tatai jau aišku ir iš ligšiolinių mano žodžių. O jeigu kalbėsime apie tiesioginį paskiro žmogaus parengimą ir tiesioginį bendrųjų pagrindinių sąlygų sukūrimą, tai Tu išoriškai ne itin kišaisi. Kitaip ir būti negali, čia viską lemia su požiūriu į lyčių santykius susiję bendrieji luomo, tautos ir laikų papročiai. Tiesa, Tu vis dėlto ir čia šiek tiek kišaisi, tačiau ne per daugiausia, nes tokio įsikišimo prielaida gali būti tiktai didelis abipusis pasitikėjimas, kurio mums tuo lemiamu laiku jau seniai abiem stigo; ir ne itin sėkmingai, nes mudviejų poreikiai juk buvo visai skirtingi; tai, kas mane visą pagauna, Tave visados tik vos vos paliečia, ir atvirkščiai, tai, kas Tau nekaltas dalykas, man jau gali būti kaltė, ir atvirkščiai, kas Tau nepadaro jokios įtakos, man gali būti jau karsto dangtis.

Prisimenu, kaip, vieną vakarą išėjęs su Tavimi ir mama pasivaikščioti, — buvom Juozapo aikštėje, netoli šiandieninio Kraštų banko, — kvailai girdamasis, viską išmanančio žmogaus tonu, išdidžiai, atsainiai (tai buvo neteisybė), šaltai (tai buvo tiesa) ir vis mikčiodamas, kaip visados, kai šnekėdavau su Tavimi, prakalbau apie įdomiuosius dalykus, ėmiau priekaištauti, kad man niekas nebuvo paaiškinta, kad tik bendramoksliams teko mane apšviesti, esą aš buvęs tik per plauką nuo didžiulių pavojų (čia aš, savo papratimu, begėdiškai melavau, norėdamas pasirodyti drąsuolis, nes per baikštumą aiškiau nė neįsivaizdavau, kas tie „didieji pavojai“), bet pabaigoje užsiminiau, girdi, dabar jau, laimė, viską žinąs, nebesąs reikalingas patarimų ir viskas jau susitvarkę.

Šiaip ar taip, prašnekau apie tai pirmiausia todėl, kad man magėjo apie tai bent jau pašnekėti, paskui — iš smalsumo, o galų gale — kažkaip norėdamas jums už kažką atsikeršyti. Tu, kaip ir derėjo Tavo būdui, į šį reikalą pažvelgei visai paprastai, pasakei, girdi, patarsiąs maždaug tiek, kad aš be jokio pavojaus galėsiąs į tuos dalykus leistis. Galbūt kaip tik tokį atsakymą ir norėjau išprovokuoti, juk jis patenkino geidulingą mėsa ir visu kitu geru maistu peršerto, fiziškai neveiklaus ir vien savimi užsiėmusio vaiko smalsumą, tačiau Tavo žodžiai vis dėlto taip užgavo mano išorišką gėdos jausmą, kad aš prieš savo paties valią daugiau nebegalėjau apie tai su Tavimi kalbėtis ir įžūliai, pasipūtėliškai nutraukiau pašnekesį.

Tuometinį Tavo atsakymą nelengva įvertinti, viena vertus, jis juk pribloškiamai atviras, sakytumei iš pirmykščių laikų atskambėjęs, bet, antra vertus, jei kalbėsime apie patį pamokymą, žinia, ir naujoviškai nepaisąs jokių skrupulų. Nebeatmenu, kiek man tada buvo metų, daug vyresnis nei šešiolikos tikrai nebuvau. Tokiam berniukui šis atsakymas vis dėlto buvo labai keistas, o mudu skiriantis atstumas atsiskleidė ir tuo požiūriu, kad tai man buvo, tiesą sakant, iš Tavęs gautas pirmasis, visą gyvenimą aprėpiąs pamokymas. Ir jo tikroji prasmė, jau tąsyk galvon įstrigusi, tačiau tik kur kas vėliau pusiau suvokta, buvo tokia: tai, ką Tu man patarei daryti, buvo juk, Tavo ir juolab mano nuomone, visų didžiausias purvas pasaulyje. Tai, jog Tu žadėjai pasirūpinti, kad aš kūniškąja prasme nepamesčiau į namus purvo, buvo antraeilis dalykas, juk šitaip Tu saugojai tiktai save, savo namus. O svarbiausia buvo veikiau tai, kad Tu pats likai anapus savojo patarimo sferos, vedęs vyras, tyras vyras, aukščiau už visus tuos dalykus; anuomet aš viską greičiausiai todėl dar skaudžiau išgyvenau, kad man ir santuoka regėjosi begėdiška, tad stačiai neįmanoma buvo visko, ką bendrais bruožais apie santuoką buvau girdėjęs, taikyti ir savo tėvams. Taip Tu pasidarei dar tyresnis, dar aukščiau pakilai. Mintis, kad Tu, sakysim, ir sau prieš santuoką būtum galėjęs duoti panašų patarimą, man buvo visiškai neįsivaizduojama. Taigi prie Tavęs bemaž nebuvo prikibęs nė trupinėlis žemiško purvo. Ir kaip tik Tu štai keliais atvirais žodžiais stūmei mane į tą purvą, lyg tai ir būtų manoji paskirtis. Taigi jeigu pasaulis susidėjo tik iš manęs ir Tavęs, — o toks vaizdinys man buvo labai artimas, — su Tavimi baigėsi tyrumo pasaulis, o su manimi, Tavo patarimui pasigirdus, prasidėjo purvo pasaulis. Savaime juk buvo nesuprantama, kad Tu mane taip pasmerktum, — tatai aš galėjau aiškintis tik sena savo kalte ir visų giliausia Tavo panieka man. O taip ir vėlei buvo užgautos — ir labai skaudžiai užgautos — pačios mano esybės gelmės.

