Кобербёль Лине

Friis Agnete

Berniukas lagamine

Versta iš:

Kaaberbøl & Friis

DRENGEN I KUFFERTEN

People‘s Press, København, 2008

ISBN 978-9955-38-796-1

© Kaaberbøl & Friis, København 2008

© People‘s Press/Phabel, 2008

© Vertimas į lietuvių kalbą, Dalius Norkūnas, 2010

© Leidykla „Alma littera“, 2010

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorės Marijona Treigienė

Viršelio dailininkas Liudas Parulskis

Maketavo Valdas Bautrėnas

Dėkojame

Andersui Trollei

Daivai Povilavičienei

Henrikui Friisui

Henrikui Laieriui

Inger Laier

Joanai Mikalauskaitei Nørskov

Juozui Mikalauskui

Justinai Mikalauskienei

Kirstinei Friis

Liudvikai Stakauskienei ir „Žemynos“ vaikų darželiui

Lonei Emilie Rasmussen

Pranui Povilavičiui

ir daugybei kitų, padėjusių knygai išvysti pasaulį,

Lenė ir Agnetė, 2008 m. rugpjūtis

Ji parėmė nugara duris, kad neužsidarytų, ir į stovėjimo aikštelės laiptinę šiaip ne taip įvilko lagaminą. Per nugarą po marškinėliais žliaugte žliaugė prakaitas. Bet ir čia buvo ne ką vėsiau negu alinančioje Niuropo gatvės kaitroje. Be to, laiptinė atsidavė pigia užkandine, mat kažkas ant grindų buvo numetęs mėsainio likučius.

Atsidūrusi požeminėje stovėjimo aikštelėje, ji nutempė lagaminą už konteinerių – vylėsi, kad čia jos neužgriebs stebėjimo kamerų objektyvai. Kol neišsiaiškins, kas viduje, į mašiną nesineš. Lagaminas nebuvo užrakintas, tik užsegtas ir apjuostas tvirtu diržu. Jai drebėjo rankos, viena net nutirpo, nes ilgai tempė nežmonišką svorį. Bet moteris negaišo – atsegė užraktus ir atvožė dangtį.

Lagamine gulėjo berniukas. Nuogas šviesiaplaukis berniukas – mažas ir laibas, vargu ar vyresnis negu trejų. Apstulbusi ji atšoko ir trenkėsi į šiurkštų plastikinį konteinerį. Vaiko keliai rėmėsi į krūtinę – mažylis buvo sulankstytas kaip kokie marškiniai, kitaip tikrai nebūtų tilpęs. Gulėjo užsimerkęs, dienos šviesos lempų nutvieksta oda blyškiai švytėjo. Staiga suvirpėjo jo lūpos, ir ji suvokė: berniukas gyvas.

RUGPJŪTIS

NAMAS STOVĖJO ant pašlaitės, langais į Jamerlando įlanką. Janas puikiai žinojo, kaip jį vadina vietiniai: tvirtove. Bet ne dėl to į tas baltas sienas visada žiūrėdavo su tam tikru nepasitenkinimu. Vietiniai tegu sau kalba ką tik nori, jie jam nerūpėjo.

Namą buvo suprojektavęs architektas. Modernus statinys su klasikos elementais. Neofunkcionalizmas. Taip pavadino Anė, kuri rodė jam gausybę namų ir jų nuotraukų, kol jis pagaliau šį tą suprato ar bent ėmė nutuokti. Tiesios linijos, puošybos ne per daugiausia. Svarbiausia – vaizdas, tegu gamta skverbiasi į vidų pro didelius šviesius langus. Taip pareiškė architektas, o Janas puikiai matė, ką jis turėjo omeny. Kitaip sakant, pasistatė tokį namą, kokio ir norėjo. Viskas nauja, švaru, teisinga. Jis čia nusipirko žemės, nugriovė senąjį vasarnamį, ėjo kryžiaus kelius savivaldybėje, kol įtikino klerkus leisti jam atsikraustyti ir gyventi ištisus metus. Be to, aplinkos apsaugos agentūros atstovei pasiūlė tokią sumą labdarai, kad toji apstulbusi vos arbatos puodelio iš rankų neišmetė. O ką? Ir kodėl gi čia neįkūrus paukščių rezervato? Jis netroško, kad tą plotą būtų leista užstatyti kitiems ar kad čia su dviračiais imtų traukti miško mylėtojai, apsikrovę plastikiniais vandens buteliais. Taigi štai jis – namas storomis baltomis sienomis, su dideliais langais ir dailiais neofunkcionalistiniais išraitymais. Kaip tik toks, kokio jis ir norėjo.

Vis dėlto ne viskas buvo taip, kaip turėtų. Pats nesuprasdamas kodėl, jis tebesiilgėjo to kito – senojo – namo. Didžiulės senõs dėžės, nepatraukliõs akiai – apgriuvusių, kadaise ištaigingų rūmų su gremėzdiškais septintojo dešimtmečio priestatais, be proto brangių, mat stovi prie pat Krantinės kelio. Tačiau to namo troško ne dėl įspūdingos vietovės, o kad stūkso visai šalia Anės tėvų namų. Jam nuolat prieš akis iškildavo vaizdas: štai susirenka visa giminė ir po senomis obelimis kepa kepsnius; sodas apaugęs aukšta žole, jame krykštauja vaikai; jo ir Anės tėvo rankose – po stiklą gero viskio; aplink plaikstosi kvapūs Virdžinijos tabako dūmai. Anės broliai ir seserys drauge su savo atžalomis susėdę prie ilgo balto stalo sode. Anės mama įsitaisiusi atlošiamame krėsle verandoje, ant pečių užsimetusi indišką šalį. Čia ir jųdviejų su Ane vaikai – kaip jis įsivaizdavo, keturi, gal penki; mažiausiąjį Anė pasisodinusi ant kelių, laiminga šypsosi. Galbūt tai vasaros saulėgrįžos šventė su jai pritinkančiu dideliu laužu, nes žmonių susirinkę tiek, kad visiems užtraukus „Mylime savo šalį“ daina skamba kaip niekad balsingai. O gal šeimyna susibūrė tik šiaip, kokį ketvirtadienį, mat tądien žvejai pargabeno į uostą šviežių krevečių.

Janas godžiai įtraukė cigaretės dūmo ir pažvelgė į įlanką. Vanduo buvo tamsiai mėlynas, išvagotas ištįsusių putų keterų, taršantis plaukus vėjas toks čaižus, kad net spaudė ašaras. Jis jau ir su savininku buvo susitaręs, kad tas parduotų namą, viskas buvo paruošta, teliko pasirašyti popierius, o jinai ėmė ir atsisakė.

Šito jis niekaip negalėjo suprasti. Juk tai jos šeima, po paraliais! Ir kodėl moterys tokiais atvejais kvailai aikštijasi? Negi joms nieko nereiškia artimas ryšys, saviškių ratas ir panašiai? O ypač kai Anės giminė tokia... teisinga. Sveika. Gražiai bendraujanti. Tvirta. Kelis ir Inger kartu gyvena beveik keturiasdešimt metų, o vis dar karštai vienas kitą myli. Anės broliai kur buvę, kur nebuvę vis pas juos užsuka – kartais su žmonomis ir vaikais, kartais vieni. Užvažiuoja tiesiog šiaip sau, nes klube netoliese žaidžia tenisą. Tai štai kokie jos namiškiai... Su jais taip paprasta, taip miela. Jiedu su Ane būtų įsikūrę visai šalia, už tvorelės... Kodėl ji atsisakė? Na, bet atsisakė, ir tiek. Tyliai, tačiau tvirtai, kaip Anei įprasta. Ir neišsidavė kodėl, nepaaiškino. Ne – ir baigtas kriukis.

Taigi įsikūrė čia, Jamerlando įlankos pakrašty. Jis, Anė ir Aleksandras. Pučiant šiaurės rytų vėjui, ūžaujančiam taip, kad net ausyse ima švilpti, jie gyveno vienui vieni. Toli nuo visų, tad joks žmogus čia neužsuks be reikalo, tiesiog šiaip sau. Kitaip negu ten, kur visi krūvoj, šiltai bendrauja. Čionai atsibelsti galima tik suplanavus, susitarus iš anksto, ir tokių svečių per metus atkanka gal keturis ar penkis sykius.

Paskutinįkart įtraukęs dūmo, jis numetė nuorūką, giliai iškvėpė ir dar keletą minučių pastovėjo, kad vėjas išsklaidytų rūkalų kvapą. Anė nežino, kad jis pradėjo rūkyti.

Ir vėl iš piniginės išsitraukė nuotrauką. Nešiojosi paslėpęs, nes nenorėjo, kad pamatytų Anė. Į piniginę žmona tikrai nelįs – pernelyg gerai išauklėta. Reikėjo tą nuotrauką seniausiai išmesti, bet kartkartėmis jam būtina į ją žvilgtelėti. Vėl pajusti tą keistą viltį ir baimę.

Berniukas žiūri tiesiai į objektyvą. Liaunus nuogus petukus atkišęs į priekį, lyg gūžtųsi. Neįmanoma nuspėti, kur fotografuota: visas detales slepia tamsus fonas. Viename burnos kamputyje matyti neseniai valgyto maisto likučių. Lyg ir šokolado.

Janas smiliumi švelniai perbraukė per nuotrauką. O tada atsargiai vėl įkišo į piniginę. Jie buvo atsiuntę jam mobilųjį telefoną, seną Nokia modelį, kokio pats niekada gyvenime nebūtų pirkęs. Greičiausiai vogtą. Išsitraukęs iš kišenės surinko numerį ir ėmė laukti.

– Pone Markvartai? – Balsas buvo mandagus, žmogus kalbėjo su gan ryškiu akcentu. – Hello. Have you decided?1

Nors sprendimas ir buvo priimtas, jis tylėjo. Aname laido gale prabilo vėl:

– Pone Markvartai?

Janas krenkštelėjo.

– Yes. I accept.2

– Good. Here are your instructions.3 Jis išklausė trumpus aiškius sakinius ir užsirašė skaičius. Kalbėjo mandagiai, kaip ir jo pašnekovas. Ir tik vėliau apimtas pasišlykštėjimo sviedė telefoną per turėklus, kuo toliau nuo savęs.

Dar porąsyk apžvelgė apžėlusią pašlaitę, pradingstančią viržienojuose. Tada sėdo į automobilį ir pasuko link namo.

Nepraėjo nė valanda, o jis jau ropinėjo po pašlaitę ir kažko ieškojo. Anė išėjo į terasą priešais namą, persisvėrė per turėklus.

– Ką ten darai?! – sušuko.

– Kai ką pamečiau, – atsiliepė jis.

– Gal reikia pagalbos?

– Ne.

Ji dar kiek pastovėjo. Persikų spalvos vasarinę suknelę ir šviesius pusilgius plaukus plaikstė stiprus vėjas, todėl atrodė, lyg ji kristų į bedugnę. Kristų be jokio parašiuto, dingtelėjo jam. Bet tuoj tą mintį nuvijo šalin. Viskas bus gerai. Anei nereikia nieko žinoti.

Kol jis surado nelemtąjį telefoną, praėjo kone pusantros valandos. Reikia spėti paskambinti į oro linijas. Šios kelionės rezervavimo patikėti sekretorei jis nenorėjo.

– Kur skrisi? – paklausė Anė.

– Sulakstysiu į Ciurichą.

– Ar kas nutiko?

– Ne, – paskubomis atsakė jis. Jos akys kaipmat pritvinko baimės, todėl jis instinktyviai pabandė ją nuraminti. – Reikia sutvarkyti piniginius reikalus. Mikliai apsisuku – ir grįžtu.

Kaip galėjo viskas šitaip baigtis? Staiga jį užplūdo ryškūs prisiminimai: gegužės diena prieš daugiau nei dešimt metų, Kelis atveda Anę prie altoriaus. Ji – graži kaip fėja ar kaip angelas, vilki paprastute balta suknele, plaukuose – daugybė baltų ir rausvų rožių žiedlapių. Staiga jam dingteli, kad jo išrinkta rožių puokštė pernelyg didelė ir puošni, bet nesvarbu. Po kelių minučių ji ištars „taip“ ir taps jo žmona. Akimirką jo ir Kelio žvilgsniai susitiko. Janas pajuto: jis priimamas ir laikomas savu. Uošvis. „Aš ja tikrai pasirūpinsiu“, – mintyse prižadėjo tam aukštam besišypsančiam vyriškiui. Ir tylomis prie santuokinės priesaikos pridėjo dar du punktus: jis duosiąs jai viską, ko tik panorėsianti, ir saugosiąs ją nuo visų pasaulio negandų.

Šitos priesaikos tikrai laikausi ir laikysiuos, pagalvojo mesdamas pasą į kelioninį krepšį. Kad ir kokia kaina.

KARTAIS JUČAS sapnuodavo nežinia kokią šeimą. Tėvą, motiną ir du vaikus – mergytę ir berniuką. Susėdę aplink stalą jie šveičia mamos paruoštus valgius. Gyvena name su sodeliu, kuriame auga avietės ir obelys. Visi visada šypsosi, todėl akivaizdu, kad jie sutaria.

Jis pats žiūrėdavo į juos stovėdamas atokiau. Bet visada apimdavo jausmas, kad tuoj tuoj jie pastebės jį, tėvas atidarys duris ir pasakys:

– Nagi, ko ten rymai? Eikš pas mus.

Jučas nežinojo, kas tie žmonės. O atsibudęs ne visada prisimindavo, kaip jie atrodė. Tačiau visada užplūsdavo keistas liūdesys ir viltis, ir to jausmo jis paskui visą dieną negalėdavo atsikratyti.

Paskutiniu metu tas sapnas aplankydavo gana dažnai. Dėl to jis kaltino Barbarą. Toji ištisai tauškėdavo, kaip bus: jiedu drauge įsikurs mažyčiame namelyje Krokuvos pakraštyje, ne itin toli nuo mamos, taigi ji galėsianti bet kada atvažiuoti autobusu; kita vertus, gyvens ne visai šalia motinos, tad išsaugos privatumą. Ir dar vaikai... Žinoma. Barbara troško vaikų.

Dieną prieš tą reikšmingą įvykį jie kiek pasilinksmino. Viskas buvo paruošta, nors, tiesą sakant, daug ruoštis ir nereikėjo. Automobilis jau stovėjo pakrautas. Vienintelis dalykas, galėjęs viską apversti aukštyn kojom, – jei ta boba staiga apsigalvotų. Bet ir tada tektų palaukti tik savaitę.

– Važiuojam į kaimą, – pasakė Barbara. – Susiraskim tokią vietelę, kur galėtume vieni pagulėti žolėje.

Iš pradžių jis atsisakė. Manė, kad nevalia išsišokti ėmus elgtis kitaip negu paprastai. Žmonės tokius dalykus įsimena. Tik jei elgsiesi kaip visada, gali viltis likti nepastebėtas. Bet paskui jam toptelėjo: jei viskas klosis gerai, ši diena gali būti paskutinė Lietuvoje. O jei taip, jis tikrai netrokšta Vilniuje pardavinėti signalizacijos įrenginių.

Jučas paskambino klientui, pas kurį turėjo vykti, ir pranešė, kad susitikimas šiandien atšaukiamas. Paaiškino, jog pirmadienį arba antradienį bendrovė atsiųsianti konsultantą. O Barbara pranešė, kad susirgo gripu. Pirmadienį žmonės, aišku, suuos, jog jie nusiplovė, abu drauge, bet tada jau bus nebesvarbu.

Nuvažiavo prie Didžiulio ežero. Kadaise čia buvo pionierių stovykla, dabar pertvarkyta į skautų stovyklą. Buvo rugpjūčio pabaiga, šiokiadienis, tad stovykloje nesimatė nė gyvos dvasios. Jučas pasistatė savo mitsubišį eglių paunksmėje, kad paskui mašinoje nebūtų karšta kaip pirtyje. Barbara išlipo ir pasirąžė, net kilstelėjo jos balta palaidinukė ir švystelėjo įdegęs pilvukas. Jo tarpkojis atgijo. Jokia kita moteris nesujaudindavo jo akimirksniu taip kaip Barbara. Ir apskritai jis nepažinojo kitos tokios kaip ji. Todėl svarstė, kodėl ji su juo susidėjo.

Laikydamiesi atokiau nuo varganų apgriuvusių namukų, jie pasuko takeliu, praėjo pro vėliavos stiebą ir žengė į miškelį. Jučas užuodė sakų bei vasaros miško kvapą ir prisiminė močiutę Editą, jos sodybą netoli Visagino. Ten prabėgo pirmieji septyneri jo gyvenimo metai. Žvarbios ir vienišos žiemos, užtat vasaromis pas savo močiutę kaimynystėje atvažiuodavo Rimantas; tuomet eglynas tarp abiejų sodybų virsdavo afrikietiškomis Tarzano džiunglėmis ar plačiaisiais Sakalo Akies mohikanų miškais.

– Maudytis lyg ir galima. – Barbara mostelėjo į ežerą priešais. Virš vandens it pirštas tįsojo senas tiltelis.

Jučas liovėsi galvojęs apie Visaginą. Tai – jau praeitis. Nedažnai atverdavo šiuo žodžiu pažymėtos atminties kertelės duris, tad ir dabar nėra ko knaisiotis.

– Čia turbūt knibžda siurbėlių, – erzindamas pasakė.

Barbara susiraukė.

– Nesąmonė! Negi tada leistų maudytis vaikams? – atšovė.

Jam dingtelėjo, kad nederėtų trukdyti jai nusirengti.

– Turbūt tu teisi, – paskubom pritarė.

Ji tik šyptelėjo, lyg būtų išgirdusi, ką jis galvoja. Lėtai atsisagstė palaidinę, išsinėrė iš smėlio spalvos sijono, nusiavė basutes. Vien su baltomis apatinėmis kelnaitėmis ir liemenėle nuėjo prie vandens.

– Negi būtina bristi? – paklausė jis.

– Ne, – atsakė ji ir žengė prie jo. – Išsimaudyti galėsim ir paskui.

Jis geidė jos taip beprotiškai, kad kartkartėmis net sudrebėdavo lyg koks baltapūkis berniokas. Bet šiandien prisivertė susiimti. Pradėjo žaisti. Todėl bučiavo ją. Kad ir ji susijaudintų taip kaip jis. Tada ėmė raustis piniginėje ieškodamas prezervatyvo, nes ji visada to reikalaudavo. Bet šįsyk jinai sulaikė.

– Šiandien graži diena. Ir čia gražu. Galėtume pradėti gražų vaikutį, kaip manai?

Jam net žadą atėmė. Numetė piniginę ir kelias minutes tvirtai laikė ją apkabinęs, tada paguldė į žolę ir išpildė jos norą.

Paskui jiedu maudėsi. Giliame, vėsiame vandenyje. Jučas nebuvo pats geriausias plaukikas, niekada nė nesimokė plaukti – daugiausia turškėsi vietoje, mataruodamas rankom ir kojom kaip šuo. Galiausiai ji apkabino jam kaklą ir apsivertė ant nugaros kaip ir jis, ir jiedu ėmė kartu plaukti. Barbara pažvelgė jam į akis.

– Ar tu mane myli? – paklausė.

– Taip.

– Nors aš – sena boba? – Ji buvo devyneriais metais už jį vyresnė ir dėl to sielojosi. O jam tai regėjosi menkniekis.

– Paistalai, – atsakė. – Tu nesi sena.

– Saugok mane, – ištarė ji ir padėjo galvą jam ant krūtinės. Jis ir pats nustebo, kokius stiprius jausmus jai jaučia.

– Visada tavo paslaugoms, – sumurmėjo. Ir pagalvojo: ar tik toji šeima iš sapno – ne jųdviejų su Barbara? Gal tai ir yra prasmė? Jiedu su Barbara tame namuke Krokuvos apylinkėse. Jau greitai.

Tačiau pirmiausia reikia šį tą sutvarkyti.

ŠEŠTADIENIAIS SIGITA jausdavosi itin vieniša.

Savaitė prabėgdavo greitai, nes darbų daug. O kai pasiimdavo Miką iš darželio šiek tiek prieš šešias, jos vakarai tapdavo panašūs vienas į kitą: paruošti vakarienę, nusimaudyti, užmigdyti vaiką, sudėti rytdienai drabužius, apsitvarkyti, padrybsoti priešais televizorių. Dažniausiai taip ir užsnūsdavo nesulaukusi žinių.

Paskui ateidavo šeštadienis. Šeštadienis – senelių diena. Nuo ankstyvo ryto aikštelė priešais namą virsdavo knibždėlynu. Į automobilius sulipa vaikai, prikraunama krepšių ir tuščių medinių dėžių, kurios sekmadienio vakarą grįš kupinos bulvių, pomidorų ir šviežio medaus. Visi važiuoja „į kaimą“ – suprask, į sodą ar pas močiutę.

Sigita niekur nevažiuodavo. Daržoves ji pirkdavo prekybos centre. O pamačius, kaip keturmetė Sofija iš 32 buto lekia gatve prie savo močiutės – senolės saulės nugairintu veidu ir chna dažytais plaukais, jai taip suskausdavo, lyg kas ranką ar koją amputuotų.

Tą šeštadienį ji kaip visada prisipylė į termosą kavos, sutepė kelis sumuštinukus ir nusivedė Miką į vaikų darželio žaidimų aikštelę. Palei tvorą rikiavosi berželiai, žaismingai mirguliuodami balsva ir žalsva lapija. Naktį buvo nuliję, rusvoje baloje prie lietvamzdžio turškėsi keli varnėnai.

– Paziulėk, pauksteliai maudosi! – sušveplavo susijaudinęs Mikas, besdamas piršteliu. Pastaruoju metu jis pradėjo daug ir greitai kalbėti, tik nelabai aiškiai. Ir ne visada lengva suprasti, ką sako.

– Taip. Nes nori būti švarūs ir tvarkingi. Kaip manai, ar jie žino, kad rytoj sekmadienis?

Ji vylėsi aikštelėje rasianti bent porą vaikų, bet ir šį šeštadienį, be jųdviejų su Miku, čia daugiau nieko nebuvo. Padavė Mikui savivartį, raudoną plastikinį kibiriuką ir kastuvėlį. Berniukui labai patikdavo kapstytis smėlio dėžėje – valandų valandas statydavo pilis, apjuosdavo vandens grioviais, tiesdavo kelius, kuriais tarp pagaliukų – suprask, medžių ir tvorelių, – stumdydavo savo sunkvežimiuką. Ji atsisėdo ant smėlio dėžės krašto ir užsimerkė.

Jautėsi tokia pavargusi.

Staiga į veidą tėkštelėjo šlapio smėlio gniūžtė. Ji atsimerkė.

– Mikai!

Jis tai padarė tyčia. Spoksojo bandydamas užgniaužti juoką. Akutės net spindėjo.

– Mikai, taip negalima!

Bet jis įbedė kastuvėlį į smėlį ir vėl jo pažėrė. Šįkart pataikė jai į krūtinę, Sigita pajuto, kad smėlio pateko ir po palaidinuke.

– Mikai!

Vaikas nebeįstengė sulaikyti juoko. Prapliupo kvatoti – užkrečiamai, nevaldomai. Ji atsistojo.

– Na, dabar tai tau bus!

Jis suklykė iš pasitenkinimo ir iš visų jėgų puolė bėgti. Iš pradžių ji vijosi lėtai, kad jis šiek tiek atsiplėštų. Sugavo tik prie sūpuoklių, išmetė į orą ir vėl sugavo. Jis kelias akimirkas pasirangė, tada apsivijo rankutėmis jai kaklą ir pakišo galvą po smakru. Šviesūs plaukučiai kvepėjo šampūnu ir vaiku. Ji ėmė bučiuoti galvytę – ilgai ir stipriai. Berniukas ir vėl padėjo muistytis.

– Mama, baik!

Ir tik vėliau, kai jie grįžo prie smėlio dėžės ir ji įsipylė pirmąjį puodelį kavos, vėl pasijuto pervargusi.

Prisikišusi plastikinį puodelį prie nosies, giliai įkvėpė kavos aromato, lyg tai būtų koks kokainas. Tačiau šito nuovargio kava nenumalšinsi.

Ar taip visada ir bus? – mąstė ji. Mudu su Miku. Vienui vieni pasaulyje. Juk tai neteisinga. O gal?..

Staiga Mikas šoko iš smėlio dėžės ir pasileido link tvoros. Anapus jos stovėjo moteris – aukšta, šviesiu vasarišku apsiaustu, plaukus susirišusi gėlėtu šaliu. Atrodė taip, lyg būtų išsiruošusi į bažnyčią. Mikas bėgo prie jos. Gal čia viena iš auklėtojų? Ne, žinoma, ne. Sigita tylėdama atsistojo.

Moteris kažką laikė rankoje. Žengusi tuziną didelių žingsnių, Sigita atsidūrė prie tvoros. Sugriebė Miką gal kiek per šiurkščiai, ir jis piktokai į ją dėbtelėjo. Vaikas jau buvo bekandąs šokolado.

– Ką čia jam duodat?!

Nepažįstamoji nustebusi pažvelgė į ją.

– Šiaip, šokoladuką...

Ji kalbėjo su vos juntamu akcentu, greičiausiai rusišku. Dėl to Sigitos pyktis nė kiek neatlėgo.

– Mano sūnui uždrausta iš nepažįstamų žmonių imti saldumynų, – pareiškė.

– Atleiskite. Jis tiesiog... labai mielas berniukas.

– Ar ir vakar čia buvote? Ir užvakar?

Jau kelios dienos ant Miko megztuko ji vis aptikdavo šokolado dėmelių ir net barėsi dėl to su auklėtojomis. Tos kuo griežčiausiai neigė duodančios vaikams saldainių. Sakė: tik kartą per mėnesį, kaip ir sutarta, ir jos nieku gyvu nepažeidžiančios šios taisyklės. Bent jau taip tvirtino. Turbūt iš tikrųjų nepažeidžia.

– Dažnai čia vaikštau. Gyvenu kaimynystėje, – tarstelėjo moteris, rodydama į blokinį namą kitapus aikštelės. – Dažnai vaikams šio to atnešu.

– Kodėl?

Nepažįstamoji ilgokai žvelgė į Miką. Dabar ji jau nervinosi, lyg pričiupta daranti nežinia ką neleistino.

– Nes savų neturiu, – atsakė.

Kad ir širdo, Sigita staiga pajuto gailestį.

– Na, turėsite, – nevalingai pratarė. – Juk esat dar jauna.

Moteris papurtė galvą.

– Man trisdešimt šešeri, – atsakė tokiu balsu, lyg tas skaičius reikštų tragediją.

Tik dabar Sigita atkreipė dėmesį į kruopštų grimą, slepiantį raukšleles palei lūpas ir aplink akis. Pati nepajuto, kaip prisitraukė vaiką arčiau. Aš bent jau Miką turiu, pagalvojo. Nors jį.

– Būkite gera, nebeneškite jam šokolado, – paprašė nebe taip griežtai, kaip ketino. – Jam paskui pasidaro negera.

Moteris tik sumirksėjo.

– Žinoma, – linktelėjo. – Gerai. – Ir apsigręžusi nuėjo spėriu žingsniu.

Viešpatie, pagalvojo Sigita. Aš turbūt ne vienintelė, kurios gyvenimas klojasi visai ne taip kaip tikiesi.

Ji sudrėkino nosinaitę ir ėmė valyti šokolado dėmeles. Mikas nepatenkintas muistėsi kaip kirmėliukas.

– Noliu dal, – pareiškė. – Dal sokolado!

– Ne, – nukirto Sigita. – Daugiau nebėra. – Matė, kad jis tuoj pradės isteriškai bliauti, tad pamėgino nukreipti jo dėmesį. – Žiūrėk, – sušuko ir čiupo plastikinį kibirėlį. – Pasistatykim pilį, ką?

Ji žaidė, kol vaikas pamiršo šokoladą ir pasinėrė į smėlio, vandens ir pagaliukų stichiją. Kava buvo atvėsusi, bet ji vis tiek ją išgėrė. Jautė, kaip už liemenėlės duria aštrios smiltelės, ir nemačiom pabandė jas išpurtyti. Ant pilkšvo smėlio šokčiojo beržo lapelių šešėliai, o Mikas ropojo paskui savivartį ir garsiai burzgė.

Kas įvyko paskui, Sigita nebeprisiminė.

ŽUVĖDRA, SUKOSI Janui galvoje. Neraliuota žuvėdra, kad ją kur!

Namie jis turėjo būti jau prieš gerą valandą. Bet štai sėdi lėktuve, turėjusiame pakilti 7.45, ir kartu su dar 122 keleiviais kepa perkaitusiame aliuminio kiaute. Kad ir kiek vėsių gėrimų siūlė stiuardesės, nusivylimo tai neapmalšino.

Lėktuvas iš Kopenhagos buvo atvykęs tiksliai pagal tvarkaraštį. Tačiau oro linijos vis delsė įlaipinti – atidėjo penkiolikai minučių, tada dar penkiolikai, paskui pusvalandžiui. Janas prakaitavo. Jį spaudė laikas. Bet darbuotojai prie registracijos stalo vis minėjo laikinas problemas ir prašė keleivių būti pasirengusiems. Kai įlaipinimą be jokio perspėjimo dar kartą atidėjo valandai, Janui trūko kantrybė. Pareikalavo savo bagažo, nes nusprendė į Kopenhagą bandyti grįžti kitaip. Ir gavo malonų neigiamą atsakymą. Registruoti lagaminai jau esą pakrauti į lėktuvą, ir, akivaizdu, niekas netroško ieškoti jo tarp visų tų 122 krepšių. Kai jis pasiuntęs po velnių tą lagaminą pasuko ketindamas išeiti pro vartus lauk, tučtuojau prisistatė du apsaugininkai ir pareiškė: jei jo lagaminas pakrautas į lėktuvą, vadinasi, skristi derėtų ir jam. Tuo pačiu lėktuvu. Juk jam nesunku, tiesa?

Ne, paskubomis atsakė jis, nes visai netroško porą valandų praleisi įkalintas nykiame kambariuke su neperšaunamais stiklais. Jis gi ne koks teroristas, o tik pyktelėjęs verslininkas, turintis itin svarbių reikalų, aiškino pareigūnams. Skrydžių saugumas irgi labai svarbu, griežtai atšovė jam. Jis tik paklusniai linktelėjo, sudribo ant mėlynos plastikinės kėdės laukiamojoje salėje prie įlaipinimo vartų ir tylutėliai mintyse iškoneveikė ir Rugsėjo vienuoliktąją, ir visa, ką toji nelemta diena atnešė pasauliui.

Galų gale buvo pranešta, kad įlaipinimas prasideda. Ūmai užvirė tikras pragaras. Keleiviai puolė prie dviejų papildomai atidarytų registracijos langelių, o pareigūnai tamsiai mėlynomis uniformomis stumčiojo neskubančiuosius. Pagaliau Janas dėkingas klestelėjo į platų verslo klasės krėslą ir žvilgtelėjo į laikrodį. Galimas daiktas, dar spės, jei tik lėktuvas nedelsiant pakils.

Įsijungė varikliai, stiuardesė pradėjo pasakoti apie avarinius išėjimus, laineris pajudėjo.

Tada vėl sustojo. Stovėjo ilgai. Janas ėmė nekantriai muistytis ir žvilgčioti į laikrodį. Po šimts velnių, mintyse nusikeikė. Ar šitas neraliuotas lėktuvpalaikis kada nors pakils?!

Iš garsiakalbių pasigirdo lėktuvo vado balsas:

– Atsiprašau, kad vėluojame. Skrisdami iš Kopenhagos susidūrėme su paukščiu. Lėktuvui nepakenkė, bet tokiais atvejais orlaivį privalo kruopščiai patikrinti mechanikai – dėl to gerokai atsiliekame nuo grafiko. Lėktuvas jau apžiūrėtas, ką tik gavome leidimą kilti.

Tai kodėl nekylame? – mintyse putojo Janas.

– Mūsų bendrovė yra įdiegusi kokybės kontrolės programą. Dėl to mechanikų pasirašytus dokumentus privalome faksu išsiųsti į Kopenhagą, o iš ten gauti raštišką leidimą skristi. Kopenhagoje tokią parašo galią turi vienintelis žmogus, bet kol kas nepavyksta su juo susisiekti...

Akivaizdu, kad nervinosi ir pats lainerio vadas, tačiau tai nė iš tolo neprilygo Jano įsiūčiui. Jam taip daužėsi širdis, kad net krūtinę skaudėjo. Jei mane ištiktų širdies smūgis, galgi tuomet išleistų iš to sumauto kledaro? – galvojo svarstydamas, kad gal tikrai verta suvaidinti ligonį. Bet net jei ir pavyktų ištrūkti, sparčiau nebus: kol susiveiktų naują skrydį – pasirinktų kitą reisą ar įsiprašytų į privatų lėktuvą, ne ką telaimėtų.

Tai ką daryti, velniai rautų? Mintyse paskubom mąstė, kam čia galėtų paskambinti. Kas būtų patikimas ir kompetentingas sutvarkyti tą reikalą. Gal Anė?

Ne. Anei negalima. Pavesiąs Karinai. Ji turbūt geriausiai atliks ir kitą darbą. Juo mažiau žmonių apie tai žinos, juo geriau. Išsitraukęs iš portfelio asmeniniams pokalbiams naudojamą mobilųjį, surinko Karinos numerį.

Tą pačią akimirką prie jo pasilenke stiuardesė, pakibo tarsi koks vanagas virš vištos.

– Please, don’t use your mobile phone, sir.4

– Juk dar stovime, – atkirto jis. – Jeigu jūsų bendrovė nori išvengti milijoninio ieškinio, užsičiaupkit ir leiskit man paskambinti namo.

Palydovė dėbtelėjo į tūžmingą Jano veidą ir nusprendė būti diplomatiška.

– Na, tik trumpai, – pasakė. – O tada paprašysiu telefoną išjungti.

Kol jis skambino, ji stovėjo šalia. Jam dingtelėjo paprašyti, kad stiuardesė šiek tiek pasitrauktų, bet, šiaip ar taip, reikės galvoti, ką kalba, nes aplink sėdi žmonės.

Šnekėjo trumpai – paprašė Karinos nueiti į banką ir išgryninti sumą, kurią jis ką tik pervedė iš Ciuricho.

– Turėsi pasakyti kodą. Jį tau atsiųsiu SMS žinute. Ir paimk vieną iš mano portfelių, tą su užraktu. Suma nemaža. – Pastebėjo, kad stiuardesė klausosi pokalbio. Nelabai įsivaizdavo, kaip kalbėti toliau, kad toji šneka nepanėšėtų į pigaus kriminalinio romano siužetą. – Likusią informaciją atsiųsiu žinute, – burbtelėjo paskubomis. – Daug visokių skaičių, ir panašiai. Patvirtink, kai gausi.

Palydovė įžūliai kiurksojo greta, kol jis parašė ir išsiuntė žinutę. Atsakymo laukti teko, regis, visą amžinybę.

Gerai. Bet tu man būsi skolingas vieną milžinišką paslaugą.

Taip, – atsakė. – Savaime suprantama.

Ėmė svarstyti, kiek jam atsieis Karinos tylėjimas. Juk dabar ji žino velnioniškai daug ir privalės laikyti liežuvį už dantų. Karinai patinka gyvenimo malonumai. Vis dėlto ji – patikimas žmogus, ramino save. Be to, yra daugybė priežasčių, kad ji pati trokštų išsaugoti gerus jųdviejų santykius. Galų gale jis tikrai dosnus – ir kaip viršininkas, ir šiaip.

Tuo metu lėktuvas pagaliau vėl pajudėjo, ir jis suabejojo, ar tik ne per anksti ją į visa tai įpainiojo. Bet paaiškėjo, kad laineris tiesiog pasitraukė iš pakilimo tako ir nuriedėjo į stovėjimo aikštę. Lėktuvo vadas paaiškino: nepakilus numatytą valandą, dabar reikėsią palaukti neužimto „lango“. Taigi pirmiausia – leidimo iš Kopenhagos, o paskui – naujai paskirto skrydžio laiko. Jis atsiprašė, kad teks išjungti ventiliacijos sistemą.

Janas užsimerkė ir nusikeikė trimis kalbomis. Šūdas. Scheisse. Fucking hell.

NINA ŽVELGĖ vyriškiui į akis.

– Prašom išeiti, – pasakė ji.

Tačiau jis nepakluso. Žengė žingsnį artyn ir pasilenkė virš jos. Ji užuodė losjono po skutimosi kvapą. Kitokioje situacijoje gal būtų net visai miela.

– Žinau, kad ji čia, – pareiškė jis. – Privalote leisti man tučtuojau pasikalbėti su sužadėtine.

Buvo šilta rugpjūčio diena, ant palangės stovėjo mėlyna vazelė su baltomis rožėmis iš darželio. Dulkėta „Elenos sodybos“ pievelė ir balti suoliukai švytėjo nutvieksti saulės. Keli vaikai iš A korpuso spardė futbolo kamuolį; viena komanda kažką šaukė urdu kalba, kita – rumuniškai, bet atrodė, visi puikiai vieni kitus supranta. Greičiausiai jiems pietų pertrauka, dingtelėjo Ninai. Jos kolegos Magnusas ir Pernilė jau seniai išėjo pietauti, ant suoliuko prie valgyklos sėdėjo psichologė Susanė Markusen ir šnekučiavosi su naująja slauge. Laikrodis rodė be penkių minučių dvyliktą. Nors aplink šurmuliavo vaikai, oras virš Danijos Raudonojo Kryžiaus centro Furesėje, dar vadinamoje Anglininkų stovykla, buvo tvankus, lyg kviestų popietinio pogulio. Bent jau taip atrodė prieš ketvertą minučių, kol neatsigrūdo tas vyriškis. Nina pašnairavo į telefoną ant darbo stalo. Tačiau kam skambinti? Policijai? Kol kas atvykėlis nieko neteisėto nepadarė.

Jis buvo kokių penkiasdešimties, gal kiek jaunesnis, plaukai rusvi, sušukuoti atgal. Įdegęs saulėje, gražiai apsirengęs: Hugo Boss marškiniai trumpomis rankovėmis, priderintas kaklaraištis. Niekam prie vartų nė nedingtelėjo, kad reikėtų jį sulaikyti.

– Pasitraukit iš kelio, – pasakė jis. – Aš pats ją susirasiu.

Nina nė nekrustelėjo. Jei jis man trinktelės, galėsiu įduoti policijai, pagalvojo. Štai ir bus dingstis.

– Pašaliniams būti čia draudžiama, – pareiškė ji. – Prašom išeiti.

Tačiau ir šis raginimas liko be atsako. Vyras žvelgė į koridorių jai už nugaros.

– Nataša! – suriko. – Ateik. Rina sėdi mašinoje ir laukia.

Ką? Nina pabandė sugauti jo žvilgsnį.

– Ji mokykloje, – išpyškino.

Jis pažvelgė į ją iš viršaus ir išsišiepė taip, kad jos vos nesupykino.

– Jau nebe, – atšovė.

Tyliai girgžtelėjo durys. Nė neatsisukusi Nina suprato, kad į koridorių išėjo Nataša.

– Don’t hurt her^5, – paprašė vyro.

– Brangute, man nė mintis nekiltų, – atšovė dabita. – Na, važiuojam namo? Nupirkau pyrago prie kavos.

Nataša vos linktelėjo.

Nina nevalingai ištiesė ranką norėdama ją sulaikyti, bet lieknutė šviesiaplaukė ukrainietė praėjo nė nežvilgtelėjusi jos pusėn. Nina žinojo, kad Natašai dvidešimt ketveri, bet dabar ji labiau panėšėjo į ištįsusią paauglę.

– I go now^6, – pasakė ji.

– Nataša, tu gali jį apskųsti!

Nataša papurtė galvą.

– For what?7 – paklausė.

Vyras uždėjo abi rankas jai ant lieknų pečių, prisitraukė ir provokuojamai karštai pabučiavo. Nina pamatė, kaip įsitempė merginos kūnas. Jo plaštakos nuslydo jos nugara, užlindo už džinsų juosmens ir sugniaužė sėdmenis. Staigiu judesiu jis prisitraukė ją prie savęs.

Ninai pasidarė koktu. Norėjo griebti mėlyną vazelę ir trinktelėti tam kiaulei, bet persigalvojo. Nieko nepasakė. Žinojo, kad visas šitas cirkas skirtas jai – girtis ir triumfuoti. Kuo audringiau reaguos, tuo daugiau malonumo suteiksi tam gyvuliui.

Nina prisiminė, kokia laiminga ir švytinti buvo toji ukrainietė, kai rodė savo sužadėtuvių žiedą.

– I stay in Denmark now, – pasakė plačiai šypsodamasi. – My husband is Danish citizen.8 Prieš keturis mėnesius ji vėl pasirodė čia, centre, nešina sportiniu krepšiu su paskubom įsimestais keliais daiktais, vedina šešiamete dukrele Rina. Atrodė lyg pabėgėlė iš karo niokojamo krašto. Išorinių smurto žymių buvo nedaug, vos kelios mėlynės. Vis dėlto atėjo ne dėl to, kad jis mušė. Tačiau nenorėjo pasakoti, ką jai padarė, – tiesiog sėdėjo tyli, o per skruostus ritosi ašaros. Bet taip skaudėjo juosmens srityje, kad Magnusas šiaip ne taip įkalbėjo išsitirti.

Tokio įpykusio Magnuso Nina jau seniai nebuvo mačiusi.

– Gyvulys neraliuotas, – šnypštė jis. – Tokius kaip jis talžyčiau be gailesčio.

– Ką jis padarė? – klausinėjo Nina. – Kas jai?

– Jeigu švaistytųsi vien tik savo sumautu peniu, bet ne... – niršo Magnusas. – Kad matytum, kiek žaizdų jos vaginoje ir išangėje! Gyvenime tokių dalykų nesu regėjęs.

O dabar tas neraliuotas gyvulys stovi ir maigo Natašai sėdmenis, merginai pro petį dėbsodamas tiesiai Ninai į akis. Nina nusisuko. Įsistebeilijo į rožes mėlynoje vazelėje. Tą šunsnukį galėčiau nudėti, pagalvojo. Nudėti, kastruoti, ketvirčiuoti. Jei tik tai gelbėtų.

Bet tokių kaip jis – tūkstančiai. Gal ne lygiai tokių pat, bet tūkstančiai panašių, sukančių ratus it rykliai, pasinaudojančių pabėgėlių nusivylimu ir tykančių nugvelbti gardų kąsnelį.

Galų gale jis ištraukė rankas iš Natašos džinsų.

– Geros dienos, – pasakė ir išėjo. Nataša nusekė jam iš paskos kaip kokia marionetė.

Nina čiupo telefono ragelį, surinko numerį.

– Mokytojų kambarys. Čia Ula, – atsiliepė balsas.

– Ar tiesa, kad tas šunsnukis, kuris ketina vesti Natašą, pasiėmė Riną? – pasiteiravo Nina.

Kitame laido gale stojo tyla.

– Tuoj pažiūrėsiu, – galiausiai prakalbo danų kalbos mokytoja.

Nina laukė šešias minutes. Pagaliau Ula Heningsen grįžo.

– Man labai apmaudu, – pasakė. – Jis, regis, atėjo nuskambėjus skambučiui pietų pertraukai. Vaikai pasakoja, kad atnešė ledų, kad Rina pati nubėgo prie jo.

– Po paraliais, Ula!

– Apgailestauju. Bet čia juk ne kalėjimas. Atvirumas – mūsų veiklos koncepcijos dalis.

Nina tėškė ragelį. Iš įtūžio net drebėjo. Tą akimirką tikrai nebuvo nusiteikusi klausytis postringavimų ir išvedžiojimų apie atvirumą visuomenei.

Kaip tik tuo metu pro duris įbėgo Magnusas. Akiniai nusmukę, o didelį geraširdį, gal kiek buldogišką veidą dengė prakaito lašeliai.

– Nataša, – šnopavo jis. – Ką tik mačiau, kaip ji sėda į mašiną.

– Taip, – patvirtino Nina. – Grįžo pas tą šunsnukį.

– Velniai rautų!

– Iš pradžių jis pasiėmė Riną. O tada ir Nataša nuėjo.

Magnusas bejėgiškai žnektelėjo ant kėdės.

– Ir, žinoma, jo neapskųs.

– Ne. O gal mes patys galėtume?

Magnusas nusiėmė akinius ir ėmė valyti į chalato skverną.

– Jis paprasčiausiai pareikštų, esą tai tik jų pačių reikalas, kokį seksą jiedu su sužadėtine mėgsta, – atsakė pavargusiu balsu. – Jeigu ji nesipriešina jam... mes nieko nepešime. Jis nedaužo jos. Juk neturime sulaužytų kojų ar rankų rentgeno nuotraukų, kuriomis galėtume pamojuoti jam prieš nosį.

– Ir vaikui nieko nedaro, – atsiduso Nina.

Magnusas papurtė galvą.

– Ne. Nes galėtume apie tai pranešti. – Jis pažvelgė į laikrodį ant sienos. Penkios po dvylikos. – Neisi pietų?

– Kad praradau apetitą, – atsakė Nina.

Tuo metu jos chalato kišenėje suvibravo mobilusis.

– Nina klauso.

Jos pašnekovė neprisistatė, tad iš pradžių Nina nesuprato, su kuo kalba.

– Privalai man padėti.

– Aha... kaip?

– Turi jį paimti. Tu juk sugebi.

Čia Karina, toptelėjo galų gale. Paskutinįkart matyta per kalėdinį moksladraugių pasisėdėjimą, kuris baigėsi bjauriu barniu.

– Karina, kas nutiko? Vos atpažinau.

– Sėdžiu „Magasin“ kavinukėje, – pasakė Karina. – Nesumojau, kur kitur galėčiau eiti. Ar atvažiuosi?

– Aš esu darbe.

– Žinau. Bet ar atvažiuosi?

Nina patylėjo. Viskas taip persipynę. Senos skolos. Senos draugystės ir nesumokėtos sąskaitos. Ir Nina puikiai prisiminė esanti skolinga.

– Gerai. Būsiu po dvidešimties minučių.

Magnusas kilstelėjo antakius.

– Vis dėlto papietausiu, – burbtelėjo Nina. – Tik... užtruksiu kokią valandą.

Jis linktelėjo.

– Gerai. Mes tave pavaduosim.

– RAMOŠKIENE!

Ryški šviesa plieskė tiesiai Sigitai į akį. Ji norėjo pasukti galvą, bet negalėjo – kažkas ją laikė suėmęs delnais.

– Ramoškiene, ar girdite?

Atsakyti ji nepajėgė. Neįstengė net pramerkti akių.

– Neaušink burnos, – prabilo kitas balsas. – Ji išsijungusi.

– Fe, na ir tvaikas!

Taigi, suglumusi galvojo Sigita. Tvaikas čia baisus. Degtinės ir vėmalų. Galėtų kas nors ir aptvarkyti.

– Ramoškiene, bus geriau, jei pasistengsite pati.

Pasistengti? Ji nieko nesuprato. Kur ji? Kur Mikas?

– Kišime jums į gerklę žarnelę. Jūs ją nurykite, bus ne taip koktu.

Žarnelę? Kam reikia tų žarnelių? Mintys painiojosi, ji kažkodėl prisiminė senas absurdiškas lažybas mokyklos kieme. Jei susikiši į nosį vinį, gausi litą. Jei prarysi šitą slieką, irgi litas. Paskui pradėjo susivokti. Žinoma, plastikinis vamzdelis. Ji yra ligoninėje, jai liepia ryti žarną. Bet kam?

Pati ji nuryti neįstengė. Juk ir taip dūsta, negi jie nesupranta? Pabandė priešintis, bet staiga ją pervėrė kitas skausmas – toks aštrus, kad visos miglos išsisklaidė. Jos ranka!

Su plastikine žarnele burnoje neparėksi, aišku kaip dieną.

– Mikai.

– Ką ji sako?

– Kur Mikas?

Ji atsimerkė. Vokai keistai sunkūs, bet šiaip taip atplėšė. Šviesa buvo akinama ir balta kaip pienas. Toje baltumoje ji sugebėjo išskirti du tamsesnius moterų siluetus. Medicinos seserys arba slaugės – detalių ji neįžvelgė. Tvarko gretimą lovą.

– Kur Mikas? – kaip galėdama aiškiau paklausė ji.

– Jums reikia gulėti ramiai, ponia Ramoškiene.

Turbūt kokia nelaimė nutiko, mąstė ji. Gal mašina ar troleibusas? Todėl nieko ir neprisimena. Paskui apėmė baimė. Kas nutiko Mikui? Ar ir jis sužeistas? Gal žuvo?

– Kur mano sūnus?! – sušuko. – Ką jūs jam padarėte?

– Prašau nusiraminti, ponia Ramoškiene. Atsigulkite!

Viena iš moterų pabandė ją paguldyti, bet Sigita nepasidavė – atsikėlė iš lovos. Viena ranka kažkodėl buvo sunkesnė negu kita. Viduje vėl kilo šleikštulio banga. Ją supykino, sužalotą ryklę pervėrė skausmas, viskas ėmė plaukti, ji nebepajėgė valdyti nei rankų, nei kojų ir susmuko ant grindų.

– Mikai. Noriu pamatyti Miką!

– Jo čia nėra, Ramoškiene. Greičiausiai jis pas jūsų motiną ar kitą šeimos narį. Ar pas kaimynus. Jam nieko neatsitiko. Atsigulkite ir nešaukite šitaip. Kitiems pacientams reikia ramybės, jie serga!

Sesutė padėjo jai atsigulti į lovą. Iš pradžių Sigita pajuto palengvėjimą. Mikas gyvas ir sveikas! Bet vis tiek kažkas čia ne taip. Pamėgino atidžiai įsižiūrėti į moters veidą. Jos balsas skambėjo keistai, be menkiausios užuojautos, veikiau atvirkščiai. Galėjai aiškiai justi panieką.

Ji turbūt žino, suglumusi mąstė Sigita. Ji žino, ką aš padariau. Bet iš kur? Iš kur Vilniaus ligoninės sesutė gali apie ją žinoti? O ir šitiek metų praėjo!

– Noriu namo, – šiaip ne taip išstenėjo ji, stengdamasi maldyti vėl bekylantį šleikštulį. Pas jos motiną Miko tikrai nėra. Veikiau jis pas Mažeikienę iš gretimo buto. Bet ji pagyvenusi, prižiūrėdama vaikus, ypač ilgesnį laiką, tuoj pavargdavo. – Mikui manęs reikia.

Kita sesuo, plušanti prie gretimos lovos, dėbtelėjo į ją ir tiksliais judesiais išlygino pagalvės užvalkalą.

– Derėjo prieš tai galvoti, – tarstelėjo.

– Prieš... prieš ką? – išstenėjo Sigita. Negi ji tikrai sukėlė avariją?

– Prieš pasigerdama iki sąmonės netekimo, jeigu jums įdomu.

Pasigerdama?

– Ar negeriu, – atsakė Sigita. – Na... nebent labai retai.

– Kurgi ne! Mes turbūt ir skrandį jums per klaidą išplovėme, ir 2,8 promilės nustatėme?

– Bet... aš iš tikrųjų negeriu.

Ne, ji tikrai nevartoja alkoholio. Kažkas kažką čia painioja.

– Pailsėkite, – paliepė pirmoji sesuo ir užklojo jai kojas. – Gal jus išrašys, kai ateis gydytojas.

– O kas man atsitiko?

– Regis, nukritote nuo laiptų. Smegenų sutrenkimas ir kairiojo dilbio lūžis. Jums pasisekė, kad nieko rimčiau nesusižalojote.

Laiptų? Ji ničnieko neprisiminė. Tik kavą, kurią gėrė, žaidimų aikštelę ir Miką su savivarčiu smėlio dėžėje.

IŠ TIESŲ visai nebloga mintis ištrūkti iš darbo, mąstė Nina, prekybos centro „Magasin“ požeminėje stovėjimo aikštelėje sprausdama savo automobilį tarp kolonos ir plataus sidabrinio mersedeso. Tas bejėgiškumas ją kartais taip iškamuoja. Kokia čia šalis, koks pasaulis, jei jaunutės merginos, tokios kaip Nataša, turi vergauti niekšams mainais už leidimą gyventi Danijoje?

Liftu pakilo į patį parduotuvės viršų. Vos išėjus iš lifto gardžiai pakvipo maistu – kepenų pašteto kvapas mišo su čirškiančio aliejaus kvapu ir kavos aromatu. Pasidairiusi po kavinukę galų gale pastebėjo šviesią Karinos galvą. Draugė sėdėjo prie stalo greta vaikų kampo, vilkėjo balta vasarine suknele be rankovių, šiek tiek primenančia slaugių uniformą. Tačiau šįkart neturėjo dailios rankinės, kokią paprastai nešiodavosi. Viena jos ranka gulėjo ant juodo portfelio, padėto ant kėdės šalimais, o kita be perstojo kilnojo kavos puoduką.

– Sveika, – ištarė Nina. – Nagi, kokios bėdos?

Karina pakėlė akis. Jos keistai spindėjo. Draugė atrodė įtūžusi.

– Turėsi man kai ką atnešti, – pasakė ir padėjo ant stalo plastikinį žetoną.

Raktas, toptelėjo Ninai. Tokiais rakinamos spintelės viešose vietose.

Nina sunerimo.

– Baik čia slapukauti. Ką atnešti?

Karina tylėjo.

– Lagaminą, – galiausiai išstenėjo. – Iš stoties bagažo skyriaus. Kol neišeisi iš stoties, jokiu būdu jo neatidaryk. Ir paskubėk.

– Karina, velniai rautų. Kalbi taip, tarsi jis būtų prigrūstas kokaino ar dar nežinia kokio velnio.

Karina papurtė galvą.

– Ne. Tikrai ne. Ten... – Ji užsikirto, ir Nina pastebėjo, kad draugė šiaip ne taip tramdo bekylančią paniką. – Ten ne tai, dėl ko buvo tartasi, – karštligiškai sumurmėjo ji. – Aš negaliu. Tikrai neįstengsiu, o tu susitvarkysi. Tu moki.

Karina pašoko, lyg ketintų eiti. Ant stalo gulėjo žetonas-raktas. Nedidukas juodo plastiko skrituliukas, ant kurio baltais dažais buvo užrašyta: 37–43.

– Tau juk patinka gelbėti žmones, – ištarė Karina su keistu kartėliu balse. – Kaip tik pasitaikė proga. Tačiau negaišk.

– O tu kur?

– Namo. Pirmiausia mesiu darbą, – pareiškė. – O tada kur nors išvažiuosiu.

Laviruodama tarp staliukų ji pasuko link išėjimo. Užuot paėmusi portfelį už rankenos, pasikišo jį po pažastimi. Labai keista.

Nina jos nesulaikė. Pažvelgė į žetoną. Lagaminas. Bagažo saugykloje. Tau juk patinka gelbėti žmones.

– Į ką tu vėl įsipainiojai, Karina? – sumurmėjo. Jautė, kad protingiausia būtų palikti žetoną 37–43 ant riebaluoto kavinukės stalo, nusispjauti į viską ir apsisukus eiti sau...

– Velniai tave griebtų, – burbtelėjo ir čiupo žetoną.

– PONIA MAŽEIKIENE! Čia Sigita.

Mažeikienė atsakė ne iš karto.

– Sigita. Ačiū Dievui. Kaip tu laikaisi?

– Jau geriau. Bet mane iš ligoninės išleis tik rytoj. Ar Mikas pas jus?

– Tai kad ne. Jis pas savo tėvą.

– Pas Darių?

– Taip. Jis pasiėmė jį prieš... Negi tu neprisimeni, mieloji?

– Ne. Sako, man smegenų sukrėtimas. Ničnieko neprisimenu.

Bet... Darius juk Vokietijoje. O gal jau nebe? Jis ne visada pranešdavo, kada grįš. Oficialiai jie vis dar neišsiskyrę, bet juodu sieja tik Mikas. Negi Darius sugalvojo išsivežti Miką į Vokietiją? O gal Tauragėn? Vilniuje buto jis neturi, o tie jo girtuokliai draugeliai, pas kuriuos kartais apsistoja, vargu ar norėtų įsileisti dar ir trejų metukų pyplį.

Baisiai skaudėjo galvą. Buvo sunku blaiviai mąstyti. Tai, kad Mikas pas Darių, jai nepatiko. Kita vertus, bent jau aišku, kur berniukas yra. Arba su kuo.

– Labai baisiai viskas atrodė, mieloji. Išsigandau, kad tu negyva! Įsivaizduok, visą naktį pragulėjai ant laiptų. Kaip gerai, kad dabar tave prižiūri geroj ligoninėj. Pasveik, sustiprėk.

– Taigi. Ačiū, ponia Mažeikiene. Iki pasimatymo.

Sigita suskliaudė mobilųjį telefoną. Buvo labai sunku jį gauti, nes ligoninėje kalbėti mobiliaisiais draudė, o dar sunkiau nusinešti jį į tualetą. Ji vis dar vaikščiojo ramstydama sienas.

Vėl atvertė telefono dangtelį. Grabaliodama nykščiu surinko Dariaus numerį. Sugipsuota ranka mobiliojo telefono nulaikyti nepajėgė – bent jau laikyti taip, kad sveikąja ranka galėtų spaudyti mygtukus.

Jo balsas buvo linksmas, šiltas ir artimas net įrašytas kvailame atsakiklyje.

– Paskambinote Dariui Ramoškai, bet bet bet... deja, manęs nėra. Pasukite vėliau!

Kaip tiksliai išsireikšta, pamanė ji. Šiais žodžiais puikiausiai galėjai apibūdinti visą jo gyvenimą, o jau jųdviejų santykius tai tikrai. „Deja, manęs nėra, pasukite vėliau.“

Jiedu įsimylėjo tą vasarą, kai ji baigė pagrindinę mokyklą, o jis turėjo pereiti į Tauragės gimnazijos antrą klasę. Vasara buvo neįprastai karšta. Mokyklos kieme ant įkaitusio asfalto žaidė tik patys ištvermingiausi vaikigaliai. Vyresnieji, dėl karščio atsiraitoję marškinių rankoves ir kelnių klešnes, ramstė pilką plytų sieną ir šnekučiavosi lyg kokie seniai.

– Važiuosit atostogaut, Sigita?

Klausė Milda. Nors puikiai žinojo, kad atsakymas bus „Ne“.

– Gal, – atsakė Sigita. – Dar nenusprendėm.

– Mes tai į Palangą, – pranešė Daiva. – Gyvensim viešbuty!

– Aha, – linktelėjo Milda. – O mes ketinam į Majamį.

Visi pritilo. Iš pagarbaus pavydo, pakibusio ore ir net beveik įžiūrimo, kaip tas virš karšto asfalto raibuliuojantis įkaitęs oras. Majamis. Šitokia tolybė, beveik kaip iki žvaigždžių. Atostogos. Vadinasi, Daiva porai savaičių išvažiuos į Palangą prie Baltijos, o gal net prie Juodosios jūros. Toliau nė vienas klasiokas nebuvo nukakęs.

– Ar tikrai? – pasiteiravo Daiva.

– Žinoma. Bilietai jau užsakyti.

Niekas nepasidomėjo, iš kur tokie pinigai. Visi žinojo: Mildos tėvas su dėde varo iš Vokietijos naudotas mašinas, paremontuoja ir parduoda rusams. Kad sekasi neblogai, pirmiausia pasimatė iš madingų vaikų drabužių, paskui atsirado naujas Mildos dviratis, BMW, kuriuo jie važinėja, galiausiai – prabangus namas miesto pakrašty. Ir vis dėlto – Majamis...

– Aš tai jau verčiau į Niujorką skrisčiau, – išgirdo Sigita savo balsą. Ir kas ją traukė už liežuvio?

Milda nusikvatojo.

– Tai ir paprašyk tėvo, kad nuskraidintų į Niujorką, – atkirto. – Jis tau kaipmat nupirks lėktuvo bilietą... kai tik marškinius parduos.

Sigita juto, kaip užkaito skruostai. Prakeikti marškiniai. Kada visa tai baigsis? Turbūt niekada.

Marškinių buvo prikabinėtas visas jų butas. Tūkstančiai marškinių. Suvežti iš uždarytos gamyklos Lenkijoje – tėvas juos įsigijo „beveik už dyką“, kaip pats tvirtino. Nors dėl to „beveik“ jam teko parduoti mašiną. Tėvas vis pliauškė apie „aukščiausią kokybę“, „klasikinį siuvimą“, bet parduoti jam nepavyko nė vienų marškinių. Taigi kone dvejus metus kabo sukišti į plastikinius maišus: sukarti ant šluotkočių, kablių, įsuktų lubose, virš sofos, lovų ir net tualete. „Ką tik iš fabriko.“ Sigita nebegalėjo į namus kviestis draugų, nes dėl to kompleksavo. Tačiau dar baisiau buvo, kai tėvas paprašė jos nusinešti keletą „pavyzdėlių“ į mokyklą ir pasiūlyti draugų tėvams.

Pasitraukus rusams, tėvui taip ir nepavyko niekur užsikabinti. Sovietų laikais jis dirbo kontrolieriumi konservų gamykloje. Alga ne ką didesnė už konvejerio darbininko, bet tais laikais svarbiau buvo ne pinigai, o ryšiai. Nusipirkti ko panorėjęs tada negalėdavai – reikėdavo „susikombinuoti“. Sigitos tėvas buvo didysis kombinatorius, žinojo, ką ir kur gauti.

Paskui gamyklą uždarė. Dabar ji pamažu dūlėjo už spygliuotų vielų tvoros – pilkai juosvas gargaras tuščiomis langų kiaurymėmis, apaugęs aukštomis piktžolėmis. Senieji ryšiai nieko nebereiškė, net atvirkščiai. Šiais laikais geriausiai laikosi tie, kurie sugeba prekiauti, remontuoti, statyti ir organizuoti. Ir oficialiai, ir juodojoje rinkoje.

Sigita atsistojo. Saulė plieskė be gailesčio, ir ji staiga nebesumojo, kur traukti.

– Jau eini? – paklausė Milda. – Eini namo viešbučio užsakinėti?

Kaip tik tą akimirką pasirodė jis – išgelbėjo ją lyg koks angelas.

– Sigita! Ar nepamiršai, kad šeštadienį važiuojam į Kaliningradą?

Darius. Įdegęs saulėje, šviesiaplaukis, pasitikintis savimi, ko taip stigo kitiems vaikinams. Prasisagstęs marškinius, kad visi matytų marškinėlius po apačia – jo drabužiai ne lenkiški.

– Nepamiršau, – atsiliepė ji. – Bus smagu. Ar girdėjai, Milda atostogaus Majamyje.

– Šit kaip, – atsakė jis. – Perduok linkėjimus mano dėdei. Jis irgi ten gyvena.

Ir tik po kelerių metų ji pamatė, kad tas Dariaus pasitikėjimas savimi ir užtikrintumas – trapus kaip kiaušinio lukštas. Jis nei gelbėjo jos, nei būtų įstengęs. Dievai žino, ką dabar išdarinėja su Miku. Gal mažylis sėdi kokioj skylėj ir žiūri, kaip Dariaus draugužiai jo tėtį dosniai vaišina alkoholiu? Ne, reikia kuo greičiau sprukti iš šitos prakeiktos ligoninės.

GELEŽINKELIO STOTIES salė, kaip ir įprasta pirmadieniais, buvo pilna šurmuliuojančių keleivių. Oras pridvisęs, trenkė prakaitu. Žmones kamavo kaitra, drabužiai lipo prie kūno, o garsiakalbis pranešė, kad traukinys, 13.11 išvykstantis į Helsingiorą, vėluos maždaug 20 minučių. Nina jautėsi įsitempusi, ją trikdė kitų žmonių artumas ir minia. Stengėsi prie nieko neprisiliesti, nors tai buvo neįmanoma. Galiausiai ji pasiekė laiptus ir ėmė leistis jais lyg kokiu tuneliu, toldama nuo minios. Riebių mėsainių ir valymo chemikalų kvapas čia jautėsi kiek mažiau, užtat dvokė prarūgusiu šlapimu. Metalinės spintelės stovėjo išrikiuotos ilgomis eilėmis. Ant balto fono juodai buvo užrašyta: 56, 55... Ji dar sykį žvilgtelėjo į žetoną. 37–43. Kur, po šimts, 37 sekcija?

Galiausiai rado – atšakoje, šiek tiek atokiau nuo judrios pagrindinės salės. Be jos, čia sukiojosi tik du žmonės – pora jaunų keliauninkų, bandančių įgrūsti į spintelę kimšte prikimštą nailoninę kuprinę.

– It won’t fit, – kalbėjo mergina. – I told you. It’s too big.9

Amerikiečiai, o gal kanadiečiai. Galbūt luktelėti, kol jie išeis? Tačiau juk bet kada gali ateiti kiti turistai, o tie jaunikliai taip įsijautę kemša tą savo kurpinę... Ji įmetė žetoną į 37 sekcijos skylutę. Pasigirdo metalinis cvaktelėjimas, ir spintelė Nr. 43 atsidarė.

Viduje gulėjo paprastas tamsiai rudas odinis lagaminas, šiek tiek senamadiškas, vienas šonas smarkiai apibrozdintas, kad net buvo matyti žalsvas sluoksnis. O šiaip – lagaminas, ir tiek. Jokių adresų ar bagažo lipdukų. Nina žinojo, kad dabar jo atidaryti nevalia. Žmonės, stoties bagažinėje atsiimantys lagaminus, jų čia pat neatvožia ir nežiūri, kas viduje. Ir Karina įspėjo: atidaryk tik tada, kai nebus pašalinių akių. Karina. Ką tu sumąstei? Bet nereikia imti visko už gryną pinigą, nes Karina yra tokia... kaip čia pasakius? Ji tikrai ne iš tų, kuriuos pavadintum nuotykių ieškotojais. Ninai buvo sunku įsivaizduoti, kad ta linksmuolė, gyvenimu besidžiaugianti Karina galėtų padaryti kažką baisaus, neteisėto ar pavojingo. Bet iš kur tada ta keista panika Karinos balse? Ten ne tai, dėl ko buvo tartasi. Ką ji turėjo omeny?

Ji iškėlė lagaminą iš spintelės. Buvo sunkesnis nei atrodė iš pažiūros. Kokie dvidešimt kilogramų, pamanė ji. Tokį nelabai ir patampysi, juolab kad iki stovėjimo aikštelės Niuropo gatvėje, kur paliktas jos fiatas, geras gabalas kelio. Na, bet Kopenhagos geležinkelio stotyje pagalbinių vežimėlių ne per daugiausia, tad nelabai yra iš ko rinktis.

Jaunuolių pora buvo atsidariusi kuprinę ir traukė iš jos daiktus – drabužius, batus, vonios reikmenų krepšelį, kad bagažas pagaliau tilptų į spintelę. Vaikinukui iš rankų išsprūdo vonios reikmenų krepšelis ir bumbtelėjo į grindis. Plytelėmis nuriedėjo vokų šešėliai, blakstienų tušas, vaistų buteliukas, o dezodorantas apsuko tingų lanką ir sustojo prie pat Ninos kojų.

– Oh hell, – pasakė vyrukas. – Sorry.10

Nina mechaniškai nusišypsojo. Ji apglėbė delnu lagamino rankeną ir nuėjo, iš paskutiniųjų stengdamasi neišsiduoti, kad neša tokią sunkenybę. Viešpatie brangiausias, koks sunkus. Ko jame, po paraliais, prikrauta?

Atsidūrusi požeminėje stovėjimo aikštelėje jinai atvožė lagamino dangtį. Ir pamatė berniuką.

Vaikas buvo be sąmonės. Oda vėsi, bet ne ledo šaltumo. Nina automatiškai patikrino pulsą. Jis buvo sulėtėjęs, bet ne kritiškai. Kvėpavimas gilus ir lėtas, vyzdžiai susitraukę. Turbūt apsvaigintas vaistais, dingtelėjo. Jai ant rankų gal nenumirs, bet būtina skubiai parodyti gydytojui. Duoti skysčių. Gal priešnuodžių, jei tik pavyktų išsiaiškinti, kuo vaikas paveiktas. Griebusi telefoną, ji dukart paspaudė 1, bet prieš mygdama skaičių 2 stabtelėjo.

Pažvelgė į lagaminą. Įprastas. Normalus. Vaikas kvėpavo pro plyšį, bet sunku pasakyti, ar lagaminas suplyšo netyčia, ar buvo praplėštas. Jei rūpiniesi vaikų sveikata ir gerove, į lagaminus jų negrūdi.

Pasigirdo žingsniai, trinktelėjo durelės ir kažkas užvedė mašiną. Variklio gausmas atsimušė į rūsio sienas ir Nina instinktyviai pasilenkė už konteinerių, kad jos nepastebėtų. Kodėl? Kodėl ji neiššoko ir nepaprašė pagalbos? Bet neiššoko. Pro plyšiuką pamatė švystelint sidabro spalvos metalą, ir mašina nuvažiavo. Laimė, pasuko lauko pusėn.

Vaiką reikia nusinešti į automobilį, tiktai kaip? Ji nebūtų prisivertusi vėl kišti jo į lagaminą ir nešti kaip kokį daiktą. Galiausiai nuskuodė prie savo fiato, iš bagažinės ištraukė seną apibrizgusį užtiesalą, grįžusi apgaubė juo berniuką ir nusinešė į mašiną. Mama su vaiku, šmėkštelėjo mintis. Jei kas mane pamatys, apsimesiu, kad ką tik pasiėmiau iš darželio savo nuvargusį mažylį.

Dabar jis buvo lengvutis, daug lengvesnis nei nešant lagamine. Ji jautė, kaip kvėpuoja jai į sprandą. Viešpatie, pagalvojo.

Paguldžiusi vaiką ant užpakalinės sėdynės, ji vėl patikrino pulsą. Jau mažumėlę dažnesnis, lyg vaikas reaguotų į aplinką. Čiupo puslitrinį vandens butelį, gulėjusį ant priekinės keleivio sėdynės, atsuko kamštelį ir sudrėkinusi pirštą suvilgė jam lūpas. Berniukas pajudino liežuvį. Regis, tik lengvai apsvaigintas.

Ligoninė, policija. Policija, ligoninė. Tereikia paskambinti 112, bet pala, kodėl to nepadarė pati Karina? Karina, po paraliais, nusikeikė Nina. Į kokį mėšlą tu įsipainiojai? „Aš neįstengsiu, o tu susitvarkysi“, – sakė ji. Ką man dabar daryti?

PIRMADIENIO RYTĄ Sigitą pagaliau išrašė. Ji skambino ir skambino Dariui, bet vis įsijungdavo tas kvailas atsakiklis.

Sigita niekaip negalėjo susigaudyti, kas čia vyksta. Gerti ji negeria, bent jau tikrai ne tiek, kad negyvai nusitašytų. Kodėl Miką atidavė Dariui? Pasak Mažeikienės, atidavė dar prieš Sigitai nukrintant nuo laiptų. Ji niekaip negalėjo atsikratyti vis didėjančios baimės. O jeigu Darius nepanorės grąžinti Miko? Ir iš viso, kas nutiko ant laiptų? Jis niekada nėra jai trenkęs, net būdamas įsiutęs, net per pikčiausius barnius. Ir dabar vargu ar būtų mušęs. Gal koks nelaimingas atsitikimas? Tačiau aišku viena: jei kas nors pasaulyje ir galėtų priversti ją nusitašyti iki žemės graibymo, tai nebent Darius.

Ji svarstė, gal namo į Pašilaičius nusigauti taksi, tačiau nugalėjo metų metus į galvą sau kaltas taupumas. Juk troleibusas priveš beveik prie pat durų. Važiuojant per Vilniaus centrą žmonių prilipo labai daug, bet pamatęs sugipsuotą ranką kažin koks geradarys kaipmat užleido vietą ir ji dėkinga atsisėdo. Tačiau sausakimšame troleibuse ją vėl pradėjo pykinti, ir Sigita išsigando, kad apsivems. Dar vieną stotelę, prisakė ji sau. Jei nepasidarys geriau, išlips kitoje ir susistabdys taksi. Laimė, pavažiavus toliau nuo centro žmonių apmažėjo. Iš darbo grįžtančiųjų srautas nuplaukė kita kryptimi. Galų gale išlipusi Žemynos gatvėje, ji kelioms minutėms klestelėjo ant suoliuko įkvėpti oro ir atsigauti.

Prieš įeidama į savo butą paskambino prie Mažeikienės durų.

– A, čia tu, mieloji. Smagu vėl tave matyti stovinčią ant kojų. Tai bent istorija!

– Taigi. Bet, ponia Mažeikiene, norėčiau paklausti... Kada Darius pasiėmė Miką?

– Šeštadienį. Vajė, negi tu nieko neprisimeni?

– Kokiu laiku šeštadienį?

– Regis, tuoj po vidurdienio. Taip taip, buvau ką tik papietavusi, kai juos abu pamačiau.

– Abu? Ar su juo dar kas nors buvo?

Mažeikienė krimstelėjo lūpą, tarsi būtų prasitarusi, ko nederėjo.

– Na taip, kažkokia moteris...

Sigitai dilgtelėjo širdį, nors iš namų Darių ji išgrūdo pati, o ne atvirkščiai. Žinoma, kita moteris. O ko kito derėjo tikėtis?

– Kaip ji atrodė? – paklausė kvailai vildamasi, kad gal tai buvo Dariaus sesuo ar motina.

– Iš pažiūros maloni. Aukšta, šviesiaplaukė, gražiai apsirengusi. Ne iš tų pigiųjų, – kalbėjo Mažeikienė.

Na, tikrai ne sesuo.

Ir staiga jai dingtelėjo... Malonios išvaizdos? Aukšta? Aišku, pasaulyje nemažai tokių, bet vis dėlto...

– Gal prisimenate, kaip ji buvo apsirengusi?

– Šviesiu apsiaustu. Turbūt medvilniniu. Ir su šaliu.

Moteris iš žaidimų aikštelės. Toji, kuri norėtų savo vaiko... Sigitą išpylė šaltas prakaitas. Jei Darius susirado draugę, svajojančią apie vaikus... Prieš akis iškilo vaizdai: sidabrinis šokolado popieriukas, šokoladu išteplioti Miko skruostai. Jinai prisiviliojo jį. Stebėdavo vaikus, žiūrėdavo į Miką, pelnė jo pasitikėjimą brukdama uždraustą šokoladą. Gal jos akcentas buvo visai ne rusiškas, o vokiškas? Kokia nors Irmgard, kurią Darius susirado ten, kur dabar dirba.

– Mieloji... ar tau negera?

– Ne, – burbtelėjo Sigita, nors šleikštulys jau kone sėmė dantis. – Bet turbūt eisiu ir prigulsiu.

Bute, regis, niekas nebuvo pasikeitę. Švaru, balta ir šiuolaikiška, kaip diena nuo nakties skyrėsi nuo Tauragės „marškinių pragaro“. Net Miko žaisliukai ant lentynų stovėjo tvarkingai surikiuoti. Akį rėžė tik vienas svetimkūnis. Ant virtuvės stalo stovėjo tuščias degtinės butelis.

Ji sviedė jį į šiukšliadėžę. Pirmiausia jie nugirdė ją. Kitaip nė už ką nebūtų leidusi Dariui ir tai vokietei taip lengvai išsivesti Miko.

Suskambėjo mobilusis.

– Sigita, kur tu, velniai rautų? Po pusvalandžio ateina Dobrovolskis, mums reikia skaičių!

Algirdas. Algirdas Janusevičius, „Janus Constructions“ antroji pusė, tiesioginis jos viršininkas.

– Apgailestauju, – prabilo ji, – bet aš ką tik iš ligoninės.

– Ligoninės? – Balse tebebuvo justi susierzinimas, bet šefui pavyko išspausti ir šiokią tokią susirūpinimo gaidelę. – Tikiuosi, nieko baisaus?

– Ne, – atsakė ji. – Nukritau nuo laiptų. Bet dar porą dienų į darbą neisiu. – Kitame laido gale įsivyravo tyla. – Apgailestauju, – pakartojo ji.

– Taigi. Nieko čia nepadarysi. O... skaičiai?

– Archyvų spintelėje už mano rašomojo stalo yra žalsvas aplankas. Paieškokit, kur parašyta „Dobrovolskis“. Ataskaita turėtų būti įsegta pačioj pradžioj.

– Sigita, velniai rautų, ne tų skaičių.

Ji puikiai suprato, ką jis turi omeny. Dobrovolskių firmoje dalis buhalterijos duomenų niekur nebūdavo užrašoma ir į archyvą nepatekdavo. Sigita visus skaičius sugebėdavo įsiminti, todėl Algirdui buvo tiesiog nepakeičiama. Net ir senasis Dobrovolskis, bjauraus būdo tipas, pasitikėjo Sigita, mat ji labai tiksliai prisimindavo skaičius ir sekė viską, dėl ko būdavo susitarta.

Tačiau dabar ji nebeprisiminė netgi savo pačios telefono numerio. Ją kamavo šleikštulys, galvoje viešpatavo visiška sumaištis.

– Labai atsiprašau, – tarstelėjo ji. – Man smegenų sukrėtimas.

Šįkart tyla buvo dar iškalbingesnė. Ji tiesiog girdėjo, kaip Algirdą apima panika.

– Ar ilgai?.. – atsargiai pasiteiravo jis.

– Sako, atmintis per porą savaičių grįžta.

– Porą savaičių!

– Apgailestauju. Aš tikrai ne specialiai šitaip...

– Ne... ne. Žinoma, ne. Kaip nors išsisuksime. Bet...

– Taip. Kai tik atsigausiu.

– Sveik. – Ir numetė ragelį.

Mobilusis nuslydo jai ant kelių.

Baisiai skaudėjo galvą. Toks jausmas, lyg ją kas spaudytų – ne nuolatos, bet ritmiškai, sulig pulsu. Vėl surinko Dariaus numerį.

– Labas, paskambinote Dariui Ramoškai...

Ji atsisėdo ant vienos iš baltų virtuvės kėdžių ir pamėgino susikaupti.

Tada paskambino į policiją.

BERNIUKAS GULĖJO be sąmonės ant užpakalinės sėdynės, pridengtas apsitrynusiu užklotu. Karina į telefono skambutį neatsiliepė.

Nina užsimerkė ir pamėgino susikaupti. 13.35. Dabar turėtų būti 13.35... Kilstelėjusi riešą, kad pažiūrėtų, kiek valandų, pastebėjo, jog ranka dreba. Dideli skaitmenys rodė – 13.36. Beveik atspėjo. Jai kiek palengvėjo, šiek tiek atsipalaidavo, pajėgė racionaliau mąstyti.

Atleisk, Karina, pasakė mintyse. Bet to jau per daug.

Pataisė užtiesalą, kad niekas nepamatytų vaiko. Atsuko langą, įleisdama į automobilį šviežio oro. Tada išlipusi užrakino fiatą ir pasileido bėgte.

Per geležinkelio stoties salę ji nuskuodė tiesiai prie policijos poskyrio. Ką, po paraliais, sakyti? Sveiki, radau vaiką?

Pareigūnė už stalo atrodė išvargusi. Ne pati ramiausia darbo vieta Kopenhagoje.

– Kuo galėčiau padėti? – paklausė ji.

– Hmm... mano mašinoje vaikas, kurį...

Tuo metu sudžeržgė pareigūnės radijo stotelė. Nina neišgirdo, kas ką pasakė, bet moteris burbtelėjo:

– Supratau. Jau bėgu, – ir puolė prie durų. – Prašom palaukti... – grįžtelėjusi per petį riktelėjo Ninai.

Nina nusekė paskui ją į stoties salę ir pamatė, kaip ji su kita uniformuota kolege nulėkė prie bagažo saugyklos. Pati to nesuvokdama, Nina nuskubėjo joms iš paskos.

Lipdama laiptais išgirdo šurmulį, sklindantį iš apačios. Pro šalį skubantys žmonės sukluso, keletas sustojo ir žvelgė ten, kur buvo atšaka ir spintelė Nr. 37–43. Nina pajuto, kaip ją muša šaltas prakaitas, bet nusekė paskui pareigūnes.

Prie metalinės spintelės stovėjo vyriškis ir įnirtęs spardė duris. Ji pamatė jo sprandą – plaukai nukirpti taip trumpai, kad atrodė beveik plikas, – galvą, įspūdingai pūpsančius pečius. Jis vilkėjo rusva odine striuke. Keista, kaip jis ištveria tokiame karštyje su striuke, nustebo Nina. Kai pareigūnės pribėgo, vieną jis nustūmė šalin, lyg toji būtų vaikas, su kuriuo jis nenusiteikęs žaisti. Bet tą pačią akimirką susitvardė.

– Sorry, sorry, – pasakė. Ir staiga nurimo, tad pareigūnės galėjo pereiti prie normalaus pokalbio. – I pay. Is broken, I pay.11

Tada staiga apsisuko ir pažvelgė tiesiai į Niną, tarsi būtų pajutęs jos žvilgsnį. Jo raumenys įsitempė, veidą perkreipė įsiūtis, akys susiaurėjo. Nebesakė nieko, stovėjo ramiai, bet net ir šitaip galėjai aiškiai justi jo tūžmingą jėgą.

Ką ji padarė, kad susilaukė šitokio įsiūčio? Juk nėra jo akyse regėjusi.

Staiga suvokė, kad jis spardė ne šiaip kokią spintelę, o pažymėtąją numeriu 37–43. Štai iš kur tas pyktis.

Ji paėmė tai, kas priklausė jam.

Ninai teko kaip reikiant susiimti, kad nepultų bėgti. Iš paskos jis neseks, ramino save. Juk aplink policija. Bet matė, kaip lengvai jis nustūmė pareigūnę – kaip kad šuo nusikrato į kailį įsikabinusios blusos. Galvoje sukosi vienintelė mintis: bėgti. Jiedu su berniuku turi sprukti nuo to vyro kuo toliau.

KAI PO gerų trijų valandų suskambėjo vogtoji Nokia, suprakaitavęs Janas vis dar sėdėjo lėktuve, riogsančiame ant pakilimo tako. Šįkart jokia stiuardesė nebepuolė plėšti telefono iš rankų. Orlaivio įgula jau seniai liovėsi reikalavusi laikytis taisyklių, aplinkui gal dvidešimt žmonių skambino mobiliaisiais ir įvairiomis kalbomis aiškino, kodėl vėluoja.

– Pone Markvartai. – Prastas ryšys neįstengė užmaskuoti pašnekovo įsiūčio. Tai išdavė veikiau ne žodžiai, o intonacija.

– Yes...

– I delivered. As agreed. The woman came and took the goods. But she left no money. You did not pay.12

Ką?

Janas puolė aiškinti. Jis sėdįs lėktuve, pareiškė, bet davęs aiškius nurodymus padėjėjai, tuos jo nurodymus ji tikrai supratusi.

– Mister Marquart. There was no money.13

Janas mėgino įsivaizduoti, kas galėjo nutikti.

– There must be some misunderstanding, – pasakė. – As soon as I get back, I’ll clear it up.14

– That would be very good idea^15, – atšovė vyriškis ir išjungė telefoną.

Nuo jo lėtai ištartų žodžiais Janui net pašiurpo oda, nors lėktuvo salone buvo karšta kaip atogrąžose. Tas žmogus šiaip sau burnos neaušina. Su tokiu geriau neturėti reikalų.

Janas paskubomis surinko Karinos numerį. Ji neatsiliepė, todėl paliko trumpą žinutę: „Paskambink!“

Jis spoksojo prieš save, o prakaitas žliaugė upeliais. Gurkštelėjo vandens, paskui drungno džino su toniku, kurio prieš kelias valandas užsisakė manydamas, kad planas B sėkmingai pavyko. Ir tik dabar, po gero pusvalandžio, suvokė, jog reikia paskambinti Anei.

– Gal matei Kariną? – pasiteiravo. Klausėsi, kaip Anė tyliu balsu pasakoja, jog taip, Karina buvo sugrįžusi, bet ir vėl išvažiavo. Savo bute virš garažo ji užtruko vos keletą minučių.

– Ar ji ką nors nešėsi? – nekantravo jis. – Gal atvažiavusi ką nors nešėsi? Arba išvažiuodama?

– Nežinau, – sumurmėjo Anė. – Ką turi omeny?

– Ne, nieko, – atsakė jis. – Grįžęs namo pats išsiaiškinsiu.

Kai lėktuvas pagaliau pajudėjo pakilimo tako link, jis atsilošė melsvoje odinėje sėdynėje ir ėmė karštligiškai svarstyti. Negi pasitikėdamas Karina galėjo šitaip apsirikti?

Reikėjo pačiam viską sutvarkyti, niršo. Bet ne, ir vėl kartojasi tas pats. Susidarai kuo tiksliausius planus, reikalai lyg ir puikiai klostosi. O tada būtinai pasipainioja sušikta žuvėdra ir viską sužlugdo...

VEDBEKO VILA stovėjo puikioje vietoje.

Iš ten neatsivėrė nei įspūdingas vaizdas į jūrą, nerastum nei miško idilės, bet trokštančiam būti nematomam ši mūro vila su aukšta dailiai apkarpyta gyvatvore tiko idealiai. O tai, kad ji yra nuošaliame apmirusiame vilų kvartale, tik dar geriau. Galbūt Alaną šitai labiausiai ir žavėjo, kai nutarė dirbti bendrosios praktikos gydytoju čia, Šiaurės Zelandijoje. Nors Nina tuo vis dėlto abejojo. Alanas niekada nesvajojo čia ilgai užsibūti.

Ji žvilgtelėjo į automobilio veidrodėlį.

Visą tą laiką, kol gulėjo mašinoje, berniukas nė nekrustelėjo. Nė per milimetrą nepastūmė aptrinto užtiesalo, kuriuo Nina apgaubė jį dar požeminiame garaže pasirūpindama, kad apklotas netrukdytų vaikui laisvai kvėpuoti. Buvo matyti išlindusi šviesių sudrėkusių plaukučių sruoga. Jis nei pajudėjo, nei išleido kokį garselį.

Tuk, tuk.

Išgirdusi barbenimą į automobilio langą Nina net krūptelėjo. Alanas. Jo aukšta laiba figūra užstojo saulę, jis pasilenkė ir prisimerkęs pažvelgė vidun. Dar kartą pastukseno, žingtelėjo prie galinių durelių ir pabandė jas atidaryti. Regis, ji bus užsklendusi visas dureles, nors kada tai padarė, neatsiminė. Tik dabar pastebėjo, kad vis dar sėdi tvirtai įsikabinusi į vairą. Teko kone per jėgą prisiversti jį paleisti. Atsklendusi galines duris, išlipo iš mašinos.

Alanas atsargiai iškėlė berniuką ir neišvyniojęs iš apkloto užsimetė ant peties.

– Ką apie visa tai žinai?

Jis apsigręžė ir nužingsniavo į namą taip spėriai, kad Ninai teko jį vytis ristele.

– Nieko. Beveik nieko. Radau lagamine.

Nina užtrenkė automobilio dureles ir nusekė paskui Alaną, kuris dideliais žingsniais žirgliojo į savo konsultacijų kabinetą. Čia ant sienos kabojo linksmi vaikų piešiniai, o ant stalo prie kompiuterio stovėjo į nykštukus panašūs klounai, Alanui pagelbėdavę, kai reikėdavo padrąsinti mažuosius pacientus.

Bet dabar iš klounų nebuvo jokios naudos. Berniukas iš lagamino kabojo Alanui ant peties suglebęs ir be gyvybės ženklų. Kaip kokia nudrengta skudurinė Idos lėlė, pamanė Nina ir pajuto gerai pažįstamą metalo skonį burnoje. Taip nutikdavo visada, kai ji labai išsigąsdavo. Tada imdavo gamintis adrenalinas, ir ji vėl prisimindavo stovyklas Dadabe, Nangvešyje ir kitose pragaro skylėse, kuriose jai buvo tekę gyventi ir prižiūrėti svetimus vaikus. (Priminė ir tą dieną, kai mirė jis.)

Nina skubiai nuvijo tą mintį ir įsistebeilijo į Alaną. Šis atsargiai paguldė suglebusį kūnelį ant gulto ir pridėjo vaikui prie kaklo du pirštus. Buvo labai susikaupęs, Nina pastebėjo jo kaklu riedantį didelį prakaito lašą, kuris nuvinguriavo už baltų marškinių apykaklės. Dabar ne metas kalboms.

Ant Alano darbo stalo gulėjo kraujospūdžio matuoklis, bet laibutei mažylio rankelei jo veržiamasis raištis buvo per didelis. Nina suieškojo siauresnį raištį ir prikabino prie aparato. Vaikas nereagavo nei į prietaiso dūzgesį, nei į rankutės suspaudimą. 90/52. Ji pasuko monitorių, kad Alanas pamatytų skaičius.

Alanas suraukė kaktą ir perbraukė ranka berniukui per krūtinę, prispaudė stetoskopą prie baltos lygios odos ir tiksliu greitu judesiu stumtelėjo žemyn link pilvuko. Tada pavertė berniuką ant šono – taip atsargiai, kad Ninai net nudiegė širdį, ji pajuto keistą šilumos bangą. Dar sykį pasiklausęs, jis atvertė berniuką ant nugaros, ištiesė į šonus rankytes ir paliko šitaip gulėti.