Čia galbūt aiškiausiai atsiskleidžia ir mudviejų abiejų nekaltumas. A duoda B atvirą, jo pažiūras į gyvenimą atitinkantį, ne itin gražų, tačiau vis dėlto ir šiandien mieste perdėm įprastą, nuo sveikatos susigadinimo galbūt padedantį apsisaugoti patarimą. Šis patarimas gal ir nesuteikia B didelės moralinės tvirtybės, bet kodėl gi jis, metams bėgant, neturėtų iš tos žalos padarinių išsivaduoti, beje, jis juk nė neprivalo patarimo laikytis, šiaip ar taip, pats patarimas nėra pakankama dingstis, kad visas B ateities pasaulis imtų ir sugriūtų. Ir vis dėlto nutinka kažkas panašaus, tačiau kaip tik todėl, kad A esi Tu, o B esu aš.

Šį abipusį nekaltumą aš dar ir todėl galiu itin gerai įžvelgti, kad panašus mudviejų susidūrimas visai kitomis aplinkybėmis vėlei įvyko maždaug dviem dešimtimis metų vėliau, kaip faktas, jis buvo kraupus, tačiau savaime, tiesa, kur kas mažiau žalingas, nes kokią gi dar žalą man, trisdešimt šešerių metų vyrui, čia buvo galima padaryti? Turiu galvoje mudviejų trumpą pokalbį vieną iš tų kelių jaudulingų dienų, kurios tvėrė, man pranešus apie savo pastaruosius vedybinius ketinimus. Tu man maždaug taip pasakei: „Tikriausiai ji apsivilko itin gražią palaidinukę, kaip kad moka Prahos žydaitės, o tada Tu, žinia, pasiryžai ją vesti. Ir dar kuo skubiausiai, po savaitės, rytoj, net šiandien. Nesuprantu Tavęs, juk Tu — jau suaugęs vyras, gyveni mieste, o nesugalvoji nieko protingesnio, kaip pulti ir vesti pirmą pasitaikiusią. Negi nėra kitų galimybių? Jeigu bijai, aš pats galiu Tave palydėti“. Tu kalbėjai išsamiau ir aiškiau, bet nebeprisimenu visų smulkmenų, galbūt man ir akys buvo miglom apsitraukusios, mažne labiau man rūpėjo mama, kuri, nors visai Tau pritardama, šiaip ar taip, paėmusi kažką nuo stalo, išėjo iš kambario.

Smarkiau manęs savo žodžiais pažeminęs ir aiškiau man paniekos parodęs tikriausiai niekad nesi. Kai Tu man panašiai kalbėjai prieš dvi dešimtis metų, Tavo akyse dar būtum galėjęs įžvelgti net šiokią tokią pagarbą anksti subrendusiam miesto berniokui, kurį, Tavo nuomone, taip be jokių užuolankų jau galima buvo įvesdinti į gyvenimą. Šiandien toji atodaira panieką galėjo tik padidinti, nes berniokas, anuomet bepradedąs įsibėgėti, įstrigo ir ėmė trypčioti vietoje, ir Tau jis šiandien regisi nė kiek patirtimi nepraturtėjęs, tik pasidaręs dvidešimčia metų labiau apgailėtinas. Tai, kad aš apsisprendžiau ir išsirinkau merginą, Tau ničnieko nereiškė. Mano gebėjimą apsispręsti Tu (nesąmoningai) visados slopinai ir dabar (sąmoningai) tareisi žinąs, ko jis vertas. Apie mano mėginimus gelbėtis kitomis kryptimis Tu nieko nežinojai, todėl, negalėdamas numanyti ir apie minčių kelią, atvedusį mane į šį vedybinį mėginimą, turėjai tą kelią nuspėti, ir remdamasis apie mane turima bendra nuomone, leidaisi į pačias kokčiausias, nevėkšliškiausias, juokingiausias spėliones. Ir nė akimirkos nesudvejojai, tas spėliones man lygiai taip pat išdėstei. Gėda, kurią man šitaip darei, Tau buvo grynas niekas, palyginti su ta gėda, kurią aš, Tavo nuomone, šiomis vedybomis būčiau užtraukęs Tavo geram vardui.

O juk Tu, jei kalbėsime apie mano vedybinius mėginimus, turi ką man atsakyti ir tikrai atsakei: negalėjai pernelyg pagarbiai žiūrėti į mano apsisprendimą po to, kai dukart nutraukiau ir dukart atnaujinau sužadėtuves su F.44, kai Tave ir mamą be jokios naudos tampiau į Berlyną dalyvauti sužieduotuvėse ir panašiai. Visa tai teisybė, bet kaip visa tai susiklostė?

Pagrindinė abiejų vedybinių mėginimų mintis buvo visai korektiška: susikurti savus namus, tapti savarankiškam. Juk ši mintis Tau net simpatiška, tiktai kad iš tikrųjų viskas susidėsto taip, kaip tame vaikų žaidime, kai vienas, laikydamas, net spauste spausdamas antrojo ranką, šaukia: „Nagi, eik, na, eik, kodėl Tu neini?“ Tiktai mūsų atveju viskas pasidaro dar sudėtingiau todėl, kad Tu, sakydamas „Eik!“, nuo seno buvai nuoširdus, nes lygiai taip nuo seno, nė pats nežinodamas, laikei mane, arba, teisingiau, spaudei prie žemės, vien savo esybės galia.

Abi merginos buvo išsirinktos, tiesa, atsitiktinai, tačiau be galo vykusiai. Ir štai vėl ženklas, kad Tu visiškai nieko nesupranti, jei gali pamanyti, jog aš, baikštuolis, dvejonių ir įtarimų kamuojamas, imsiu ir ūmiai pasiryšiu vesti, sakysim, kokia palaidinuke susižavėjęs. Abejos vedybos būtų buvusios gerai protu pasvertos, bent jau turiu galvoje, kad dienų dienas ir naktų naktis, pirmąkart kelerius metus, antrąkart — kelis mėnesius visas savo proto galias buvau sutelkęs ties šiais planais.

Nė viena tų merginų manęs nenuvylė, tik aš jas nuvyliau abi. Mano nuomonė apie jas ir šiandien lygiai tokia pat, kokia buvo anuomet, kai rengiausi vesti.

Nėra nė taip, kad aš, antrąsyk mėgindamas vesti, būčiau ignoravęs pirmojo mėginimo patirtį, taigi būčiau elgęsis lengvabūdiškai. Atvejai kaip tik buvo visai skirtingi, kaip tik ankstesnioji patirtis galėjo man teikti vilties antruoju atveju, kuris ir apskritai leido kur kas daugiau tikėtis. Smulkiau apie tai nenoriu čia kalbėti.

Tai kodėl aš taip ir nevedžiau? Kaip visur, čia irgi būta paskirų kliūčių, tačiau gyvenimas juk ir yra tokių kliūčių įveikimas. Tačiau esminė, nuo paskiro atvejo, deja, nepriklausoma kliūtis buvo ta, kad aš, matyt, dvasiškai nepajėgus vesti. Šio nepajėgumo apraiškos yra tokios, kad aš nuo pat tos akimirkos, kai pasiryžtu vesti, daugiau nebegaliu užmigti, galva man dieną naktį kaista, stačiai nebėra gyvenimo, aš šlaistausi pakampiais nevilties apimtas. Dėl to kalti net ne rūpesčiai, nors, žinia, turint galvoje mano lėtapėdystę ir pedantizmą, ir rūpesčių randasi nesuskaičiuojama daugybė, tačiau jie nėra lemiami, jie tik tarytum kirmėlės, baigiančios doroti numirėlį, ne, lemiamai man jėgas kas kita pakerta. Jėgų nebetenku apskritai slegiamas baimės, silpnumo, savęs niekinimo.