Vaiko būklė Ninai kėlė susirūpinimą. Guli nei gyvas, nei miręs, tarytum koks daiktas. Alanas atsargiai kilstelėjo vieną berniuko akies voką ir pašvietė į vyzdį.

– Gal duokim jam naloksono? – paklausė Nina.

Alanas papurtė galvą.

– Kvėpavimas lygus. Kraujospūdis žemokas, jam labai trūksta skysčių, bet manau, atsipeikės pats. Be to, nevalia spėlioti, juk nežinom, ko jam sugirdė.

Nina linktelėjo ir pamėgino išvengti Alano žvilgsnio. Puikiai žinojo, ką jis dabar pasakys.

– Turėtum nuvežti į ligoninę. Nemanau, kad jo gyvybei gresia pavojus, bet... – Alanas mostelėjo ranka į medicinos žinynų kolekciją. – Rinkoje yra milijardai visokių medžiagų, kas žino, ko jam suleido. Neįsivaizduoju, kas vaikui. Išmintingiausia būtų nuvežti jį į Vidovrę.

Nina nieko neatsakė.

Ji tik dabar galėjo geriau įsižiūrėti į berniuką. Iš pradžių dingtelėjo, kad jam ne daugiau kaip treji, bet žvilgtelėjusi atidžiau suabejojo. Veikiausiai ketveri, pamanė ir atsargiai palietė vaiko veiduką. Tiesiog pagal savo amžių per daug gležnas. Plaukučiai trumpai apkirpti, beveik balti, oda melsva ir plonytė kaip pergamentas.

– Neįsivaizduoju, iš kur jis, – pasakė. – Manau, gal netgi ne danas. Jo ieško. Žmonės, kuriems jo reikia nežinia kokiems tikslams.

Alanas suraukė antakius.

– Pedofilija?

Nina trūktelėjo pečiais ir pamėgino prisiminti vyriškį bagažo skyriuje. Kaip jis atrodė? Didžiulis, maždaug trisdešimties metų, stora rudos odos striukė. Ji įsivaizdavo, kad policija bus išplatinusi jo aprašymą, bet kaipmat sumojo: toks apibūdinimas tiktų tūkstančiams stambių vyrų. Įsivaizdavo, kaip berniukas guli ligoninės palatoje, o socialinis darbuotojas ar socialinis pedagogas tuo metu kavinukėje pildo krūvas blankų. Ar jie apsaugotų vaiką nuo įsiūčio, kurio buvo pritvinkusios to vyro akys? Ką su mažyliu veiktų Danijos pareigūnai? O jeigu apskritai neišsiaiškins, iš kur jis? Tada – Amagerio internatas ar pabėgėlių centras? Nina net nusipurtė. Natašos skriaudikas, tas niekšas, net į Anglininkų stovyklą atėjo lyg niekur nieko ir nekliudomas išsivedė Riną. Daugybė vienišų vaikų, įkurdintų stovyklose, vos po kelių dienų dingsta be pėdsako. Juos pasiima jų šeimininkai.

– Į stovyklą jo tikrai negalima atiduoti, – nusprendė ji ir ėmė svarstyti: – Į Gribskovą irgi ne. Iš ten vaikai dingsta nuolat. Ten jam nevalia.

Galiausiai žvilgsnis užkliuvo už to, ko ir ieškojo. Palei duris kėpsančioje spintelėje už matinio stiklo gulėjo Alano asmeninėms reikmėms skirtos medicinos priemonės. Tarp jų buvo ir plastiko maišelių su intraveniniu skysčiu bei lašelinė. Šie reikmenys jo konsultacijų kabinete gulėjo jau nuo pernai, kuomet jiedu abu gydė senyvą vyriškį, palikusį Sandholmo stovyklą ir ketinusį persikelti gyventi pas giminaičius mieste, kitaip būtų išsiuntę į pabėgėlių stovyklą Beiruto apylinkėse. Tačiau užuot kraustęsis pas gimines, jis įsitaisė ant aptriušusio čiužinio vieno seno namo Niorebre palėpėje. Ten tvyrojo mažiausiai 45 laipsnių karštis, taigi apskritai keista, kaip žmogus tokiame pragare galėjo kvėpuoti. Vis dėlto senukas vos nenumirė jiems ant rankų, mat jie neturėjo tinkamų prietaisų. Iškart po to Alanas nusipirko lašelinę ir keletą kitų reikmenų, bet, kiek jai žinoma, kol kas jų taip ir nepanaudojo. Jis ketino mesti darbą. Ir jau seniai. Bet pasiliko, nes neatsirado norinčių į jo vietą. O Nina išsaugojo jo mobiliojo numerį. Dėl visa ko, galvojo ji tada, o dabar tai prisiminusi šyptelėjo. Turbūt tam atvejui, jei kartais imtų ir rastų lagaminą su trejų metukų pypliu.

Ji ištraukė iš spintelės lašelinę bei intraveninio skysčio maišelį ir pajuto, kaip užlieja ta pažįstama šiluma. Jos rankose – gerai žinomas prietaisas. Tūkstančius kartų teko naudoti. Vienu kartu atplėšė pakuotę, ištraukė adatą, pritvirtino prie žarnelės. Apsidairė ieškodama, kur padėti maišelį su tirpalu, kad būtų virš berniuko, ir pasirinko lentynėlę su žaislais virš gulto. Tada suėmė suglebusią vaiko ranką su plonytėmis kraujagyslėmis, šviečiančiomis pro baltą odą, ir įbedė adatą.

Šalia stovintis Alanas papurtė galvą ir atsiduso.

– Jei kas nors sužinotų, ką aš čia išdirbinėju, kaipmat atimtų licenciją. Jeigu jam kas nutiks...

– Taip, bet niekas nesužinos ir neatims licencijos, – atkirto Nina. – Aš juo pasirūpinsiu. Viskas bus gerai.

Alanas pažvelgė į ją keistu, abejojančiu žvilgsniu, kuris Ninai nepatiko. Ji atsisuko į berniuką ir atsargiai nutraukė apklotą, kuriuo buvo pridengtos vaiko kojytės ir apatinė kūno dalis.

– Ar taip jį ir radai? – pasiteiravo Alanas.

Nina linktelėjo.

– Ar tu suprastum, jeigu jam kas būtų nutikę? Ar jis žagintas? – paklausė.

Alanas mąsliai gūžtelėjo pečiais ir pavertė berniuką iš pradžių ant šono, paskui paguldė ant pilvo. Nina vėl pajuto burnoje aitrų metalo skonį. Nusisuko į langą. Pūtė lengvas šiltas vėjas, buvo girdėti, kaip kieme ramiai šiurena senų kaštonų lapai. Daugiau jokių garsų. Nei balsų, nei automobilių gausmo, nei vaikų klegesio. Vedbeko gyventojai triukšmauja kur kas mažiau negu miestelėnai, pagalvojo ji ir pajuto, kaip prie nugaros limpa prakaitu permirkę marškinėliai.

– Akivaizdžių prievartos ženklų lyg ir nematyti, bet žinai, tokiais atvejais gana sunku pasakyti. Žmonės būna neįtikėtinai išradingi.

Alanas nusitraukė plonas gumines pirštines, tos net pokštelėjo, tada užklojo berniuką ir atsargiai paglostė jam galvą.

– Pasakysiu tau štai ką, Nina... – prabilo ir įsmeigė į ją melsvo plieno spalvos akis.

Panašus į herojų iš romano apie gydytojus, dingtelėjo Ninai, kai atkaklus jo žvilgsnis įsmigo į ją. Puikios formos, pasiturintis, žaidžia tenisą, oda gražiai įdegusi saulėje po nesuskaičiuojamų kelionių nuosava jachta. Tamsūs džinsai nutrintais keliais, kaip kad reikalauja šiuolaikinė mada. Dailus praktikuojantis gydytojas, viską darantis kaip reikia, bet ir smarkiai rizikuojantis, nes imasi tokių abejotinų reikalų. Juk visa jo veikla dabar pastatyta ant kortos, mąstė ji. Vis dėlto pajuto priešiškumą. Tuoj tas gražusis vyriškis pareikš, kad jai padėti negali. Ir berniukui taip pat.

Alanas atsiduso.

– Patarčiau kuo skubiau vežti vaiką į Vidovrės ligoninę. O jei kas bloga nutiktų...

Nina žinojo, ką jis dabar pasakys, bet jai buvo nusispjaut. Ji laimėjo. Policijai jis tikrai neskambins.

– Jei kažkas nutiktų ir būtų įveltas mano vardas ar kabinetas, privalai pasakyti, kad aš taip patariau – vežti į Vidovrę. Pažadėk, jog taip ir pasielgsi.

Ji skubiai linktelėjo.

– Nuvešiu į Vidovrės ligoninę, – pasakė ir pažvelgė į laikrodį.

15.09.

Šiame kabinete ji užtruko ilgiau negu pusvalandį.

Alanas pažvelgė į ją abejonių kupinu žvilgsniu, kuris jai priminė alinančius barnius su Mortenu. Mortenas mano, kad ji nieko nesugeba. Bent jau rūpintis vaikais – tai tikrai. Tiesiai jis to neišrėžė, bet išduodavo balsas, kai imdavo aiškinti, kaip dera supakuoti Idai pietus į mokyklą, kokius drabužius suruošti Antonui. Jis buvo pradėjęs šnekėti lėtai, aiškiai tardamas kiekvieną skiemenį, žiūrėdamas tiesiai jai į akis, lyg ji būtų kurčia, kvaila arba sykiu ir tokia, ir tokia. Tai būdavo matyti iš jo akių, kai kaskart ruošdamasis išvykti kraudavosi daiktus.

Jis visiškai ja nepasitiki.

Ir Alanas akivaizdžiai nepasitiki, bet tas nors neketina kliudyti. Berniukas iš lagamino – ne jo reikalas ir jis nenori užsikrauti atsakomybės. Tik todėl ją paleidžia.

– Galite čia pabūti, kol vaikas gaus pakankamai skysčių, – pasiūlė Alanas. – O tada privalai dingti. Pasistenk išeidama nekristi niekam į akis. Ir, Nina... – Pamačiusi jo žvilgsnį ji suprato, kad Alanas susierzinęs. – Aš tuo nebesiverčiu, – užbaigė jis. – Daugiau į mane nebesikreipk.

– TAIGI TVIRTINATE, kad Miką pagrobė jūsų vyras?

Evaldas Gužas iš Asmenų paieškos skyriaus žvelgė į Sigitą neslėpdamas skepticizmo.

– Mes kartu nebegyvename, – pasakė ji.

– Bet vaiko tėvas – jis?

Ji pajuto, kaip paraudo.

– Žinoma.

Nuovadoje buvo tvanku. Tarp lango ir užuolaidos blaškėsi musė, iš paskutiniųjų bandydama išskristi lauk. Gužo darbo stalas panėšėjo į randuotą sovietinių laikų veteraną ir, regis, buvo keleriais metais vyresnis už pareigūną. Sigita troško pasikalbėti su vyresniu policininku, o ne su šituo jaunu juodaplaukiu vyrioku – juk jam daugių daugiausia trisdešimt. Jis buvo nusivilkęs pilką uniforminį švarką ir atlaisvinęs vyšninį kaklaraištį, tad atrodė lyg koks į kavinę užsukęs atostogautojas. Nerimta firma, dingtelėjo jai.

– Ir tas pagrobimas, kaip jūs jį vadinate... Jis ką, įvyko aną šeštadienį?

– Taip, šeštadienio popietę.

– O jūs kreipiatės tik dabar, nes?.. – Bet tyčia nebaigė klausimo.

Sigita jau norėjo nudelbti akis, tačiau susiturėjo. Jos netikrumas tik dar labiau sustiprintų tą jo skepticizmą.

– Gulėjau ligoninėje ir mane išrašė tik šįryt.

– Supratau. Gal galite tą pagrobimą nupasakoti konkrečiau? – paprašė jis.

– Kaimynė matė, kaip mano vyras ir kažkokia moteris nusivedė Miką į automobilį. Pasodino ant galinės sėdynės ir išsivežė.

– Ar vaikas priešinosi?

– Ponia Mažeikienė sako, kad ne. Bet suprantat, ta moteris mus jau kurį laiką sekė, mažiausiai keletą dienų, ir viliojo Miką šokoladu. Tai juk nenormalu!

Stebėdamas Sigitą pareigūnas kelissyk trakštelėjo rašikliu.

– Kur jūs buvote, kai tai nutiko? – kamantinėjo.

Dabar ji nebegalėjo nuslėpti netikrumo.

– Aš... aš nepamenu, – suburbėjo. – Man buvo smegenų sukrėtimas. Gal... gal jie mane nustūmė nuo laiptų.

Jos žodžiai skambėjo labai neįtikinamai – ji ir pati netikėjo, kad Darius taip būtų galėjęs pasielgti. O štai moteris... Moters ji juk nepažįsta.

– Kokioje ligoninėje gulėjote?

Širdis jai nusirito į kulnus.

– Vilkpėdės, – atsakė vildamasi, kad jis daugiau nebeklausinės. Bet pareigūnas čiupo telefono ragelį.

– Kokiame skyriuje?

– M1.

Ji sėdėjo ant baisiai nepatogios plastikinės kėdės. Nusivylusi ir bejėgė laukė, kol jis skambino, kol su kažkuo persimetė keliais žodžiais. Musė vis zyzė. Gužas daugiau klausėsi negu kalbėjo, bet ji gana gerai suprato, ką jis sužinojo.

– Ponia Ramoškiene... – prabilo padėjęs ragelį. – Ar jums neatrodo, kad reikėtų grįžti namo ir palaukti vyro skambučio?

– Aš negeriu! – Žodžiai patys išsprūdo jai iš burnos, nors ir suprato, kad tai tik patvirtins jo įtarimus.

– Eikite namo, ponia Ramoškiene.

Ji nieko negalvodama įlipo į 17 autobusą Ševčenkos gatvėje. Ir tik po daugybės stotelių toptelėjo, kad Aguonų gatvėje pamiršo persėsti. Atrodė, kad miestas, kuriame ji gyvena jau aštuonetą metų, tapo svetimas. Ji netgi nebesusigaudo, kur važiuoti. Į akis negailestingai spigino saulė. Tokia bejėgė ji jautėsi tik sykį gyvenime.

„Eikite namo, ponia Ramoškiene.“ Bet pas ką? Be Miko tai neteko prasmės – nei butas, nei nauji baldai, dėl kurių tiek prakaito išlieta.

Dievo bausmė, šnibždėjo vidinis balsas.

– Užsičiaupk, – tyliai paliepė pati sau, bet tai nepadėjo.

Bažnyčioje ji nebuvo buvusi nuo tada, kai išvyko iš Tauragės. Nė kartelio per visus aštuonerius metus. Ji nenorėjo tikėti Dievą, nors prisiminimai apie jį, regis, neskubėjo jos paleisti: vaško žvakių kvapas, vos susilenkti įstengiančios, bet vis tiek besiklaupiančios senutės, gėlės prie altoriaus, pakili nuotaika ir noras pabūti tyloje net vaikystėje, kai sėdint klauptuose ore tabaluodavo kojos, apmautos baltomis pėdkelnėmis ir juodais lakuotais bateliais. Bent kartą per savaitę pasipuošti – būtina, sakydavo mama. Kai Sigita pirmą sykį ėjo išpažinties, jautėsi suaugusi ir svarbi. Dabar ji jau didelė mergaitė, taigi tinkamas amžius nusidėti. Tas žodis jai atsidavė tamsa ir siera, kalte ir amžinom kančiom, bet, kita vertus, atrodė patrauklus. Toks pat patrauklus kaip ir mamos sesuo, teta Jolita, gyvenusi Vilniuje, nors apie ją niekas nešnekėdavo. Nusidėjėliai kur kas įdomesni už paprastus žmones, net Biblijoje šitaip parašyta. Pagaliau tas nuodėmių ir pažinimo pasaulis atsivėrė ir jai. Kai stovi minioje ir visi aplink kartoja: „Esu kaltas, esu kaltas, esu labai kaltas“, apima kažkoks nepaaiškinamas svaigulys. Esu labai kaltas... Ji kartojo tai ypač uoliai.

– Ššš, – anuomet ją nutildė mama ir pataisė skarelę. – Ne taip garsiai!

Vėliau Sigita išmoko nutaisyti tinkamą balsą – kalbėdavo ne per garsiai, kad neišsiskirtų iš minios, bet ir ne per tyliai, kad neatrodytų, jog ji tai daro nenoromis; savotiškas murmėjimas, girdimas aplinkinių, bet bažnyčioje neaidintis. „Esu kaltas.“ Gražu ir netgi jauku.

Taip buvo iki pat tos dienos, kai pirmą sykį nuėjo išpažinties. Tąkart negalėjo išspausti nė žodžio. Pirmiausia, dar prieš eidama į bažnyčią, paaugliškai užsispyrė ir pareiškė išpažinties neisianti. Jei šalia būtų buvusi vien tik mama, gal būtų ir išdegę. Bet kai į ją atidžiai pažvelgė močiutė Julija ir paklausė, ar kas negero nutiko, visi maištai iš galvos išgaravo. Ne, nieko neatsitiko. Visai nieko. Močiutė Julija patapšnojo jai per ranką ir pavadino gera mergaite. Nieko baisaus, jei kartais apninka abejonės, kalbėjo ji. Dievulis už tai nenubaus. Tada Sigita nuskubėjo puoštis, kad nepavėluotų į bažnyčią. Ten viskas buvo po senovei. O jos viduje pasaulis tarsi apsivertė aukštyn kojom.

Šv. Kazimiero bažnyčioje buvo tylu ir tuščia, tik dvi senyvos moteriškės šlavinėjo aplink. Turbūt darbuojasi už dyką, kaip ir Tauragėje, pagalvojo Sigita. Viena moteris paklausė, gal Sigitai reikią pagalbos.

– Ačiū, ne, – atsakė Sigita. – Aš tik trumpam.

Moteris supratingai linktelėjo. Tą „trumpam“ supranta kiekvienas tikintysis. Sigita jautėsi kaip apgavikė. Ji juk nebetiki Dievą.

Ką tu čia veiki? – nerimo vidinis balsas.

Paaiškinti ji negalėjo. Jautėsi tarsi stovėtų prie bedugnės krašto, bet ne dėl to, kad vylėsi ateisiant Dievą ir ją išgelbėsiant. Anaiptol. Aš juk nebetikiu. Visai. Bet pažvelgusi į Mergelės Marijos paveikslą nebesusilaikė. Madona laiko kūdikėlį Jėzų, o jos veidas švyti tokia meile... Sigita puolė ant kelių, ant vėsių plytelių, sveikąja ranka pasirėmė į marmuro koloną ir pravirko taip, kad visoje bažnyčioje nuaidėjo jos kūkčiojimas. Esu kaltas. Esu labai kaltas...

Vos išėjo iš bažnyčios, rankinėje suvibravo mobilusis. Pasikabinusi rankinę ant sugipsuotos rankos ėmė karštligiškai raustis viduje. Ant šaligatvio jai po kojomis pažiro pinigai, iškrito kosmetikos krepšelis ir tabletės nuo gerklės skausmo. Bet dabar svarbiausia – telefonas. Turbūt skambina Darius, dingtelėjo jai.

– Ei, kas gi tau nutiko? – pasiteiravo jis kaip visada linksmu švelniu balsu. – Skambinėjai man milijoną kartų.

– Tučtuojau parvežk jį namo. Dabar pat! – piktai išpyškino ji.

– Ką čia šneki?

– Miką! Jei tučtuojau negrąžinsi vaiko, aš pranešiu policijai. – Ji neišsidavė, kad ten jau apsilankė, nors ir nebuvo dorai išklausyta.

– Sigita, mažute. Nesuprantu, apie ką tu kalbi. Kas atsitiko Mikui?

Per kelerius metus ji išmoko jį perprasti. Kaipmat sumodavo, kada meluoja, o kada sako tiesą. Dabar nerimas jo balse buvo tikrai nesuvaidintas.

Tada Sigitai pakirto kojas ir ji suklupo dar sykį – šįkart vidury šaligatvio, tarp išmėtytų savo daiktų. Girdėjo, kaip susijaudinęs Darius šaukia į ragelį:

– Sigita! Sigita, kas atsitiko? Kur Mikas?

Ne, ji nebestovi prie bedugnės krašto. Dabar ją pasiglemžė praraja. Jeigu Mikas ne su Dariumi, tada su kuo?

17.10

Kieno eilė pasiimti Antoną? Staiga Nina suvokė, kad nebeprisimena. Viena ranka apkabino berniuką, prispaudė prie savęs nuogą kūnelį. Jo plaukai buvo sulipę nuo prakaito. Oda pasidarė kiek šiltesnė. Sulašinus skysčių, vaikas lyg ir ėmė atsigauti. Visai neatsipeikėjo, bet pradėjo rodyti daugiau gyvybės ženklų. Toks įspūdis, lyg miegotų. Tai rankutę kiek pakreipia, tai kresteli koją. Turbūt geras ženklas, pagalvojo Nina. Nutarusi nevykti į ligoninę ji pasielgė išmintingai. Nors, pamačiusi įsiutusį vyrą stotyje, to daryti ir neketino, dabar pajuto palengvėjimą. Berniukas gyvas. Iš virpančių akių vokų suprato, kad jis pamažu vaduojasi iš tamsos, kurioje ligi tol tūnojo.

Bet sykiu su palengvėjimu ją užliejo ir nauja panikos banga. Ką ji sau galvojo sprukdama iš geležinkelio stoties? Ogi nieko, konstatavo sau sausai ir perbraukė pirštu per laikrodžio dirželį. Negalvojo ničnieko – tik kad būtina bėgti. Išvežti vaiką kur saugu. Kaip atpildas jos laukia bendravimas su atsigavusiu nuogu berniuku. Ir ką tada jai daryti? Reikėtų laiko viską gerai apmąstyti. Laisvąja ranka pasiekė kuprinę ir pasiraususi pagaliau ištraukė mobilųjį telefoną. Surinko Morteno numerį. Laimė, šią savaitę jis nedirba. Taigi susitvarkys namie, kol...

Prieš nuspausdama skambučio mygtuką porą sekundžių luktelėjo. Iš paskutiniųjų stengėsi susiimti. Jai sunkiai pavykdavo meluoti Mortenui. Laikui bėgant nepatobulėjo, kad ir kaip stengėsi – Dievas liudininkas. Ne, ji nenorėjo jam meluoti dėl svarbių dalykų. Melo griebdavosi tik kartais, kalbėdama apie kasdienes smulkmenas, kurias lengviau sutvarkyti nesakant tiesos. Pavyzdžiui, kad palaidinukė kainavo ne 450, o 200 kronų, arba kad Antonui, lankančiam pailgintos dienos grupę, nepamiršo parašyti raštelio, jog neprieštarauja, kad berniukas su ekskursija vyktų į mišką. Visi kartais pameluoja apie tokius dalykus. Tačiau jos melą Mortenas kaipmat perkąsdavo. Šalia jo ji jautėsi kiaurai permatoma, tarsi jis skaitytų jos mintis. Dėl to Morteną įsimylėjo ir dėl to taip sunku su juo gyventi. Kartais jai pamelavus jis neišsiduodavo supratęs, bet tik todėl, kad nenorėdavo leistis į diskusijas. Nesikabinėdavo prie jos.

Nina perbraukė pirštu per skambinimo mygtuką, kuris buvo drėgnas nuo jos prakaito. Tada spustelėjo jį ir pakėlė telefoną prie ausies – atsargiai, kad nepažadintų berniuko.

Telefonas tyliai spragtelėjo, ir pasigirdo signalai. Mortenui dar nespėjus prabilti, ji išgirdo fone aidinčius prislopintus vaikų balsus. Ačiū Dievui, pagalvojo. Vadinasi, jis nuėjo į pailgintos dienos grupę, taigi šiandien jo eilė parvesti Antoną. Kad ir kaip stengėsi, ji ir dabar negalėjo to prisiminti.

– Klausau.

Morteno balsas buvo ir piktas, ir su nevilties gaidele.

– Kur tu?

Tai balsas žmogaus, kuris mano, jog su ja nebeverta kalbėtis normaliu tonu, pagalvojo Nina. Lyg ji būtų vaikas.

Nina apsilaižė lūpas ir vėl pažvelgė į ant rankų gulintį berniuką. Reikia sugalvoti ką nors, kas atrodytų įtikinama. Kitaip jis sumals jos pasiaiškinimus į miltus jai nė nepradėjus kalbėti.

– Man paskambino Karina, – ištarė ji. – Nekaip jaučiasi. Prašė padėti. Likau pas ją, kad prireikus galėčiau nuvežti pas gydytoją.

Kitame laido gale – tyla. Ji vėl išgirdo šūksnius ir laibą kažko prašančio Antono balselį.

– Ne, ledų pakeliui namo nepirksim, – pasakė Mortenas, rankoje tebelaikydamas telefoną. Nina išgirdo, kaip Antonas ėmė zyzti. Jis buvo bepradedąs rimtą protesto kampaniją. Kaip tik to ir reikia, pagalvojo ji.

– Gerai, – pagaliau atsiliepė Mortenas. Fone tebesigirdėjo Antono zirzėjimas. – Nežinojau, kad judvi tokios artimos draugės.

Piktumo jo balse nebeliko, jautėsi tik nuovargis.

– Penkiolika metų ją pažįstu. Negaliu taip imti ir atsukti žmogui nugaros.

Mortenas nieko neatsakė. Ji išgirdo, kaip trinktelėjo durys, kaip ragelyje ėmė ūžauti vėjas.

– Na gerai, – galiausiai pasakė jis. – Bet vis tiek turėjai pati man paskambinti, kad pasiimčiau Antoną. O ne auklėtoja.

Nina net nusipurtė. Vadinasi, buvo jos eilė, ne kitaip. Verčiau jau Mortenas būtų supykęs. Dabar ragelyje buvo girdėti tik įsisiūbuojančio ginčo tarp Morteno ir Antono atgarsiai. Lyg Mortenas būtų visai pamiršęs, kad klausosi ir ji.

– Atleisk, – sumurmėjo ji, prisispausdama ragelį prie ausies. – Aš pamiršau.

– Na taip, kur jau ten nepamirši, – burbtelėjo jis. Balsas buvo šaltas ir pavargęs. – O aš maniau, kad tokių dalykų pamiršti neįmanoma. Ar gali bent apytiksliai pasakyti, kada grįši?

Nina krūptelėjo. Berniukas pasimuistė, atgniaužė vieną delnuką ir sugriebė jai už rankos. Bet akių neatmerkė.

– Manau, kokią aštuntą ištrūksiu, – atsakė stengdamasi kalbėti kuo nerūpestingiau. – Labai vėlai negrįšiu, pažadu.

Vėl vėjo gūsis į ragelį, jai dingtelėjo, kad ryšys tuoj nutrūks.

– Kada grįši, tada, – prabilo Mortenas. Paskui kažką pridūrė, bet jo kalbą ir Antono zirzimą užgožė vėjas. – Gali ir visai negrįžti. Kaip sau nori. – Morteno balsas buvo svetimas ir kažin koks tolimas.

Nina atsiduso ir įsidėjo telefoną į rankinę, numestą ant grindų. Tada atsistojo. Širdis plakė tankiai, tad verčiau pajudėti, kad sunkumas iš krūtinės pereitų į rankas ir kojas, o galiausiai ir visai atlėgtų.

Ji vėl išsitraukė telefoną ir vaikščiodama pirmyn atgal suieškojo numerį, pažymėtą „Pėteris“. Apie jį Nina žinojo ne itin daug – tik kad gyvena kažkur Vanliosėje. Tai buvo vienintelis kontaktinis asmuo, kurio numerį ji turėjo. Paprastai jie skambindavo jai, o ne atvirkščiai. Žmonės, kuriems pagelbėdavo jos tarnybos tinklas, susirgę negalėdavo tiesiog imti ir atlėkti pas gydytoją ar į ligoninę. Tada būdavo skambinama Ninai arba Alanui. Bent jau ligi šiol. Jeigu Alanas rimtai nori trauktis, gal jį galėtų pakeisti Magnusas? Deja, Magnusas neturi atokiai įrengto darbo kabineto.

– Sveiki, Pėteris klauso, – atsiliepė malonus balsas kitame laido gale ir Nina jau norėjo pasisveikinti ir prisistatyti, bet balsas tęsė: – Nuo rugpjūčio penkioliktos iki dvidešimt devintos aš atostogauju, todėl jums teks kaip nors išsiversti be manęs!

Velniava. Nina atsirėmė į sieną ir užsimerkė. Taip dar niekada nebuvo įsipainiojusi. Viena, su svetimu vaiku. Jos tinklas dažnai pagelbėdavo šeimoms ar atskiriems asmenims, bet paskui jau jie patys savimi pasirūpindavo, kai tik kontaktinis asmuo surasdavo kokį pusrūsį ar vasarnamį, arba padėdavo nusigauti į Švediją. Labai sunku nebūdavo. Bet kur rasti žmogų, kuris galėtų prižiūrėti trejų metukų vaiką? O jei toks yra, kaip jį suieškoti?

Nina atsimerkė ir pažvelgė į berniuką. Jis galėtų būti iš kur tik nori. Iš Šiaurės ar Rytų Europos. Danijos, Švedijos, Lenkijos, Vokietijos. Ji perbraukė ranka per trumpus šviesius plaukučius, kurie buvo šlapi ir sulipę. Kol berniukas atsipeikės, reikia ką nors sugalvoti, o kol kas būtina susisiekti su Karina. Juk ji visą šitą košę ir užvirė. Nina neabejojo, kad Karina žino daugiau negu buvo linkusi pasakoti prekybos centro kavinukėje, nervingai kilnodama prie lūpų kavos puodelį.

Ji vėl surinko Karinos numerį, bet ir šįkart ji neatsiliepė. Nina perbraukė pirštu per švytintį ekraną, lyg norėdama nubraukti nematomą dulkę. Vaikas ant gulto suspurdėjo, nuo jo nuslinko apkloto kampas, pasimatė plikas petukas.

Reikia drabužių, toptelėjo Ninai, ir pajuto, kad ėmus praktiškai galvoti jai palengvėjo. Vėl gali blaiviai mąstyti. Reikia surasti berniukui drabužių, kad niekam nekiltų jokių nereikalingų įtarimų. Ji dėbtelėjo į lašelinę. Maišelis beveik tuščias, taigi jau galėtų keliauti.

Ji dar sykį pamėgino paskambinti Karinai.

Kodėl, velniai rautų, ta ragana nekelia sumauto telefono?

JUČAS ŽINOJO, kad pyktis – ir jo silpnybė, ir privalumas. Kai treniruodavosi, sykiais pasinaudodavo pykčio antplūdžiu, kad stipriau pavarinėtų kraują, o tada pasijusdavo kone geriau negu per orgazmą. Kraujagyslės išpampdavo kaip guminės žarnelės, buvo matyti, kaip ritmiškai pulsuoja kraujas, tą pulsavimą jausdavo kiekviena kūno ląstele. Jam tai patiko. Tomis akimirkomis žinodavo esąs tvirtas, turėdavo netgi valdytis, kad nešoktų ant suolo kaip jo mėgstamo amerikietiško veiksmo filmo herojus ir neišrėktų visko, kas susikaupę širdyje: You don’t fuck with me, man.16

Kartais pyktis jam padėdavo padaryti tai, ko šiaip būtų ėmęsis be ypatingo noro. Pyktis kirbėjo visada, po pat paviršiumi, tarytum slapta jėga, kurią galima bet kada pasikinkyti. Tada vyrai virsdavo niekšais, moterys – kalėmis, ir jis įstengdavo padaryti bet ką. Tačiau tai buvo pavojinga, nes pritvinkęs pykčio jis nebesivaldydavo. Nebegalėdavo sustoti, nebemąstydavo blaiviai. Sykį vienam sėbrui taip trinktelėjo, kad tas liko invalidas, o Klimka pasakė: jei dar kartą taip nutiks, skrisi iš darbo. Visam laikui. Turbūt tada jis ir suvokė, kad pyktis gali jį pražudyti, jei nesitvardys. Beveik iškart liovėsi vartojęs anabolinius steroidus, nes dėl jų poveikio dažnai pratrūkdavo įtūžiu. Maždaug tuo metu susipažino su Barbara.

Būnant šalia Barbaros pyktis kartais apslopdavo, net atrodydavo, jog visai dingo. Gal vieną dieną iš tiesų dings, mąstė jis, kai nebereikės dirbti Klimkai, kai gyvens sau su Barbara namelyje prie Krokuvos, kai imsis įprastų darbų – pjaus žolę, tvarkys lentynas, valgys Barbaros paruoštą maistą, kai gulės šalia mylimos moters.

Tačiau pinigų sutartoje vietoje nebuvo. Prisiminęs tuščią bagažo spintelę kaipmat pajusdavo pykčio dyglius, lyg kas adatom badytų. Tą kalę jis nudės, garbės žodis.

Spintelę atokiau nuo pagrindinės salės jis pasirinko ne atsitiktinai. Turistų ten užsuka nedaug, o ir personalas ne iš karto susigriebtų, jei kas nutiktų. Iš pradžių stovėjo įsitaisęs kiek toliau, kad galėtų stebėti, kas ateis pasiimti lagamino. Bet po kokių dešimties minučių pamatė, kad apsaugininkai ėmė nervintis, pakaitom dėbčiojo į jį, vis persimesdami žodžiu kitu. Vienas čiupo telefoną. Po šimts! Tada jis išsitraukė mobilųjį ir apsimetė neva kažkam skambinąs. Spausdamas telefoną prie skruosto skubiai praėjo pro apsaugininkų postą ir užkopė laiptais į geležinkelio stoties salę.

Galų gale liepė Barbarai stovėti salėje, prie vieno išėjimo iš bagažo saugyklos, o pats įsitaisė savo automobilyje, paliktame už stoties, iš kur buvo galima stebėti kitus du išėjimus. Visai neracionalus sprendimas. Bent jau danas pats būtų atėjęs, kaip ir tartasi. Bet jis paskambino ir pranešė vietoj savęs atsiųsiąs kažkokią moteriškę, kurios Jučas akyse nebuvo regėjęs. Kad ir kaip ten būtų, manė pažinsiąs ją iš lagamino.

Bet po sutarto laiko praslinko gera valanda, o jokia moteris su didžiuliu lagaminu nepraėjo. Nei pro jį, nei pro Barbarą. Jis gal kokius dvidešimt kartų skambino jai ir klausinėjo, bet netrukus pastebėjo, kad tie jo skambučiai Barbarą nervina. Galiausiai nusiuntė ją į stoties bagažo skyrių rūsyje patikrinti.

Jau iš jos eisenos suprato, kad kažkas ne taip. Barbara tipeno mažais nervingais žingsneliais, iki ausų iškėlusi pečius.

– Jo nebėra, – tepasakė.

Tada jis nulėkė patikrinti pats. Lagamino iš tiesų nebebuvo, o moteriškė kažkokiu stebuklingu būdu prasmuko pro juodu su Barbara. Ir pinigų palikta nebuvo. Tada jis ir pašėlo, išgąsdindamas abi uniformuotas danes. Paskui įtūžis kiek atlėgo, jis atsiprašė ir sumokėjo už padarytą žalą, kad pareigūnės nusiramintų.

Tačiau per tą suirutę jis pastebėjo ją. Moterį. Gal tai buvo paprasčiausia turistė ar šiaip žioplė, atėjusi pavėpsoti kilus triukšmui. Bet tas jos keistas žvilgsnis... Ji kažko bijojo. Pamatė, kurią spintelę jis sudaužė, ir baisiai persigando. O kai iškart po to nusiplovė, jam nebeliko abejonių, kad lagaminą paėmė būtent ji. Tačiau kodėl ji sugrįžo? Pasimėgauti akimirka, kai policija jį sučiups? O, jis būtų jai parodęs! Net pro pykčio miglą gerai į ją įsižiūrėjo. Laiba kaip berniokas, trumpai kirpti tamsūs plaukai, su tokia joks vyras prasidėti nenorėtų, nebent būtų gėjus. Prakeikta kalė. Palauk, aš tau dar parodysiu.

Aišku, jis tuojau pat paskambino danui. Išgirdo dainelę apie nesusipratimus, vėlavimus ir pačius geriausius ketinimus. Ar verta juo tikėti? Sunku pasakyti. Kai kunkuliuodamas pykčiu kopė į viršų siaurais laipteliais, pamatė tris rusus, kurie beveik nesislapstydami dalijosi narkotikais. Idiotai. Negi negali to daryti už kampo? Stambiausias iš trijulės, kuris stebėjo aplinką ir, akivaizdu, buvo jų gynėjas, nervingai dėbtelėjo į Jučą. Tai iškart pataisė nuotaiką. Žiūrėk, pagalvojo jis. Aš už tave visa galva aukštesnis, patvorių smulkme.

Gatvėje į veidą tvokstelėjo nuo asfalto ir įkaitusių plytų atsimušęs karštis. Odinė striukė – nekoks pasirinkimas, bet jis manė, kad Danijoje bus šalčiau. O dabar niekaip neapsisprendė, nusivilkti ar ne. Jis visada labai prakaituoja – kai esi geros formos, tai normalu. O kad Barbara ant jo marškinių pamatys prakaito dėmes, jo nė kiek netrikdė.

– Andriau! – pro nuleistą automobilio langą pašaukė jį Barbara. – Ar viskas gerai?

Jis prisivertė kvėpuoti kuo giliau ir lėčiau. Buvo ne taip lengva išspausti šypseną.

– Taip. – Gilus įkvėpimas. Ramiai, ramiai. – Sako, įvyko kažkokia klaida. Jis – pakeliui namo. Kai tik grįš, visus pinigus atgausim.

– Gerai. – Barbara žvelgė pakreipusi galvą, kiek ištempusi kaklą, todėl atrodė elegantiškesnė. Ji vienintelė kreipėsi į jį vardu. Visi kiti vadino tiesiog Juču. Net ir jis pats nesuvokė savęs kaip Andriaus – nuo tada, kai mirė močiutė, kai buvo išsiųstas į Vilnių pas tėvą, nes giminaičiai nieko geresnio nesugalvojo. Tėvas jį retai vadindavo kitaip negu „banditu“ ar „valkata“ – nelygu, kokia nuotaika. Vėliau, globos namuose, jį šaukdavo pavarde.

Jis įsmuko į prikaitintą automobilį ir šlumštelėjo ant priekinės sėdynės šalia Barbaros. Buvo akivaizdu, kad jiedu jau dvi paros gyvena mitsubišyje. Aplink mėtėsi popieriniai puodeliai, servetėlės, sumuštinių maišiukai iš vokiečių degalinių, ant grindų prilaistyta, ant galinės sėdynės tebekėpsojo vaikišku šlapimu ir maistu dvokianti kėdutė, kurioje neseniai sėdėjo berniukas. Jučas niekaip neprisiruošė įmesti jos į bagažinę, o dabar staiga pajuto, kad nebegali ilgiau tverti to dvoko.

– Tu alkana? – paklausė. – Galėtume ko nors užkąsti, kol jis paskambins.

Staiga Barbaros veidas nušvito.

– Tivolis! – pasakė ji. – Nueikim į Tivolį. Paspoksojau pro tvorą, ten visai smagu.

Jučas netroško stumti laiko tarp rėkaujančių vaikigalių, cukraus vatą ir balionus pardavinėjančių klounų, bet Barbara žvelgė taip gailiai, kad nusileido. Už įėjimą jie sumokėjo dienos algą, paskui valgė picą, kuri irgi atsiėjo šešis ar septynis kartus, daugiau nei būtų kainavusi Vilniuje. Bet Barbarai čia labai patiko. Ji dabar šypsojosi, o juk per visą ilgą kelionę automobiliu sėdėjo surūgusi. Galiausiai jis ir pats aprimo, patikėjo, kad viskas susitvarkys. Gal iš tikrųjų čia tik nesusipratimas. Danas juk įstrigęs lėktuve ir negali nei namo grįžti, nei pakeliui išlipti. Tad gal nieko baisaus, jeigu kažkas nepasisekė. Danas juk pažadėjo sumokėti. Jeigu ne, Jučas žino, kur jis gyvena.

– Tau trupinėlis prilipo, – pasakė Barbara. – Ne, leisk man... – ir šypsodamasi rausva servetėle nušluostė jam burną ir smakrą. Pyktis visai išgaravo.

Vėliau jiedu apėjo nedidukę juokingą kūdrą, į kurią kažkas buvo nuleidęs per didelį burlaivį – jis niekaip nebūtų įstengęs apsisukti, jei kas nors per klaidą būtų sumanęs juo paplaukioti. Barbara įmetė į automatą keletą storų daniškų monetų, ir automatas jai išspjovė maisto žuvims. Pasigirdus metalo skimbtelėjimui žuvys pradėjo maltis kūdroje it pašėlusios, vanduo net kunkuliavo nuo zujančių riebių jų kūnų. Nuo to vaizdo Jučui nemaloniai sumirguliavo akyse. Kaip tik tuo metu subirbė telefonas.

– I just got home, – prabilo vyras kitame laido gale. – There is no sign of the goods or the money. Nor of the person I sent to do the trade.17

Kalė. Niekšas.

– I delivered, – kaip galėdamas ramiau atsakė jis. – Now you must pay.18

Kurį laiką kitame gale buvo tylu. O tada žmogus pareiškė:

– When you give me what I paid for, you will get the rest of the money.19

Jučas vienu metu kovojo su dviem dalykais: su prasta anglų kalba ir kylančiu pykčiu. Barbara uždėjo ranką jam ant dilbio, ir tik dėl to jis neužsiplieskė.

– You sent the woman. If she don’t do what you say, is not my problem.20

Ir vėl ilga tyla.

– She took a company car, – galiausiai pasakė danas. – We have GPS tracking on all of them. If I tell you where she is, will you go and get her? She must have either the money or the goods, or both. Or she must know where they are. Bring her back to me.21

– Is not what we agreed^22, – sukandęs dantis iškošė Jučas. Jam reikėjo pinigų ir mauti lauk iš šitos be proto brangios šalies, kur net žuvys kūdrose riebios kaip paršai.

– 10.000 dollars extra, – pridūrė žmogus. – To get the money and the goods, and bring her back.23

Klyksmai, sklindantys nuo linksmųjų kalniukų, jį visai sunervino. Bet dešimt tūkstančių dolerių, šiaip ar taip, – dešimt tūkstančių dolerių.

– Okay, – sutiko jis. – You tell me where she is.24

NINA ĮVYNIOJO berniuką į apklotą, paėmė ant rankų ir išėjo iš gydytojo kabineto. Vaikas buvo liesas ir lengvutis. Plunksnelė, palyginti su Antonu, bet juk Antonas – moksleivis. Jau nebe mažas berniukėlis.

Ji rūpestingai užtrenkė ligoninės duris ir nusileido laiptais. Tada atsargiai paguldė berniuką ant užpakalinės automobilio sėdynės ir tyliai užtrenkė dureles. Laikrodis rodė 18.44.

– Ir kas toliau? – sumurmėjo sau po nosimi ir susigriebė. Vis tas kvailas įprotis su savimi garsiai kalbėti. Kažkaip nesveika. Todėl pradėjusi lankyti gimnaziją pasistengė atsikratyti šito vaikiško įpratimo, kitaip būtų buvę sunku pritapti. Tačiau susinervinusi sykiais vėl to griebdavosi. Kalbėdavo su savimi stengdamasi susikaupti.

Ji užvedė variklį ir ėmė riedėti žvyruotu keliuku. Ir vėl pradėjo drebėti rankos. Spoksojo į savo rankas su tokiu pat susidomėjimu, su kokiu būtų stebėjusi lesyklėlėje nutūpusį retesnį paukštį. Tvirtai suėmė vairą, kad liautųsi erzinantis tirtėjimas, kai virpčioja net pirštų galiukai.

Karina jai iki šiol nepaskambino. Nei Mortenas, nei policija, nei saugumiečiai. Pastarųjų skambutis, aišku, būtų nustebinęs, bet neapleido jausmas, kad ją kažkas seka. Atrodė keista, jog valandų valandas vežiojantis svetimą trejų metukų vaiką niekas jos nestabdo. Juk kažkas turėtų berniuko pasigesti – ir ne tik tas įniršęs vyras iš geležinkelio stoties.

Nina įjungė radiją ir iškart pritildė garsą – ketino sulaukti žinių. Jos mobiliojo telefono laikrodis rodė 18.46. Sumažino greitį ir apgraibomis vėl surinko Karinos numerį.