Pamėginsiu smulkiau paaiškinti: čia, sumanius vesti, mano santykiuose su Tavimi kaip niekur kitur smarkiai susiduria du tariamai priešingi dalykai. Vedybos, be abejo, yra griežčiausio išsivadavimo ir nepriklausomybės laidas. Turėčiau šeimą, visų aukščiausią turtą, koks, mano nuomone, apskritai gali būti pasiekiamas, taigi ir aukščiausią turtą, kurį Tu esi pasiekęs, būčiau su Tavimi lygus, visa senoji ir amžinoji gėda ir tironija liktų vien istorija. Tai būtų, tiesa, tikra pasaka, bet kaip tik čia ir prasideda abejonės. Tai pernelyg didelis dalykas, jo neįmanoma pasiekti. Maždaug taip pat būtų, jeigu kalinys sumanytų ne tik pabėgti, — tatai galbūt net įmanoma, — bet dar ir persistatyti savąjį kalėjimą, paversdamas jį pramogų pilaite. Bet jeigu jis bėga, vadinasi, negali kalėjimo perstatinėti, o jeigu perstatinėja, negali bėgti. Norėdamas tapti savarankiškas ir išsivaduoti iš tų itin nesėkmingai susiklosčiusių santykių su Tavimi, turiu padaryti ką nors, kas būtų kuo mažiau su Tavimi susiję; vedybos, tiesa, yra didžiausias dalykas, jos teikia visų garbingiausią nepriklausomybe, tačiau jos drauge yra ir itin artimai susijusios su Tavimi. Todėl troškimas šitaip ištrūkti yra panašus į pamišimą ir už kiekvieną mėginimą kone pamišimu būnu ir baudžiamas.

Juk iš dalies kaip tik tokia artima sąsaja mane ir gundo vesti. Šitaip atsirasiančią mudviejų lygybę, kurią Tu geriau nei bet kokią kitokią galėtum suprasti, kaip tik todėl vaizduojuosi tokią gražią, kad tuomet galėčiau būti laisvas, dėkingas, kaltės negraužiamas, tiesus sūnus, o Tu — rūpesčio neslegiamas, netironiškas, viską suprantąs, patenkintas tėvas. Tačiau, norint šį tikslą pasiekti, reikėtų padaryti, kad nebūtų įvykę visa, kas jau įvykę, kitaip sakant, reikėtų mudu abu išbraukti.

O kol mudu esame tokie, kokie esame, vedybos man neįmanomos todėl, kad tai — kaip tik visų saviausioji Tavo sritis. Kartais vaizduojuosi išskleistą pasaulio žemėlapį ir Tave, išsitiesusį įstrižai jo. Ir rodosi man tuomet, kad savo gyvenimui galiu rinktis tik tas vietas, kurių Tu arba nesi uždengęs, arba kurios Tau nepasiekiamos. O tos vietos, turint galvoje, kokį didelį aš Tave vaizduojuosi, nėra itin gausios ir itin daug paguodos teikiančios, ir jau ypač santuokos tarp tų vietų nėra.

Vien šis palyginimas įrodo, jog aš anaiptol nesakau, kad Tu savo pavyzdžiu išvijai mane iš santuokos — maždaug taip kaip iš verslo. Priešingai, nors čia ir esama tolimo panašumo. Jūsų santuokoje aš regėjau daugeliu atžvilgių pavyzdinę santuoką, — pavyzdinę ištikimybe, abipuse pagalba, vaikų skaičiumi; ir net tada, kai paskui vaikai užaugo ir vis labiau ėmė trikdyti rimtį, santuoka, kaip tokia, liko nepaliesta. Kaip tik pagal šį pavyzdį galbūt susiformavo ir manoji aukšta santuokos samprata, o kad santuokos troškimas buvo bejėgiškas, tam būta kitų priežasčių. Jos slypėjo Tavo santykiuose su vaikais, apie kuriuos ir byloja visas šis laiškas.

Esama nuomonės, neva santuokos baimė kartais kyla todėl, kad bijomasi, jog vaikai kada nors atsiteis už tuos nusižengimus, kuriuos tu pats padarei savo tėvams. Mano atveju, manau, tai nėra labai reikšminga, nes juk Tu man įskiepijai kaltės jausmą ir jis pernelyg persisunkęs unikalumu, šis jausmas yra net jo kankinamos esmės dalis, pasikartojimas čia stačiai neįsivaizduojamas. Šiaip ar taip, turiu pasakyti, kad man toks nebylus, piktas, sausas, sunykęs sūnus būtų nepakenčiamas, turbūt aš, jeigu daugiau nieko nebūtų galima padaryti, nuo jo pabėgčiau, emigruočiau, kaip Tu ketinai padaryti dėl mano vedybų. Taigi gal ir tai vis dėlto turi įtakos, kad aš nepajėgus vesti.

Tačiau kur kas svarbesnė čia baimė dėl savęs paties. Jau esu užsiminęs, kad rašymas ir visa, kas su juo susiję, man yra mažučiai savarankiškumo mėginimai, mėginimai pabėgti, kuriais aš be galo mažai pasiekiau; turiu daug įrodymų, kad jie vargu bau nuves mane toliau. Ir vis dėlto mano pareiga ar veikiau mano gyvenimo esmė yra budėti prie jų, neprileisti artyn jokio pavojaus, kurį tik galiu atitolinti, neprileisti artyn nė pačios tokio pavojaus galimybės. Santuoka yra tokio pavojaus, tiesa, drauge ir didžiausio stimulo galimybė, tačiau man pakanka, kad ji — pavojaus galimybė. Ką gi man reikėtų daryti tada, jeigu tai vis dėlto būtų pavojus! Kaipgi galėčiau toliau gyventi santuokoje apniktas galbūt neįrodomo, bet, šiaip ar taip, nenuneigiamo jausmo, kad čia esama tokio pavojaus! Susidūręs su tokia problema, galiu, teisybė, svyruoti, tačiau galutinis sprendimas aiškus: turiu atsisakyti. Palyginimas apie žvirblį rankoje ir balandį ant stogo čia tik labai apytikriai tinka. Rankoje neturiu nieko, ant stogo — viskas, ir vis dėlto — taip lemia grumtynių santykiai ir gyvenimo būtinybė — privalau rinktis nieką. Juk panašiai turėjau elgtis ir profesiją rinkdamasis.

Tačiau svarbiausia vedybų kliūtis yra jau nebesugriaunamas įsitikinimas, kad, norint išlaikyti šeimą ar net jai vadovauti, reikia viso to, ką esu Tavyje įžvelgęs, ir būtent visko drauge, ir gerųjų, ir blogųjų savybių, Tavo asmenyje organiškai susijungusių, taigi — stiprybės ir tyčiojimosi iš kito žmogaus, sveikatos irtam tikro nesaikingumo, iškalbos ir negebėjimo suprasti, pasitikėjimo savimi ir nepasitenkinimo visais kitais, orientavimosi pasaulyje ir tironijos, žmonių pažinimo ir nepasitikėjimo daugeliu jų; paskui dar — jokių trūkumų nelydimų privalumų: darbštumo, ištvermės, proto budrumo, gebėjimo atsispirti baimei. Visų tų savybių aš beveik neturiu arba turiu labai mažai, — ir toks būdamas drįsau ryžtis vedyboms, nors mačiau, kad net Tau šeimoje teko sunkiai grumtis, o vaikų Tu net neįstengei perveikti? Šio klausimo, be abejo, pats sau primygtinai nekėliau ir nemėginau į jį tvirtai atsakyti, juk, priešingu atveju, šio reikalo būtų ėmęsis kasdienis mąstymas, parodydamas man kitus vyrus, kurie, būdami kitokie nei Tu (iš mūsų aplinkos paminėsiu čia vieną, didžiai nuo Tavęs skirtingą: dėdę Richardą), vis dėlto vedė ir bent nebuvo santuokos sugniuždyti, o tai jau labai daug, man to būtų su kaupu pakakę. Tačiau aš to klausimo kaip tik nekėliau, aš išgyvenau jį nuo pat mažumės. Juk tyrinėjau save ne vien santuokos, o kiekvienos smulkmenos požiūriu; kiekvienos smulkmenos požiūriu Tu mane, kaip ir mėginau čia aprašyti, savuoju pavyzdžiu ir savuoju auklėjimu įtikinai, jog esu nieko vertas, o tai, kas kiekvienos smulkmenos atžvilgiu buvo teisinga ir rodė, jog Tu teisus, be abejo, turėjo būti dar didesnio masto teisybė visų didžiausiuoju, taigi — santuokos, atveju. Iki savo vedybinių mėginimų augau sakytum tasai verslininkas, kuris, teisybė, rūpesčių ir blogos nuojautos kamuojamas, tačiau, kruopščiai nesuvedinėdamas sąskaitų, gyvena sulig šia diena. Kelis kartus jis turėjo nedidelio pelno, kurį dėl retumo savo vaizduotėje visaip popina ir perdeda, o šiaip kasdien patiria vien nuostolius. Viskas į knygas surašoma, bet balansas niekados nesuvedamas. O dabar ateina būtinybė suvesti balansą, kitaip sakant, — vedybų mėginimas. Ir apima jausmas, kad, turint galvoje didžiules sumas, kuriomis čia reikia operuoti, nė menkiausio pelno niekados nė būti nėra buvę, kad viskas — vien didžiulė skola. Ir vesk dabar iš proto nesikraustydamas!