Po septynių ilgų signalų ji pagaliau atsiliepė:

– Alio.

Karinos balsas buvo šaltas, tačiau ir nekantrus, lyg ji kažko lauktų.

Nina giliai įkvėpė. Karina tuoj išjungtų telefoną, jei tik Nina ant jos smarkiau užriktų. Reikia būti apdairiai. Ir žūtbūt išgauti reikiamus atsakymus.

– Karina.

Nina stengėsi kalbėti kuo ramesniu ir meilesniu balsu. Panašiai kalbėdavo su Antonu, kai bandydavo jį nuraminti po dar vieno baisaus sapno.

– Karina, čia Nina. Sėdžiu mašinoje su berniuku. Jam lyg ir viskas gerai.

Kitame laido gale stojo tyla. Tada pasigirdo ilgas nervingas atodūsis ir sunkus šnopavimas.

– Ačiū Dievui. Nina, ačiū, kad tu jį paėmei.

Ir vėl ilga tyla. Nina mintyse nusikeikė. Negi Karina jai tiek tenori pasakyti? Ačiū, kad tu jį paėmei? O paaiškinimas? Ką daryti toliau? Kur vežti trejų metukų vaiką, gulintį jos mašinoje?

– Man reikia ką nors žinoti apie berniuką, – pasakė ji. – Neįsivaizduoju, ką su juo daryti. Gal vežti į policiją? Ar žinai, iš kur jis?

Nina ir pati girdėjo, koks griežtas ir sausas jos balsas. Vieną akimirką pasirodė, kad Karina jos nė nebesiklauso. Bet ir vėl pasigirdo tylus šnopavimas – kaip kokio sužeisto ir į kampą užspeisto žvėrelio.

– Aš nežinau, Nina. Pamaniau, tu juk turi kontaktų... Gal jam padėtų tavo tinklas?

Nina atsiduso.

– Neturiu jokių kontaktų, – pasakė ir pirmąkart pajuto, kad tai tiesa. – Mudviem teks atvirai pasišnekėti ir viską išsiaiškinti. Kur tu esi?

Karina ir vėl nutilo. Nina kone girdėjo, kaip draugę drasko abejonės.

– Vasarnamyje.

– O kur jis?

Karina nervingai barbeno į telefoną.

– Aš nebenoriu į tai veltis. Man niekas nesakė, kad ten bus vaikas.

Jos balsas tapo spigus ir isteriškas, ji jau nebebandė slėpti kūkčiojimo, tramdyto iki Ninai paskambinant.

– Kur tas tavo vasarnamis? – pakartojo Nina, iš paskutiniųjų bandydama kalbėti ramiai ir dalykiškai. – Pasakyk man, kur esi, Karina, ir aš pas tave atvažiuosiu. Vis tiek ką nors sugalvosim.

Ji girdėjo, kaip Karina šnopuoja ir stena, tai truko gana ilgai, ir Nina jau manė, kad bičiulė išjungs telefoną.

– Tisvildelėje.

Karinos balsas buvo toks tylus, kad Nina iš pradžių pamanė, jog ne taip nugirdo.

– Išsinuomojau pusseserės namą. Ji...

Bičiulė kažką sušiugždeno, greičiausiai popieriaus lapelį.

– Miško Kalno kelias 12. Pačiame gale. – Ir ryšys nutrūko.

Nina atsisuko į miegantį berniuką ir pirmąkart nuo tada, kai prieš šešias valandas atidarė lagaminą, įstengė išspausti šypseną.

– Viskas bus gerai, – pasakė ir pajuto, kaip po truputį rimsta rankos. – Pirmiausia sužinosime, kas atsitiko, o tada aš pasirūpinsiu, kad tu grįžtum namo.

SIGITA PUOLĖ į baisiausią neviltį, net paprašė, kad jis atvažiuotų.

Darius aname laido gale nuščiuvo.

– Sigita... juk pati žinai, kad negaliu.

– Kodėl?

– Darbas.

Jis dirbo Vokietijoje, vienoje statybų bendrovėje. Ne inžinieriumi, kaip kartais girdavosi, o vidaus komunikacijų tiesėju.

– Juk dėl Miko, Dariau.

– Žinau. Bet...

Ir kam apsigaudinėti? Iškart turėjo susiprasti, kad pasikliauti juo negalima. Ir vis dėlto... Ji tikrai nemanė, kad Mikas jam šitaip rūpi. Darius džiaugdavosi sūnumi, mielai su juo žaisdavo valandą kitą. O vaikas tėvą dievino, mat tas kaskart išdygdavo netikėčiausiomis akimirkomis, su pilnu glėbiu žaislų, įvyniotų į šiugždantį popierių.

– Negi svetimi tualetai tau svarbesni už nuosavą sūnų? – paklausė ji.

– Sigita...

Ji išjungė telefoną. Puikiai suprato, kad jam trukdo ne darbas. Kai ko nors labai užsigeisdavo – nuvažiuoti į rungtynes ar panašiai, – paskambindavo į kontorą ir pasakydavo, kad susirgo. Va kiek tas darbas jam svarbus. Karjeristu jo tikrai nepavadintum. Be abejonės, galėtų atvažiuoti, tik nenori. Jis trokšta naujo gyvenimo, būti su naująja drauge, o ne grįžti į liūdną praeitį: trenktis į Vilnių ar Tauragę, kur laukia Sigita su savo reikalavimais.

Pypt pypt. Tai į mobilųjį atėjo žinutė. Nuo Dariaus.

Kai atsiras, paskambink, – parašė.

Tarsi Mikas būtų koks pabėgęs šuo, kuris praalkęs pats sugrįš namo.

– Ar kas atsitiko?

Ji pakėlė akis. Už poros metrų stovėjo pusamžis vyriškis pilku kostiumu, pasirėmęs lazda.

– Ne, – atsakė ji. – Tiesiog... na... dabar jau gerai.

Jis pagelbėjo jai surenkant nuo žemės iš rankinės iškritusius daiktus ir mandagiai ištiesė ranką, ketindamas padėti atsistoti.

– Per toką kaitrą reikia gerti daug vandens, – pasakė. – Daktaras man tai nuolat kartoja. Aš irgi dažnai pamirštu.

– Taip taip. Jūs teisus.

Vyriškis kilstelėjo skrybėlę.

– Viso geriausio, jaunoji ponia.

Ji grįžo į nuovadą Birželio 23-iosios gatvėje. Kai įėjo vidun, kriminalistas Gužas dėbtelėjo nepatenkintas.

– Ponia Ramoškiene. Kiek pamenu, susitarėme, kad keliausite namo.

– Tai ne jis. Darius jo nepasiėmė, – pasakė ji. – Negi nesuprantate, kad mano sūnų pagrobė?

Vyrukas atrodė pavargęs.

– Ponia Ramoškiene, prieš tai įtikinėjote, kad berniuką pagrobė jūsų vyras. O dabar jau aiškinate, kad ne?

– Taip.

– Bet juk kaimynė matė...

– Vadinasi, suklydo. Ji jau sena, gal nelabai įžiūrėjo. Be to, Darių ji yra mačiusi turbūt tik vieną kartą.

Klik, klik, klik. Mąstydamas jis imdavo nevalingai spragsėti tušinuku. Sigitą tai nervino. Jai magėjo ištraukti tą rašiklį jam iš rankos, bet tvardėsi, nes reikėjo elgtis racionaliai ir blaiviai. Jis privalo manimi patikėti, tikino save.

Galiausiai jis pasiėmė bloknotą.

– Sėskitės, ponia Ramoškiene. Papasakokite dar kartą, kaip viskas vyko.

Ji stengėsi iš paskutiniųjų. Apibūdino aukštą šviesiaplaukę moterį medvilniniu apsiaustu. Papasakojo apie šokoladą. O tada pateko į aklavietę. Juoda tuštuma galvoje, trukusi beveik parą.

– Koks darželis?

– „Voveraitė“. Sūnus „Burundukų“ grupėje.

– Ar turite darželio telefono numerį?

Ji pasakė. Pareigūnas iškart susisiekė su darželio direktore Šaraškiene. Sigitai prieš akis iškilo ta smulkaus sudėjimo poniutė – visada nepriekaištingai apsirengusi, sijoną priderinusi prie švarkelio, su nailoninėmis kojinėmis ir žemakulniais juodais lakuotais bateliais. Atrodydavo, kad ji ką tik grįžo iš kokio posėdžio didelėje bendrovėje. Lentelė ant stiklinių jos kabineto durų bylojo: „Direktorė A. Šaraškienė.“ Tai moteriai buvo apie penkiasdešimt metų. Trumpai kirpti kaštoniniai plaukai, gana valdinga – kad ir koks būdavo triukšmas, kad ir kokie žaidimai būdavo žaidžiami kurioje nors iš grupių, jai įėjus visi kaipmat nuščiūdavo. Sigita jos prisibijojo.

Gužas išdėstė reikalą: dingo vaikas, Mikas Ramoška. Gali būti, kad su jo dingimu susijusi moteris, su vaiku ji galėjo bendrauti darželio žaidimų aikštelėje. Gal kas nors iš personalo pastebėjo nepažįstamąją ar kokį kitą svetimą žmogų, besisukinėjantį netoli vaikų?

– Šokoladas, – priminė Sigita. – Būtinai paminėkite šokoladą.

Jis atsainiai linktelėjo ir toliau klausėsi Šaraškienės atsakymų. Paskui, nekreipdamas dėmesio į šalia sėdinčią Sigitą, tiesiai šviesiai paklausė:

– O kokį įspūdį susidarėte apie Miko Ramoškos motiną?

Sigita pajuto, kaip išraudo skruostai. Ką jis sau galvoja? Ką dabar pamanys Šaraškienė?

– Ačiū. Norėčiau pasikalbėti su tos grupės auklėtoja. Gal galėtumėte paprašyti, kad ji man paskambintų šituo numeriu kai tik galės? Puiku. Atsiprašau už sutrukdymą. – Ir padėjo ragelį.

– Atrodo, viena iš auklėtojų pastebėjo jūsiškę šviesiaplaukę ir paprašė jos, kad nedalytų vaikams saldainių. Bet ji dalijo ne vien tik Mikui.

– Gal ir taip. Bet dingo Mikas!

– Teisybė.

Ji nenorėjo to klausti. Nenorėjo. Žodžiai patys išsprūdo.

– Ką papasakojo apie mane?

Jis vos šyptelėjo – pirmas žmogiškumo ženklas veide.

– Kad jūs – puiki, atsakinga motina. Viena iš tų tvarkingųjų, kurios laiku susimoka. Ji tikrai jus gerbia.

Darželyje buvo nustatyta tvarka, kad tėvai gali kas mėnesį savanoriškai pervesti tam tikrą pinigų sumą. Šių lėšų reikėjo remontui, priežiūrai, kultūriniams renginiams. Savivaldybės biudžete tokiems dalykams pinigų numatyta nebuvo. Kai nusipirko butą, Sigitai buvo gana striuka, bet ji stengėsi būti pavyzdinga mokėtoja.

– Ar dabar manimi tikite?

Jis kurį laiką žiūrėjo į ją. Klik klik. Prakeiktas tušinukas.

– Kai kurie jūsų versijos punktai pasitvirtina, – tarsi nenoromis atsakė.

– Tai darykite ką nors. – Ji nebeįstengė valdytis. – Privalote jį surasti!

Klik, klik, klik.

– Tuoj surašysiu protokolą ir paskelbsiu berniuką dingusiu, – pareiškė jis.

Iš pradžių Sigitai palengvėjo, kad ja bent patikėjo. Atsegė piniginę ir iš plastikinio laikiklio ištraukė Miko nuotrauką. Fotografuota darželyje per Jonines. Mikas stovi šiek tiek drovėdamasis, apvilktas gražiais drabužėliais, rankose maigydamas ąžuolo lapų vainiką. Ji prisiminė, kaip sūnus nieku gyvu nesutiko to vainiko mautis ant galvos – kad neatrodytų „lyg kokia mergaitė“.

– Ačiū, – linktelėjo ji. – Gal praverstų nuotrauka? – Ir padėjo ją priešais Gužą ant stalo.

Tada suvokė, kad nusiraminti dar per anksti. Gal dėl to, kad jis paėmė nuotrauką tylėdamas, tarsi abejotų, ar iš jos bus kokios naudos.

– Ponia Ramoškiene... Ar galėtų būti, kad berniuką pasiėmė kas nors iš jūsų pažįstamų, gal giminaičiai?

– Ne... nemanau. Moters, kuri išsivedė Miką, aš tikrai nepažįstu. O tas vyras... Maniau, kad tai Darius, todėl Mažeikienės ir neklausinėjau, kaip jis atrodė.

– Ar jums niekas neskambino? Nieko nereikalavo? Gal kas nors šantažavo?

Ji tylėdama papurtė galvą. Bet tie jo žodžiai sukėlė daug apmąstymų. Gal tai kaip nors susiję su „Janus Constructions“, Dobrovolskiu ir jo klientais, su tais tik jai vienai žinomais skaičiais? Bet tą mintį nuvijo šalin – juk niekas nei skambino, nei ko nors reikalavo.

Ji pastebėjo įdėmų jo žvilgsnį. Net tušinuku trakšėjęs liovėsi.

– Kam jis jiems? – tyliai paklausė ji. – Kam vogti svetimus vaikus?

– Vaikai paprastai grobiami dėl asmeninių priežasčių, nes vaikas reikalingas kovojant dėl teisės į globą arba kai tretieji asmenys nori priversti tėvus ką nors padaryti. Bet jei kalbama apie kitos rūšies grobimus, ne dėl asmeninių interesų...

– Kas tada? – nekantraudama pasiteiravo ji.

– Tada tiesiog reikia vaiko. Bet kokio.

Tiesiai šviesiai jis nepasakė, bet mintį ji suprato puikiai. Žinojo, kad vaikai pardavinėjami panašiai kaip moterys. Nevalingai sudejavo. Esu kaltas, esu kaltas, esu labai kaltas... Viskas per mane. Iš paskutiniųjų mėgino nuslopinti prieš akis kylančius vaizdus, bet neįstengė. Tai neįmanoma. Mikas negalėjo patekti į tokių žmonių žabangas.

– Suraskit jį, prašau. – Jos akyse vėl tvenkėsi ašaros.

– Darysim, ką galim, – atsakė jis. – Tikėkimės, kad Mikas – iš tos pirmos kategorijos. Tokie vaikai paprastai greitai atsiranda.

O tie kiti dažniausiai – ne... Bet jis tai nutylėjo.

TAM NĖRA laiko.

Dabar tikrai netinkamas metas apie tai galvoti, bet vis dėlto... Kartais būtent smulkmenos pakiša koją. Reikia bent jau baltų marškinėlių be rankovių, šortukų ir vasarinių basučių, jeigu ji nori, kad jiedu dar kurį laiką niekam nekristų į akis.

Nina metė žvilgsnį į parduotuvių vitrinas Stoties gatvėje ir nusikeikė. Pakeliui ne taip daug parduotuvių, bet ir tų durys jau uždarytos, langai tamsūs. Ir vis dėlto. Šiek tiek tolėliau pastebėjo net dvi vaikiškų drabužių parduotuves. Abi iš tų brangiųjų, vienos net pavadinimas prancūziškas – „La maison des petites“25. Lauke iškabinti margi naktiniai, kokie buvo madingi aštuntajame dešimtmetyje, o vitrinoje akį patraukė reikiamo dydžio manekenas. Parduotuvė dar dirbo. Prekybos centras „Kvickly“ būtų tikęs kur kas labiau, nes ten viskas daug pigiau, bet pakeliui bus tik „SuperBrugsen“ ir „Irma“, o ir laiko paieškoms nebėra. Ant užpakalinės sėdynės gulintis berniukas – tai tiksinti bomba. Kaip ji atrodys su spiegiančiu trimečiu ant rankų? O jeigu dar ir nuogut nuogutėliu? Užduotis taps kur kas sudėtingesnė. Reikia taikytis prie sąlygų ir pasirūpinti smulkmenomis. Tokia svarbiausia taisyklė norint išgyventi.

Ji įsuko į Olgos gatvę ir įspraudė savo fiatuką tarp dviejų automobilių, pastatytų prie pat šaligatvio. Tada skubiai atsigręžė ir užklojo berniuką. Vaikas, atrodė, tuoj tuoj atsigaus – jau apklotą nuo veiduko nusimetė. Nina apsidairė. Diena buvo karšta, taigi dauguma Vedbeko gyventojų greičiausiai sėdi paplūdimiuose ar vėsiuose soduose. Bet ir gatvėse matyti žmonių. Šaligatviu priešais žingsniavo šeima. Tėvas ilgom laibom kojom, mūvintis aptemptais šortais. Motina balta vasariška suknute, įdegusiais pečiais, vedina dviem vaikučiais. Vaikai dorojo didžiules porcijas ledų vafliniuose kaušeliuose, o suaugusieji apie kažką audringai diskutavo. Tolėliau, šioje gatvės pusėje, žirgliojo žmogėnas, vedinas nupenėtu basetu, Stoties gatvės pusėje iš už kampo išniro grupė paauglių ir artėjo prie Ninos.

– Gerai, – pusbalsiu, kad jie girdėtų, tarstelėjo Nina ir įlindusi į automobilį pasilenkė virš galinės sėdynės. – Ledų gausi, bet turėsi kantriai palaukti. Sutariam?

Paskui kiek padelsė ir pašnairavo į šuns šeimininką laukdama, kol jis atsidurs prie pat ir išgirs jos šneką. Bet žmogus trepeno baisiai lėtai.

– Mamytė grįš po kelių minučių, – ištarė ji.

Tada paskubom užtrenkė mašinos dureles, užrakino centrinį užraktą ir nuskubėjo link Stoties gatvės. Grupelė ilgaplaukių provincijos paauglių greičiausiai nė nepastebėjo nei jos, nei trumpo vaidinimo. Jie pasitraukė tiek, kad galėtų prasilenkti su Nina, ir nužirgliojo tolyn. Ji tenugirdo pašnekesio nuotrupas ir nepertraukiamą mobiliųjų telefonų mygtukų tarškėjimą. Jaunimėlis pavojaus tikrai nekėlė.

Kaip ir baiminosi, krautuvėje „La maison des petites“ pasirinkimas buvo beribis. Šiaurinėje Zelandijos dalyje buvo įprasta, kad vaikai turi atrodyti taip, kaip prieš trejetą dešimtmečių atrodė jų tėvai, tad akys raibo nuo spalvų. Daug drabužių buvo iš lino ir ekologiškos medvilnės, kad tik mažiesiems nereikėtų vilkėti sintetikos. Gal tai ir gerai, tačiau Ninai prisieis gerokai patuštinti kreditinę kortelę. Vedina rubuiliu pypliu, pro šalį praėjo gaiviai kvepianti mama. Gražius, neseniai pakirptus jos plaukus prilaikė didžiuliai saulės akiniai. Nina jautė, kaip per nugarą žliaugia prakaitas, ji visa dvokė. Tai iš baimės, toptelėjo jai. Tame idiliškame šiaurinės Zelandijos kampelyje ji atrodo ne ką geriau negu senbernaras dviejų kambarių butelyje Niorebre.

Paskubomis čiupo penkias poras apatinių kelnaičių iš prekių su nuolaida stendo. Tada ėmė raustis džinsų ir marškinėlių krūvoje. Ar ilgai jis pas ją bus? Ar ilgai reikės jį prižiūrėti?

Sunku pasakyti, bet nusprendė mąstyti optimistiškai. Pora kelnių, pora šortukų, du ploni megztukai ilgom rankovėm – tiek drabužių kol kas turėtų pakakti. Be to, juk dabar šilta. Nina pažvelgė į batų lentynas šalimais ir prikando lūpą. Sandalai irgi būtų ne pro šalį. Ji svarstė, kad berniuko koja bus kokio 26 dydžio. Padėjusi sandalus ir drabužius ant prekystalio, stengėsi kuo mažiau žiūrėti į pardavėją, skenuojančią prekes.

– Iš viso 2458 kronos, – draugiškai, gal net kiek per lipšniai šypsodamasi pasakė moteris. Nina irgi prisivertė pakelti akis ir šyptelėti. Tada nenorom surinko kortelės PIN kodą ir padėkojusi čiupo plastikinį maišelį. Lauke vis dar svilino karštis. Nina pažiūrėjo į laikrodį. 19.02. Dvi minutės po parduotuvės uždarymo, taigi užgaišo dvylika minučių. Atsidūrusi prie Stoties ir Olgos gatvių kampo, pažvelgė automobilio pusėn. Lyg ir nieko neįprasto. Nei susirūpinusių žmonių, nei smalsių žvilgsnių. Pro jos fiatuką kaip tik ėjo senyvas vyriškis, vilkintis kiek per dideliais marškinėliais, bet jis nė nepažvelgė į automobilį. Vadinasi, berniukas dar miega. Nina lengviau atsikvėpė ir vėl atsigręžė į Stoties gatvę. Kitapus buvo „Netto“ parduotuvė. Jei paskubėtų, gal dar spėtų nusipirkti maisto produktų. Ne dėl to, kad jautėsi alkana, – tiesiog nuo pat ryto nieko burnoj neturėjo.

Ji perėjo kaitra alsuojančią pagrindinę gatvę ir pro prišnerkštą įėjimą žengė į parduotuvę. Prekės buvo išdėstytos kaip ir visuose kituose pigiuose centruose. Greitai suradusi griebė porą pakelių duonos, maišelį obuolių ir du buteliukus vandens. Nieko daugiau nesugalvojusi atėjo prie kasos, o čia jos žvilgsnis užkliuvo už nediduko šaldytuvo, kėpsančio už lentynos su skalbimo milteliais. Norėtųsi ko nors šalto ir, aišku, su daugybe kalorijų, pagalvojo. Atidariusi dureles ištraukė vaflinius ledus ir įsimetė į krepšelį. Prie kasos buvo tuščia, tik viena spuoguota mergaičiukė su geltonais „Netto“ marškinėliais tingiai barbeno į kasos aparatą nepaprastai ilgais kampuotais nagais.

Po akimirkos Nina sumetė visą savo grobį į geltoną „Netto“ maišelį ir išėjo į saulę. Sparčiu žingsniu patraukė prie automobilio. Praėjo lygiai 16 minučių. Staiga jai toptelėjo: per ilgai. Ji per daug atsipalaidavo ir švaisto brangų laiką. Artindamasi prie Olgos gatvės kampo sulėtino žingsnį, pasistengė eiti ramiai.

Nedidukas senovinis fiatas tebestovėjo ten, kur ir buvo palikusi, bet kažkas vis tiek atrodė ne taip. Už kelių metrų nuo automobilio ant šaligatvio stypsojo moteriškė su vaiku sėdimame vėžimėlyje ir neramiai dairėsi po Olgos gatvę. Ninai net širdis į kulnus nusirito. Vis dėlto pavyko paspartinti žingsnį, kad atrodytų lyg nusikamavusi, bet rūpestinga motina.

– Ar čia jūsų mašina? Tai jūsų sūnus viduj? – vos išvydusi Niną piktai prapliupo moteris.

Nina atsakė ne iš karto, tik linktelėjo. Kelias iki automobilio atrodė be galo ilgas. Dabar, kai moteris pagaliau surado ant ko išsilieti, ji ėmė net tirtėti iš pykčio. Priėjus arčiau grėsmingoji ponia pasirodė vyrėlesnė, negu Nina manė iš pradžių. Tai buvo viena iš tų prisižiūrinčių moterų, kurių amžių išduoda nebent raukšlelės aplink akis, kai šypsosi. Arba, kaip dabar, kai jų veidą iškreipia ir tikrąjį amžių apnuogina pyktis. Jai tai visai netinka, dingtelėjo Ninai. Pajuto, kaip įsitempė raumenys. Pasiruošė mūšiui. Moteris su vežimėliu stovėjo skersai šaligatvio, rankomis kovingai įsisprendusi į šonus.

– Aš čia jau beveik dvidešimt minučių jūsų laukiu, – prapliupo ji ir pabaksnojo į laikrodį. – Na, kas gi mašinoje palieka vaiką? Ir dar šitokiam karšty. Juk galėjo užtrokšti. Tai pavojinga.

Nina žaibiškai apsvarstė strategiją. Dvidešimt minučių ji čia tikrai nestovi, o automobilį Nina pastatė didžiulio kaštonmedžio paunksmėje ir paliko šiek tiek pravirus langus. Per tokį trumpą laiką berniukas tikrai nebūtų numiręs iš karščio – kas jau kas, o Nina tai žino. Ji matė, kaip vaikai diena iš dienos guli 48 laipsnių karštyje, bet juos pribaigia ne kaitra, o badas. Toji ponia – viena iš tų teisuolių, kurioms trūks plyš reikia pamokyti kitą moterį, kaip būti gera motina. Tai akivaizdu, bet dabar ne metas ginčams. Svarbiausia kuo mažiau kristi į akis ir pasistengti tuoj pat iš čia dingti. Nina nudelbė žvilgsnį ir išspaudė kaltą šypsenėlę.

– Aš tik norėjau nupirkti jam ledų, o prie kasos didžiulė eilė, – sumurmėjo eidama pro piktąją moteriškę.

– Turbūt ir drabužių parduotuvėje žmonių nestigo, – įgėlė ta, ir Nina mintyse riebiai nusikeikė. Ji juk nešasi vaikiškų drabužių parduotuvės maišiuką, taigi nenuneigsi, todėl nusprendė nesiaiškinti. Ryžtingai atrakino automobilį, žvilgtelėjo į galinę sėdynę ir vos neatšoko atgal iki pat moters su vežimėliu.

Berniukas buvo atsisėdęs.

Apklotas vis dar dengė jo kojytes. Jis sėdėjo ir pro pravirą mašinos langą spoksojo į Niną didelėmis tamsiai mėlynomis akutėmis.

Nina prisivertė susiimti, o galvoje karštligiškai sukosi klausimas, kaip elgtis toliau. Gal sėsti prie vairo ir nuvažiuoti? Gal pirma jam ką nors pasakyti? O jeigu jis jai atsakys? Tada prisiminė ledus.

Nusigręžė nuo išsigandusio vaiko ir žvilgtelėjo į geltonąjį maišelį. Įkišo ranką tarp duonos pakelių ir obuolių, kiek pagraibė ir ištraukė vaflinius ledus, išvyniojo iš blizgančio šviesiai mėlyno popierėlio. Nebedrįso pažiūrėti berniukui į akis – padavė ledus pro langą. Akies krašteliu pamatė, kaip pakyla rankutė ir paima ledus.

– Ačiū.

Berniuko balsas buvo silpnas, bet žodį ištarė lėtai ir rūpestingai, tarsi trokštų būti teisingai suprastas.

– Ne, – paskubom burbtelėjo ji. – Anų nebebuvo. Bet juk ir šitie skanūs.

Tada kuo skubiau apėjo automobilį, atsisėdo prie vairo, kiek pavažiavo atgal ir pasuko į gatvę. Piktoji moteriškė vis dar šūkavo.

– Ir vaikiškos kėdutės neturite, – barėsi ji. – Už tai gresia bauda. Neįsivaizduoju, kaip drįstate vadintis motina, tai nesuvokiama...

SIGITA DELSĖ išeiti iš nuovados, bet Gužas ją mandagiai ir draugiškai išprašė lauk. Jos mobiliojo numerį turįs, taigi jei sužinosiąs ką nors naujo, iškart paskambinsiąs. Ir paragino eiti namo.

– Bet gal nebūkit viena. O kur berniuko tėvas?

– Jis dirba Vokietijoje. Neparvažiuos.

– Tai gal pasikvieskit kokį giminaitį. Arba draugę.

Ji linktelėjo, lyg iš tiesų turėtų draugų. Nenorėjo prisipažinti, kokia vieniša jaučiasi. Gėdijosi kaip kokios nepadorios ligos.

Jai taip skaudėjo galvą, kad net akyse aptemo. Vėl sukilo šleikštulys. Gal reikėtų ko nors užkąsti ar bent išgerti, kaip patarė tas senukas. Per toką kaitrą reikia gerti daug vandens. Iš vyriškio, iš žaliai nudažyto vagonėlio pardavinėjančio saldainius, atvirukus ir mažyčius gintarėlius, ji nusipirko pigų mažą pakelį apelsinų sulčių. Jos buvo šiltos, bjauraus skonio, sopančią gerklę nutvilkė rūgštis.

Jį suras, šnabždėjo pati sau. Tikrai suras – gyvą ir sveiką.

Tie žodžiai guodė menkai. Ji neturėjo lakios vaizduotės. Kur kas paprasčiau buvo įsiminti skaičius ir faktus, negu įsivaizduoti vietas, kuriose norėtų apsilankyti, ar nepažįstamus žmones. Ir romanų ji neskaitydavo, o filmus žiūrėdavo tik rodomus per televiziją.

O štai dabar bandė įsivaizduoti Miką. Mašinoje, apklotą skuduru. Besirangantį, mėginantį ištrūkti iš jį tvirtai laikančių svetimų gniaužtų. Miką, veltui šaukiantį mamą.

Ką jam padarė? Kodėl pagrobė?

Pradėjo drebėti kojos. Ji atsisėdo ant akmeninių laiptų prie upės. Prieš porą metų miesto valdžia čia pristatė suoliukų, bet pradėjo rinktis narkomanai, ir suoliukų neliko – iš žemės kaip kokie kelmai kyšojo tik metalinės kojos. Pro šalį lėtai tekėjo purvinai rusva Neris. Srauni žiemą ar pavasarį, vasarą ji virsta varganu upeliu.

Tą vasarą – vasarą su Dariumi – paupys buvo jų slaptų susitikimų vieta. Paėjėjus kiek toliau nuo tilto, asfaltuotas keliukas baigiasi ir virsta siauru takeliu, vinguriuojančiu retoku mišku. Čia knibždėte knibždėdavo vabzdžių – mašalų ir musių, užtat buvo galima pasislėpti nuo žmonių, kas Tauragėje tais laikais atrodė neįmanoma. O čia galėjai net maudytis dviese.

Kitų tokių vaikinų kaip Darius ji nepažinojo. Visi buvo kažkokie kvaili – žvengdavo, paišinėdavo penius ant svetimų knygų ir bėgdavo šalin. Kartą vyresnysis Mildos brolis įžnybo jai į krūtinę ir bandė pabučiuoti, bet buvo toks pat paikas kaip ir Milda, tik tiek, kad berniukas.

O Darius buvo visai kitoks. Visada atsipalaidavęs, visada savimi pasitikintis. Atrodė kur kas labiau suaugęs negu visi kiti. Sakydavo, kad vardą jam davė lakūno Stepono Dariaus garbei; Dariaus ir Girėno vardu pavadinta ir viena iš pagrindinių Tauragės gatvių. Jam tas vardas iš tikrųjų tinka, galvojo Sigita. Vieną gražią dieną Darius tikrai nuveiks ką nors įspūdingo.

Kai jis pabandė ją nurengti, iš pradžių ji suakmenėjo. Darius stabtelėjo ir apkabino ją per liemenį.

– Kokia tu mažutė, – pasakė. – Viena ranka visą apglėbčiau.

Ją ėmė krėsti drebulys, bet ne toks, kai pagaugais nueina nugara. Jo rankos užlindo jai už palaidinukės ir spustelėjo krūtinę. Ji priglaudė galvą jam prie kaklo ir pažvelgė į saulę. „Nevalia, – kažkur galvoje pasigirdo močiutės Julijos balsas. – Nuo to galima apakti.“ Bet prieš užsimerkdama ji dar kelias akimirkas paspoksojo į spiginančią saulę. Tirtančiomis rankomis apsikabino Darių, o jis lyžtelėjo jai liežuvį, tada lūpas ir burną. Palaidinę palikęs ramybėje, dabar ėmėsi jos sijono ir kelnaičių. Jai po kojomis sulingavo žemė, Sigita pasviro. Jis nebandė jos sulaikyti. Supratęs tai kaip jos sutikimą, pats virto drauge ir jiedu pūkštelėjo į drumzliną drungną upės vandenį prie pat kranto. Jis užgriuvo ją, prispaudė taip, kad net oro pristigo.

– Kokia tu graži, – sušnabždėjo ir nekantraudamas rankomis praskėtė jos šlaunis.

Ji tikrai būtų galėjusi jį sulaikyti. Bet juk ir pati to norėjo. Geidė visu kūnu. Ir net, galima sakyti, protu. Jai magėjo sužinoti, ką reiškia nusidėti. Be to, juk visai patogu – pačiai nereikia nieko daryti, tik leisti veikti jam. Manė, kad skaudės, mat kartkartėmis mergaičių tualete šnabždėdavosi su draugėmis, esą pirmas kartas visada sunkus, gali net šiek tiek skaudėti.

Bet neskaudėjo. Buvo lengva ir kažkaip teisinga gulėti prispaustai šiltame drumzliname vandenyje, jausti jį tarp kojų, paskui savyje, kaip kokį svečią, kuris gal netgi galėtų pabūti ilgiau, ne tik akimirksnį.

Jis susmuko ant jos, paskui išslydo. Kelias akimirkas pagulėjo tyliai, vėl buvo girdėti vabzdžių zyzimas, kiek tolėliau per geležinkelio tiltą nudardėjo traukinys, vėjyje ošė medžiai. Virš jų kelioms akimirkoms pakibo laumžirgis – atskrido iš kažkur ir sustingo Dariui prie peties.

Ir tai viskas? – galvojo Sigita. Tik tiek?

Jis nusirito šalin. Buvo nespėjęs nusimesti drabužių, tik atsisegė kelnių užtrauktuką. Staiga jai dingtelėjo, kaip netvarkingai turėtų atrodyti ji pati – kelnaitės nusmauktos iki kulkšnių, sijonas užverstas, pilvas nuogas. Liemenėlė atsidūrė ant liemens, palaidinė virš krūtų – ji to nė nepastebėjo, nes tiek visokių dalykų dėjosi. Paskubomis krestelėjo sijoną, norėjo susitvarkyti ir palaidinę, bet tada jis pasielgė taip, kaip nebūtų pasielgęs joks kitas vaikinas. Tik Darius. Jis vėl švelniai įspaudė ją į purvą. Apipylė ilgais šlapiais bučiniais. Pradėjo glamonėti – ir iš viršaus, ir iš vidaus, o ji tik aikčiojo.

– Dariau...

– Ššš, – pasakė jis. – Luktelėk.

Ir darbavosi tik rankomis ir burna. Tol, kol išnyko garsai ir šviesos. Kol ji pradėjo virpėti visu kūnu. Kol užliejo laukiniai, anksčiau niekada nepatirti pojūčiai. Dar sykį ir dar. Tada ji suprato praradusi nekaltybę ir niekada jos nebesusigrąžinsianti.

Tą akimirką jokios kaltės nejautė, negalvojo nei apie nuodėmę, nei apie gėdą. Nei apie pasekmes. Šios mintys ją aplankė gerokai vėliau.

KAI NINA išsukusi iš pagrindinės gatvės riedėjo asfaltuotu keliuku tarp ištuštėjusių vasarnamių, Heselio įlanką pamažu gaubė rugpjūčio sutemos. Moksleivių atostogos baigėsi prieš savaitę, tad iš daugumos šeimyninių namelių vasarotojai jau buvo išvykę. Tik šalia kai kurių erdviausių ir gražiausių vasarnamių vis dar stovėjo automobiliai su vokiškais numeriais. Ji pamatė ir keletą vaikų, mušinėjančių prie stulpo virve pririštą kamuoliuką – po kiekvieno smūgio stulpas grėsmingai susvyruodavo. Pievutės plytėjo tuščios, negailestingai išdegintos vėlyvos vasaros saulės. Aną vasarą pernelyg dažnai lijo, o štai šiemet dangus žydras, be debesėlio kone nuo pat gegužės vidurio. Saulė svilino medžių viršūnes, daugiamečių gėlių lysves ir vejas, todėl visa žaluma tai šen, tai ten buvo išmarginta gelsvomis dėmėmis. Nina vėl pasižiūrėjo į laikrodį prietaisų skydelyje: 20.20.

Automobilį ji pasistatė atokiau, prie pašto dėžutės, ir atidžiai apsidairė.

Vasarnamis buvo pats mažiausias gatvėje, nudažytas tradicinėmis – Danijos vėliavos – spalvomis. Raudoni rąstai, balti langai su mažytėmis romantiškomis langinukėmis ir švarutėliais kaip veidrodis stiklais. Namelis stovėjo šiek tiek atokiau nuo kitų, arčiau plytinčių laukų. Nei Karinos, nei kokių nors kitų žmonių Nina nepastebėjo. Automobilį pasistatė ant žvyrkelio, už mėlyno golfuko su žaismingu šūkiu „Viskas išsprendžiama darbu“. Ar jis Karinos? Iš pirmo žvilgsnio nepanašu, kad Karinai patiktų tokia mašina, bet ką gali žinoti?

Nina atidarė automobilio dureles ir nevalingai žvilgtelėjo į berniuką ant užpakalinės sėdynės. Išjungus variklį, vaikas vėl atsibudo – gulėjo ant sėdynės ir apsiblaususiom akutėm spoksojo į ją. Nina pasilenkė ir atsargiai paglostė jam riešą. Kiek per šiltas, bet nekarščiuoja, nustatė iš akies. Neabejojo, kad berniukas atsipeikėjo, nors tylutėliai guli susuptas į storą apklotą.

Jis bandys bėgti, toptelėjo Ninai. Visai kaip tas triušiukas, kurį ji vaikystėje rado sodelyje. Žinoma, taip elgtis neprotinga – aišku kaip dieną. O tąkart ji pasilenkė ir pakėlė lengvutį kaip plunksnelė pūkuotą triušiuką, kuris nei muistėsi, nei bandė priešintis. Ninai pasirodė, kad gyvūnėlis nesipriešina dėl to, kad ji patiko jam, bet kai atsinešė į kambarį, triušiukas pažvelgė į ją tokiu pat atšiauriu žvilgsniu, kokiu dabar žvelgia tas berniukas ant galinės automobilio sėdynės. Gyvūnėlis susigūžė ir tą patį vakarą nugaišo, teko užkasti medinėje dėžutėje.

Ar taip elgsis ir berniukas ant galinės sėdynės?

Nina net nusipurtė – pro pravirus langus į mašiną skverbėsi vakaro vėsa. Čiupusi ant keleivio sėdynės gulėjusį mobilųjį telefoną ir raktus, išlipo iš mašinos. Berniuką reikia pasiimti kartu, nusprendė žvelgdama į sodelio vartus. Jis nemiega. Nors vaikas nenutuokia, kas ji tokia, vis tiek bus geriau keliauti su ja, negu likti vienam užrakintoje mašinoje, patamsyje, ir laukti nežinia ko.

Jai išlipus iš mašinos, berniukas nė nekrustelėjo. Bet kai Nina atidarė užpakalines dureles, jis metėsi tolyn nuo jos taip staigiai, kad net apklotas ant grindų nuslydo.

Nina stabtelėjo.

Ji nenorėjo, kad vaikas jos bijotų. Nereikia, kad jis žiūrėtų į ją kaip į kokią pabaisą, panašią į tą vyrą iš geležinkelio stoties. Bet šią akimirką ji nė neįsivaizdavo, kaip užsitarnauti vaiko pasitikėjimą.

– Ir kas gi tau nutiko? – šnabždėjo ji, lėtai tūpdamasi ir mėgindama pagauti berniuko žvilgsnį. – Iš kur atsiradai, mažuti?

Berniukas neatsiliepė, tik susirietė į kamuoliuką kitame sėdynės gale. Ten, kur nukrito apklotas, ji pastebėjo nedidelę tamsią dėmelę, vaikas atsidavė prakaitu ir šlapimu. Nina pajuto beužplūstantį gailestį, koks ją apimdavo, kai Antonas arba Ida karščiuodami apsivemdavo. Tada ji sugrūsdavo ledukų, dėdavo jiems šaltus kompresus, girdydavo sultimis. Trokšdavo žūtbūt jiems kaip nors pagelbėti. Kai vaikai suserga, gera motina būti nesunku, manė ji. O štai visa kita – išties painu.

Atsargiai ištiesusi ranką, ji paglostė berniukui drėgną kaktą. Kita ranka mostelėjo į namą, paskui delnu palietė jam skruostelį.

– Tau reikia pavalgyti, – pasakė ir pamėgino nusišypsoti. – Paskui – išsimiegoti. O tada pagalvosim, ką daryti toliau.

Berniukas neatsakė, bet ji pajuto, kad jos taktika pasiteisina – vaikas šiek tiek atsipalaidavo ir kiek pasislinko į jos pusę.

– Šaunuolis, – pagyrė ji ir prisiminė prieš keletą metų skaitytą straipsnį apie vaikų gebėjimą išgyventi net atšiauriausiomis sąlygomis. Ten buvo rašoma, kad vaikai – kaip mažytės šilumos ieškančios raketos. Jei mažylis netenka mamos, ieškos tėčio, o jei dingsta tėtis, tada bandys priartėti prie kito artimiausio suaugusiojo, paskui dar prie kito ir taip toliau, kol pagaliau ras žmogų, kuris padės jam išgyventi ir gal net pamils. Ji dabar kaip tik ir yra štai toks suaugęs žmogus.

Kai ji ėmė berniuką rengti, vaikas pats jai padėjo – apsimovė apatines kelnaites, o ji apvilko marškinėlius. Visa kita palauks. Ir su šiais drabužėliais jis jau atrodo kaip bet kuris kitas trejų metukų vaikas. Ji paėmė jį už rankučių ir pastatė ant kojų. Ir vėl tas keistas lengvumas palyginti su Antonu. Tik pamanyk – keli kilogramai, o taip jaučiasi, galvojo Nina. Berniukas nebesileido permetamas per petį. Ji nešė jį glėbyje, prilaikydama klubu. Žvyruotu takeliu patraukė prie verandos.

– Mažuli, – tylutėliai švelniu balsu burkavo Nina. – Tau nebėra ko bijoti.

Berniukas sunkiai šnopavo, jo šiltas kvėpavimas atsidavė vėmalais ir baime.

Verandoje kažkas buvo rūpestingai išrikiavęs eilę didelių vazonų su prieskoninėmis žolėmis ir našlaitėmis – jos spindėjo skirtingais tamsiai žalsvais atspalviais. Prie durų riogsojo ryškiai geltoni guminiai batai ir atidarytas narvelis, kokiame paprastai vežiojami šuniukai ir katės. Nina prisiminė, kad per Kalėdų vakarienę Karina kalbėjo apie katiną. Ponulis Murklys, taip jį vadino. Beviltiškai ieškojusi vyro, troškusi vaikų ir visų tokiu būdu gaunamų priedų, netekusi kantrybės ji galiausiai nusprendė įsigyti vyriškos giminės gyvūną.

Bet dabar nei katino, nei Karinos niekur nebuvo matyti.

Nina kilstelėjo laisvąją ranką ir pabeldė į duris. Nustebo, kad bilstelėjus jos prasivėrė. Grandinėlė tabalavo atkabinta. Nina žengė į nedidelį tamsoką koridoriuką, atsiduodantį citrusiniais vaisiais ir actu. Prie atidarų virtuvės durų tvarkingai rikiavosi Karinos batai ir bateliai.

Aplinkui viešpatavo tyla.

– Karina.

Nina žengė dar žingsnį ir pajuto užlipusi ant kažko minkšto, tas kažkas net trakštelėjo. Išsigandusi aiktelėjo ir nevalingai paspyrė tą daiktą į šoną, kad galėtų tvirtai pastatyti koją ir nepargriūtų.

– Karina!

Šūktelėjo dar sykį, bet atsakymo nesulaukė. Žengusi dar žingsnį atsirėmė į durų staktą ir laisva ranka ėmė graibyti šviesos jungiklio. Šiam tyliai spragtelėjus, įsižiebė lemputė. Ant grindų gulėjo prakąstas sumuštinis maišelyje, ant kurio buvo matyti prekybos centro „Kwickly“ etiketė.

Nina pajuto viduje staiga kylančią šalčio bangą. Galbūt ponulis Murklys buvo užšokęs and virtuvės stalo ir nusitempė sumuštinį į koridorių, tačiau namai vis tiek pernelyg tylūs turint galvoje, kaip Karina raudojo į ragelį, kai jiedvi kalbėjosi prieš pusantros valandos.

Atsargiai pastačiusi berniuką ant grindų, Nina kelias akimirkas pastovėjo koridoriuje prie pat durų į kambarį svarstydama, ką daryti.

– Pabūk čia, – galiausiai sušnibždėjo vaikui ir parodė į grindis. – Niekur neik.