Štai kaip baigiasi mano ligšiolinis gyvenimas su Tavimi, štai kokios jo ateities perspektyvos.

Apžvelgęs motyvus, kuriais grindžiu tai, kad Tavęs bijau, Tu galėtum atsakyti: „Tvirtini, kad aš labai pasilengvinu sąžinę, savo santykius su Tavimi aiškindamas vien Tavo kalte, o aš manau, kad Tu, nors iš pažiūros negailėdamas pastangų, savosios nė kiek neapsunkini, užtat viską pasuki sau kur kas naudingesne puse. Pirmiausia Tu irgi atsisakai pripažinti bet kokią savo kaltę ir atsakomybę, taigi šiuo požiūriu mudu elgiamės vienodai. Tačiau aš atvirai, kaip manau, taip ir sakau, kad kaltas esi vien Tu, o Tu stengiesi būti „gudresnis už gudručius“ ir „švelnesnis už švelnučius“ ir mėgini mane irgi nuo bet kokios kaltės išteisinti. Tatai Tau, be abejo, tik tariamai pavyksta (daugiau Tu juk nieko nė nesieki), ir tarp eilučių, nepaisant visų „išsisukinėjimų“ apie esybę ir prigimtį, apie priešingybę ir bejėgiškumą, ryškėja, kad iš teisybės aš visuomet buvau užpuolikas, o visa, ką Tu išdarinėjai, buvo vien savigyna. Dabar jau būtumei savo nenuoširdumu pakankamai laimėjęs, nes įrodei tris dalykus: pirma, kad esi nekaltas, antra, kad aš esu kaltas, ir trečia, kad, būdamas neapsakomai didžiadvasis, esi pasiryžęs ne tik man viską atleisti, bet ir — tai sykiu ir daugiau, ir mažiau — įrodyti, ir net pats patikėti, jog aš, nors tai ir prieštarauja teisybei, irgi esu nekaltas. To Tau dabar jau galėtų ir pakakti, bet dar nepakanka. Mat įsikalei galvon, neva gyvenąs išimtinai vien manimi.

Sutinku, kad mudu grumiamės vienas su kitu, bet grumtynių esama dviejų rūšių. Esama riteriškos kovos, kurioje jėgas išmėgina savarankiški priešininkai, kur kiekvienas lieka pats sau, pats pralaimi, pats laimi. Ir esama parazito kovos — jis ne tik gelia, bet sykiu dar ir kraują siurbia savajai gyvasčiai palaikyti. Toks yra tikrasis karys profesionalas, ir toks esi Tu. Esi netinkamas gyvenimui; tačiau, norėdamas įsitaisyti jame patogiai, be rūpesčių ir būtinybės pačiam sau priekaištauti, įrodinėji, kad aš tą tinkamumą gyvenimui iš Tavęs atėmęs ir sau kišenėn susibrukęs. Ko Tau dabar sielotis, kad esi netinkamas gyvenimui, juk atsakomybė tenka man, o Tu ramiausiai išsidrebi kiek ilgas ir — tiek fiziniu, tiek dvasiniu požiūriu — duodiesi per gyvenimą velkamas. Štai pavyzdys: kai Tu neseniai susirengei vesti, drauge, kaip pats pripažįsti savo laiške, vesti ir nenorėjai, tačiau, kad pačiam nereikėtų pastangų dėti, norėjai, kad aš Tau padėčiau nevesti, uždrausdamas šias vedybas dėl gėdos, kurią toks ryšys užtrauktų mano vardui. Tačiau aš to nė neketinau daryti. Pirma, nei čia, nei šiaip kur kitur nenorėjau „kliudyti Tavo laimei“, o antra, niekados nenorėčiau išgirsti tokio priekaišto iš savo vaikų. Bet ar ką nors laimėjau taip prisiversdamas ir leisdamas Tau pačiam dėl vedybų spręsti? Nė truputėlio. Mano nepritarimas vedyboms jų nebūtų sukliudęs, priešingai, tai būtų buvęs dar vienas papildomas stimulas Tau tą merginą vesti, juk „mėginimas pabėgti“, kaip Tu rašai, tuomet būtų visiškai pavykęs. O mano leidimas vesti nesukliudė Tau vis tiek man priekaištauti, juk Tu įrodinėji, kad aš bet kuriuo atveju kaltas dėl to, kad nevedei. Tačiau iš esmės Tu ir šioje, ir visose kitose vietose nieko daugiau man neįrodei, išskyrus tai, kad visi mano priekaištai buvo pagrįsti ir kad tarp jų stigo dar vieno, itin pagrįsto priekaišto — priekaišto, kad esi nenuoširdus, pataikūnas, parazitas. Jeigu tik labai neapsirinku, Tu parazituoji mano sąskaita net ir pačiu šiuo laišku“.

Į tokius žodžius atsakau, kad pirmiausia visas šis atsikirtimas, kurį iš dalies būtų galima ir prieš Tave nukreipti, yra ne Tavo, o kaip tik mano sumanytas. Juk net Tavo nepasitikėjimas kitais žmonėmis nėra toks didis, kaip mano nepasitikėjimas savimi, kurį Tu man išugdei. Neneigiu, kad šis atsikirtimas, šiuo bei tuo dar papildantis mudviejų santykių apibūdinimą, yra tam tikra dalimi pagrįstas. Tikrovėje, be abejo, dalykai negali taip vienas prie kito gulti, kaip gula įrodymai mano laiške, juk gyvenimas — tai ne žaidimas, ne figūrėlių dėliojimas; tačiau su patikslinimu, kurį pateikia šis atsikirtimas, su patikslinimu, kurio nuodugniau išdėstyti nei galiu, nei noriu, mano nuomone, pasiektas toks priartėjimas prie tiesos, kad jis gali mudviem abiem leisti šiek tiek nusiraminti, ir gyvenimą, ir mirtį palengvinti.

Francas

Išnašos

Sokel H.Franz Kafka. Tragik und Ironie. - Frankfurt am Main, 1986. - S. 437-439.

Haymann R. Franz Kafka. Sein Leben, sein Werk, seine Welt. -Mūnchen, 1986.-S. 10.

Kafka F. Briefe 1902 - 1924. - Frankfurt am Main, 1989. - S. 431.

Kafka F. Tagebticher 1910-1923. - Frankfurt am Main, 1989. -S. 234.

Franz Kafka in Selbstzeugnissen und Bilddokumenten, dargestellt von Wagenbach K. - Hamburg, 1978. - S. 126.

Įrašas 1913 m. birželio 21d. dienoraštyje („Die ungeheure Welt, die ich im Kopfe habe“). Kafka F. Tagebucher 1910-1923, op. cit. S. 224.

Binder H. Kafka - Kommentar zu samtlichen Erzahlungen. -Munchen, 1975.-S. 174-181.

Kafka F. Das erzahlerische Werk, Bd. 1. - Berlin, 1988. - S. 388.

Oehm H. Subjektivitat und Gattungsform im Expressionismus. - Mūnchen, 1993.-S. 18.

Kafka F. Tagebucher 1910-1923, op. cit. - S. 103.

Kafka F. Briefe 1902 - 1924, op. cit. - S. 14.

Pawel E. Das Leben Franz Kafkas. - Reinbek bei Hamburg, 1990. - S. 175.

Kafka F. Tagebūcher 1910-1923, op. cit. - S. 305.

Kafka F. Das erzahlerische Werk, Bd. 1, op. cit. - S. 395

Kafka F. Briefe 1902-1924, op. cit. - S. 28.

Franz Kafka in Selbstzeugnissen und Bilddokumenten, op. cit. -S. 116.

Ten pat. - S. 119.

Ten pat. - S. 119.

Neumann G. Franz Kafka//Deutsche Dichter. - Stuttgart, 1993. S. 635.

Emrich W. Nachwort//Kafka F. Brief an den Vater. - Frankfurt am Main, 1975.-S, 84.

Kafka F. Das erzahlerische Werk, Bd. 1, op. cit. - S. 385.

Die Autobiographie. Zu Form und Geschichte einer literarischen Gattung. Herausgegeben von Niggl G. - Darmstadt, 1989. - S. 494.

Wilpert G., von. Sachworterbuch der Literatur. - Stuttgart, 1989. - S. 66-67.

Francensbadas (Franzensbad) - kurortas Šiaurės vakarų Bohemijoje, kuriame dažnai vasarodavo F.Kafkos tėvai.

Užkroviau Tau ant pečių fabriką... - kalbama apie F.Kafkos svainiui priklausiusį asbesto fabriką, įsteigtą 1911 m. rudenį. Francas taip pat buvo šio fabriko dalininkas ir atsakingas už jo reikalus. 1912 m. svainiui išvykus į kelionę, F.Kafka fabriku rūpintis nepajėgė, nes tuo metu su įkarščiu rašė romaną „Dingęs be žinios“. Tėvas sūnui priekaištavo, kad jis pridarė daug rūpesčių.