Berniukas neatsakė, tik užvertęs galvą rimtas žvelgė į ją. Kai Nina ranka persibraukė per prakaitu permirkusią kaktą, jo veidelyje šmėstelėjo baimė. Vaikas baisiausiai persigandęs, ir nuo to tikrai ne lengviau. Ji nusprendė veikti žaibiškai.

– Karina!

Nina įsiveržė į kambarį. Karina buvo uždegusi nedidukę žalsvą lempelę virš sofos. Kampe be garso veikė televizorius. Rodė TV2 naujienas. Nina atpažino raudonas studijos dekoracijas ir išbalusius komentatorius su kaklaraiščiais.

Dideliais žingsniais nužirgliojo per kambarį prie lango, pro kurį buvo matyti sodelis už namo. Irgi jokio žmogaus. Tik aukštos eglės ir nykoka pievutė, prižėlusi samanų ir nuklota kankorėžiais. Nina atsiduso, iš kišenės išsitraukė mobilųjį, spustelėjo mygtuką ir ėmė laukti signalo. Tuoj pat pasigirdo melodija, imituojanti namų telefono skambutį. Karinos mobilusis kažkur čia, namuose. Nina paskubom apsidairė. Garsas sklinda iš kambario, kuris turėtų būti miegamasis, bet kažkaip keistai prislopęs, lyg kas būtų įmetęs telefoną į kibirą su vandeniu. Ji pašnairavo į koridoriuką, kur prie pravirų durų tebestovėjo išsigandęs vaikas. Jis iš tiesų jai pakluso.

Tada vėl pažvelgė į savo telefoną. Laikrodis rodė 20.28, taigi laikas bėga nei per greitai, nei per lėtai. Ji nieko nepražiopsojo. Šviesiai mėlynas ekranas blyksėjo raminamai, tad įsikišo telefoną į švarko kišenę ir stumtelėjo miegamojo duris.

Karina gulėjo ant lovos susirietusi į kamuoliuką, galvą prispaudusi prie kelių, lyg atlikdama kokį sudėtingą jogos pratimą. Ninai prireikė vos akimirkos, kad suvoktų tai, ką užfiksavo jos akių tinklainė. Kambary buvo dar kažkas.

Mirtis.

Negyvėliai – kažkokie ypatingi. Smulkmenos, kurios atskirai paėmus atrodytų visai bereikšmės, visos kartu sudaro paveikslą, kuris Ninos dar niekada nėra apgavęs. Šiek tiek atgal atmestas riešas. Kažkaip keistai pasukta koja. Pernelyg sunki galva ant čiužinio.

Nina pajuto pirminį, visuomet ją apimantį instinktą bėgti, bet vis dėlto prisivertė žingtelėti arčiau. Lavina naujų smulkmenėlių. Šviesūs Karinos plaukai išsidraikę aplinkui kaip banguojanti kviečių geltonumo aura, kurią vietomis margino tamsiai rudos dėmelės. Paklodė po ja buvo permirkusi krauju, o kai Nina atsargiai atvertė kūną ant nugaros, prasivėrė lavono burna, iš jos plūstelėjo kraujas ir sumišęs su vėmalais nutekėjo per smakrą ir kaklo raukšleles. Nina pastebėjo, kad Karinai trūksta poros priekinių dantų, ant kaklo ir pasmakrėj matėsi rausvai melsvos dėmės. Kraujas sunkėsi iš smilkinio. Pirštais palietus Karinos kaukolę, ji pasirodė kažkokia minkšta ir nestangri. Mirtis užklupo ne akimirksniu, mąstė Nina. Karina šitaip susirietė pati, kaip koks sužeistas gyvūnas, pasitraukęs nuo bandos numirti.

Ir dar ta jūra kraujo.

Nina bandė tvirtinti sau, kad pamačius kraują jos nepykina. Šitaip norėjo nusiraminti. Dėl kraujo iš tikrųjų jokių sunkumų nekildavo. Medicinos seserų mokykloje ji buvo viena iš geriausių, kai kalba eidavo apie žmogaus kūno skysčius. (Po tos dienos prieš 23 metus kraujo ji nebebijojo. Ar bent jau netrukus po to. Tada apsisprendė: dėl kraujo – jokių problemų.)

Nina atsitraukė nuo lovos ir vos spėjo nusisukti, kai ją vis dėlto supykino – trumpai, skausmingai sužiaukčiojo. Nuo ryto nebuvo nieko valgiusi, todėl ant neseniai išplautų medinių grindų teišbėgo šiek tiek tamsiai gelsvos tulžies.

Tada pasigirdo klyksmas. Šaižus, širdį draskantis – lyg zuikio, kurį užpuolė lapė.

SIGITA SĖDĖJO ant akmeninių laiptų prie upės ir laukė, kol atlėgs galvos skausmas ir praeis šleikštulys, kad vėl įstengtų atsistoti ir eiti. Sveikąja ranka laikė suspaudusi mobilųjį telefoną. Juk tuoj suskambės. Suskambės ir jai bus pranešta, kad Mikas atsirado. Ar bent kad jis nepriklauso tai „kitai kategorijai“, kaip pavadino Gužas. Tai, kuriai priskirtieji nebeatsiranda.

Ne. Apie tai negalvoti. Negalvoti apie tai, ką svetimi žmonės gali išdarinėti su gležnu vaiko kūneliu. Varyti tokias mintis šalin. Atrodė, kad jei apie tai galvos, šitaip ir atsitiks. Ir tai ją visai sugniuždys, pražudys, išplėš širdį, ji nieko nebegalės padaryti ir galiausiai palūš. Įsikabino į telefoną taip, kaip už šiaudo griebia skęstantysis.

Mobilusis tylėjo. Galiausiai ji pati surinko numerį. Mažeikienės.

– Ponia Mažeikiene. Tas vyras, kuris pasiėmė Miką, kaip jis atrodė?

Senutės sumišimą galima buvo išgirsti net telefonu.

– Kaip atrodė? Taigi tėvas pasiėmė.

– Ne, ponia Mažeikiene. Ne tėvas. Darius vis dar Vokietijoje.

Stojo tyla.

– Ponia Mažeikiene!

– Aš ir pamaniau, kad jis priaugo kilogramų. Kažkoks stambesnis, negu prisimenu iš anksčiau.

– Kokio stambumo?

– Nežinau... Ir aukštesnis, ir platesnių pečių, kai geriau pagalvoju. Ir plaukus nusiskutęs beveik plikai. Na, bet šiais laikais tai madinga.

– Kodėl pamanėte, kad ten Miko tėvas?

– Mašina panaši. Be to, kas dar imtų vaiką?

Sigita įsikando į lūpą, kad netyčia neleptelėtų ko nors įžeidaus. Juk kaimynė – senutė, įtikinėjo save. Juk ne specialiai melavo. Tačiau giliai širdyje suvokė, kad nebegalės atleisti Mažeikienei už tai, jog dėl jos veltui praėjo beveik dvi paros.

– Kaip atrodė mašina? – pasiteiravo šiaip taip susitvardžiusi.

– Tokia pilka, – neaiškiai sumurmėjo Mažeikienė.

– Kokios markės? – kamantinėjo Sigita, nors ir žinojo, kad klausimas beprasmis.

– Kad aš, vaikeli, nelabai gaudausi, – bejėgiškai tarstelėjo Mažeikienė. – Na, tokia... paprasta. Panaši į jo. Na, į Miko tėvo.

Kai Sigita paskutinį kartą matė Darių, jis vairavo tamsiai pilką Grand Vitar. Vadinasi, greičiausiai atvažiuota kažkokiu visureigiu arba universalu. O gal furgonu? Jeigu Mažeikienė neskiria lieknos Dariaus figūros nuo įmitusio skustagalvio, tai kur tau atskirs keturių varomųjų ratų visureigį nuo Peugeot Partner, mąstė nusiminusi. Ne ką iš jos tepeši.

– Ant stogo buvo bagažinė, – staiga pasakė Mažeikienė. – Tą tikrai prisimenu!

Vyriausias Dobrovolskio sūnus Pavelas kartais atvažiuodavo sidabro spalvos Porsche Cayenne. Į Grand Vitar tas automobilis buvo panašus tiek, kiek ponis į žirgą, be to, bagažinės ant stogo tikrai nebuvo. Bet Algirdui ji vis dėlto paskambino.

– Sveika, – tarė jis. – Ar jau geriau jautiesi?

– Kaip sekėsi su Dobrovolskiu? – užuot atsakiusi pasiteiravo Sigita.

– Pusėtinai. Jam nepatinka, kad nėra tavęs.

– Bet juk... problemų dėl to nekilo?

– Sigita, kur lenki?

Ji nežinojo, ar gali būti su juo atvira. Apie savo asmeninį gyvenimą Algirdui nėra pasakojusi, tad nejauku atsiskleisti ir dabar. O kas, jei... jei Miko dingimas kokiu nors neįtikėtinu būdu susijęs su jos darbu?

– Dingo Mikas.

Kad ji turi sūnų, Algirdas žinojo. Ji buvo atsivedusi berniuką į darbuotojų vaikų eglutę per Kalėdas.

– Mikas? Tavo berniukas?

– Taip. Kažkas išsivežė.

Stojo nejauki tyla. Ji jautė, kad Algirdas bando suprasti, kuo čia dėtas jis. Suvokti, ar tai galėtų sugadinti jo popierius. Algirdas iš esmės buvo malonus darbdavys – draugiškas, neformalus, nė iš tolo nepanašus į tironą. Bet kartais jai atrodydavo, kad su savo darbuotojais jis elgiasi taip kaip ji su kompiuteriais: jie privalo veikti, o kas dedasi jų viduje, jam nė motais.

Aš jau nebeveikiu, mąstė ji. O jis neįsivaizduoja, kam skambinti, kad mane pataisytų.

– Ar... tai kaip nors susiję su tavo smegenų sutrenkimu? – galiausiai pasiteiravo jis.

– Visko gali būti. Aš pati nepamenu, kaip tai įvyko. Maniau, jį paėmė Darius, bet paaiškėjo, kad ne.

– O kodėl klausi apie Dobrovolskį?

– Pavelas Dobrovolskis važinėja sidabraspalviu Cayenne. O Miką išvežė pilku ar sidabriniu visureigiu. – Ji žinojo, kad truputį iškraipo faktus, kad kiek sutirštino savo įtarimus. Bet jei tai būtų Dobrovolskio darbas, tuomet Mikas nepriklausytų tai „kitai kategorijai“. Jei čia nagus prikišo Dobrovolskis, būtų galima išsiaiškinti, ko jis nori mainais už Miką.

– Sigita, atleisk man, bet tu mąstai neprotingai. Na, pati pagalvok, kam, dėl Dievo, Dobrovolskiui grobti tavo sūnų? Be to, man atrodo, kad Pavelas Cayenne jau pardavė. Vis kalbėdavo, jog Vilniuje nėra kur tokio monstro pastatyti. Ar buvai policijoje?

– Taip.

– Tai jie ir suras.

– Bet juk jie dykaduoniauja! Sėdi kažkoks nupiepėlis ir nieko daugiau neveikia, tik spragsi turšinuku!

– Tušinuku?

– Pažadėjo paskelbti Miko paiešką, bet bijau, nieko doro iš to neišeis. Jų niekada neranda – tų, kuriuos pagrobia ne giminaičiai. – Ji suprato, kad šneka padrikai. Šitaip elgtis nevalia, nes Algirdas pabūgs ir nenorės su ja daugiau turėti reikalų. Pabandė prisiversti kvėpuoti ramiau ir rinktis tinkamesnius žodžius. – Algirdai, pasakyk man, ar darai ką nors tokio, kas nepatinka Dobrovolskiui? Gal kokie mokėjimai netikslūs, ar panašiai?

– Pati puikiai žinai, po paraliais. Juk tik tavo autistinė smegeninė sugeba prisiminti visus skaičius! Aš moku tiek, kiek paskaičiuoji tu.

Įprastomis aplinkybėmis ji prisimintų. Žinotų, jei trūktų bent vieno vienintelio lito.

– Be to... klausantis tavęs susidaro įspūdis, kad jis koks banditas. O juk taip nėra.

– Bet jis sukasi tokiuose sluoksniuose, – neatlyžo ji. Upe praplaukė juodas šiukšlių maišas. Sigitai dingtelėjo siaubinga mintis, kad į jį tilptų vaiko kūnelis.

– Sigita, po šimts. Man tikrai apmaudu, kad dingo tavo sūnelis, bet Dobrovolskis tikrai su tuo nesusijęs. Dėl Dievo meilės, nepainiok jo į tai.

Ji neatsisveikino. Vos spėjo išjungti mobilųjį, kai vėl sutąsė spazmai ir ant sijono bei plikų kojų išvėmė apelsinų sultis, sumišusias su tulžimi.

NINA ŽAIBIŠKAI atsisuko ir pastebėjo berniuko šešėlį, dingstantį už durų. Išgirdo basų kojyčių trepsėjimą – vaikas skuodė per kambarį prie laukujų durų. Nors ją mušė karštis ir baisiai drebėjo kojos, vis dėlto sugebėjo judėti.

Akimirksniu atsidūrė prie durų, įsitvėrė staktos, kad nepargriūtų, ir tuo metu pro virtuvės langą pamatė lauke šmėkštelint baltapūkę berniuko galvelę. Jis skuodė kiek įkerta. Nina paknopstom puolė per kambarį į koridorių, paskui į verandą. Į veidą padvelkė drėgna vakaro vėsa, kaklas ir skruostai pulsavo karščiu. Aplink egles, juoduojančias už namo, vyniojosi rūko šydas – kaip pasakoje, bet berniuko niekur nesimatė. Tačiau ji aiškiai girdėjo, kaip jam po kojomis traška sausos šakelės. Nina tekina pasileido ten, iš kur sklido garsas.

Sausi eglišakiai braižė jai veidą. Po žemomis šakomis žolė buvo pageltusi ir šiurkšti, sulig kiekvienu žingsniu išdavikiškai šiugždėjo, tačiau dabar ji matė baltą berniuko galvą šmėkščiojant tarp medžių vis tirštėjančioje tamsoje. Atstumas iki vaiko nors lėtai, bet po truputį mažėjo.

Skuosdama Nina šoko per nugriuvusio medžio kamieną ir pajuto bjaurų dilgtelėjimą dešinėje kulkšnyje. Vis dėlto pavyko sučiupti berniuką už peties. Ji kiek pasuko vaiką, bet jis išsprūdo ir nubėgo. Antrą sykį jai pavyko sugriebti jį už rankos ir sulaikyti.

Suklupdama ant žolės, tylėdama trūktelėjo mažylį prie savęs ir abiem rankom tvirtai apkabino. Jo marškinėliai buvo pakilę aukštyn, ir ji jautė po šonkauliais besidaužančią širdelę. Jis sunkiai šnopavo jai į kaklą.

Ir tada ji išgirdo garsą.

Tas garsas galėjo būti visai bereikšmis. Šiaip trakštelėjimas – lyg kažkas atsargiai uždarytų duris. Trakštelėti galėjo bet kuriame iš nedidukų vasarnamių kitapus eglių, pagalvojo Nina, drauge su berniuku lėtai atbula lįsdama po sunkiomis, tamsiomis eglių šakomis. Vasarnamių iš čia nebebuvo matyti, užtai ji puikiai matė savo raudoną fiatuką, pastatytą šiek tiek tolėliau, ant vingiuoto keliuko.

Ir vėl trakštelėjo, tik šįsyk jai pasirodė, kad girdi žingsnius. Žingsnius ir šiurenimą, tarytum kas eitų per aukštą pageltusią žolę. Nina tuoj prisiminė vyrą iš stoties. Siauros mėlynos akys, kietai suspausti žandikauliai, ritmingi spyriai į bagažo spintelę stoties rūsyje.

Ar gali būti, kad jis surado Kariną ir išliejo ant jos savo įsiūtį?

Nina pažvelgė į laikrodį.

20.36.

Jos rankinis laikrodukas paprastai 29 sekundėmis atsilikdavo nuo mobiliojo telefono laikrodžio, rodančio tikslų laiką. Nė pati nežinodama kodėl, rankinio laikrodžio taip ir nenusistatė tiksliai. Galbūt tas netikslumas jai patiko dėl to, kad mėgo mintyse skaičiuoti, kiek iš tikrųjų yra valandų, minučių ir sekundžių.

Nina giliai įkvėpė ir prisispaudė berniuką prie krūtinės. Jo šiltas kūnelis silpnai virpėjo priešindamasis, bet vaikas tūnojo tylut tylutėlis.

Gal paskambinti į policiją?

Nina pagraibė dešinėje kelnių kišenėje ieškodama telefono, tuo pat metu atidžiai klausydamasi prietemoje. Paskui įkišo ranką į kairę kišenę. Nėra. Pametė. O kur ir kada, nė nenutuokė.

Į galvą vėl plūstelėjo adrenalinas. Telefonas buvo vienintelis jos ryšys su tikruoju pasauliu. Su Mortenu, kolegomis, o dabar ir su policija. Ir štai liko tik jiedu su berniuku.

Staiga vėl išgirdo užtrenkiamų durų pokštelėjimą.

Širdis po prakaituotais marškinėliais stipriai dunkstelėjo ir ėmė plakti kaip pašėlusi. Jai pavyko atsistoti nepaleidžiant berniuko iš glėbio.

Tada, laikydama vaiką ant rankų, pasileido bėgti.

Įsitempęs berniuko kūnelis buvo sunkus. Ir jos pačios kojos atrodė sunkios. Senstu, dingtelėjo jai kvaila mintis. Pasenau ir nebepabėgu su vaiku glėby.

Po minutėlės ji jau buvo prie fiato. Atplėšė vairuotojo dureles. Pro berželius ir krūmynus, kuriais buvo apsodintas ilgokas vingiuotas keliukas iki namo, buvo matyti vasarnamis. Aplink buvo ramu, ir ji akimirką sudvejojo. Gal tie žingsniai jai tik pasivaideno? Gal žolę šiureno vėjas arba ponulis Murklys? Gal grįžti ir paieškoti telefono? Ar išdrįstų? Ji pajuto instinktyvų norą budėti prie tylaus negyvo kūno, gulinčio namelyje, pasilikti, apsaugoti nuo...

Nuo ko? Per vėlu. Karinai jau nebepagelbėsi. Dabar reikia galvoti apie save ir berniuką, kurį tebelaikė ant rankų. Dvejodama žiūrėjo į perdžiūvusius lapus. Staiga suakmenėjo. Virtuvėje įsižiebė šviesa, ji matė kambaryje judantį tamsų siluetą. Šešėlis lange padidėjo ir pasilenkė tiek, kad akimirksnį šmėkštelėjo blyškus veido apskritimas, paskui vėl pranyko.

Nina numetė vaiką ant priekinės sėdynės, po sekundės įkišo raktą į spynelę, užvedė variklį ir lyg pakvaišusi pavarė mašiną atbulą. Girdėjo, kaip žolės braukia per automobilio šonus, pajuto užvažiavusi at kažkokio kelmelio ar storesnės šakos, ta perbraukė per mašinos dugną. Kiti vasarnamiai dūlavo pilkais tamsiais langais, automobilių aikštelės šalia irgi buvo tuščios. Iš ten pagalbos nelauk. Į mašinos dugną bilsnojo žvyrkelio akmenukai, bet ji ir toliau lėkė atbula, didžiuliu greičiu, ir tik vėliau pastebėjo, kad pamiršo įjungti žibintus.

O berniukas ėmė taip klykti, lyg jį kas būtų norėjęs užmušti.

Nina giliai įkvėpė, sumažino greitį, įjungė žibintus. Pažvelgė į berniuką. Vaikas tūnojo susigūžęs ant grindų šalia sėdynės, užsidengęs galvą rankutėmis. Dabar jis nebe šaukė, o kūkčiojo. Tarp tos verksmų ir garsų maišalynės Nina pirmą kartą išgirdo žodžius:

– Mama. Noriu pas mamą!

Viešpatie švenčiausias, pagalvojo. Jis turi mamą.

JANAS NUTARĖ pernakvoti bendrovės bute Lašišų gatvėje. Puikiai suvokė taip darąs tik todėl, kad nereikėtų susitikti su Ane. Savo ypatinguoju vidiniu radaru Anė, aišku, užfiksavo, jog reikalai klostosi ne taip, kaip jis planavo. Kad ji nesuuostų, jog popieriai visai prasti, kol kas reikia laikytis kuo atokiau. Be to, prieš viską išklojant Anei, pirmiausia būtina išsiaiškinti su Karina.

Prekybos centre nusipirkęs gatavo maisto, įmetė pakelį į mikrobangų krosnelę, stovinčią virtuvėlėje. Vis galvojo apie Karinos išdavystę – net burnoj kartu darėsi. Ir kaip jis galėjo šitaip suklysti? Pasirodo, ji toli gražu ne tokia patikima ir kur kas klastingesnė negu dedasi. Jos bute, įrengtame virš jų garažo, jis teaptiko du dalykus: tuščią portfelį ir raštelį su dviem žodžiais: „AŠ PASITRAUKIU.“

Tai štai koks jos dėkingumas. Paprastai jis puikiai jausdavo, kuo gali pasitikėti, o nuo ko reikia laikytis atokiau. Karina juk žinojo, kas pastatyta ant kortos. Vis dėlto Janas negalėjo atsikratyti minties, kad gal visa tai – tiesiog nesusipratimas. Tereikia jiedviem šnektelėti, ir viskas susidėlios į vietas. Bet lietuvis vis neskambina – vadinasi, jos dar nesurado. Net silpna darėsi pagalvojus, kaip tai pavojinga jam, net ir jo gyvybei. Laikas bėga, ir šansų, kad gyvenimas grįš į įprastas vėžes, lieka vis mažiau.

Jis išsivirė kavos ir pabandė žiūrėti naujienas, bet negalėjo nusėdėti vietoje. Gal nueiti pabėgioti į Karaliaus sodą? Bet neturi sportinės aprangos. Nors „Magasin“ už kampo, dar vienos kelionės į parduotuvę nebeištvertų. Jau pirko naujus marškinius ir keletą apatinių drabužių. Taip nutikdavo dažnai, kai užtrukęs darbe nakvodavo šiame bute miesto centre, nes į namus prie Jamerlando įlankos būdavo per vėlu važiuoti.

Palyginti su erdviu namu, šiame bute buvo ankšta kaip karste, bet čia jam kažkodėl patiko. Viskuo rūpinosi jo padėjėja Marianė, kuri ir pasistengė, kad būtų jauku. Toks prabangus studento būstas. Seni krėslai, aptraukti šviesia medžiaga. Senovinės lempos, kurias ji partempė iš blusų turgaus. Septynių rūšių lėkštės, net puodelių nebuvo dviejų vienodų. Marianei tokie dalykai buvo prie širdies. „Butas turi turėti charakterį, – tvirtindavo ji. – O jei ne, tavo žmonėms tiks ir viešbutis.“ Gal šis butas jam šiek tiek priminė butuką Bergene, kurį nuomojosi kartu su studijų draugu Kristijanu, kuomet pasaulis dar tik vėrėsi, o jie svajodavo vieną dieną išgarsėti ir iš kompiuterinių technologijų susikrauti milijonus. Kažin ką Kristijanas veikia dabar? Kol kas išsipildė, regis, tik Jano svajonė.

Sumauta diena. Jis pasirąžė ir pajuto dilgtelint virš klubo po operacijos likusį randą. Nevalingai ėmė kasytis. Kokį velnią tas lietuvis veikia? – pagalvojo. – O Karina ką sau mano?

Staiga sučirškė durų skambutis. Janas pastūmė kavos puodelį ir nuėjęs spustelėjo telefonspynės mygtuką.

– Kas ten?

– Inger.

Kokį ketvirtadalį sekundės Janas svarstė, kol susiprotėjo, kas ta Inger.

– Uošvė, – ištarė ir pamėgino kuo labiau sušvelninti balsą. – Užeik, užeik.

Ji buvo liekna ir šviesiaplaukė – lygiai kaip Anė. Vilkėjo viena iš tų spalvingųjų savo afrikietiškų suknelių, o nuogas įdegusias rankas puošė keturios ar penkios raižyto dramblio kaulo apyrankės. Inger jos labai tiko.

– Anė sakė, tu čia, – prabilo ji. – Pamaniau, pasinaudosiu proga.

– Tai bent maloni staigmena, – ištarė Janas. – Gal kavos?

– Ačiū, ne. Tenorėjau su tavimi šnektelti.

– Ir apie ką gi? – pasiteiravo jis ir pamėgino valiūkiškai pajuokauti. – Ar prisidirbau?

Jo pašmaikštavimas jai nepadarė įspūdžio.

– Anei sunku, – pareiškė Inger.

– Ar ji pati taip sakė?

– Žinoma, ne. Juk pažįsti Anę. Apie tokius dalykus ji nekalba. Bet atrodo kaip nesava, todėl tavęs ir klausiu. Ar tai dėl Aleksandro?

Jis išsigando.

– Ne, ne, – paprieštaravo. – Jam dabar kur kas geriau.

Ji pažvelgė jam tiesiai į akis. Jos akys buvo ne tokios mėlynos, kaip Anės, veikiau pilkos.

– Tai kas tada? – paklausė. – Ar judu turite bėdų?

Jo šypsena išėjo dirbtinė, sukaustyta, ir jis puikiai suprato, kad ji tai pastebėjo. Kodėl jam niekaip nepavyksta elgtis tinkamai? Jis dievino Inger. Ji nuostabi moteris – moteriška ir tuo pat metu stipri, puiki gyvenimo palydovė tokiam kaip Kelis. Jis taip norėjo, kad ji pamėgtų ir jį.

– Anės aš niekada neįskaudinčiau, – pasakė.

Ji suraukė antakius.

– Žinoma, – atsiliepė. – Tuo ir neabejoju. Bet klausiu ne apie tai.

Jis ir vėl nepataikė. Kartais atrodydavo, kad jo ausyje sėdi kažkoks žmogeliukas, kuris kaskart, kai tik jis lepteli ką nors ne taip, spusteli skambutį – panašiai kaip per televizijos žaidimus.

– Tada nelabai suprantu, apie ką klausi. Mudu su Ane puikiai sutariame.

Ji atsiduso. Papurtė galvą.

– Žinai, man taip neatrodo. – Ji atsistojo ir užsiklabino ant nuogo peties odinę rankinę su pagražinimais.

– Jau eisi? – pasiteiravo jis.

– Tai kad nebelabai yra dėl ko pasilikti, – atšovė ji.

Regis, jis ir vėl neišlaikė kažkokio nesuprantamo egzamino.

– Ar apie tai kalbėjaisi su Keliu? – išsprūdo jam.

Ir vėl tas įdėmus pilkų akių žvilgsnis. Ji dar sykį papurtė galvą, bet jis taip ir nesuprato, ar tai reiškia „ne“. O jeigu ji aptarė tai su Keliu? Sėdėdami sodelyje po medžiais savo Torbeko viloje, jiedu pavakary gurkšnojo gardų vyną užsikąsdami sūriu ir svarstė, ar Jano su Ane santuoka pagaliau susigulėjo... Vien nuo tos minties jam darėsi silpna.

– Lik sveikas, – pasakė ji. – Tikiuosi, išsiaiškinsite. – Ji uždėjo ranką jam ant peties ir tą akimirką jos akyse šmėstelėjo lyg ir užuojauta. Bent taip jam pasirodė.

Stovėdamas prie lango jis stebėjo, kaip ji tolsta gatve. Iš nugaros atrodė it jaunutė mergina – žingsniai grakštūs ir energingi. Sykį ji pusiau juokais jam pasakojo, kad vaikystėje trejus metus lankė baleto pamokas, kol jos neišmetė. Ir dabar ji kažkur šoko, bet jis taip iki galo ir nesuprato kur.

Staiga pastebėjo, kad dreba visu kūnu. Baik, paliepė sau. Netrukus paskambins lietuvis ir praneš, kad surado Kariną. Viskas susitvarkys. Viskas bus gerai.

Prieš pat dvyliktą suskambėjo telefonas, bet ne Nokia. Į privatų telefoną skambino Anė.

– Atvyko policija, – ištarė ji. Jis girdėjo, kaip trūkčioja jos balsas. – Sako, Karina negyva.

DOBROVOLSKIŲ GIMINĖ – rusai, bet ne sovietinių laikų. Ši giminė Vilniuje įsikūrė prieš daugiau nei šimtą metų, o senis Dobrovolskis – dabartinis patriarchas – tebegyveno elegantiškame mediniame name už Dievo Motinos Apreiškimo cerkvės. Sigita ten lankėsi vienintelį kartą, drauge su Algirdu, – tąsyk jie sėdėjo verandoje ir gėrė rusišką juodąją arbatą iš aukštų stiklinių, taip išdabintų auksiniais ornamentais, kad beveik nebuvo matyti, kas stiklinėje.

Sigita neryžtingai mindžikavo prie sodo vartų. Dabar, jau čia atėjusi, nelabai įsivaizdavo, kad Mikas galėtų būti tame gražiame šviesiai žaliai nudažytame mediniame name. Be to, prie įėjimo nestovėjo joks sidabrinis Cayenne.

Jeigu Dobrovolskis prie to prikišęs nagus, vaiką laiko tikrai ne čia. Tikrai ne savo vaikystės name, taip arti cerkvės, kad virš medžių matyti nublizginti jos kupolai. Dauguma kitų žmonių vos užsikalę pinigo puolė statytis naujas pilaites, o štai Dobrovolskis liko gyventi čia. Visi iki vieno borteliai, visi ornamentai pastogėje bei aplink langų rėmus net spindi šviežiai nudažyti; prie įėjimo tebestovi senas šulinys, bet jis dabar – tik puošmena. Sigita žinojo, kad name įrengti trys naujutėlaičiai vonios kambariai – tuo pasirūpino „Janus Construction“. Toks buvo susitarimas su seniu.

Ji taip ilgai stovėjo prie vartų, kad kažkas iš namo ją pastebėjo. Sujudėjo balta lango užuolaida, ir netrukus į lauką išbėgo tamsiaplaukė mergina.

– Ponia Dobrovolskaja klausia, kuo galėtume padėti, – pasakė lietuviškai, bet su ryškiu rusišku akcentu. Ji buvo trumpai kirptų tamsių plaukų, vilkėjo baltus marškinėlius ir Calvin Klein džinsus. Sigitai dingtelėjo, kad mergina turbūt kokia jų giminaitė rusė arba vaikų auklė. O gal ir viena, ir kita.

Sigita krenkštelėjo.

– Atleiskite, jei nuskambės keistai, bet gal žinote, ar Pavelas Dobrovolskis vis dar vairuoja sidabro spalvos Porsche Cayenne?

– Ar nutiko kas? – Mergina žvelgė į sugipsuotą Sigitos ranką. – Avarija? Ar jis nesusižeidė?

– Ne, tikrai nieko nenutiko. Na... ne avarija. Nukritau nuo laiptų.

– Susilaužėt?

– Taip.

– Užjaučiu. Tikiuosi, greit sugis. – Ji kreivai šyptelėjo. – Atleiskite. Aš dar nepramokau lietuviškai. Aš Ana, Pavelo sužadėtinė. O jūs iš kur jį pažįstate?

– Pažįstu ne aš, o mano viršininkas. Algirdas Janusevičius. Kartais jie turi bendrų reikalų. Aš Sigita.

Jos padavė viena kitai ranką.

– Kaip su Porsche? – paklausė Sigita. – Ar jis vis dar juo važinėja?

Ana nusišypsojo.

– Bando parduoti. Vadina ją sumauta išviete. Tik kad niekas neperka. Jei domitės, automobilis stovi „SuperAuto“ salone Pušų gatvėje. Netoli, vos už dviejų gatvių nuo čia.

Cayenne stovėjo garbingiausioje „SuperAuto“ salono vitrinos vietoje, už grotų ir neperšaunamo stiklo, be numerių. Pažvelgusi į kainą Sigita suskaičiavo, kad, norėdama tapti laimingąja mašinos savininke, turėtų paklotų šešerių metų algą. Algirdas teisus, nusiminusi pagalvojo. Tikrai jokių ženklų, kad Dobrovolskis būtų galėjęs pagrobti Miką ar yra kaip nors kitaip susijęs su vaiko dingimu.

Išsprūdus iš rankų tam paskutiniam šiaudui ji suvokė, kaip tvirtai buvo jo įsikabinusi. Kaip būtų buvę gerai, jei nagus būtų prikišęs Dobrovolskis. Juk jis – pažįstamas. Žmogus su veidu, žmogus, kurio adresą ji žino. Iš Dobrovolskio Miką ji atgautų.

Bet Dobrovolskis čia niekuo dėtas.

Statydama kojas lyg koks automatas, Sigita nevalingai patraukė prie artimiausios troleibusų stotelės. Iš teisybės eiti į stotelę neketino, kėblino veikiau iš įpročio. Kadaise ji gyveno šiame kvartale – nuomojosi du kambariukus vieno namo palėpėje. Kieme irgi stovėjo šulinys, bet iškastas ne dėl grožio. Trejetą metų ji laipiojo aukštyn žemyn siaurais išoriniais laiptais, tempdama du dešimties litrų plastikinius kibirus vandens. Vienas kibiras – senajai Jovaišienei, kuriai namas ir priklausė, o kitas – sau pačiai. Jei norėdavo nusiprausti po dušu, reikėdavo eiti į pirtelę už kelių gatvių arba griebtis stebuklingosios priemonės Nuvola. Apsipurški ja plaukus, gerai iššukuoji, ir plaukai kaip ką tik išplauti. Bent jau teoriškai. Kartą per savaitę ponia Jovaišienė jai paskolindavo pusautomatę skalbimo mašiną su ranka sukamu gręžimo voleliu. Bet dažniausiai drabužius skalbdavo dubenyje – taip, kaip buvo įpratusi gyvendama pas tėvus.

Jovaišienės turbūt seniai nebėra gyvos. Jau tada jai buvo per devyniasdešimt. Sigita tyčia nepasuko Vykinto gatve, kur stovėjo namas, nors taip būtų buvę arčiau. Nenorėjo matyti to namo. Nenorėjo grįžti į senus laikus. Dabar svarbiausias Mikas, kartojo sau.

Butas atrodė nepasikeitęs. Baltas. Naujas. Tuščias. Ji užtraukė žaliuzes, kad nespigintų popietės saulė, ir su visais drabužiais dribo ant lovos. Po kelių sekundžių jau kietai miegojo.

Tais metais, kai Sigita pastojo, į Tauragę atėjo ankstyva žiema. Pirmasis sniegas iškrito jau spalio pabaigoje. Išsikrausčius Bronislavui Tomkui, namo komendantu tapo jos tėvas. O tai reiškė, kad Sigita turi padėti mamai nukasti kieme sniegą. Paskui eidavo į pamokas, mama – į darbą pašte. Tėvui buvo „prastai su nugara“. Bet jis vis tiek troško komendanto posto. Noriai „deleguodavo funkcijas“ kitiems, bet ateidavo moraliai palaikyti savo „pulko“.

– Čia slaptas rusų ginklas, – sakydavo rodydamas į pusnis. – Atsiųstos tiesiai iš Sibiro. Tik nieko jie nepeš. Kol turim tokių tvirtų moterų kaip jūs, jie mūsų neparklupdys!

Kai tik pamatydavo šaligatviu einantį žmogų, juokaudavo, esą sniegą valančios Sigita su mama – nenuilstančios kovotojos už laisvę. Sigitą tai glumindavo.

Spustelėjus šaltukui, Sigita bent jau galėdavo labiau apsimuturiuoti, kad kuo mažiau kristų į akis. Tuo metu vis dažniau praleisdavo fizinio lavinimo pamokas, nors puikiai suprato, kad anksčiau ar vėliau mokytoja Bendikaitė vis tiek praneš direktoriui, o tas – jos tėvams.

Nors nei Tauragės pagrindinėje mokykloje, nei gimnazijoje seksualinio švietimo pamokų nebuvo, nei rugpjūtį, nei rugsėjį nesulaukusi mėnesinių Sigita iškart suprato, kas nutiko. Bet nežinojo, ką daryti toliau. Žinoma, vaistinėje miesto aikštėje būtų galima nusipirkti nėštumo testą, bet vaistinės kasininkė Raguckienė ir Sigitos motina kadaise ėjo į tą pačią klasę. O ir ką tas testas duotų? Sigita ir taip žinojo, kas atsitiko.

Dariui nieko nesakė. Rugpjūčio pabaigoje tėvai jį išsiuntė pas dėdę į Majamį. Ten jis metus lankė amerikietišką mokyklą. Sigita niekaip negalėjo atsikratyti įtarimo, kad neapsakomai dosni Dariaus motina pasidarė tik dėl to, jog nutarė, kad Sigita – per prasta panelė jos auksiniam berniukui. Sigita parašė Dariui vienintelį trumpą laišką, bet apie nėštumą neužsiminė. Iš Tauragės siunčiamą korespondenciją pašte rūšiuodavo jos pačios motina, o oro paštu keliaujantys laiškai juk tokie perregimi.

Ji ilgėdavosi Dariaus. Ilgėdavosi taip, kad kartais net krūtinę suspausdavo. Jai atrodė, jog tą ilgesį reikėtų įtraukti į vis ilgėjantį sąrašą dalykų, kuriuos derėtų išpažinti tėvui Pauliui, bet taip ir neišdrįso pasisakyti. Galiausiai suvokė, kad skausmai krūtinėj – ne vien dėl atstumtos meilės. Tačiau parašyti „Aš laukiuosi“ arba „Tu tapsi tėvu“ neprisivertė.

Vieną gruodžio ketvirtadienio vakarą į savo sportinį krepšį sukišo tiek drabužių, kiek tik tilpo. Lagamino pasiimti negalėjo, nes buvo užrakintas palėpės sandėliuke, be to, į ją, Tauragės gatvėmis einančią su lagaminu, visi būtų kaipmat atkreipę dėmesį. Kai kas gal netgi būtų pamėginęs sulaikyti. Išsiruošti galėjo tik ketvirtadienį, nes tik tą vienintelį vakarą per savaitę ir motina, ir tėvas išeidavo iš namų. Mama ketvirtadieniais visada lankydavo močiutę Juliją, o tėvas ta proga su senais konservų fabriko laikų bičiuliais lošdavo kortom.

Jokio laiško ji nepaliko. Neįsivaizdavo, ką rašyti. Kad ji išeina, matė tik jaunesnysis brolis Tomas.

– Kur varai? – paklausė.

– Greit grįšiu, – atsakė ji, nė nepažvelgdama brolio pusėn.

– Mama liepė prižiūrėti mane.

– Tau jau dvylika metų, Tomai. Gali ir vienas namie pabūti.

Ji suspėjo į paskutinį Vilniaus autobusą. Kelionėje užtruko kone penkias valandas. Stotyje išlipo apie pusę pirmos nakties. Jos išsvajotasis miestas buvo tuščias, įstaigos uždarytos, parduotuvės nebedirbo. Troleibusai nebevažinėjo, o pinigų taksi ji neturėjo. Autobuso vairuotojo pasiteiravusi kelio, per gurgždantį šviežiai iškritusį sniegą patraukė siauromis tyliomis gatvelėmis.

Teta ją išvydusi, švelniai tariant, labai nustebo. Sigita turėjo priminti kas esanti, nes Jolita iš pradžių jos nepažino.

– Dieve, Sigitėle, ką tu čia darai? Kodėl mamytė nepaskambino?

– Tiesiog norėjau jus aplankyti. Mama nieko nežino.

Jolita – vyresnioji mamos sesuo, bet atrodė kur kas jaunesnė. Pusilgiai juodi kaip anglis plaukai, ausyse – dideli auksiniai auskarai. Nors teta vilkėjo tamsiai mėlyną šilkinį kimono, atsigulusi, regis, dar nebuvo. Iš buto sklido tykus džiaziukas ir atsidavė cigarečių dūmais.

Jolita nustebusi kilstelėjo pieštuku nupieštus antakius.

– Norėjai mane aplankyti? – paklausė.

– Taip, – atsakė Sigita. Ir pravirko.

– Bet brangute...

– Man reikia jūsų pagalbos, – kūkčiojo Sigita. – Aš laukiuosi.

– O Dieve aukščiausiasis... – ištarė teta Jolita ir tvirtai ją apkabino, apgaubdama šilko ir tabako aura.

KARINA NEGYVA. Karina negyva. Karina negyva.

Tarytum kas plaktuku kaukšėtų Ninos galvoje. Ji pasuko į Šaltinio gatvę, o iš ten – Kopenhagos link. Buvo beveik tikra, kad nuo vasarnamio joks automobilis iš paskos nevažiuoja. Pirmus beprotiškus kilometrus iki Tibirkės ji kas kelios sekundės vis žvilgčiojo į veidrodėlį.

Karina negyva, galvojo ji ir dar stipriau suspaudė vairą. Bandė nusivalyti pirštus į riebaluotą skuduriuką, kurį rado daiktinėje, bet sukrešėjęs kraujas buvo prilipęs prie pirštų ir delno it plėvelė.

Buvo labai keista liesti Karinos kaukolę be odos. Kaip vieną iš tų prabangių velykinių šokoladinių kiaušinių, kokių Antonui ir Idai vis padovanoja Morteno tėvai; tie kiaušiniai amžinai nukrinta ant grindų, nuėmęs blizgią foliją randi sutrupėjusius. Panašus jausmas apėmė ir palytėjus Karinos kaukolę – Nina pirštais užčiuopė daugybę smulkių sutrupinto kaulo skeveldrų.

Kažkas ją užmušė. Tiesiogine to žodžio prasme. Daužė tol, kol ji išleido paskutinį kvapą.

Nina pajuto, kaip vėl kyla šleikštulio banga, ir užgulė vairą. Kam prireikė žudyti Kariną? Ji juk pats taikiausias, niekam pavojaus nekeliantis žmogus. Šviesiaplaukė, didžiakrūtė, tokia motiniška, kad Ninai visada asocijuodavosi su karštomis bandelėmis ir šiltu pienu. Su saugumu. Šalia Karinos Nina jausdavosi saugi.

Ji persibraukė delnu per akis, atidžiai stebėdama po ratais svaiginamu greičiu lekiančias kelio linijas.

Medicinos seserų mokykloje jos laikėsi drauge. Kartu eidavo į vakarėlius, penktadieniais – į barus, į kurso susirinkimus, nors atidžiau pažiūrėjus buvo labai skirtingos. Nina mažiukė, prakauli, amžinai surūgusi, tarsi kamuojama depresijos. Karina atvirkščiai – lyg iš kokio Trečiojo Reicho propagandinio filmo. Aukšta, šviesiaplaukė, krūtinga, plačių klubų, oda auksaspalvė, lygi. Būdo ji buvo labai paprasto. Ne kvaila, o paprasta – tikras laimės užtaisas. Bent jau taip atrodė Ninai. Ir kaip tik dėl to Karinai nuolat sekasi, manė ji. Vylėsi, kad Karina laime bent šiek tiek užkrės ir ją. Troško būti šalia žmonių, kurių pasaulis visavertis ir tobulas. Kad Karinai niekaip nesisekė įgyvendinti savo svajonės susirasti vyrą ir susilaukti vaikų, Ninai buvo mįslė. Dėl nesuprantamų priežasčių vyrai šalia Karinos per ilgai neužsibūdavo. O štai Nina jų visada turėjo, nors niekada per daug netroško. Galiausiai dėl to jos ir išsiskyrė.

Kai Nina susilaukė pirmojo vaiko ir išvyko gelbėti pasaulio, Karina įsidarbino privačia slauge vienoje danų šeimoje Briuselyje. Kai abi būdavo Danijoje, visada susibėgdavo, bet kuo toliau, tuo labiau tolo viena nuo kitos.

Pavyzdžiui tada, prieš pat gimstant Antonui. Kai Nina pasitiko ją prie jųdviejų su Mortenu naujojo buto Esterbro rajone durų, Karina žvelgė taip, lyg būtų dėl kažko įsižeidusi. Tuo metu jos gyvenimas pagaliau buvo susitvarkęs, pirmą ir vienintelį kartą ji jautėsi laiminga ir rami. Buvo priaugusi 25 kilogramus ir džiaugėsi kiekvienu grameliu, nes tapo putnutė, tvirta, bet sykiu ir švelni.

Karina tada nieko nepasakė. Netgi nepasveikino.

Paskui pokalbiai telefonu darėsi vis retesni, o kai Nina pamatė Kariną per įžymiuosius kalėdinius pietus su ta aiškiai per maža nykštuko kepuraite, po paskutinio jų susitikimo buvo praėję ketveri metai. Tą vakarą Nina greitai nusigėrė, bet vis dėlto prisiminė, kaip Karina pareiškė grįžusi namo visam laikui. Esą gavo darbą kažkur prie Kalunboro.

Mėginant prisiminti tą susitikimą, Ninos kaktoje susimetė raukšlės. Ant stalo buvo pridėliota mažyčių rankų darbo taurelių su nykštukų kepuraitėmis, gausybė alaus ir kažkodėl konfeti bei popierinių girliandų, kokiomis paprastai stalai puošiami tik Naujųjų metų vakarą.

Karina pasakojo dirbanti privačia slauge ir gerai uždirbanti. Nina tai atsiminė puikiai, nes tą vakarą nustebo pamačiusi, kokios pavargusios draugės akys. Jau buvo išlenkusi nemažai burnelių, sėdėjo tarp pirštų sukiodama plastikinį alaus bokalą, o Karina pasakojo, kiek gauna į rankas atskaičius mokesčius. Ir kad jai net nereikia mokėti už nuomą, mat pagal sutartį darbdavys savo name davė butą su vaizdu į įlanką. Prietemoje išryškėjo gilios raukšlės Karinos kaktoje ir mažos statmenos raukšlelės aplink lūpas. Ninai dingtelėjo, kad pirmąkart gyvenime Karina jai nepatinka. Kad nebepažįsta jos. Nina prisiminė, kaip pašaipiai ir arogantiškai jos draugė žvelgė tą vakarą. Jos abi buvo prisisiurbusios kaip niekada anksčiau. Nina jautėsi pavargusi, persirūkiusi ir pikta.

Gal dėl to ir pareiškė tebegelbėjanti pasaulį. Ir kad yra laiminga. Kad turi nuostabią šeimą, tobulą vyrą, kad laisvalaikiu rūpinasi vaikais, moterimis ir suluošintais vyrais, kuriems sumautoje Danijoje daugiau niekas nepuola padėti.

Papasakojo apie savo pagalbos tinklą.

Apie šeimą ji melavo, užtai su kokiu malonumu! Apie darbą sakė tiesą. Tinklui ji skirdavo daug asmeninio laiko. Morteno nuomone, netgi per daug. Jis nuolat priekaištaudavo, esą ji tetrokštanti adrenalino, nors iš tiesų Nina padėdavo žmonėms ne vien dėl to. Ji vis dar norėjo gelbėti pasaulį – kad pati nesijaustų bejėgė.

Nina papurtė galvą ir šiek tiek sumažino greitį. Juk čia ne greitkelis, nors buvo ir daugiau lekiančių kaip ji. Berniukas vėl nurimo. Kiūtojo pusiau gulom ant keleivio sėdynės šalia jos, prisitraukęs keliukus prie smakro, ir didelėmis, baimės kupinomis akimis spoksojo į pro šalį skriejančius laukus. Kas antroje pievoje buvo matyti tamsūs prieblandoje snaudžiančių arklių siluetai.

Ji mąstė apie keistus žodžius, kuriuos ištarė išsigandęs vaikas. Žodžio „mama“ su niekuo nesupainiosi, bet kitų Nina nesuprato. Nė skiemenėlio. Nė žodelio. Nei sakinių, nei kalbos skambesio. Greičiausiai tai viena iš Rytų Europos kalbų, svarstė ji, dėbtelėjusi į kone permatomą vaiko odelę. Kita vertus, buvo tikra, kad berniukas kalbėjo ne rusiškai ir ne lenkiškai. Tose kalbose daug „š“ ir „ž“. Viena ranka trindama nosį siuto ant savęs, kad nesugeba atpažinti kalbų. Pasijuto baisiai pervargusi, lyg keletą parų nemiegojusi, teko net prisimerkti, kad įžiūrėtų laikrodžio skaičius prietaisų skydelyje.

20.58.

Įdomu, ką veikia Mortenas su vaikais? Ida garantuotai sėdi savo kambaryje užhipnotizuota vieno iš savo kompiuterinių žaidimų. Mortenas turbūt jau seniai perskaitė Antonui pasaką prieš miegą. Aišku, jeigu neužsiuto taip, kad nebeįstengė paskaityti apie Vyšnių sodą ir Sofijos lėles. Jis juk sakė: dėl manęs gali ir negrįžti, ar ne? Staiga Nina nebeįstengė prisiminti, ką tiksliai sakė Mortenas.

O gal prašė grįžti namo?

Lyg ir ne. Nina pajuto, kaip iš krūtinės po visą kūną sklinda gaivi, šalta ramybė.

Mortenas užsiunta ne taip dažnai.

Kartais jis panėšėdavo į vieną iš tų didelių ramių šunų, kuriems diena po dienos kas nors vis įgnybia į ausį ar patempia už uodegos. Žmonės neabejoja, kad tai taikingiausias pasaulyje šuo, kol vieną gražią dieną jam trūksta kantrybė ir jis įsiutęs krimsteli į šlaunį įkyriam kaimynų septynmečiui.

Įsiutusio Morteno Nina bijo. Ypač dėl to, kad pyktį jis imdavo lieti ant viso pasaulio, nors iš tiesų iš kantrybės jį išvedė ji. Per pikčiausius barnius Mortenas šiurkščiai elgiasi ir su Ida, ir su Antonu. Tarsi jie būtų jos dalis, kurios jis nekenčia.

Tokiomis – itin retomis – dienomis Mortenas negalėdavo pakęsti Antono, o Idos būdavo prašoma savo kambaryje išjungti televizorių vien todėl, kad jį neva erzina jo garsas.

Nina įsivaizdavo, kaip jis dabar sėdi ant sofos, ant žemo stalelio pasidėjęs kompiuterį, ir įnirtingai peržiūrinėja darbo skelbimus, ieško slidinėjimo įrangos ar pigių bilietų į Borneo arba Novosibirską. Bet ko, kad tik galėtų pajusti gyvenimo skonį be jos.

Staiga kūnu perbėgo šiurpuliukai, nors automobilyje po karštos dienos buvo gana tvanku. Ką dabar daryti? Iš Karinos nieko daugiau nebeišpeši, Nina žino tiek, kiek ir žinojo, tai yra beveik nieko.

Prie Farumo ji išsuko iš Hileredo plento ir stabtelėjo prie degalinės. Pažvelgė į berniuką. Jis buvo užsimerkęs ir atrodė kaip mažytis prie keleivio durelių prisispaudęs ryšuliukas. Turbūt visiškai išsekęs, dingtelėjo jai.

Ji taip arti Anglininkų stovyklos, kad nuvažiuotų ten per kelias minutes. Bet kas iš to? Paguldytų jį į vieną iš tų šviesiai mėlynų lovelių „Elenos sodyboje“? Sėdėtų šalia jo ir saugotų, kad nepagrobtų vyras iš geležinkelio stoties?

Kariną jis jau surado. Tuo Nina neabejojo. Negelbėjo nei kad pabėgo iš darbo ir prabangiojo buto su gražiu vaizdu, nei slapstymasis vasarnamėlyje prie šiaurinės pakrantės.

Jai lipant iš mašinos berniukas nė nekrustelėjo. Kad nepažadintų, duris ji pasistengė uždaryti kuo tyliau. Pro nuomojamas priekabas nuėjo į parduotuvę. Prie durų vienoje pusėje gulėjo ryšulėliai malkų, kitapus – didžiulis metalinis krepšys su langų valikliais, neva padedančiais lengvai nuplauti negyvus vabzdžius nuo priekinio stiklo. Jai pasirodė kvaila, kad žmonės tiki tokiom nesąmonėm.

Viduje jaunutis pardavėjas dėbtelėjo į ją tokiu baikščiu žvilgsniu, kokiu sutemus dažnai žiūri kioskininkai: „Negi išmušė valanda? Pavojus? Ar man į smilkinį tuoj įrems pistoletą ir lieps atidaryti kasą?“ Pamatęs, kad užėjo moteris, vaikinukas kaipmat nusiramino. Ji netgi pabandė jam nusišypsoti, bet šypsena išėjo labai jau dirbtinė.

Po paraliais, susigriebė ji. Rankos vis dar kruvinos. Gal ir marškinėliai? Nina, ką tu sau galvoji? Ji nevalingai susikišo rankas į kelnių kišenes, paklausė, ar galėtų paskambinti iš jų telefono ir kur čia tualetas.

Vyrukas paslaugiai palydėjo ją į priestatą už krautuvėlės.

Pirmiausia ji nuėjo į tualetą, iš panagių iškrapštė parudavusius kraujo krešuliukus ir kruopščiai nusiplovė rankas. Apsižiūrėjusi nudžiugo, kad per stebuklą ant marškinėlių kraujo nėra. Neturėdama kantrybės terliotis su džiovykle, nusišluostė rankas į kelnes.

Telefonas.

Ji surinko Šiaurės Zelandijos policijos numerį, kuris lyg specialiai buvo užrašytas ant prikabinto lapo šalia vietinės taksi bendrovės, budinčio gydytojo, gaisrinės ir kitų naudingų numerių. Bet tą akimirką, kai buvo sujungta, ekrane virš kasos pastebėjo save, filmuojamą saugumo kamerų.

– Šiaurės Zelandijos policija.

Nina stovėjo nejudėdama, o jos pavargusioje galvoje vangiai sukosi mintys. Anoniminių skambučių juk nebėra.

– Klausom. Šiaurės Zelandijos policija. Kuo galėčiau padėti?

Niekuo, pagalvojo Nina ir numetė ragelį. Karinai jau nebepadėsi niekuo. Visą dėmesį reikia skirti vaikui.

Jis nė nepajudėjo, tebegulėjo susirietęs prie pat automobilio durelių. Gal paguldžius ant galinės sėdynės? Tačiau jai nedavė ramybės mintis, kad kažkas ją vis dar vejasi ir stebi. Užvedusi fiatą, įsuko į Frederiksboro kelią. Laimė, bent jau mieguistumas praėjo, mintys pasidarė rišlesnės, galva nebe tokia sunki. Prie Varlesės išsuko į greitkelį ir įsiliejo į srautą automobilių, kurie tą šiltą ir tvankų vakarą traukė miesto link.

Turiu planą, mąstė ji. Kad ir ne patį genialiausią, bet geriau negu jokio. Nes buvo aišku viena: mįslę, iš kur atsirado berniukas, įminti padės tik jis – pats berniukas.

JĄ PAŽADINO mobilusis telefonas. Skambino Darius.

– Sigita, velniai rautų. Tu mane įskundei policijai!

– Ne. Tiksliau... pasakiau, kad tai ne tu. Kad ne tu jį pagrobei.

– Tada būk tokia gera ir paaiškink, kodėl prisistatė du ne itin mandagūs farai ir išvertė visą butą!

Ji girdėjo, kad jis rimtai perpykęs. Ir apsidžiaugė. Vadinasi, tas tušinuku spragsintis Gužas kažko vis dėlto ėmėsi. Susisiekė su Diuseldorfo, kur Darius gyvena, policija.

– Dariau, jie juk privalo patikrinti. Kai tėvai išsiskyrę, pirmiausia tikrina juos.

– Mes neišsiskyrę.

– Na, gyvenam juk atskirai.

– Negi tu tikrai manei, kad galėčiau jį pagrobti?

Ji mėgino jam papasakoti apie moterį medvilniniu apsiaustu ir apie klaidingas Mažeikienės išvadas, bet Darius nenorėjo klausytis.

– Na žinai, Sigita, to jau per daug!

Trakšt. Padėjo ragelį.

Kurį laiką ji taip ir sėdėjo sutrikusi ant lovos krašto. Miegota mažiau nei valandą. Vis dar popietė. Ir galva tebeplyšta. Ji pravėrė duris ir išėjo į balkoną.

Regis, Mažeikienė šito tik ir laukė. Sėdėjo savo balkone tarp gausybės pomidorų ir begonijų.

– A, tai tu jau namie, – prakalbo. – Ar yra naujienų?

– Ne.

– Buvo policija, – šnekėjo ji. – Liepė man rašyti paaiškinimą! – Ištarė kone didžiuodamasi.

– Ir ką jūs jiems pasakėte?

– Na, papasakojau apie tą porą, apie mašiną. Ir... aha... jie dar klausinėjo apie tave.

– Aišku.

– Klausė, ar neturi kokių draugužių ir panašiai. Na, nes gyveni viena.

– Ir ką pasakėt?

– Ko jau ko, o gandų aš nenešioju, apsaugok Viešpatie. Policijai taip ir pasakiau: čia visi žiūri tik savo daržinės.

– Juk puikiai žinote, kad aš neturiu jokių draugužių. Kodėl negalėjote jiems taip ir pasakyti?

– O iš kur man žinoti? Aš juk nespoksau pro rakto skylutę ir nesėdžiu prie sienos priglaudusi ausį.

– Ne, – atsiduso Sigita. – Žinoma, nesėdite.

Mažeikienė pasilenkė į priekį.

– Išviriau cepelinų, – pasakė. – Gal norėtum?

Nuo minties apie sunkiai virškinamus didžkukulius jai vėl sukilo šleikštulys.

– Jūs labai maloni, bet ačiū, ne.

– Valgyti būtina net kai širdį slegia rūpesčiai, – plepėjo Mažeikienė. – Man mama, amžiną jai atilsį, visada šitai kartodavo.

Man širdį slegia ne rūpesčiai, pagalvojo Sigita. Manyje – juoda praraja. Ją vėl užplūdo niūri neviltis. Staiga pajuto nebegalinti pakęsti to geranoriško Mažeikienės rūpesčio.

– Atsiprašau, – burbtelėjo, – bet man skubiai reikia...

Ir spruko į vidų, bet balkono durų neuždarė. Šįkart ją smaugė ne šleikštulys, o ašaros. Ji ėmė kūkčioti, garsiai, pratisai, sveikąja ranka pasirėmė į kriauklės kraštą ir susigūžė, lyg ketintų vemti.

Kvapą atgavo tik po kelių minučių. Žinojo, kad Mažeikienė ištempusi ausis klausosi savo balkone, nes buvo girdėti, kaip murma, lyg norėdama ją nuraminti.

– Taigi taigi... Baisu, kai šitokiu būdu prarandi vaiką, – kalbėjo Mažeikienė išgirdusi, kad kūkčiojimas aprimo.

Nuo tokių žodžių Sigitą lyg elektra nupurtė.

– Aš nepraradau vaiko! – piktai sušuko ir pripuolusi užtrenkė balkono duris, kad net stiklai sudrebėjo.

Tačiau tie žodžiai susmigo į širdį kaip peilis.

Teta Jolita dirbo universitete. Buvo Matematikos instituto sekretorė ir asmeninė profesoriaus Žeimio asistentė. Su Sigitos motina ji nebendravo, ir Sigita netrukus suprato kodėl. Pirmadieniais ir ketvirtadieniais pas Jolitą užsukdavo profesorius. Tą ketvirtadienį, kai atvyko Sigita, teta buvo ką tik su juo atsibučiavusi prie laukujų durų. Sigita užuodė jo cigarečių kvapą.

Sigita iš pradžių nelabai susigaudė, kodėl tie santykiai ją taip trikdo. Jolita juk netekėjusi, gali elgtis kaip tinkama. Čia juk ne Tauragė. Profesorius greičiausiai turi žmoną, bet tai jo reikalas.

Galiausiai ji priėjo prie išvados, kad labiausiai ją sukrėtė menkumas. Ji visada manė, kad Jolita yra padariusi kažką ypač siaubingo – tokio, už ką Sigitos motina, uoli katalikė, jai negali atleisti. Jolita nusidėjėlė, bet kaip nusidėjo ir kodėl, niekas Sigitai niekada nepaaiškino. Vaikystėje ji bandydavo įsivaizduoti, kad gal teta apsinuoginusi šoka ant stalų, stebima girtų vyrų. Ji nelabai žinojo, iš kur tas vaizdinys. Greičiausiai iš kokio filmo.

O paaiškėjo, kad viskas taip kasdieniška ir periodiška. Pirmadieniais ir ketvirtadieniais. Barzdotas gunktelėjęs vyriškis, kokiais penkiolika metų vyresnis už Jolitą, pamirštantis akinius ar ir dar ką nors, jei tik Jolita jam neprimena. Taip panašu į tikrą santuoką. Gal kadaise ryšys ir buvo aistringas, karštas, bet tie laikai jau praeity.

Sigita į Vilnių bėgo nuo teismo Tauragėje. Kad jos niekas nestebėtų, neapkalbinėtų, nemoralizuotų, bėgo nuo smulkmeniškumo ir pasmerkimo. Nuo provincijos. Nuo tada, kai buvo devynerių ar dešimties metų, ji slapta žavėjosi Jolita. Teta buvo pasiekusi tai, ko Sigita visada troško: išsilaisvino, susikūrė gyvenimą didmiestyje ir gyvena kaip jai patinka. Dėl to dabar ir išdrįso pulti Jolitai į glėbį. Jolita juk supras. Tikrai įžvelgs, kad jųdviejų sielos giminingos – maištingos ir laisvos. O kai Jolita ją priėmė išskėstomis rankomis ir iškart priglaudė, Sigitai pasirodė, jog svajonė išsipildė.

Tačiau pirmadieniais ir ketvirtadieniais Jolita imdavo nerimauti. Puldavo tvarkyti namus, pirkdavo vyno ir vis primindavo Sigitai, kad toji išeitų iš buto prieš penkias ir grįžtų tik po pusiaunakčio. Tarytum jai atrodytų nepadoru, kad profesorius sužinos apie Sigitą – netikėlę Jolitos dukterėčią iš kaimo, tokią paiką, kad vos penkiolikos sulaukusi prisižaidė ir įsitaisė vaiką. Jei Sigita nesiskubindavo išeiti, Jolita vis labiau nerimdavo ir net susierzindavo. Netgi įbrukdavo Sigitai pinigų, kad toji nueitų į kavinę, paskui – į kokį nors filmą. „Juk visai smagu pažiūrėti gerą filmą, argi ne taip, mieloji?“ Įkišdavo Sigitai į delną kelis suglamžytus banknotus ir stumte išstumdavo pro duris. Filmų tą žiemą Sigita tikrai atsižiūrėjo.

Kuo toliau, tuo labiau aiškėjo, kad Jolita nei laisva, nei savarankiška. Darbą ji gavo ne dėl to, kad permiegojo su profesoriumi, – tarnybą susirado pirmiau, profesorių paskui. Bet tai buvo prieš septyniolika metų, ir niekas tos pradžios nebeprisiminė. Jei profesorius sumanytų išeiti iš darbo ar būtų išmestas, kitą dieną išmestų ir Jolitą. Atgavus Nepriklausomybę universitetas išgyveno ne pačius geriausius laikus, vien iš patriotinių dainų neprasimaitinsi. Pinigų mažai, dėl etatų žmonės pešėsi kaip hienos. Jolitos likimas kybojo ant itin plono plauko. Darbas, butas, visas jos gyvenimas priklausė nuo vieno žmogaus. Nuo pirmadienių ir ketvirtadienių.

Jolita nusprendė, kad Sigitai į mokyklą eiti nebūtina.

– Kitąmet pasivysi, mieloji, kai bus jau po visko, – pareiškė ir kilstelėjo kavinuką. – Dar kavos?

– Ne, ačiū, – išsiblaškiusi atsakė Sigita. Ji sėdėjo ankštoje virtuvėje ant vienos iš dviejų taburečių. Sėdėti teko išsižergus – toks didelis buvo pilvas. – Bet Jolita... Juk tada jau bus vaikelis.

Iškėlusi kavinuką kaip kokį ginklą, Jolita akimirką susimąstė. Nužvelgė Sigitą.

– Brangute, – pasakė. – Tu protinga mergaitė. Juk pati supranti, kad vaiko pati viena neužauginsi.

Klinika buvo įsikūrusi Žvėryne, didelėje senoje viloje. Čia kvepėjo dažais ir nauju linoleumu, kėdės laukiamajame naujutėlės, kai kurios dar uždengtos polietileno plėvelė. Sigita sėdėjo išsiskėtriojusi ant vienos iš tų kėdžių. Per nugarą upeliais žliaugė prakaitas, baisioji nėščiosios suknelė, kurią Jolita gavo iš kažkokios draugės universitete, visa permirko, nors gręžk. Paskutines keturias savaites Sigita į kitus drabužius nebeįtilpo. Tos suknelės ji nekentė.

Na, bent jau tuoj viskas pasibaigs, mąstė ji. Laikėsi įsitvėrusi tos minties, kai prasidėjo dar vienas sąrėmis. Tada sudejavo, veikiau sukriuksėjo, nes jautėsi lyg gyvulys. Kaip karvė. Kaip banginė, kaip dramblė. Kodėl, velniai rautų, man šitaip nutiko? Įsikibusi stalo krašto stengėsi kvėpuoti giliai, labai giliai, kaip ją buvo mokę, bet tai negelbėjo.

– Aaaaa. Aaaaa. Aaaaaa...

Nenoriu būti kaip gyvulys, galvojo ji. Noriu vėl būti Sigita!

Jolita grįžo lydima nedidukės raudonplaukės moteriškaitės, vilkinčios žaliu chalatu. Kodėl ne baltu? Gal kad derėtų prie šviežiai nudažytų mėtos žalumo sienų?

– Aš Julija, – prisistatė moteris ir ištiesė ranką. Sigita niekaip nenorėjo paleisti stalo krašto, todėl moteris patapšnojo jai per petį draugiškai padrąsindama. – Jei galit paeiti, taip ir padarykim. Palata jums jau paruošta.

– Aš. Nueisiu. Pati, – išstenėjo Sigita ir nepaleisdama stalo krašto atsistojo. Tada nusvirduliavo paskui moterį tokiu pat vardu kaip ir jos močiutė. Staiga pastebėjo, kad Jolita kartu neina. Sigita sustojo.

Jolita stovėjo ir trynė rankas. Tikrąja to žodžio prasme. Ilgais vienos rankos pirštais braukė ir braukė per kitą ranką, lyg valytų stiklą.

– Viskas bus gerai, mieloji, – pasakė. – Aš ateisiu vėliau.

Sigita stovėjo kaip stabo ištikta. Negi jinai dabar... Negi visa tai turės iškęsti pati viena? Nevalingai ištiesė ranką į tetą, lyg melsdama eiti kartu, bet po kelių sekundžių pasigailėjo. Jolita atsitraukė per porą žingsnių, kad Sigita jos nepasiektų.

– Aš tau atnešiu šokolado, – pasakė apsimestinai jausmingai šypsodamasi. – Ir kolos. Ji labai naudinga ligoniui. – O tada apsisuko ir movė šalin.

Buvo ketvirtadienis.

NINA PASTATĖ automobilį siaurojoje Reventlovo gatvės dalyje. Vienoje akmenimis grįstos gatvės pusėje rikiavosi klasikiniai senieji Vesterbro kvartalo namai. Kitapus, už pylimo, Tytgeno gatve triukšmingai riedėjo mašinos.

Berniukas nepatenkintas pasimuistė, kai ji movė jam šortukus, bet akivaizdžiai džiaugėsi sandalais, nors jie buvo kiek didoki. Mažais putliais piršteliais atsargiai krapštė lipukinius susegimus ir plačius dirželius. Nina ištiesė ranką ir švelniai paglostė jam galvytę. Vaikas krūptelėjo, bet leidosi glostomas ir vis neatitraukė akių nuo naujųjų sandalų. Nina ištraukė iš maišelio parduotuvėje pirktą vandenį, atsuko kamštelį ir padavė butelį berniukui.

– Ačiū.

Berniukas pažvelgė į ją didelėmis rimtomis akimis ir ėmė godžiai gerti, šiek tiek laistydamas pro šalį. Vanduo tekėjo jam per smakrą, ant naujųjų marškinėlių. Atsigėręs vaikas atbula ranka nusišluostė burną.

Judesys buvo toks natūralus ir įprastas, kad Ninai akimirką pasirodė, jog šalia jos mašinoje sėdi vaikas, kurį ji po ilgos dienos pasiėmė iš darželio. Mintyse lėtai pakartojo tą žodį. Ačiū. Ar ne tą patį jis sakė ir tada, kai ji prie parduotuvės padavė ledus?

Greičiausiai dėkoja.

Nina pastebėjo, kaip jis kiek nudelbė akis ir vos linktelėjo – šitaip instinktyviai dėkoja dauguma vaikų. „Ačiū“ – vienas iš pirmųjų išmokstamų žodžių, jei tėvai nori, kad jų vaikas būtų išauklėtas. Ką nors gavęs, tą žodį taria ne atsitiktinai. Jis turėtų reikšti padėką. Vadinasi, jos užduotis kiek palengvėjo, nes „mama“ – pernelyg universalus žodis, kad čia, Vesterbro rajone, galėtum pradėti paieškas.

Nina atidarė dureles ir išlipo iš automobilio. Asfaltas ir namų sienos vis dar alsavo karščiu, o nuo stoties sklido toks stiprus dyzelino dvokas, kad buvo sunku kvėpuoti. Vėjelis stūmė šaligatviu suglamžytą cigarečių pakelį, kuris netrukus įstrigo sausoje pageltusioje žolėje tarp plytelių.

Berniukas susiraukė keliamas iš mašinos, bet atsidūręs lauke panoro žūtbūt eiti pats – ėmė muistytis jos glėbyje, galiausiai protestuodamas atlošė galvą. Kai ji pasidavė ir leido jam eiti pačiam, berniuko akyse akimirksnį suspindo pergalės ugnelės. Pastatytas ant šaligatvio jis porą kartų treptelėjo naujaisiais sandalais, tada lyg niekur nieko ištiesė jai ranką ir įsikabino, tarsi kitaip ir būti negalėtų. Jis turbūt įpratęs vaikščioti įsikibęs į ranką, pamanė Nina.

Jie ėjo Stampės gatve, tada pasuko dešinėn – pirma į Kolbjornseno, paskui į Istedo gatvę. Rankutė gležna kaip drugelis, mąstė ji, kai abu žingsniavo pro „Kakadu“ barą ir „Sagos“ viešbutį. Tą šiltą vakarą gatvėse buvo nemažai praeivių; kai Nina su berniuku perėjo į kitą Istedo gatvės pusę, išvydo žmones, sėdinčius lauke prie kavinukių, gurkšnojančius kavą, kolą ir šaltą alų. Moterys vilkėjo lengvomis vasarinėmis suknutėmis, avėjo basutėmis. Vasara buvo neįprastai šilta ir sausa.

Pirmosios kekšės, kurias pastebėjo Nina, buvo afrikietės. Dvi tvirtos moterys su aukštakulniais ir spalvingais sijonais, vos pridengiančiais tamsias raumeningas kojas. Jos stovėjo kokių penkių metrų atstumu viena nuo kitos, bet nesišnekėjo. Viena, su cigarete tarp kietai suspaustų lūpų, ramstė sieną ir nervingai rausėsi rankinėje. Kita dykinėjo. Kiurksojo tarp zujančių prašalaičių danų, įdėmiai nužvelgdama gatve pravažiuojančius automobilius.

Į Niną su berniuku niekas nekreipė dėmesio, ir jai dingtelėjo, kad jiedu eina gatve kaip du niekuo neypatingi žmonės. Na, gal kiek per vėlai, nes vaikas jau turėtų būti lovoje, bet niekam tai nesukelė įtarimų. Netgi šičia. Vesterbro rajone gyvena daug šeimų su vaikais.

Atėjus į Vesterbro gatvę, berniukas šiek tiek sulėtino žingsnį, tačiau ir toliau ėjo nesipriešindamas. Jo rankutė ramiai gulėjo jos delne. Nina dairėsi. Šiek tiek tolėliau, prie atidarų durų į namą, stovėjo dvi ilgakojės merginos liesais, iš minios išsiskiriančiais veidais ir dėl kažko ginčijosi. Tada viena išsitraukė iš rankinės skardinę alaus ir ištiesė draugei.

Nina stabtelėjo priešais jas, berniukas irgi paklusniai sustojo. Nina pamėgino pagauti vienos merginos žvilgsnį – tos, kuri laikė skardinę. Po kelių sekundžių mergina pagaliau atsisuko ir iškart įbedė akis į berniuką.

– Sveikas, mažyli.

Balsas buvo gergždžiantis ir duslus, lyg mergina kalbėtų iš šulinio dugno. Berniukui nesureagavus, ji pažvelgė į Niną.

– Ko?

Nina giliai įkvėpė ir pagaliau įsidrąsino užduoti tą absurdišką klausimą.

– Aš ieškau... – Ji stengėsi įsižiūrėti į paplaukusias moters akis ir atidžiai rinko žodžius, – ...merginų iš Rytų Europos. Gal žinote, kur jos stovi?

Moteris su skardine kiek sutriko, nepatikliai įsispoksojo į Niną, jos akys ėmė neramiai lakstyti, lūpų kampučiai nukaro. Ninai dingtelėjo, kad ta moteris turbūt laiko ją prieše. Veikiausiai pasijuto užpulta – juk į jos teritoriją bando įsibrauti kažin kokia eilinė danė iš „normaliųjų“ pasaulio. Viena iš tų, kurios nuolat gauna atlyginimą, turi vyrą, namelį ir nedaro nieko kito, tik mindo į purvą tokias kaip ji. Galbūt moteris su skardine manė, kad Nina – žurnalistė ar kokia atstumta žmona, o gal tiesiog viena iš smalsuolių, kuriai parūpo žvilgtelėti, koks tas padugnių pasaulis. Šiaip ar taip, akivaizdu, kad būti Ninos vadove po naktinį Vesterbrį prostitutė netroško. Jos akys piktai sublizgo.

– Ir ko jau čia taip panižo?

Moteris žengė žingsnelį artyn, ir Nina pajuto jai iš burnos sklindantį sunkų tvaiką.

Tiesą, pagalvojo Nina. Pasakysiu jai tiesą – bent jau dalį.

– Ieškau vaiko mamos, – ištarė ir paėmė berniuką ant rankų. – Privalau surasti jo motiną.

Moteris kelias sekundes dvejojo – tebestovėjo karingai atkišusi krūtinę ir prisimerkusi. Galiausiai suvirškino Ninos žodžius. Tada šiek tiek atsipalaidavo, lėtai gurkštelėjo alaus iš savo skardinės. Paskui dar sykį smalsiai nužvelgė berniuką.

– Viešpatie, vargšiukas, – pasakė ir laibu pirštu perbraukė berniukui per skruostą.

Jis staigiai nusisuko ir įsikniaubė Ninai į petį. Moteris piktai pakraipė galvą, čiupo draugužę už rankos ir ėmė tempti Istedo gatvės link.

– Dabar jų pilna visur, – galiausiai pasakė. – Kelios stovi Skelbėko gatvėje ir Šiaudų aikštėje, bet ir čia, Helgolando gatvėje, jų apstu. Priviso ir knibžda, kur bepasisuksi. Tad jei nežinai, kur konkrečiai ji yra, tavęs laukia ilga naktelė.

– Gal žinot, iš kur jos atvykusios?

Nina nebuvo tikra, ar moteris ją išgirdo, bet kai abi prostitutės jau suko už kampo, atsisuko jos draugė ir pažvelgė į Niną.

– Daugiausia iš Rusijos, – šūktelėjo ji. – Bet yra ir iš kitur. Muša kainas bjaurybės.

SUSKAMBĖJO DURŲ telefonspynė. Sigita net krūptelėjo.

– Čia Evaldas Gužas iš Asmenų paieškos skyriaus. Ar galime užeiti?

Ji įleido. Širdis ėmė taip daužytis, kad sulig kiekvienu smūgiu net suknelė kilnojosi. Surado, šmėkštelėjo jai. Maloningoji Marija, Dievo Motina. Kad tik būtų suradę. Gyvą ir sveiką.

Tačiau pamačiusi Gužą ir jo kolegą kaipmat suprato, kad jie atnešė kitokią žinią. Bet vis tiek nesusilaikiusi paklausė:

– Tai ar suradote?

– Ne, – atsakė Gužas. – Deja, ne. Bet galbūt užsikabinome. Čia mano kolega, Martynas Valionis. Kai jam viską papasakojau, labai susidomėjo.

Valionis padavė ranką.

– Gal galime prisėsti?

– Žinoma, sėskitės, – mandagiai pasiūlė Sigita, nors iš visų jėgų tvardėsi, kad nesušuktų: Na, pasakokite greičiau!

Valionis atsisėdo ant baltos sofos, skrupulingai pasidėjo ant staliuko portfelį, galiausiai išsitraukė iš jo plastikinę įmautę.

– Ponia Ramoškiene, norėčiau jums parodyti keletą nuotraukų. Gal atpažįstate kurią nors iš šių moterų?

Portretai nuotraukose nebuvo aiškūs ir ryškūs, o tik prastu spalvotu spausdintuvu atspausdintos kopijos. Jis rodė jai po vieną veidą.

– Ne, – įsižiūrėjusi į pirmąją moterį pasakė Sigita. Nepažinojo ir antrosios.

Trečioje nuotraukoje ji atpažino moterį su šokoladu.

Sigita čiupo nuotrauką, kad ta net susiglamžė.

– Čia ji. Tai ji pagrobė Miką.

Valionis patenkintas linktelėjo.

– Barbara Voronska, – paaiškino. – Lenkė, gimusi Krokuvoje 1972 metais. Jau keletą metų gyvena Lietuvoje, oficialiai dirba sekretore bendrovėje, prekiaujančioje apsaugos sistemomis ir signalizacijomis.

– O neoficialiai?

– Mūsų akiratin ji pakliuvo prieš porą metų, kai vienas belgas verslininkas pasiskundė, jog ji prievartauja jo turtą. Bendrovė ją laiko tik dėl to, kad užimtų klientus užsieniečius, kol jie lankosi Vilniuje.

– Tai ji prostitutė? – To Sigita niekaip nebūtų atspėjusi.

– Ne visai taip. Mums susidaro įspūdis, kad ji – savotiškas jaukas. Šiaip ar taip, yra pirkusi didelius kiekius receptinių akių lašų.

Sigita visai suglumo.

– Akių lašų?

– Taigi. Jie turi šalutinį poveikį – tarkim, jei įmaišoma į alkoholį, tokio kokteilio išgėręs žmogus netenka sąmonės. Deja, neretai pasitaiko, kad užsienietis, pasišovęs patyrinėti naktinį Vilniaus gyvenimą, galiausiai atsibunda prišnerkštame viešbučio kambaryje be brangaus „Rolekso“, be pinigų ir kreditinių kortelių. Ponia Voronska su savo bendrais šitą techniką, regis, dar patobulino. Kol vyrukas guli be sąmonės, jie pripliauškina kompromituojančių nuotraukų ar kaip ten vadinasi, o tada pareikalauja, kad užsienietis sudarytų eksporto sutartį su... sakykim taip: su itin palankiomis sąlygomis jį reketuoti. Tačiau minėtas belgas pasirodė ne iš kelmo spirtas, pasakė jiems, esą tegu platina tas savo nuotraukas ir eina po paraliais, paskui kreipėsi į mus. Ponia Voronska – viena iš tų „fotosesijų“ dalyvių. Kita mergaitė – dar visai vaikas, gal dvylikos metų. Nesunku atspėti, kad į policiją kreipiasi labai mažai vyrų, užkibusių ant tokio kabliuko.

Vos dvylikos metų... Sigita pabandė nuvyti mintyse besidėliojantį paveikslą. Kažkaip sunku patikėti, kad taip galėtų elgtis toji gražiai apsirengusi moteris su šaliu. Juk tokias iš tolo galima atpažinti... O gal ne?

Ji įsistebeilijo į atspaudą. Fotografuota ne policijoje, kaip būna sulaikius nusikaltėlį. Barbara Voronska žiūri ne tiesiai į fotografą, o kiek pasisukusi į kairę, matyti ilgas dailus jos kaklas. Nuotraukos kokybė prasta, lyg būtų bandyta smarkiai padidinti vaizdą, o veidas kažkoks... keistas. Lūpos kiek praviros, akys žvelgia į niekur. Nors buvo matyti tik veidas ir dalis kaklo, Sigita staiga suprato, kad Voronska be drabužių, kad čia turbūt padidinta viena iš tų kompromituojančių nuotraukų.

– Bet, kodėl... kodėl manote, kad Miką pagrobė ji?

– Du dalykai, – aiškino Valionis. – Pirmiausia, kai belgas kreipėsi į mus, jo kraujyje buvo rasta daug promilių, nors tvirtino, kad žavingosios panelės Voronskos draugijoje teišgėrė vieną taurelę. Jį apžiūrėjęs gydytojas aptiko porą žaizdelių gerklose ir priėjo prie išvados, kad belgui praradus sąmonę kažkas įkišo į skrandį zondą ir pro jį supylė alkoholį. Aišku, rizikuojant, kad šitaip žmogų gali mirtinai nunuodyti.

Sigitai ėmė suktis galva.

– Bet... juk...

Evaldas Gužas linktelėjo.

– Taip. Atsiprašau, kad iš pradžių jumis netikėjome. Deja, neturime įrodymų, ar ir jūsų atveju buvo pasitelktas toks metodas, nes praėjus kiek laiko zondo paliktų įbrėžimų nebepamatysi. Visi, su kuriais teko kalbėtis, jus apibūdina kaip atsakingą ir alkoholiu nepiktnaudžiaujančią moterį, todėl... – Bet sakinio nebaigė, palikęs išvadą kyboti ore.

Sigitos nusiminimas kiek atlėgo. Jie dabar bent jau tiki ja. Bent įsiklauso. Ji negalėjo suprasti vienintelio dalyko – kaip su visu tuo susijęs Mikas.

– O... Mikas?

– Kitas dalykas, užvedęs mus ant kelio, kad Barbara Voronska – viena iš keturių įtariamųjų vaiko dingimo byloje, – pasakė Valionis ir žvilgtelėjo į bloknotą, kurį buvo išsiėmęs iš juodo portfelio.

Sigitai sudrebėjo rankos.

– Vaiko?

Valionis linktelėjo.

– Prieš kokį mėnesį mums paskambino moteris ir pranešė, kad dingo jos aštuonmetė dukra. Kažkokia nepažįstama moteris, prisistačiusi kaimyne, ją pagrobė iš muzikos mokyklos, kurioje mergaitė lankė fortepijono pamokas. Fortepijono mokytoja nieko blogo neįtarė, nes mergaitės motina dirba medicinos seserimi, todėl, kai jai reikėdavo budėti, dukrą dažnai pasiimdavo kiti žmonės. Deja, tiksliau apibūdinti grobikės fortepijono mokytoja neįstengė – tik pasakė, kad „galbūt“ tai viena iš šių keturių moterų. – Pareigūnas pabarbeno pirštu į plastikinę įmautę.

– O kur ji dabar? – paklausė Sigita. – Ar suėmėt?

– Deja, ne, – atsakė Gužas. – Darbovietėje kolegos tvirtina nematę jos nuo ketvirtadienio, o deklaruotu adresu ji nebegyvena nuo kovo.

– Kodėl ji iš viso laisvėje? Kodėl nepasodinote į kalėjimą, kad negrobtų kitų vaikų?

Valionis nervingai papurtė galvą.

– Abi bylos nutrauktos. Kaltinimai taip ir nepateikti. Belgas staiga išvyko namo, mes gavome laišką iš jo advokato, kad jis atsiima visus kaltinimus. Medicinos sesuo irgi staiga pareiškė, kad visa tai – tiesiog nesusipratimas, kad vaikas yra namie gyvas ir sveikas.

– Negi tai jums neatrodo keista? – nusistebėjo Sigita.

– Keista. Beveik nėra abejonių, kad abu jie tokius pareiškimus padarė vienaip ar kitaip šantažuojami. – Niūrus Evaldo Gužo žvilgsnis įsmigo į Sigitą. – Dėl to aš jūsų dar kartą klausiu, ponia Ramoškiene: gal kas nors turi priežasčių ir jus šitaip spausti?

Sigita tylėdama papurtė galvą. Jei tai padarė ne Dobrovolskis, tada ji nė nenutuokia, kas galėtų grasinti ar šantažuoti.

– Juk pagrobėjai turėtų kaip nors apsireikšti, – svarstė ji. – Bet į mane niekas nesikreipė.

Ir vėl ją sukaustė bejėgiškumas. Ir vėl galvoje iškilo ryškus ir baisus paveikslas: Mikas rūsyje ar kokioje kitoje gūdžioje vietoje, ant aptriušusio čiužinio, verkiantis iš baimės. Aš tuoj išprotėsiu, pagalvojo ji. Tikrai neištversiu.

– Primygtinai jūsų prašau mums nedelsiant pranešti, jei tik kas nors bandys su jumis susisiekti, – pasakė Gužas. – Mums tikrai nepavyks sulaikyti tokių žmonių, jei visi bijos pasakoti.

Ji nenorom linktelėjo. Žinojo vieną dalyką: jei reikės rinktis – ar gelbėti Miką, ar kreiptis į policiją, ji rinksis pirmąjį variantą.

Valionis spragtelėjo portfelio užraktais, ir policininkai atsistojo. Valionis padavė Sigitai savo vizitinę kortelę, o Gužas ištiesė ranką.

– Vilties yra, – pasakė. – Julija Baronienė savo dukrelę atgavo gyvą ir sveiką.

Sigita krūptelėjo.

– Kas tokia?

– Julija Baronienė. Medicinos sesuo. Ar jūs pažįstate ją?

Sigitai taip suspurdėjo širdis, kad vos neiššoko iš krūtinės.

– Ne, – atsakė. – Nepažįstu.

Ji stovėjo balkone ir stebėjo, kaip policininkai eina per automobilių stovėjimo aikštelę, sėdasi į juodą mašiną ir išvažiuoja. Dešiniąja ranka nevalingai susigriebė už papilvės. Yra dalykų, kurių kūnas nepamiršta.

Kad ir ko Sigita buvo prisiklausiusi apie pirmąjį gimdymą, ji pati pagimdė greitai, užtai skausmai buvo beprotiški. Iš pradžių ji keikėsi ir rėkė. Paskui – tik rėkė, visas keturias valandas. Ir kabinosi tik į Juliją, medicinos seselę, kuri jai kažkodėl priminė močiutę. Julija budėjo prie jos, todėl Sigitai atrodė, kad Julijai vienintelei pasaulyje ji ir terūpi. Stiprios kaulėtos Julijos rankos, Julijos balsas, Julijos žvilgsnis. Jos akys buvo tamsios, džiovintų slyvų spalvos, ji Sigitos nepaliko vienos. Nepaliko.

– Tu ištversi, – kalbėjo. – Tu tikrai ištversi, kol mes viską baigsim.

Kai vaikelis pagaliau gimė, Sigita nebeįstengė tvardytis. Sykiu su iš jos ištrūkusiu kažkuo, šlapiu, tamsiu ir šiltu, iš savojo kūno išsprūdo ir ji pati, liko tik šaltis ir tuštuma.

– Sigita...

Julijos balsas atsklido iš kažkur labai labai toli.

– Ji kraujuoja, – pasakė viena iš seselių. – Kvieskit gydytoją! Greičiau!

O Sigita toliau sau skriejo į šaltą tuščią tamsą.

Atsigavo beveik po paros. Gulėjo ankštoje palatoje be langų, palubėj plieskė dvi neoninės lempos. Tos šviesos ją ir prižadino. Vokai tarytum švininiai, labai skaudėjo kaklą. Viena ranka minkštais tvarsčiais pririšta prie lovos krašto, iš maišelio, pritvirtinto prie stovo, į veną lėtai kapsėjo valgomosios druskos tirpalas. Kūnas buvo sunkus ir svetimas.

– Ar jau atsigavai, mieloji?

Prie lovos sėdėjo Jolita. Neono šviesoje jos oda atrodė baltutėlė, visos raukšlelės – kaip ant delno. Pavargusi senutė, dingtelėjo Sigitai.

– Gal vandenuko?

Sigita linktelėjo. Ji abejojo, ar įstengs kalbėti, bet galiausiai vis dėlto pabandė.

– Kur Julija?

Jolita suraukė pieštuku nupieštus antakius.

– Ar močiutė?

– Ne. Ta kita.

– Nelabai suprantu, ką turi galvoje, mieloji. Štai, išgerk. Tau dabar reikia pailsėti ir atsigauti, paskui galėsime važiuoti namo.

Tada ir prasidėjo. Kai Jolita ištarė namai. Sigitos galva, krūtinė ir pilvas prisipildė kažko juodo, sunkaus ir baisingo. Kažko aštraus ir pikto, tarsi tas kažkas vis dar tūnotų viduje, nors ji puikiai žinojo, kad ten nieko nebėra.

– Berniukas ar mergytė? – paklausė ji.

– Dėl to nesirūpink, – pasakė Jolita. – Kuo mažiau galvosi, tuo geriau. Vaikui viskas gerai. Tie žmonės turtingi.

Sigita jautė, kaip tvenkiasi ašaros. Kūnas buvo šaltas kaip ledas, o ašaros svilino.