Otla (Ottla) - jauniausioji Franco sesuo, gimusi 1892 m. Iš Prahos ji persikėlė į provinciją, į Ciurau (Zūrau), kur turėjo savo ūkį. Otlos namai F.Kafkai visuomet buvo geriausias prieglobstis.

Robertas Kafka (Robert Kafka) - advokatas, Franco pusbrolis, tėvo brolio Filipo (Philip) sūnus. Francas žavėjosi jo tvirtu, sportišku kūno sudėjimu.

Karlas Hermanas (Kari Hermann) - Franco sesers Eli (Elli) vyras, kilęs nuo Ciurau, verslininkas, lengvabūdis, mėgęs smagų gyvenimą, nevengdavęs aferų. Hermanas Kafka savo žentą vertino ir jautė jam simpatiją.

Mano broliai maži pasimirė... - Georgas (gimęs 1885 m.) mirė būdamas šešių mėnesių; Heinrichas gimė 1887 m. ir mirė sulaukęs vos pusantrų metų. Francas dažnai prisimindavo savo brolius ir jausdavo savotišką kaltę dėl jų mirties.

Levis (Lowy) - Franco motinos giminė. Iš jos F.Kafka manė paveldėjęs jautrumą, teisingumo jausmą, neramų būdą. Šioje giminėje buvo mokytų, intelektualių žmonių, kai kurie jų buvo keistuoliai, viengungiai, ne visai pritapę prie visuomenės normų.

Kiek įstengiu Tave lyginti su dėdėmis... - dėdė Filipas (Philip), Kolino miesto pirklys, išsiskyręs linksmu būdu, elegantiška laikysena. Ludvigas (Ludwig) - Prahos draudimo agentas. Heinrichas (Heinrich) - Leitmerico (Leitmeritz) pirklys.

Vali (Valli) - vidurinioji Franco sesuo, gimusi 1890 m.

Feliksas (Felix) - Eli sūnus, gimęs 1911 m., mylimas Hermano Kafkos anūkas.

Pepa (Pepa) - malonybinis Jozefo (Joseph) vardas; turimas omenyje Jozefas Polakas, Vali vyras, tipiškas tarnautojas, miesčionis, bailys, pesimistas, šykštuolis, bet kartu ūmus ir sąmojingas. Jo finansiniais sugebėjimais uošvis Hermanas Kafka anaiptol nebuvo patenkintas. Galimas daiktas, kad šis Franco svainis - romano „Procesas“ („Der Proze“) protagonisto Jozefo K. prototipas.

Eli (Elli) - vyriausioji Franco sesuo, gimusi 1889 m.

Imperatoriškąjį tarėją... - Austrijos-Vengrijos žydai garbino imperatorių Francą Juozapą, paskelbusį laisvių žydams. Manoma, kad ir habsburgiškas Franco Kafkos vardas buvo duoklė šiam kultui.

Assecurazioni Generali - privati draudimo įstaiga, kurioje F.Kafka dirbo nuo 1907 m. spalio iki 1908 m. liepos mėnesio.

Irma (Irma) - Franco pusseserė, dėdės Heinricho duktė. Po motinos mirties, maždaug Pirmojo pasaulinio karo metais, ji dirbo pas Hermaną Kafką; geriausia Otlos draugė.

Keturis kartus per metus Tu lankeisi šventykloje... - Hermanas Kafka devintajame dešimtmetyje priklausė Heinricho sinagogos komitetui. Čia pamaldos vykdavo ir čekiškai.

Tora - Penkiaknygė, penkios pirmosios Biblijos Senojo Testamento knygos. Hebrajiškai „Tora44 reiškia „įstatymas44. Sinagogoje vykstančiuose iškilminguose Toros skaitymuose dalyvauja ir bendruomenės nariai. Kvietimas skaityti Torą pakviestajam buvo didelė garbė.

Barmicvė (Barmizwe) - bažnytinis palaiminimas, sutvirtinimas, asimiliavusių Prahos žydų vadinamas ir konfirmacija. Barmicvė vyksta per šabą, kuris sutampa su nustatytu pagal žydų kalendorių jaunuolio tryliktuoju gimtadieniu. Francas Kafka tokį kvietimą gavo 1896 m. birželio 3 d.

Zedero vakarai (Sederabend) - žydų namuose pirmaisiais dviem Velykų (Paschos) šventės vakarais vykstančios šeimyninės pamaldos, kurių metu griežtai laikomasi Paschos ritualo.

Franklino jaunystės atsiminimai - amerikiečių politiko ir rašytojo Benjamino Franklino (B.Franklin, 1706-1790) autobiografija, viena mėgstamiausių F.Kafkos knygų.

Sužadėtuvės su F. - su Felice Bauer.

Content

Кафка Франц Amerika