– Turtingi žmonės, – pakartojo tarsi mėgindama nuginti tą juodumą.

Jolita linktelėjo.

– Iš Danijos, – pranešė tokiu tonu, lyg tai būtų kažkas ypatinga.

Juoduma nesitraukė.

Po dviejų dienų Sigita stovėjo prie lovos apsivilkusi pilku džemperiu ir kelnėmis, į kurias keletą paskutinių mėnesių nebegalėjo įtilpti. Ji laukė. Stovėti buvo sunku, bet sėdėti vis dar negalėjo. Iš lovos kėlėsi kamuojama tokių skausmų, kad vėl gultis nė už ką nebenorėjo. Galų gale grįžo Jolita – kartu su šviesiaplauke Sigitai nematyta moterimi baltu chalatu.

Moteris padavė ranką.

– Tai ką, Sigitėle, geros kloties.

Buvo keista, kad vardu ją vadina niekada anksčiau nematytas žmogus. Sigita nerangiai linktelėjo, bet ranką irgi ištiesė. Moteris padavė Jolitai rudą voką.

– Pinigų šiek tiek mažiau, nes atskaičiuota už papildomas pas mus praleistas dienas, – pasakė. – Paprastai merginos čia guldomos tik vienai dienai.

Jolita abejingai linktelėjo. Praskleidė rudąjį voką, pažvelgė vidun.

– Norėčiau paprašyti jūsų, kad pasirašytumėt.

Jolita paėmė tušinuką.

– Argi ne aš turėčiau pasirašyti? – pasiteiravo Sigita.

Jolita delsė.

– Kaip nori, – pasakė. – Bet galiu ir aš.

Sigita pažvelgė į popierių. Tai buvo ne įvaikinimo dokumentas, o kvitas už „vaistinius augalus – įvairią žaliavą vaistams“. Kvite įrašyta suma – 14 426 litai.

Staiga Sigita suvokė, kad tai – ne įvaikinimas, o prekybinis sandėris. Svetimi žmonės nusipirko jos vaiką ir dabar ji gauna jai priklausančią pinigų dalį.

– Gal galėčiau bent kartelį pamatyti kūdikį? – paklausė ji. – Ir susipažinti su žmonėmis, kurie jį pasiima?

Jai suskaudo krūtis. Julija buvo jas tampriai suveržusi elastiniu bintu. Jį reikia nešioti mažiausiai savaitę, kad liautųsi tekėjęs pienas, paaiškino.

Moteris baltu chalatu papurtė galvą.

– Iš klinikos jie išvyko vakar. Iš patirties žinome, kad taip visiems geriau.

Juoduma vėl grįžo, skverbėsi gilyn į kūną, į kraujagysles. Darėsi šalta, net šiurpo oda. Po laiko, pagalvojo Sigita. Jai liko tik pinigai. Ištiesė ranką.

– Duok juos man, – pasakė Jolitai.

– Bet, mažute... – Jolita atrodė suglumusi. – Šneki taip, lyg aš jų gvieščiausi.

Sigita nieko neatsakė, tik laukė. Galiausiai Jolita voką atidavė. Jis buvo sunkus, prikimštas pinigų. Sigita sugniaužė voką saujoje ir nušlepsėjo prie durų. Buvo sunku žengti, siaubingai skaudėjo susiūtą žaizdą.

– Sigita, palauk! – sušuko Jolita. – O kvituką?

– Pasirašyk pati, – per petį burbtelėjo Sigita. – Juk tai tavo idėja.

Jolita paskubom suraitė parašą ir atsisveikino su šviesiaplauke moterimi baltu chalatu. Sigita nesustojo. Ėjo koridoriumi, paskui pro laukiamąjį pasuko prie laukujų durų.

Jolita ją pasivijo, kai jau keliavo šaligatviu, šlapiu po lietaus.

– Susistabdykim taksi, – pasiūlė.

Sigita sustojo. Atsisuko į Jolitą ir perliejo šaltu žvilgsniu.

– Gali važiuot namo, – pasakė. – O aš einu į viešbutį. Nebenoriu turėt su tavim jokių reikalų. Niekada.

Vilniaus apskrities telefonų knygoje Baronienių buvo keturios. Sigita paskambino joms visoms ir teiravosi Julijos. Be rezultato. Tada apskambino Baronus, nes telefonas juk galėjo būti registruotas ir vyro pavarde. Baronai buvo aštuoni. Du neatsakė, sykį atsiliepė atsakiklis, bet Julijos vardo irgi nepaminėjo, du atžariai pareiškė jokios Julijos nepažįstą. Šeštoji atsiliepė moteris.

– Klausau, – ištarė netvirtai.

Sigita įtempė ausis, bet nebuvo tikra, ar tai tas pats balsas.

– Ar čia Julija? – pasiteiravo.

– Taip. Kas čia skambina?

– Sigita Ramoškienė. Aš norėčiau...

Daugiau pasakyti ji nespėjo. Pašnekovė metė ragelį.

AUTOMOBILĮ JUČAS privairavo prie pat pakrantės. Tamsu, nė vieno žmogaus. Už jo kaip juoda siena stūksojo tankus eglynas. Jučas nusirengė, liko tik su trumpikėmis. Smėlis po kojomis dar buvo šiltas, o jūros vanduo drungnas ir taip atslūgęs, kad iki gilesnės vietos, kur galėtų paplaukioti, teko bristi kelis šimtus metrų.

Nei didelių bangų, nei stiprių srovių. Tik ramus pošiltis vanduo. Vadinasi, nepatirs taip geidžiamo deginančio šoko. Gal ledinis vanduo bus kiek toliau? Ir povandeninės srovės, ir jų galia, mąstė jis. Svarstė, kad gal vertėtų plaukti dar giliau, kol ras su kuo pasigalynėti.

Barbara laukė viešbutyje. Visko jis jai nepasakojo – tik užsiminė, kad privalo padėti danui sutvarkyti vieną reikalą, o tada atgaus pinigus.

Nuplaukė visos krokuvos, mąstė jis, plačiais mostais irdamasis tolyn, kad net ėmė dilgčioti raumenis. Mintyse tebestovėjo tas idiliškas laimingos šeimos paveikslas: motina, tėvas ir du vaikai, tik dabar namą gabalėlis po gabalėlio pradėjo graužti storos rudos žiurkės. Viena žiurkė įsikabino į mažiausio vaiko kojytę, bet ir vaikas, ir kiti šeimos nariai toliau šypsojosi.

Jis liovėsi mosavęs rankomis, judino tik kojas, kad neimtų grimzti. Puikiai žinojo, iš kur tos žiurkės. Prisiminė, kaip jos išsilakstė, kai jis pasišviesdamas žibintu užėjo į tvartą ir rado močiutę, gulinčią prie pašarų lovio. Vėliau niekas nepasivargino jam papasakoti, nuo ko ji mirė. Bet kad negyva, suprato pats, nors tebuvo septynerių pyplys.

Nuplaukęs taip toli, kad kojomis nebesiekė dugno, apsigręžė ir pradėjo irtis kranto link, ramiai ir metodiškai. Jis nenorėjo leisti žiurkėms švęsti pergalės. Be to, jos paliko pėdsaką, kuriuo jis nusekė.

Jis svarstė, ką daryti su drabužiais. Galų gale suvilgė marškinių rankovę automobilio benzino bake ir pakrantėje sukūrė lauželį. Apie DNR ir mikroskopinius tyrimus nelabai ką nutuokė, bet liepsnos, jo manymu, sunaikina viską.

Pirmiausia visas kortas sumaišė pati moteriškė. Tai buvo ne toji, kurią jis matė ant laiptų – berniukiško sudėjimo bobšė trumpais plaukais. Šita – šviesiaplaukė kaip Barbara, tik su dar didesnėmis krūtimis. Su ana susitvarkyti būtų buvę kur kas lengviau.

Vos jį pamačiusi, šviesiaplaukė puolė bėgti. Jeigu nekalta, juk nebūtų sprukusi, ar ne? Suveikė jo refleksai, ir jis sučiupęs šiek tiek aptalžė jai rankas ir kojas, kad nebemėgintų bėgti. Ji baisiausiai išsigando. Pradėjo kažką kalbėti daniškai, kol susiprotėjo, kad jis nesupranta. Tada prabilo angliškai. Klausė, kas jis toks ir ko iš jos nori. Bet jis iš akių išskaitė, kad ji viską kuo puikiausiai žino. Ji taip bijojo, kad net apsišlapino, per blauzdą nutekėjo gelsvas šlapimas ir ant baltos suknelės liko dėmė.

Kodėl ji negalėjo tiesiog imti ir pasakyti? Ką ji sau galvojo? Kad jei viską neigs, jis apsisuks ir išvažiuos?

Visada ateina akimirka, kai žmogus suvokia, kas jo laukia. Vieni bandydavo bėgti, kiti imdavo klykti, prašyti, maldauti, dar kiti paprasčiausiai pasiduodavo. Visais atvejais kiekvienam žmogui ateidavo tokia akimirka, kai jis pamatydavo, jog tikrovė visai ne tokia, kokią jis įsivaizdavo. Kai Jučas atimdavo iš jų tai, už ko jie saugiai slėpėsi, – gražius drabužius, jaukius namus, mandagybes, iškrakmolytas užuolaidas, vardą, darbą, saugumo ar valdžios iliuziją, – jie staiga susiprotėdavo, kad yra pažeidžiami, pažeidžiami šią akimirką. Ir tada suvokdavo: jų kančios nesibaigs ir jis tikrai nepasitrauks, kol iš jų negaus, ko reikalauja.

Šviesiaplaukė danė ilgai nepasidavė. Ilgiau negu jis buvo įpratęs Lietuvoje. Gal žmonės čia jaučiasi saugesni? Lyg apaugę apsauginiu riebalų sluoksniu, kaip tos žuvelės Tivolio parko tvenkinyje. Teko paplušėti, kol tą sluoksnį nukrapštė. Galiausiai ji vis dėlto pamėgino suvokti, ko jam iš jos reikia.

Paklausta apie pinigus vis dievagojosi, kad juos kažkur paliko ir turbūt pasiėmė Janas. Ji tai vis kartojo, vadinasi, greičiausiai sakė tiesą.

Tada jis paklausė apie berniuką. „Kas paėmė jį? Pas ką jis? Kur jis?“

Staiga ta minkštakūnė šviesiaplaukė vėl puolė priešintis. Nesakė, nors tu ką. Melavo neva nežinanti.

Tada jis įsiuto.

Paskui išėjo į lauką. Išsigando, kad nebesusivaldys. O gal jau nebesusivaldė. Pastovėjo keletą minučių verandoje giliai kvėpuodamas ir klausydamasis uodų zyzimo, tokio įkyraus, lyg jie visi turėtų pernelyg garsiai birbiančius motoriukus. Kitapus vejos iš krūmų išlindo rainas katinas. Stabtelėjo, pažvelgė į jį ir miauktelėjo, tarytum kažko klaustų. Bet greičiausiai pajuto, kad kažkas ne taip, nes artyn nėjo, nėrė atgal po krūmais.

Kai jis vėl užėjo vidun, jai buvo pavykę užsiropšti ant lovos. Šnopavo švogždama ir nenatūraliai, jis nesuprato, ar ji suvokia, kad jis grįžo.

– Ni-na, – gargaliavo ji. – Ni-na.

Jis nesumojo, ar tai buvo atsakymas į jo klausimą, ar ji šaukiasi pagalbos. Todėl paėmė jos mobilųjį ir patikrino, ar yra kokios nors Ninos numeris. Taip, yra. Jis užsirašė numerį ir pavardę, tada sviedė telefoną ant lovos.

– Ni-na, – kartojo ji.

Ji nesuvokia, kad aš čia, galvojo jis. Tik tada pastebėjo, kad aplink jos galvą kraujo klanas vis plečiasi.

Liepsnos blėso. Jučas kruopščiai užbėrė laužavietę smėliu. Jei pasiseks, niekas jos neras. Tada išsitraukė iš automobilio krepšį ir išsiėmė švarius marškinius.

Vėl pabandė ramiai viską apmąstyti. Jis iki šiol nežino nei kur pinigai, nei kas nutiko berniukui. Šviesiaplaukė pasakė, kad pinigus atsiėmė danas. Pasak dano, juos turi šviesiaplaukė. Jis labiau tikėjo šviesiaplauke negu danu.

O berniukas? Gal atsakymas tame šnarpščiančiame „Ni-na“? Gal Nina – toji tamsiaplaukė berniukiška kalė, spoksojusi į jį geležinkelio stotyje? O jeigu vaikiščias pas ją? Ir dėl to danas staiga pradėjo aikštytis, meluoti ir išsisukinėti – kad nereikėtų mokėti? Kai tokia suma, nieko nuostabaus, kad jis pirmiausia reikalavo prekės ir tik paskui sutiko atverti piniginę.

Apsirengęs Jučas paskambino Barbarai. Prieš išvažiuodamas įkurdino ją viešbutyje centre. Papildomos nereikalingos išlaidos, bet vežtis drauge nenorėjo.

– Ar kambaryje yra telefonų knyga? – pasiteiravo.

Ji pasakė, kad yra.

– Surask man vieną adresą, – paliepė jis. – Tik jokiu būdu neskambink į informaciją ir neprašyk administratorės pagalbos. Ar aišku?

– Kada grįši? – paklausė ji. Balsas skambėjo netvirtai.

– Greit. O dabar padaryk kas liepta. Tai svarbu.

– Taip. Gerai. Ką turiu daryti?

– Paieškok telefonų knygoje tokios Ninos Borg.

HELGOLANDO GATVĖ

Gatvė buvo klaustrofobiškai siaurutė. Vienoje pusėje stovėjo neseniai restauruotas viešbutis „Axel“ – švytintis baltas fasadas, kuklūs papuošimai virš durų. Aukso kasykla, pagalvojo Nina. Šiais laikais madinga nakvoti Vesterbre, kur pro langus matai gatvėmis slampinėjančias kekšes ir kišenvagius.

Kitapus gatvės stoviniavo grupelė paauglių mergaičių. Nustebusi Nina pagalvojo, kad jos panašios į gimnazistes. Nei odinių drabužių, nei ilgų tinklinių kojinių, nei dažytų plaukų. Labiau panėšėjo į paneles, išsiruošusias pavakaroti mieste. Bet Nina puikiai suprato, kas jos tokios.

Ketvertas mergaičių prabėgomis vis nužvelgdavo gatvę. Paėjėdavo kelis žingsnius į šoną, kad pasitikrintų mobiliuosius, ar pasilenkdavo prie mažo juodo motorolerio, aplink kurį būriavosi. Vienos pasiliko stovėti, o kitos nužingsniavo tolyn.

Nina prisispaudė berniuką ir paspartino žingsnį. Ją aplenkė pora įkaušusių piliečių. Pro jų šūkavimus Nina nugirdo keletą angliškų žodžių.

– Nineteen. You owe me.26

Viena mergina, avinti per aukštais aukštakulniais, garsiai nusikvatojo ir netvirtai žengtelėjo atgal.

Draugužės bandė atspėti šitos merginos amžių, bet Nina neišgirdo, ką pasakė – ar pasendino, ar pajaunino. Jai per nugarą nubėgo šiurpuliukai. Kitąmet Idai bus keturiolika.

– Excuse me?27

Nina iš paskutiniųjų stengėsi, kad balsas skambėtų kuo ramiau ir natūraliau. Nujautė, kad šitos panelės tikrai nebus linkusios šnekėtis, nebent kalba pakryptų apie jų verslą.

Mergaitės atsisuko į ją, ir Niną pribloškė, kokios jos jaunutės. Net storiausias grimo sluoksnis ir šviesus riebus lūpų blizgis jų nė trupučio nesendino – tai buvo mergaičiukės, vilkinčios kaip suaugusios moterys ir bandančios jas mėgdžioti. Ninai atrodė, jog tuoj kažin koks balsas paskelbs, kad jos dalyvauja amerikietiškame jaunųjų talentų konkurse, ir mergaitės darniai užtrauks linksmą dainą.

Viena iš keturių merginų žengė žingsnį prie Ninos, kiek palinko priekin ir sukryžiavo ant krūtinės rankas. Turbūt norėjo atrodyti pikta ir išgąsdinti Niną. Ji buvo smulkutė ir liesa, gatvės šviesoje galėjai matyti, kaip baugiai laksto jos tamsios akutės.

– I need some help witht this boy, – pasakė Nina. – I need to know, if you can understand him.28

Mergina apsidairė po gatvę ir įtariai dėbtelėjo į Niną.

– Ačiū, – pasakė Nina, rodydama į berniuką. – Do you know, what it means? Do you know which language?29

Niūrus merginos veidas kiek pašiltėjo. Nina matė, kad ji svarsto visus „už“ ir „prieš“. Nina skubiai įkišo ranką į kelnių kišenę ir išsitraukė suglamžytą šimtinę. Tai padėjo. Mergina ištiesė ranką ir greitai įsikišo pinigą į švarko kišenę.

– I’m not sure. I think maybe Lithuanian.30

Nina linktelėjo ir kaip galėdama maloniau nusišypsojo. Grynųjų ji nebeturėjo.

– And you are not from Lithuania?31

Tai buvo akivaizdu, bet Nina nutarė ieškoti toliau, kiek tik įmanoma.

– Latvia.32

Mergina trūktelėjo pečiais.

– Marija is Lithuanian.33

Ji žengtelėjo į šoną ir parodė į aukštą prakaulią merginą, kuri ką tik kvatojosi ir kuriai greičiausiai tikrai dar nėra devyniolikos. Jos plaukai buvo ilgi ir tamsūs, surišti į arklio uodegėlę. Ninai ji kažkodėl priminė kumelaitę. Gana aukšta, kojos, palyginti su gležnu liemeniu, pernelyg ilgos. Keliukai kaulėti, judesiai nerangūs kaip tebeaugančių paauglių.

Ji metė į Niną nepasitikėjimo kupiną žvilgsnį, bet žengė artyn – tiek, kad Nina galėtų su ja pasišnekėti nešūkalojant per garsiai.

– Do you know the word „ačiū“?34 – paklausė Nina.

Mergina nevalingai šyptelėjo, gal dėl keisto Ninos tarimo.

– Tai – ačiū. Ačiū.

Ji šiek tiek ištęsė „a“, ir žodis nuskambėjo taip, kaip jį tarė berniukas.

Kartojant tą žodį merginos veidas kiek sušvelnėjo, ji valiūkiškai šyptelėjo, ir Nina pamatė dailius baltus dantis, pernelyg naujus ir didelius tokiam išdažytam veidukui.

– That is Lithuanian, – pasakė ji ir šypsodamasi prisidėjo ranką prie krūtinės. – I am from Lithuania.35

Nina parodė į berniuką.

– I need to talk to this boy. I think maybe he is Lithuanian, too.36

Jeigu mergaitė padės, gal pavyks sužinoti iš berniuko ką nors naudingo. Gal merginai pavyktų jį prakalbinti ir vaikas papasakotų, kaip atsidūrė lagamine geležinkelio stotyje. O, kad įstengtų įtikinti mergaitę nueiti kur nors atokiau!

– Could you help me to talk to him?37

Mergaitė vėl nervingai žvilgtelėjo per petį. Ji delsė – akivaizdu, kad kažkas ją stebėjo. Staiga iš kitos Helgolando gatvės pusės link jų pasuko šviesiaplaukis vyriškis. Ji susigūžė.

– When we talk, we don’t make any money.38

Ji linktelėjo vyriškio pusėn, kuris spėriai žirgliojo artyn. Mergaitė žengtelėjo atgal ir demonstratyviai nusisuko nuo Ninos.

– Tomorrow, – sušnibždėjo grįžtelėjusi į Niną. – After I sleep. 12 o’clock. Do you know the church?39

Nina papurtė galvą. Kopenhagoje turbūt koks tūkstantis bažnyčių, ir nė vienos ji nežinojo.

Vyriškis jau buvo beveik prie jų. Ne ką vyresnis negu mergaitė, toptelėjo Ninai. Panašus į pameistriuką. Nedidukas, raumeningas, ant žasto išsitatuiravęs juodą besirangančią gyvatę.

Mergina pajudino lūpas, lyg mokytųsi tarti žodžius, galiausiai šnipštelėjo:

– Sacred Heart.40

Vyriškis sugriebė Mariją už rankos. Tempdamas ją šalin, į Niną nė nepažvelgė. Pasivėdėjęs merginą tolėliau, skėlė jai antausį. Paskui dar vieną ir dar. Buvo matyti, kaip tamsoje švysčioja Marijos plaukai, surišti į arklio uodegėlę.

Nina prispaudė berniuko veidelį sau prie peties ir patraukė link Istedo gatvės. Jautė kylantį įsiūtį, bet ką ji gali padaryti? Ogi nieko. Juk ant rankų vaikas. O ir būdama viena vargu ar galėtų pagelbėti.

Prieš pasukdama ji išdrįso atsigręžti ir dar sykį pažvelgė į Helgolando gatvę. Vyriškis buvo jau seniai dingęs gatvės šešėliuose, o mergaitė su arklio uodega ėjo prie juodojo motorolerio. Susikūprinusi, laibas kaulėtas rankas sukryžiavusi ant krūtinės.

Kažkuri mergina iš grupės ištiesė ranką ir patapšnojo jai per petį. Nina išgirdo paauglišką juoką. Jos vėl ėmė spėlioti, ir mergaitė su arklio uodega kvatojosi garsiausiai.

Nina nešė berniuką iki pat mašinos. Jis nemiegojo, bet jėgos, kuriomis tryško Reventlovo gatvėje, dabar buvo jį apleidusios. Sulig kiekvienu žingsniu Ninai į šlaunis ir pilvą daužėsi tabaluojančios vaiko kojytės. Kai pasiekė automobilį, jis nenorėjo pastovėti, kol ji atrakins užpakalines dureles. Tamsią gaižaus šlapimo dėmę uždengusi nudrengtu apklotu, ji paguldė berniuką ant galinės sėdynės. Buvo tamsu, ji jautėsi pavargusi. Laikrodis rodė lygiai 23 valandas. Nežinia kodėl, bet jai patikdavo, kai pataikydavo pažiūrėti į laikrodį, kuomet jis rodo lygią valandą ar pusvalandį.

Eismas Tytgeno gatvėje buvo aprimęs. Kitapus stovinčio senojo Vesterbro namo, kur gyveno nuomininkai, virtuvėse degė šviesos. Pirmame aukšte apyjaunis vyras virė kavą. Stovėjo su virduliu ir kažkam kažką sušuko. Paskui nusišypsojo ir ėmė pilstyti kavą į puodelius. Nina svarstė, ar kitų žmonių gyvenimas iš tiesų toks paprastas, kaip atrodo iš šalies, ar iš tikrųjų laimingas.

Žinoma, ne, nusprendė kategoriškai. Tai tiesiog tikrovės iškraipymas, būdingas ir jai, kaip tvirtino jos psichologas. Ji nuolat sau kala į galvą, kad nesiseka tik jai vienai, o kiti gyvena gražiai ir laimingai. Kad ji viena įstengs išgelbėti pasaulį, kai kiti perkasi skystųjų kristalų televizorius, naujus virtuvės baldus, verda kavą ir džiaugiasi gyvenimu. Štai dėl tokių iškraipymų ji ir bėga nuo Morteno ir Idos. Vis dėlto pastaraisiais metais ėmė tikėti Olau, kuris sako: tu klysti, pasaulis ne toks.

Tačiau dabar ji vėl suabejojo.

Nina atlošė galvą ir pajuto, kaip iš nuovargio merkiasi akys.

Ji panoro paskambinti Mortenui. Ne kad su juo pasikalbėtų, tai nieko neduotų, o kad išgirstų jo balsą televizijos žinių fone. Jai taip reikėjo priminimo, jog kažkur tebeegzistuoja normalus pasaulis. Ranka slystelėjo kišene, kurioje būdavo telefonas.

Užrakinusi duris iš vidaus, įjungė radiją. Galbūt išgirs pranešimą, kad ieškomas vaikas. Arba ką nors panašaus. Paskui išsitraukė pakelį skrudintos duonos, ir jiedu tylomis ėmė valgyti. Kai Nina ranka perbraukė berniukui per šviesius plaukus, jis baugščiai nudelbė akis. Pavalgęs susirangė šalia jos. Nina atsargiai pridengė jį apklotu, atsilošė kėdėje ir įsirėmė keliais į sėdynę priešais. Užsimerkė ir pajuto beužmieganti. Reikia nusnausti. Bent trupučiuką. Rytoj susiras telefono būdelę ir paskambins Mortenui. Rytoj, kai jo balsas nebebus toks šaltas ir piktas. Jo nuotaika tikrai bus geresnė. O tada ji gal net apie berniuką papasakos.

Nina atsimerkė ir pažvelgė į vaiką. Jis jau miegojo, bet akys buvo kiek pramerktos, tarsi tebebūdrautų atidžiai stebėdamas, kas vyksta aplinkui. Burnytė šiek tiek pražiota. Kaip Antono, kai jis kietai įmigdavo ant savo pagalvės su Žmogaus-voro atvaizdais.

Nina vėl užsimerkė.

PAGALIAU BUTE įsiviešpatavo ramybė. Antonas kvailiojo iki pat devintos, tad Mortenas nė žinių dorai nepažiūrėjo, Ida žaidė kompiuteriu atsukusi visą garsą, spyriojosi prašoma užsidėti ausines, nors to reikalavo namų taisyklės. Jis nebeturėjo jėgų su ja ginčytis. Paskui ji pavargo demonstruoti savo nepasitenkinimą, tie kompiuteriniai pif paf tra ta ta kiek pritilo, ir jis nebekreipė į juos dėmesio.

Buvo atlapojęs langus ir svetainėje, ir virtuvėje, bet vis tiek trūko oro. Diena, regis, buvo lipte prilipusi prie kūno. Svarstė, gal reikėtų išsimaudyti, bet pirmąkart po skambučio iš pailgintos dienos grupės pagaliau galėjo ramiai atsisėsti, išgerti puodelį kavos, pasklaidyti laikraštį. Dušas palauks, nusipraus prieš pat eidamas gulti, gal bus lengviau užmigti šitame karštyje.

Kartais. Kartais jis taip trokšta uždaryti viską į laiko kapsulę, o atidaryti ją po metų, poros, gal net po penkerių. O per tą laiką nuveiktų ką nors šaunaus: tundroje ieškotų mineralų, leistųsi į Grenlandiją arba Svalbadą, grįžtų namo sukandžiotas uodų, prisižiūrėjęs baltųjų lokių, šeimą rastų gyvenančią lyg niekur nieko – visos figūrėlės tose pačiose vietose, kuriose buvo palikęs. Na, beveik visos. Porą trejetą ėjimų dabar jis tikrai darytų kitaip. Ne dėl to, kad viso to nenorėtų – vaikų, nuosavo buto, nuolatinių pragyvenimo išlaidų. Bet jam reikia ir kitokių dalykų. Kažkada įsivaizdavo, kad galima turėti ir viena, ir kita – kasmet trims mėnesiams ištrūkti į Grenlandiją, o Nina tuo metu laikytų šeimynos vairą. Bet taip buvo tik iki jos pirmojo pabėgimo. Jis neabejojo: ji tikrai pabėgo. Taip staiga, lyg būtų nusprendusi jį palikti. Tą dieną prisimins kol gyvas. Tarytum jam kas būtų įsiuvęs nesandarią nuodų kapsulę ir jos turinys po truputį nuodija smegenis.

Tai įvyko praėjus penkiems mėnesiams po to, kai gimė Ida. Jie gyveno Orhuse, ankštame nykokame dviejų kambarių butelyje Žiedo gatvėje. Nina buvo ką tik baigusi medicinos seserų mokyklą, o jis rengė mokslų daktaro disertaciją Geologijos institute. Vieną dieną grįžęs iš universiteto jau laiptinėje išgirdo Idos klyksmą. Penkiais dideliais žingsniais užbėgęs į viršų atsirakino duris. Ida sėdėjo vaikiškoje kėdutėje prie virtuvės stalo, jos apskritas veidukas buvo papurtęs ir net mėlynas nuo verksmo. Ji buvo be drabužėlių, ant grindų stovėjo šviesiai žalia vonelė, iki pusės pripilta vandens. Nina kiurksojo prie durų į pagalbinę laiptinę, nugara prisispaudusi prie staktos, tarytum įvaryta į kampą. Vos metęs žvilgsnį jis suprato, kad dabar jos geriau nekalbinti. Kad nėra prasmės ko nors klausti ar viltis, jog paaiškins, kas atsitiko. Jis nežinojo, ar seniai ji taip stovi. Turbūt seniai, nes Ida jau spėjusi kaip reikiant apšlapinti kėdutę.

Kitą dieną ji paskambino jam iš telefono automato, stovinčio Kopenhagos oro uoste. Pranešė išskrendanti į Londoną, o iš ten – į Liberiją. Su organizacija, pasivadinusia „MercyMedic“. Paaiškėjo, kad tą darbą ji gavo toli gražu ne prieš dieną. Regis, tuo pasirūpino Karina – paprašė kažkokio savo pažįstamo gydytojo, prancūzo, ir tas sutiko priimti Niną, nors jai stigo patirties. Ruošdamasi tokiai misijai Nina turėjo būti specialiai apmokyta, bet apie šį darbą ji nė sykelio neužsiminė. Tiesiog ėmė vieną dieną ir išskrido. Palikusi jį su penkių mėnesių kūdikiu ant rankų. Left holding the baby^41, – kaip sako anglai.

Tik daug vėliau ji vis dėlto pasiaiškino. Jis puikiai žinojo, kad ją kankino nemiga, kad prie Idos budėdavo dieną naktį baimindamasi galimų ir prasimanytų bėdų. Jis nuolat mėgindavo ją nuraminti, bet jokie argumentai neišmušė jai iš galvos minties apie vaikui neva gresiančias baisias nelaimes.

– Aš ją maudžiau, – pasakojo ji, bet ne tą dieną, o beveik po metų. – Maudžiau, ir staiga vanduo nusidažė raudonai. Aš žinojau, kad jis nėra raudonas. Tačiau vos pasižiūriu į Idą, jis tuoj nusidažo raudonai.

Vis dėlto jai pavyko susitvardyti, iškelti vaiką iš vonelės, pasodinti į kėdutę ir palaukti, kol namo pareis jis, nors labiausiai troško sprukti lauk iš buto. Dabar jis žino, kad tai, jog ji susiėmė, prilygo kone stebuklui.

Vėliau jis šnekėjosi su kai kuriais jos kolegomis, su kuriais Nina dirbo įvairiuose pasaulio kampeliuose. Jie žavėjosi ja. Pasakojo, kad net per baisiausias krizes ji sugebėdavo elgtis šaltakraujiškai, kompetentingai. Ir kai potvyniai nunešdavo tiltus, ir kai vidury stovyklos sprogo granata ar lauko ligoninėje kilo gaisras, kai atveždavo žmones su minų nutraukytomis rankomis ir kojomis... Tokiais atvejais Nina būdavo galima pasitikėti užsimerkus. Ji, regis, buvo labai įsijautusi į vienišos pasaulio gelbėtojos vaidmenį. O štai savo pačios šeimoje – visiška bejėgė.

Kad kompiuterinio žaidimo tratėjimas nutilo, jis suvokė tik tada, kai tarpduryje išdygo Ida.

– Ar ji negrįš? – paklausė. Vilkėjo neoninės spalvos šortais ir juodais marškinėliais su užrašu: I’m only wearing black until they make something darker.42 Nedidukas sidabrinis auskariukas jos šnervėje priminė vieną paskutinių jo pralaimėtų mūšių su paaugle dukra.

Ji nebesako „mama“, dingtelėjo jam. O tik „ji“, kartais – „Nina“.

– Grįš, – atsakė jis. – Bet turbūt rytoj rytą, – pridūrė, kad pridengtų Niną ir save patį. Galbūt tai paskutinis lojalumo ženklas, o gal jis tiesiog nenorėjo prisipažinti nežinąs?

– Aha.

Ida pradingo koridoriuje.

– Metas į lovą! – riktelėjo jis įkandin.

– Taip, taip, taip, – atsiliepė ji piktai.

Padėjęs laikraštį į šalį, jis įsistebeilijo į vieną tašką. Bet niekaip nepavyko susikaupti. Nina jam melavo. Jis tai suprato iš pauzių jos kalboje, iš kiek susvetimėjusio balso. Jį tai užgavo, net labiau negu tai, jog ji pamiršo parvežti Antoną. Tačiau nebeturėjo jėgų aiškintis, lygiai kaip ir kovoti su Ida dėl ausinių. Pastaruoju metu niekam nebeturi jėgų.

Bet juk buvo ir geresnių laikų. Bent jau taip jam atrodė. Tikrai, tikrai buvo. Olau jai labai padėjo. Tiesą sakant, padėjo abiem. Po išties baisių išgyvenimų Tbilisyje atlikęs testus, psichologas, norvegas, sugebėjo Niną įtikinti, kad jai reikia pagalbos. Ne dėl Tbilisio, Dadabo ar Zambijos, o dėl tų jos įsikaltų priežasčių, dėl kurių ji neva žūtbūt privalanti vykti į Tbilisį, į kitas didesnių ar mažesnių konfliktų zonas.

Nina grįžo namo apsikirpusi ežiuku, sulysusi, bet kažkokia kitokia... Na, vidujai nusiraminusi, santūri, gal pusiausvira. Ir jis patikėjo, kad jiedu vėl bus drauge, kad vėl išmoks vienas kitą mylėti. Persikėlė gyventi į Kopenhagą. Nauja pradžia. Ji gavo darbą Anglininkų stovykloje, o jis tapo „purvų rakinėtoju“– taip kiti geologai pašiepdami vadino kolegas, tyrinėjančius Šiaurės jūros ir aplinkinių vietovių gręžinių mėginius. Jiedu vieningai sutarė, kad dabar svarbiausia – šeima, kad būtina saugoti trapius šeimyninius saitus.

Taigi. Jis vis dar čia. Ir ji – čia. Tačiau šiandien popiet ji pamelavo jam. Todėl sėdėjo kankinamas minties, ar rytoj arba poryt ji nepaskambins iš Zimbabvės, Siera Leonės ar kokio kito pavojingo regiono.

Velniai tave rautų, Nina! Pastūmęs puoduką, staiga atsistojo. Pajuto nenumaldomą norą trenkti viską ir dumti iš namų, bėgti kuo toliau. Bent kelioms valandoms. Ar keleriems metams. Jei, aišku, paskui grįžęs viską rastų lygiai taip, kaip paliko.

Buvo keturios nakties, kai jį pažadino durų skambutis. Vidun prašėsi ne Nina, pamiršusi raktus, o policija. Vienas pareigūnas uniformuotas, kitas – civilinais drabužiais.

– Ar galėtume pasikalbėti su Nina Borg? – paklausė civilis, mikliu judesiu atkišdamas pažymėjimą – turbūt treniravosi daugybę metų.

Mortenas pajuto burnoj nemalonų rūgštumą.

– Ne, – atsakė. – Ji, kiek žinau, pas draugę. O kas atsitiko?

– Gal galėtume trumpam užeiti? Nužudytas žmogus.

NEDIDUKAS MEDINIS Baronų šeimos namas stovėjo kaip salelė tarp blokinių gyvenamųjų namų, panašių į tą, kuriame gyveno Sigita. Betoninius monstrus supo plynė, tad kuklus sodelis prie medinio namuko atrodė lyg kokios džiunglės. Prie tvoros kėpsojo dviem storom grandinėm prirakintas raudonas mergaitiškas dviratis.

Sigita atvėrė vartelius į sodą ir nuėjo prie namo. Kvepėjo kepamais svogūnais – Julija Baronienė turbūt ruošia vakarienę. Sigita spustelėjo skambučio mygtuką; jis buvo naujutėlis ir atrodė keistokai ant aptriušusios mėlynai dažytos durų staktos. Duris kone iškart atidarė kokių dvylikos ar trylikos metų berniukas. Vilkėjo baltus marškinius, ryšėjo kaklaraištį, plaukai lyg sulaižyti – atrodė kažkoks išsipustęs.

– Labas vakaras, – pasisveikino Sigita. – Ar galėčiau pasišnekėti su tavo mama?

– Kaip jus pristatyti? – atsargiai pasiteiravo vaikas, tarytum jam būtų buvę liepta bet ko neįleisti.

– Pasakyk, kad atėjo Mažeikienė iš tėvų komiteto, – pasakė Sigita baimindamasi, kad durys jai prieš nosį neužsitrenktų taip pat greitai, kaip buvo numestas telefono ragelis.

Berniukas delsė, ir Sigitai staiga toptelėjo, kad jam dabar galvoje turbūt sukasi įvairiausios mintys, kuo gi prasikalto mokykloje. Ji draugiškai nusišypsojo.

– Tai... užeikite, – pasakė jis. – Mama ruošia vakarienę, bet tuoj ateis.

– Ačiū.

Berniukas nuvedė Sigitą į svetainę ir dingo, greičiausiai nukurnėjo į virtuvę. Sigita liko stovėti. Apsižvalgė. Didžiulė minkšta rusvos spalvos sofa buvo nauja, bet visi kiti baldai – senutėliai. Medinės grindys patamsėjusios nuo daugybės sluoksnių lako, priešais sofą gulėjo afganiškas kilimas, išmargintas ryškiai raudonais, baltais ir žaliais raštais. Palei tris sienas stovėjo dailiai drožinėtos lentynos, turbūt tokios pat senos kaip ir namas. Jose buvo prigrūsta knygų ir natų sąsiuvinių. Prie ketvirtos sienos stovėjo tamsaus raudonmedžio pianinas, jo klavišai buvo seni ir nusidėvėję, nuo laiko pageltęs dramblio kaulas vietomis atšokęs.

Atsidarė durys ir į kambarį įžengė nedidukė tvirto sudėjimo moteris, lydima lipte prilipusios dukrelės. Su ja įplaukė ir virtuvės kvapai, o ranka, kurią sveikindamasi ištiesė Sigitai, buvo vėsi ir drėgna, lyg Baronienė ką tik būtų skutusi bulves.

– Julija Baronienė, – prisistatė ji. – O čia mano dukrelė Zita.

Zita nudelbė akis, neatrodė nusiteikusi labintis su nepažįstama moterimi. Jos tamsūs plaukai buvo supinti į kasytes, per vidurį bolavo sklastymas – siauras odos lopinėlis.

– Atleiskite, – pasakė jos motina. – Zitutė nelabai drąsi.

Ji manęs nepažino, galvojo Sigita. Ir kodėl turėtų? Juk viskas buvo taip seniai. Sigita neabejojo, kad čia tikrai toji Julija. Iškart suprato išvydusi raudonus plaukus ir apskritą veidą, šiltas džiovintų slyvų spalvos akis.

– Nenuostabu, – atsakė. – Ypač turint omenyje, ką Zitutei teko išgyventi.

Julija Baronienė sustingo.

– Kodėl jūs taip kalbate? – paklausė.

Laikas atskleisti kortas, pagalvojo Sigita.

– Aš ne iš tėvų komiteto, – ištarė. – Atėjau norėdama paklausti, kaip jums pavyko susigrąžinti Zitą. Suprantate, tie patys žmonės pagrobė mano sūnelį. – Jos balsas sudrebėjo.

Zita tyliai suinkštė, lyg kačiukas, kurį tuoj tuoj neš skandinti. Nusigręžė į mamą ir įsikniaubė jai į pilvą.

Akimirką Julija Baronienė atrodė taip, tarsi Sigita būtų jai suvariusi peilį. Bet susiėmė ir išspaudė kreivą šypseną.

– Ak, ta kvaila istorija, – prabilo. – Ne ne, tai buvo tiesiog nesusipratimas. Zitutę tada pasiėmė vienos iš draugių mama, ar ne, Zita? – Mergaitė nieko neatsakė ir nesitraukė nuo mamos. Išsigandusi ji atrodė lyg visai mažas vaikas. – Man labai nemalonu, kad įvėliau policiją. Bet... aišku, baisiai gaila jūsų ir jūsų mažylio. O gal jis tiesiog pasimetė? Nuklydo, ar ką?

– Jam treji metukai. Mano kaimynė matė, kaip jį išsiveda. Be to... – Sigita kiek patylėjo. – Be to, tai turėtų būti kažkaip susiję su... Nejaugi jūs manęs neprisimenate?

Julijos akys lakstė po kambarį, paskui įsmigo į Sigitą. Akivaizdu, kad moteris ją pagaliau atpažino.

– Ak, – tepasakė ji.

Sigita linktelėjo.

– Taigi... Atleiskite, kad pamelavau. Bet jūs metėte ragelį, todėl išsigandau, kad sužinojusi, kas aš tokia, nenorėsite manęs įsileisti.

Julija Baronienė stovėjo nuščiuvusi, tarsi praradusi kalbos ir judėjimo dovaną. Sigita išgirdo, kaip kažkur trinkteli durys, aidi kažkokie balsai, bet nenuleido akių nuo Julijos.

– Pasakykite, ką turėjote padaryti, – prašė ji. – Į policiją tikrai nesikreipsiu, prisiekiu. Aš tik noriu susigrąžinti Miką.

Julija Baronienė ir toliau tylėjo. Atsidarė kambario durys ir įėjo vyras.

– Sveiki gyvi, – pasisveikino. – Aleksas Baronas. Marius sakė, kad jūs iš tėvų komiteto? – Ir mandagiai ištiesė ranką.

Jis buvo kiek vyresnis už Juliją, draugiškas, praplikęs, pilkai rusvu kostiumu, mažumėlę didoku. Kol susigaudė, kad kažkas čia ne taip, praėjo kelios sekundės.

– Kas nutiko? – piktai paklausė pamatęs, kad Zitutė įsikniaubusi motinai į šoną.

Julija, regis, nesumojo, ką atsakyti. Tad aiškinti teko Sigitai.

– Mano sūnelį pagrobė tie patys žmonės, kurie buvo pagrobę Zitutę, – pasakė ji. – Noriu sužinoti, ką man daryti, kad jį susigrąžinčiau.

Vyras atsitokėjo kur kas greičiau negu žmona.

– Kokias čia nesąmones paistote? – prapliupo. – Negi nematote, kad baisiausiai išgąsdinote vaiką? Niekas Zitos nebuvo pagrobęs ir nepagrobs. Ar ne, mažute? Ateik pas tėvelį ir pabučiuok. Julija, turim sėsti valgyti, nes pavėluosim į Mariuko koncertą.

Zitutę šiaip ne taip pavyko įkalbėti atsiplėšti nuo motinos. Tėvas kilstelėjo ją, mergaitė iškart apsivijo rankytėmis jam kaklą.

– Atsiprašau, kad taip nemandagiai kalbu, – pasakė jis. – Bet šįvakar mano sūnus groja svarbiame koncerte.

Sigita nusiminusi papurtė galvą.

– Kaip jūs taip... Kodėl vaizduojate, kad nieko neįvyko? Kodėl atsisakote man padėti? Juk patys žinote, kaip jaučiuosi. – Ji kilstelėjo ranką prie veido, lyg tai būtų padėję sulaikyti ašaras.

Vyriškio draugiškumas staiga išgaravo.

– Prašyčiau išeiti, – pareikalavo jis. – Dabar pat.

Sigita vėl papurtė galvą. Skruostais riedėjo ašaros, ji niekaip neįstengė susitvardyti. Išsitraukė iš kišenės tušinuką, griebė nuo pianino pirmą pasitaikiusį natų sąsiuvinį. Nekreipdama dėmesio į Barono protestą, didelėmis raidėmis užrašė savo vardą, pavardę, adresą ir telefono numerį.

– Štai, – pasakė. – Meldžiu, padėkit man.

Pravirko ir Julija Baronienė, raudodama apsisuko ir išbėgo iš kambario. Zita išsprūdo tėvui iš glėbio ir buvo belekianti paskui mamą, bet tėtis ją sustabdė.

– Ne dabar, mažute. Mamytė užsiėmusi.

Zita pažvelgė į tėvą. Tada nuėjo prie pianino ir atsisėdo ant kėdutės. Kurį laiką sėdėjo tiesi kaip styga, užsimerkusi. Paskui pradėjo groti gamą – lėtai, mechaniškai, bet tiksliai – kaip pagal metronomą. Da-da-da-da-da-da-da-daa... Da-da-da-da-da-da-da-daa... Da-da-da-da-da-da-da-daa...

Barono veide šmėstelėjo skausmas. Priėjo prie mergaitės, švelniai suėmęs už riešo kilstelėjo mechaniškai judančius pirštukus. Tada pažvelgė į Sigitą.

– Jei nesustabdyčiau, šitaip grotų keletą valandų, – pasakė ir staiga kažkaip suglebo. Jie sudaužė jo šeimą, dingtelėjo Sigitai, ir jis nė neįsivaizduoja, kaip ją vėl suklijuoti.

Ji pažvelgė į Zitutės rankas, kurios vis dar gulėjo ant klavišų, tarsi mergaitė vėl ketintų pulti groti, kai tik tėvas paleis riešą. Nugara perbėgo šiurpas, o galvoje vėl iškilo vaizdas: Mikas rūsyje, Mikas vienas tamsoje, apsuptas svetimų žmonių, norinčių jį nuskriausti.

– Būkite gera, išeikite, – paprašė Zitos tėvas. – Juk pati matote, kad tikrai negalime jums padėti, kad ir kaip norėtume.

Eidama namo Sigita galvojo apie Zitos rankas. Aštuonmetės piršteliai įsitvėrė pageltusių klavišų kaip žvėrelio nagai. Tik kairiosios rankos mažylis pirštelis kybojo ore. Pirštukas buvo be nago.

JANAS MANĖ išvysiąs plieninius stalus, dienos šviesos lempas ir baltas plyteles, o gal net šaldytuvus, kaip rodoma amerikietiškuose filmuose. Bet šviesa Teismo medicinos instituto koplytėlėje buvo maloni, kiek prislopinta. Abipus neštuvų žvakidėse degė žvakės. Nebylų kūną dengė tvarkingai užklotas baltas užtiesalas.

– Ačiū, kad atvykote, – pasakė jį čia atlydėjusi policininkė, kurios pavardės Janas nebeprisiminė. – Jos tėvai gyvena Jutlandijoje, todėl prieš iškviesdami privalome nustatyti tapatybę.

– Suprantama, – linktelėjo Janas.

Prieš atidengiant žmogžudystės aukos veidą, pajuto gerklėje kylantį šleikštulį.

Iš jos buvo telikęs daiktas. Janas nustebo: pasirodo, su mirtim išnyksta žmogus. Oda tampa vaškinė, negyva, nieku gyvu nepamanytum, kad žmogus tiesiog miega.

– Čia tikrai Karina, – pasakė jis, nors pačiam buvo sunku tuo patikėti. Tas daiktas jau nebebuvo Karina.

„Sukrėstas iki kaulų smegenų.“ Žmonės dažnai taip sako. Bet tik dabar jis pagaliau suvokė tuos žodžius. Žemė išslysta iš po kojų ir tu pakimbi ore kaip koks animacinio filmo herojus, nesuvokiantis, kad tuoj krisi žemyn.

– Ar gerai pažinojote Kariną Kongsted? – paklausė kriminalistė, vėl uždengdama Karinos veidą.

– Ji buvo gera mano bičiulė, – atsakė jis. – Pastaruosius porą metų gyveno nedideliame butelyje mūsų name. Nors butas atskiras, vis tiek matydavomės dažniau, negu su kokiu bendradarbiu, kuris ryte ateina, vakare išeina.

– Ji dirbo privačia jūsų slauge, tiesa? Kodėl jums reikia slaugės?

– Prieš porą metų man operavo inkstus, tada ir susipažinau su Karina. Paskui... Labai džiaugėmės, kai ji sutiko padėti. Žinote, komplikacijų gali kilti bet kada. Todėl visada ramiau, kai šalia turi tokį žmogų kaip ji. Karina yra... buvo puiki specialistė, šiltas žmogus.

Jam dingtelėjo, kad stovėti prie Karinos lavono ir apie ją taip kalbėti – visiškas absurdas. Tačiau pareigūnė, regis, neketino jo paleisti.

– Tikiuosi, suprantate, kad privalau paklausti, kur praleidote tą vakarą. Atvykę namie jūsų neradome.

– Na taip, namo užsukau tik trumpam ir grįžau į biurą. Aš vadovauju gana didelei bendrovei.

– Jau supratau.

– Biure buvau maždaug iki septintos vakaro. Paskui nuvykau į bendrovei priklausantį butą, kad dar padirbėčiau. Ketinau ten likti nakvoti.

– Kur yra tas butas?

– Lašišų gatvėje.

– Gal galėtumėte kiek vėliau užsukti į policijos nuovadą? Privalome oficialiai jus apklausti.

Jis paskubomis svarstė. Nokia tebeguli jo portfelyje. O portfelis – Lašišų gatvėje.

– Pirmiausia norėčiau nuvažiuoti namo, pas žmoną. Ji baisiausiai sugniuždyta. O paskui prisistatysiu į policijos nuovadą Kopenhagoje. Gal galėčiau ryt rytą?

Svarbu rodyti norą bendradarbiauti.

– Būtų malonu, – mandagiai atsakė pareigūnė. – Bet tokias apklausas atlieka Šiaurės Zelandijos policijos kriminalinis skyrius. – Ji ištraukė iš krepšio brošiūrą patraukliu pavadinimu: „Piliečiai ir policijos reforma“, pieštuku apibraukė adresą ir ištiesė jam. – Gal galėtumėte atvykti rytoj, vienuoliktą valandą?

Jis svarstė, ar yra sekamas. Taksi nardė tarp kitų naktį važinėjančių automobilių it koks ryklys tarp tunto žuvų, bet neatrodė, kad juos kas sektų.

Tik jau nepasidaryk paranoikas, subarė save. Mirties priežasties kol kas jie dar neišsiaiškino, dar neapklausė visų, pažinojusių Kariną. Ir vis dėlto išlipęs ant šaligatvio jis nervingai apsidairė. Taksi nuvažiavo, gatvė atrodė kaip išmirusi. Tarytum iš visai kitų laikų – grindinio akmenys, keturkampiai gatvės žibintai, net „Danske bank“ būstinė labiau panėšėjo į viduramžių pilį, o ne į šiuolaikinės bendrovės pastatą.

Atsirakinęs buto duris, jis pirmiausia čiupo portfelį. Kol jo nebuvo, į Nokia niekas neskambino.

Po dvidešimties minučių sėdo į automobilį ir pasuko namų link. Dabar jau buvo beveik tikras, kad niekas nepersekioja – greitkelyje mašinų nedaug, o stovėjimo aikštelė tarp Roskilės ir Holbeko, į kurią įsuko, buvo tuštutėlė.

Išsitraukęs Nokia surinko numerį. Atsakymo laukti teko ilgai.

– Yes?

– Our agreement is terminated^43, – ištarė stengdamasis kalbėti kuo ramiau.

– No, – pasigirdo atsakymas.

– You heard me!44

– The money was not there, – pareiškė lietuvis. – She said she gave it back to you.45

– Don’t lie to me, – pyktelėjo Janas. – She took it. – Jis pats matė tuščią portfelį jos miegamajame. Tuštutėlį. Ten gulėjo tik banko kvitas ir tas nelemtas raštelis: AŠ PASITRAUKIU. – She took it, and now she is dead. Did you kill her?46

– No.

Janas juo nepatikėjo.

– Stay away from me and my family, – pasakė. – I don’t want anything more to do with you. It’s over.47

Trumpa pauzė.

– Not until you pay^48, – atrėžė lietuvis ir išjungė telefoną.

Janas kiek pastovėjo bandydamas nusiraminti. Tada patrankė telefoną į asfaltą, kol įsitikino, kad jis sulūžo. Nuėjo į dvokiantį vyrų tualetą, ištraukė SIM kortelę, įmetė į unitazą ir nuleido vandenį. Telefoną kruopščiai nuvalė popieriniu rankšluosčiu ir įmetė į didelį šiukšlių kibirą prie durų. Radęs pagalį, įgrūdo telefoną kuo giliau, tarp obuolių žievelių, traškučių maišelių ir kitų atliekų.

Kas dar?

Pasirinkimo nebėra. Pirmiausia – mažytis plastikinis maišelis. Ne didesnis kaip dviejų centimetrų ilgio ir tokio pat pločio, vos kelių milimetrų storio, kaip SIM kortelė. Bet tuose keliuose jame saugomuose kraujo lašeliuose slypi tūkstančius kartų sudėtingesnis kodas už elektroninę mobiliojo telefono DNR.

Paskui – nuotrauka. Išsitraukė ją iš piniginės ir pažvelgė paskutinį kartą. Atsisveikino su viskuo, ką ji jam žadėjo. Spragtelėjo žiebtuvėliu ir žiūrėjo, kaip nuotraukėlę apima liepsnos, galiausiai įmetė į šiukšlių kibirą.

Tada atsisėdo į savo Audi ir luktelėjo, kol liausis drebėjusios rankos, kad įstengtų vairuoti.

SIGITAI RAKINANT buto duris, suskambėjo telefonas. Ji net krūptelėjo. Išvertė rankinės turinį ant kavos staliuko, kitaip būtų užsiieškojusi.

– Klausau!

Tačiau skambino ne apsigalvojusi Julija Baronienė. Ir ne koks nors nepažįstamasis su nurodymais, kaip atgauti Miką.

– LTV paskelbs paiešką, – pasakė Evaldas Gužas. – Ypač jei sutiksite nusifilmuoti ir pati kreipsitės į pagrobėjus.

Sigita suakmenėjo. Prieš kelias valandas ji turbūt nė negalvodama būtų sutikusi. O dabar... Prisiminė Juliją Baronienę ir jos šeimą, akivaizdų jų siaubą. Prisiminė Zitutę be nagelio.

– Ar Mikui tai nepakenks? – paklausė.

Gužas nutilo, ir Sigita tiesiog regėjo, kaip mąstydamas jis tarškina tušinuku.

– Ar pagrobėjai bandė su jumis susisiekti?

– Ne.

– Vadinasi, privalome konstatuoti, kad praėjus pustrečios paros į jus niekas nesikreipė, – ištarė Gužas. – Ar aš teisus?

– Taip.

– Keista. Paprastai kontakto pradedama ieškoti greičiau, kad tėvai nesikreiptų į teisėsaugą.

– Julija Baronienė juk kreipėsi.

– Taip. Kelios valandos po to, kai pradingo mergytė. Bet nepraėjo nė para, ir ji pareiškimą atsiėmė.

– Ar dėl to, kad jai grasino?

– Taip.

– Vadinasi, tai pavojinga.

– Ką gali žinoti, – kalbėjo Gužas. – Medžiagą apie Miką ir galimus jo pagrobėjus išsiuntinėjome visos Lietuvos policijos komisariatams. Susisiekėme su Vokietijos policija, nes ten gyvena berniuko tėvas. Net Interpolą informavome, nors ir neturime priežasčių manyti, kad berniukas būtų išvežtas iš Lietuvos. Dėl panašumo su Baronienės atveju įtariame, kad tai greičiausiai vietos nusikaltėlių darbas. Bet kol kas – jokių rezultatų. Dėl to ir svarstau galimybę pagalbos kreiptis į visuomenę.

Į visuomenę. Jau pats žodis Sigitai atrodė nemalonus.

– Kad nežinau...

– Kaip jau minėjau, LTV sutiktų paskelbti Miko paiešką šiandien, po vakarinių žinių. Po tokių kreipimųsi paprastai sulaukiame nemažai skambučių, gal ir dabar jie pasitarnautų tyrimui. Ypač kai turime gana aiškią įtariamosios nuotrauką. Galimas dalykas, tyrimas pasistūmėtų iš mirties taško.

Jis visuomet kalba taip, tarsi skaitytų policijos protokolą, galvojo Sigita. Kaži, ar laisvu nuo darbo laiku irgi taip šneka? Staiga jai prieš akis iškilo policininko paveikslas: sėdi su plačiakrašte skrybėle, meškere ir ką tik pagautu upėtakiu. „Iš srovės sraunumo galime spėti, kad labiau kibti turėtų tiriamojo upelio dešinėje“, – porino tas jos menamas atostogaujantis Gužas.

Aš baisiausiai pavargau, pasakė Sigita pati sau. O dar tas smegenų sukrėtimas. Tos fantazijos, kurioms ji paprastai neleidžia iškilti į paviršių, dabar niekaip negalėjo nurimti. Ją dėl to kone pykino.

– Susisiekėme su jūsų vyru, jis sutinka. Bet norėtume, kad į žiūrovus kreiptumėtės jūs pati. Iš patirties žinome, jog tai paveikia net tuos žmones, kurie į policiją paprastai niekada neskambina. Ypač kai kalbama apie vaikus.

Sveikąja ranka Sigita persibraukė per veidą. Jautėsi pervargusi. Visą dieną beveik nieko nei gėrė, nei valgė. Galva plyšo, su tuo skausmu ji net spėjo apsiprasti.

– Nežinau... Ar tikrai padės?

– Jei pagrobėjai jau būtų bandę su jumis susisiekti, tikrai to nesiūlyčiau. Jei būtų ėmę derėtis ar kaip nors kitaip spaudę. Tokiomis aplinkybėmis kreipimasis į visuomenę juos tik sunervintų, kiltų grėsmė vaikui. Bet juk to nebuvo, ar ne?

Jisai provokuoja, dingtelėjo Sigitai. Vis dar netiki manimi.

– Ne, – atsakė ji. – Bet jei dėl to kyla pavojus Mikui, aš nesutinku.

– Ką gali žinoti, – pakartojo jis. – Nesakau, kad visai nepavojinga, bet, norint surasti Miką, mūsų nuomone, toks žingsnis dabar – pats tinkamiausias.

Sigita aiškiai girdėjo besidaužančią savo širdį. Kas gi priima tokius sprendimus, kai galva net ūžia?

– Pranešimą galime padaryti ir be jūsų sutikimo, – nesulaukęs atsakymo kalbėjo Gužas.

Ar jis grasina? Staiga Sigita įsiuto.

– Ne, – atšovė. – Aš nesutinku. O jeigu jūs vis tiek paskelbsite, aš... – Ji nežinojo, kaip užbaigti mintį. Kuo jam pagrasinti? Juk visi koziriai – jo rankose.

Aname laido gale pasigirdo atodūsis.

– Ponia Ramoškiene, aš jums tikrai ne priešas, – pasakė jis.

Pyktis atlėgo.

– Taip, iš tiesų. Aš žinau.

Bet ir padėjusi ragelį mąstė toliau. Kaži, kas svarbiau tokiam jaunam ambicingam kriminalistui kaip Gužas? Suimti nusikaltėlius ar išgelbėti auką?

Palaidinė lipte lipo prie nugaros, tad ji nutarė apsivynioti sugipsuotą ranką celofaniniu maišeliu ir palįsti po dušu. Viena ranka trinkti plaukus buvo labai sunku. Šampūną reikėjo pilti tiesiai ant plaukų, ne į delną, o nusimaudžiusi niekaip neįstengė apsimuturiuoti galvos rankšluosčiu. Prieš pat vakaro žinias ji nervingai įsijungė televizorių. Nepaisant Gužo užmojų, apie trimetį Miką reportažo nebuvo. Ir ji pradėjo abejoti. O gal vis dėlto reikėjo? Gal kas nors matė jos berniuką? Gal pagelbėtų?

Kai suskambėjo telefonas, ji stvėrė jį taip skubėdama, kad net išmetė ant grindų. Sugraibė sveikąja ranka ir spustelėjo žalią mygtuką, nors numeris buvo nepažįstamas.

– Alio.

– Čia aš.

– Kas?

– Tomas.

Ji jau norėjo perklausti, bet susiprotėjo, kad tai jaunėlis brolis. Jo, suaugusio vyruko, balso ji nebuvo girdėjusi, prisiminė tik kimų paauglio švokštimą. Kai išvyko iš Tauragės, jam tebuvo dvylika. Nuo tada jiedu nebuvo kalbėjęsi.

– Tomas?!

– Taip.

Pauzė. Sigita neįsivaizdavo, ką jam sakyti. Ką sakyti broliui po aštuonerių nebendravimo metų?

– Iš Dariaus mamos sužinojom, kad... dingo Mikas, – prakalbo Tomas.

– Taip. – Jai vėl užspaudė gerklę, todėl teištarė vienintelį žodį.

– Man labai gaila, – pasakė jis. – Ir... na... aš pagalvojau. Jei kuo galėčiau padėti...

Staiga ją užliejo švelnumo banga ir nuplovė paskutinius jėgų likučius. Sigita sudribo ant sofos, mobilusis išslydo iš rankų. Skruostais vėl ėmė riedėti ašaros, Dievas žino, kelintą kartą šią dieną.

– Sigita?

– Aš klausau, – sušnarpštė ji. – Ačiū. Labai ačiū. Labai ačiū, kad paskambinai.

– Ką jau čia. Tikiuosi, kad jį suras.

Kalbėti ji nebegalėjo, ir jis tai suprato. Pasigirdo tarkštelėjimas, jis padėjo ragelį. Vis dėlto paskambino... Kaip gyvena namiškiai, ji nugirsdavo tik kartkartėmis, o kai išsiskyrė su Dariumi, išseko ir vienintelis žinių iš Tauragės šaltinis. O juk daug ką norėtų sužinoti. Ką baigęs gimnaziją veikia Tomas? Ar vis dar gyvena su tėvais? Ar turi merginą? Kaip jam apskritai sekasi? Ar jai atleido?

Tikriausiai atleido. Juk paskambino.

Sigita pamėgino užmigti, bet nepavyko. Galvoje vis sukosi tos nelemtos fantazijos, ir ji niekaip neįstengė jų nuvyti šalin.

Jeigu jūs ką nors padarysit mano berniukui, aš jus nužudysiu.

Tai nebuvo pyktis, kokiu kartais užverda girti vyrai, kai ima vienas per kitą kriokti: „Aš tave nužudysiu, niekše tu!“ ar panašiai. Ji apsisprendė. Ir tai apramino. Apramino mintis, kad pagrobėjai galų gale suvoks: jei Mikui nuo galvos nukris bent plaukelis, jie sulauksią bausmės. Ir taip tikrai bus, nes ji taip nusprendė... Ji, aišku, suprato, kad tokios mintys – kvaili paistalai. Tačiau jos tikrai padėjo: jeigu jūs bent pirštu jį paliesit, aš jus nužudysiu.

Galiausiai įsitaisė balkone. Betoninės sienos per dieną buvo prisigėrusios šilumos, tad ant naktinių marškinių nereikėjo vilktis megztinio. Ji galvojo apie Juliją Baronienę, kuri atgavo savo vaiką. Apie Gužą su Valioniu. Ar jie jau išėjo namo, ar tebesėdi darbe? Ar Mikas jiems svarbus? O gal vaikų pradingsta tiek, kad dėl dar vieno niekas dieną naktį nebesineria iš kailio?

Jie norėjo, kad eičiau į televiziją, mąstė ji. Vadinasi, Mikas jiems tikrai svarbus. Prisiminė dingusią mažylę iš Anglijos, tik neįsidėmėjo, kuo ji vardu. Keletą mėnesių jos nuotraukų buvo pilni laikraščiai, rodė per televiziją. Galiausiai net popiežius įsikišo. Bet mergytės taip ir nepavyko rasti.

O Mikas tikrai grįš, pažadėjo sau pačiai. Jei galvosiu kitaip, nebeištversiu.

Prie įėjimo į jų daugiabutį sustojo taksi. Sigita nevalingai pažvelgė į laikrodį. Keista, juk neseniai išmušė antrą nakties. Iš mašinos išlipo moteris ir ėmė žvalgytis. Aiškiai prašalaitė, čia dar nė sykio nebuvusi. Pasuko prie Sigitos laiptinės.

Juk čia ji, staiga suprato Sigita. Julija!

Pašoko taip greitai, kad net į durų slenkstį nusimušė basos kojos nykštį. Baisiai suskaudo, bet jai buvo nė motais. Nuklibikščiavusi prie durų telefonspynės, vos išgirdusi skambutį spustelėjo mygtuką. Šlubčiodama išėjo į koridorių ir akimis sekė aukštyn lipančią Juliją Baronienę.

Išvydusi Sigitą, Julija sustojo.

– Negalėjau neatvažiuoti, – pasakė. – Aleksas nė girdėti nenorėjo, todėl turėjau palaukti, kol įmigs. Bet neatvažiuoti negalėjau.

– Užeikite, – pakvietė Sigita.

KEISTA, KAD net mirties akivaizdoje, net kai širdis pasruvusi krauju, žmonės kviečiami sėstis, kaičiamas kavinukas, mąstė Sigita.

– Ar galiu kreiptis į jus vardu? – pasiteiravo Julija ir nervingai dėbtelėjo į kavos puoduką. – Aš vis dar prisimenu tave, nors esi jau suaugusi moteris.

– Taip, – atsakė Sigita. Ji sėdėjo ant paties krėslo kraštelio, taip suspaudusi sveikosios rankos kumštį, kad net nagai susmigo į delną. Tačiau skubinti ant sofos įsitaisiusios moters nevalia. Staiga ji prisiminė senelio pašto karvelius. Kartais jie sutūpdavo ant stogo, bet į karvelidę lįsti nenorėdavo, todėl skrydžio laikas pailgėdavo keliomis minutėmis.

„Skubindamas juos nieko nepeši, – sakydavo senelis. – Sėskis ant suolelio, Sigitėle, kai panorės, jie patys įlįs.“

Senelis pasimirė 1991-aisiais, Nepriklausomybės metais. Pašto karvelių varžybos močiutės Julijos nedomino. Keletą paukščių pardavė kaimynui, kiti liko gyventi pastogėje, kol galiausiai, po penkerių šešerių metų, pūga nunešė senąjį stogą, o su juo ir karvelidę.

Sigita, tvardydamasi iš paskutiniųjų, tylėdama žiūrėjo į Juliją ir laukė.

– Tik nieko nesakyk policijai, – prakalbo Julija. – Ar pažadi?

Sigita pažadėjo. Bet Baronienei to veikiausiai nepakaks.

– Jis baisiai įsiuto, kad mes pranešėme. Pareiškė turėjęs nuskriausti Zitutę, mat nelaikėme liežuvio už dantų, esą patys kalti. – Jos ranka, laikanti kavos puodelį, sudrebėjo.

– Niekam nieko nesakysiu, – pakartojo Sigita.

– Prisiek.

– Prisiekiu.

Julija pagaliau pažvelgė jai į akis. Staiga pastūmė kavos puodelį. Kyštelėjo ranką už apykaklės ir išsitraukė grandinėlę. Kryžius, dingtelėjo Sigitai. Ne, Nukryžiuotasis. Ant juodo medinio kryželio buvo pritvirtinta paauksuota Jėzaus figūrėlė, visai mažytė, su kančia veide.

– Ar tiki Dievą? – paklausė Julija.

– Taip, – tepasakė Sigita; dabar ne laikas leistis į ilgus išvedžiojimus apie tikėjimą ir abejones.

– Tada prisiek jo akivaizdoje. Palytėk jį. Ir prižadėk, kad to, ką sužinosi iš manęs, policijai nepasakosi.

Sigita atsargiai palietė kryželį ir dar sykį prisiekė. Nebuvo tikra, ar Nukryžiuotasis sutvirtino jos žodį, bet Julija akivaizdžiai nusiramino.

– Jis mums atsiuntė voką. Esą, kad patys pamatytume, ką jis buvo priverstas padaryti. Voke gulėjo jos nagelis. Iškart supratau, kad tai jos, nes dieną prieš tai buvau leidusi nusidažyti nagiukus mano laku. – Julijos balsas sudrebėjo. – Jis pasakė, kad jei dar sykį kreipsimės į policiją, jis vėl pagrobs Zitą, bet dabar jau parduos vyrams, nežinia kokiems jo pažįstamiems. Tokiems, kuriems patinka mylėtis su mažomis mergytėmis.

Sigita susigūžė.

– Bet, Julija, – prabilo ji. – Juk jeigu jis atsidurtų už grotų, Zitutės nebegalėtų pagrobti.

Julija energingai papurtė galvą.

– Manai, aš rizikuočiau? Žmonės pasėdi už grotų ir vėl išeina. Be to, žinau, kad jis dirba ne vienas.

Tikras stebuklas, kad Julija įsidrąsino ir čia atėjo, pamanė Sigita.

– Aš nežinojau, ką jis sumanęs, – tarsi skaitydama Sigitos mintis šnabždėjo Julija. – Nežinojau, kad jis pagrobs tavo vaiką.

– Bet Zitutę juk atgavote, – pasakė Sigita. – Kaip jums tai pavyko?

Julija tylėjo taip ilgai, kad Sigitai dingtelėjo, jog apskritai nebeprabils.

– Aš jam įdaviau tave, – galiausiai sušnabždėjo Julija. – Jis norėjo sužinoti tavo pavardę, ir aš pasakiau.

Sigita nesusigaudydama įsistebeilijo į Juliją.

– Mano pavardę?..

– Taip. Supranti, merginų mes neregistruojame. Na, turiu omeny – klinikoje. Jos nefigūruoja jokiuose dokumentuose, nes tėvai, tai yra naujieji tėvai, gauna gimimo liudijimą, kuriame parašyta, jog vaikas yra jų.

Sigita net išprakaitavo. Aš teisi, dingtelėjo jai. Tai – Dievo bausmė. Pardavusi pirmagimį, nusidėjau. Tokia štai juodoji logika, beprotiška, bijanti dienos šviesos.

– Bet kodėl?.. Ko jam iš manęs reikia?

Julija papurtė galvą.

– Ne jam. Jį tik pasamdė. Reikėjo kitam – danui.

– Ką turit omeny?

– Jis išdygo klinikoj prieš keletą mėnesių. Norėjo sužinoti, kas tu tokia. Buvo pasiruošęs sumokėti krūvą pinigų, bet ponia Jurkienė niekuo negalėjo padėti, nes dokumentuose tavo pavardės nėra. Tačiau jis pažino mane, mat anąkart vaiką jam atidaviau aš. Na, tavąjį kūdikį. Paklausė, gal aš ką prisimenu. Kur neprisiminsiu, juk tu pas mus vos nepasimirei. Keletą dienų tave prižiūrėjau. Bet pasakiau, kad nepamenu nieko.

Pasakodama Julija vis braukė ašaras – raudojo kažkaip keistai, be garso.

– Jis manimi nepatikėjo, vis kišo pinigus, kad tik pasakyčiau ką žinanti. Su juo ateidavo ir kitas vyras. Stovėdavo sukryžiavęs rankas ant krūtinės – akivaizdžiai saugojo daną ir jo milijonus. Na, supranti, apsaugininkas. Aš būtent dėl to ir neišsidaviau. Man visa tai labai nepatiko. Be to, niekaip negalėjau suprasti, kodėl jam staiga tavęs prireikė, po šitiek metų. Galiausiai jis išsidangino. Pamaniau, tuo viskas ir pasibaigė. Bet kur tau.

– Danas... – Sigita iš paskutiniųjų bandė surikiuoti pakrikusias mintis. – Ar tai tas, kuris mano...

– Taip. Tas pats, kuris pasiėmė tavo vaiką. Na, pirmąjį. – Julija pažvelgė į ją juodomis spindinčiomis akimis. – Mes manėme, kad tai pats geriausias variantas, na, ir kūdikiui, ir jo jaunutei motinai. Į mus kreipiasi tik labai turtingi žmonės, nes taip įsigyti vaiką kainuoja baisiai brangiai. Kadangi tie žmonės pasiturintys ir išsilavinę, manėme, kad ir vaikeliais rūpinsis kaip savais. Kodėl tada turėtų būti įrašas, kad jie įvaikinti? Argi tai jau taip svarbu? O kokios laimingos būdavo moterys! Verkdavo glausdamos mažylius prie savęs. Tačiau tavo vaiką pasiėmė danas, vyras, o jo žmonos taip ir neteko pamatyti. Paskui dažnai apie tai mąstydavau.

– Sakote, jie rūpinasi vaikais kaip savais, taip manėte... Ar dabar jau tuo nebetikite?

– Tikiu, tikiu. Bent jau dauguma. Vis dėlto mečiau tą užsiėmimą. Nebenoriu. Išgyventi dabar nelengva, nes uždarbis buvo geras, o Aleksas – mokytojas, ne ką tegauna. Tačiau nebenoriu painiotis.

– Vis tiek nesupratau. Ar tai danas buvo pagrobęs Zitutę?

– Ne visai. Jo asmens sargybinis. Nežinau, kuo jis ten vardu. Atsidangino po gero mėnesio, kai visą tą reikalą su danu jau buvau beveik pamiršusi. Nepatikėjo, kad aš nieko nebepamenu. Pasakiau, kad tu vardu Sigita, bet jam to nepakako. Reikalavo išduoti ir tavo pavardę, ir kur gyveni. Bet to pasakyti aš jam negalėjau. O tada jis ir pareiškė: gaila Zitutės, ji labai nori sugrįžti pas mamytę... Viskas baigėsi tuo, kad nuėjau į archyvą rūsyje ir tol ieškojau, kol suradau kvitą su suma. Ant jo buvo parašyta ne tavo pavardė, o tavo tetos. Bet turbūt šito užteko, nes Zitutę netrukus mums sugrąžino.

Už vaistinius augalus – įvairią žaliavą vaistams – 14 426 litai.

Taip, tą kvitą Sigita puikiai prisiminė. Tačiau vis tiek nieko nesuprato.

– Jeigu tu klausysiesi jų nurodymų, – kalbėjo Julija, – gal ir tau berniuką grąžins, ką?

– Galbūt, bet aš iki šiol nežinau, ko jiems iš manęs reikia, – nusivylusi atsakė Sigita. – Į mane niekas nesikreipė.

– Gal kas nutiko, – svarstė Julija. – Gal apsaugininkui nepavyko susisiekti su danu, ar panašiai?

Sigita papurtė galvą.

– Nieko nesuprantu. – Staiga pakėlė akis. – Sakėte, kad merginų neregistruojate. O kaip su naujaisiais tėvais? Ar jų duomenys irgi nekaupiami?

– Kaupiami. Kitaip gimimo liudijimų išduoti negalėtume.

– Gerai. Tada pasakykite man jo pavardę.

– Dano?

– Taip. Nes jūs mane įpainiojote, Julija. Ir adresą, jei galite.

Julija pažvelgė išsigandusi.

– Negaliu.

– Galite. Gelbėdama Zitutę juk pasistengėte. O dabar padėkite man susigrąžinti sūnų. Kitaip... – Sigita nutilo, jai buvo bjauru dėl pačios elgesio. Bet juk kalbama apie Miko likimą. – Kitaip man teks viską išpasakoti policijai.

– Juk prisiekei! Paties Jėzaus Kristaus akivaizdoje!

– Taip. Ir tikrai nenorėčiau tos priesaikos sulaužyti.

Julija atrodė panaši į žvėriuką, užspeistą į kampą. Net gaila žiūrėti.

– Pabandysiu ryt rytą, – pasakė ji. – Kol dar neatėjusi sekretorė. O kas, jeigu nesugebėsiu rasti?

– Rasite, – patikino Sigita. – Tikrai rasite.

Kitą rytą, kelios minutės po devynių, suskambėjo telefonas.

– Tas žmogus – Janas Markaras. Rašyk: J-A-N M-A-R-Q-U-A-R-T, – diktavo Julija. – Jo adresas...

NINA PABUDO nuo bilsnojimo, lyg kažkas ritmiškai daužytų į automobilio langą. Ji spėjo pamatyti susikūprinusią žmogystą ant dviračio, minančią stoties link. Švito, ir dangus virš daugybės Reventlovo gatvės žibintų buvo šviesiai pilkšvas.

Jai maudė sprandą, nes naktį vis prabusdavo, kai tik nusvirdavo galva. Patogiai įsitaisyti buvo neįmanoma, bet vis dėlto sugebėjo šiek tiek nusnūsti. Atsargiai pajudino nutirpusias kojas, mat buvo nepatogiai atrėmusi į priekinės sėdynės atlošą. Kai atidariusi dureles iškišo kojas lauk, net raumenis sugėlė.

Berniukas tebemiegojo. Naktį buvo apsivertęs ant kito šono ir dabar gulėjo išskėtęs rankutes, delnukais į viršų. Jis turbūt užmiršo kur esąs, pavydžiai pagalvojo Nina. Jai pačiai tokio malonumo miegas nesuteikė. Jautėsi ne ką mažiau pavargusi negu vakar vakare.

Lėtai atsistojo, pramankštindama sustingusias kojas apėjo aplink automobilį. Iki sutarto susitikimo su mergaite iš Helgolando gatvės – daugiau negu šešios valandos, o po poros valandų saulė pavers Vesterbro rajoną dyzeliu dvokiančia krosnim. Reikia susirasti patogesnę vietelę sau ir vaikui. Geriausia tokią, kur galėtų apsiprausti. Vaikščiodama jautė gaižaus prakaito tvaiką. Sau atrodė ir suskretusi, ir pervargusi. Ant užpakalinės sėdynės gulintis berniukas pasimuistė, pasirąžė, paskui keletą sekundžių gulėjo atmerktomis akimis, spoksodamas į pilką sėdynę priešais. Tada pasuko galvytę ir pažvelgė į ją tokiu žvilgsniu, lyg būtų baisiausiai nusiminęs. Švelniame, po nakties atsipalaidavusiame veidelyje vėl šmėstelėjo liūdesys, bet Ninai pasirodė, kad vaiko žvilgsnis dabar jau kitoks. Nebėra priešiškumo. Gal vis dėlto abu tapo kiek artimesni po viso to, ką vakar teko išgyventi. Tuščias, stiklinis Karinos žvilgsnis, kraujo klanas ant jos patalų. Paniškas lėkimas prie mašinos, kekšės Helgolando gatvėje, kriaukšlė sausos duonos.

Dabar jis jau žino, ko laikytis. Tik nežino kodėl.

Nina šyptelėjo puse lūpų. Daugiau išspausti nepavyko. Dabar 5.43, o pagalvojus apie laukiančią ilgą dieną su berniuku ant rankų, išseko paskutinės jėgos. Nepakeliama, ir tiek.

Ji galėtų važiuoti namo.

Po vakarykščio ištisas valandas trukusio bėgimo tokia idėja atrodė kone eretiška, bet jai pavyko negalvoti apie laukiantį pokalbį su Mortenu, tas mintis buvo nugrūdusi į pačią tolimiausią smegenų kertelę. O galgi jis visai ir nepyksta? Gal iš tiesų įstengtų suprasti, kodėl ji pasiėmė berniuką ir pabėgo. Žinoma, ji turėtų viską jam papasakoti, bet apdairiai. Galėtų pasakyti, kad tai tinklas paprašė prižiūrėti vaiką, kol bus išsiųstas tėvams į Angliją. Kad istoriją su Karina ji išgalvojusi nenorėdama jo nervinti.

Mortenas nieko prieš, kad ji dirba su atstumtaisiais prieglobsčio prašytojais. Iš esmės remia tą veiklą ir visada rėmė. Jis – atkaklus dabartinės vyriausybės pabėgėlių politikos kritikuotojas, kaskart, kai per naujienas praneša apie dar vieną išdraskytą šeimą, įsiunta kaip reikiant. Kad ji dirba tinkle ir yra atsidavusi tam darbui, jam nepatinka veikiau dėl asmeninių dalykų. Morteno nuomone, jai, Ninai, visa tai neišeina į naudą, mat šitaip ji tiesiog bėga nuo savęs ir nuo vaikų. Nuo savo šeimyninio gyvenimo. Būdamas geros nuotaikos, jis pravardžiuoja ją mažąja adrenalino narkomane. O kai supyksta, šneka nedaug, bet neapykanta tinklui pakyla tiek kartų, kiek vakarų ir naktų ji praleidžia kur nors kitur, o ne namie Estebre.

O štai dabar Nina labiausiai troško būti ne kur kitur, o namie. Su berniuku ant rankų tylutėliai užkoptų laiptais, užkaistų vandenį kavai, leistų vaikui žiūrėti televizorių, kol pati maudytųsi mažulyčiame vonios kambaryje užsitraukusi užuolaidas su aštuonkojų piešinukais. Atsistotų po karšto vandens srove, išsitrinktų plaukus bekvapiu šampūnu. Paskui nutipentų į virtuvę, padengtų pusryčių stalą – su avižiniais dribsniais, razinomis, cukrumi ir pienu. Vaikai netrukus išbildėtų į mokyklą, o berniukas galėtų pavalgyti drauge su jais. Gal Antonas netgi leistų mažyliui nusnūsti jo lovoje, kol ateis metas vykti į Vesterbro rajoną susitikti su mergina iš Helgolando gatvės.

Ji nusprendė: taip ir padarys. Važiuos namo. Ir iškart pajuto palengvėjimą, lyg kas nuo pečių būtų nukėlęs naštą. Iš Reventlovo gatvės sukdama Upės bulvaro link žvilgtelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį ir nusišypsojo berniukui. Rytą viskas atrodo kitaip. Mortenas jai padės, žinoma, kad padės, kalbos nėra. Ir kaip ji galėjo tuo abejoti?

MORTENAS VIRĖ kavą – sau ir kriminalisto padėjėjui. Uniformuotasis pareigūnas kavos atsisakė, paprašė kolos. Morteno judesiai buvo mechaniški, senokai įgudo suktis virtuvėje kaip koks automatas: įpilti vandens į virdulį, įjungti, išpilti tirščius ir išskalauti kavinuką, atsukti kavos skardinės dangtelį, ir taip toliau.

Tu juk nežinai, ar ji negyva, kažkur galvoje šnabždėjo ciniškas balselis. Bet štai stovi sau ir verdi kavą.

– Pieno, cukraus?

– Norėčiau šlakelio pieno.

Atidaręs šaldytuvą, jis įsistebeilijo į sumuštinių užtepus, agurkus ir burokėlių stiklainiuką. Pusė penkių ryto. Užuodė savo paties prakaito kvapą, pasijuto sutrikęs ir nevalyvas.

– Ji sakė, kad Karina apsirgo, o gal blogai jaučiasi, tiksliai nebepamenu. Norėjo jai padėti.

– Kada tai buvo?

– Vakar popiet, kelios minutės po penktos. Ji turėjo paimti Antoną. Na, mūsų jaunėlį. Turėjo pasiimti iš pailgintos dienos grupės. Bet pamiršo.

– Ar dažnai taip?

Jis papurtė galvą. Ne tiek neigdamas, kiek nenutuokdamas, ką atsakyti.

– Seniau pasitaikydavo. Bet dabar nebe. Jinai... manau, kažkas nutiko, ji kalbėjo susijaudinusi ar susirūpinusi, greičiausiai dėl Karinos. Jos – studijų laikų draugės, bet, manyčiau, senokai nebuvo bendravusios. Na, nesimačiusios.

Jis pastatė kavinuką ant stalo. Puodeliai. Pienas – Stelton ąsotėlyje, kurį jiems padovanojo jo tėvukai.

Gal ji nebegyva? Kaip ir Karina?

– Jūs ją matėte? – paklausė pareigūno.

– Ne. Kaimynas išgirdo klyksmą ir aptiko lavoną.

– Klyksmą? Karinos?

– Greičiausiai ne. Tuo metu ji turbūt jau buvo nebegyva. Kas klykė, nežinome. Mūsų liudininkas name nematė jokio gyvo žmogaus, tik pastebėjo nuvažiuojantį automobilį. Nežinome, ar tai buvo jūsų žmona, ar kas nors kitas. Tyrėjai su šunimis vis dar ieško įkalčių. Ten ir aptikome jūsų žmonos mobilųjį telefoną.

Nerimas jį kamuodavo ir anksčiau. Kai ji ilgiau nepaskambindavo, o per žinias rodydavo baisias naujienas. Jis išmoko kantriai laukti, kol Nina pagaliau parsiras namo, bet šįkart viskas klostėsi kur kas blogiau. Konkrečiau. Nelaimė, regis, tykojo visai čia pat. Jis pajuto bekylantį pyktį. Juk jie gyvena ne kokiame nors Darfūre^49, velniai rautų. Na kodėl tai turi vykti dabar? Dabar, kai ji pagaliau grįžo namo?

Padėjėjas paragavo kavos.

– Koks jūsų žmonos ūgis? – paklausė.

– Metras šešiasdešimt devyni, – automatiškai atsakė Mortenas. Ir sustingo su puodeliu rankoje, nes dingtelėjo, kad jiems to turbūt reikia norint nustatyti jos tapatybę.

Tada toptelėjo, kad galbūt ne dėl to.

– Juk nemanote, kad... na, kad jinai... kaip nors susijusi su žmogžudyste?

– Laukiame skrodimo. Atrodo, smūgių būta labai stiprių. Turbūt mušė vyras.

Atsakymas didelio palengvėjimo nesuteikė.

Staiga tarpduryje išdygo Antonas. Plaukai ant kaktos suprakaitavę, iš po nusmukusios kiek per didelės pižamos su Žmogaus-voro piešinėliais kyšojo nuogas petukas.

– Ar mama grįžo? – paklausė ir atgalia ranka ėmė glostytis plaukus.

– Dar ne, – atsakė Mortenas.

Antonas suraukė kaktą. Tik dabar suvokė, kad kambaryje sėdi du svetimi vyriškiai. Išvydęs uniformą išplėtė akis. Apatinis žandikaulis atvėpo, bet daugiau nepratarė nė žodžio. Morteną tarytum suparalyžiavo, neįstengė sugalvoti paaiškinimo, kurį suprastų septynmetis.

– Grįžk į lovą, – paragino nutaisęs kuo abejingesnį balsą. Antonas linktelėjo. Ir basas nušlepsėjo koridoriumi į kambarį.

– Jeigu jūsų žmona grįš namo, malonėkit paprašyti, kad su mumis susisiektų, – paprašė kriminalistas. – Ji galėtų būti svarbi liudininkė.

– Žinoma, – atsakė Mortenas jausdamas, kaip užslenka juoda neviltis.

Jeigu grįš namo.

BRĖKŠTANT RYTUI eismas Medžioklių gatvėje po truputį gyvėjo, bet skersgatviai aplink Fejė gatvę dar snaudė. Gal dėl to ji iškart pastebėjo policijos automobilį. Iš pradžių pamanė, jog tai taksi. Pastatytas kreivai, lyg vairuotojas būtų neturėjęs laiko deramai privažiuoti prie kelkraščio. Toks aplaidumas Morteną labai nervindavo. Nina pagalvojo, kad vesdamas vaikus ir pamatęs taip numestą mašiną Mortenas turbūt užputos. Paskui pastebėjo tamsiai mėlyną švyturėlį ant automobilio stogo, bet išjungtą, ir jų svetainėje trečiame aukšte degančią šviesą. Tokiu metu Mortenas tikrai niekada nesikeldavo, net ir likęs vienas su vaikais. Kai nedirbdavo platformose, jo darbo grafikas būdavo gana lankstus, be to, namie jam tereikia prieš pusę aštuonių ryto padėti ant stalo pusryčius Antonui. O dabar laikrodis rodė 5.58.

Nina lėtai pravažiavo pro savo laiptinę. O gal pareigūnai stabtelėjo nusipirkti kavos vienoje iš jaukių gatvelių, atsišakojančių nuo Medžioklių gatvės. Bet kodėl bute dega šviesa? Gal jie ieško jos? Jei taip, tai dėl ko – dėl Karinos ar dėl berniuko?

Ne, negali būti. Mintis, kad reikės atsisakyti karšto dušo, rytinės kavos ir trumpo įprastinio rytmečio su šeima, buvo tiesiog fiziškai nepakeliama. Nina kiek pavažiavo gatve aukštyn ir atsargiai įvairavo fiatą į laisvą stovėjimo vietą, bet liko sėdėti uždėjusi rankas ant vairo ir nuspaudusi sankabą.

Ji labai norėjo, kad visa tai baigtųsi.

Paprasčiausia išeitis – perduoti berniuką policijai. Nebereikėtų nieko bijoti, o labai pasistengusi ji netgi įtikėtų, kad elgiasi teisingai. Kad vaikas bus saugiai įkurdintas kuriuose nors Amagerio vaikų namuose, o tas banditas iš geležinkelio stoties liks jo atmintyje tik kaip nemalonus laimingos ir linksmos vaikystės prisiminimas. Rūpybos skyrius turi vertėjų, jiems nereikės vaikytis lietuvių kekšių su arklio uodegom ir ilgom kojom. Jei berniukas turi gerą ir meilią mamą, pareigūnai būtinai ją suras.

Dievas mato, ji taip norėtų tuo tikėti. Kiekvieną mielą dieną ji mokosi atsiriboti nuo pasaulio bėdų. Na, „atsiriboti“ gal ne visai tinkamas žodis. Tiesiog nori, kad kaskart grįžus namo pas Morteną ir vaikus jos santuoka būtų graži, civilizuota, kad ją galima būtų apibūdinti dalykiškomis, gražiomis, humanistiškomis banaliomis frazėmis. O dabar ji jautėsi labiau panaši į isterišką gyvūnų teisių gynėją. Ji nusivylusi. Laimė, buvo ir ramių laikotarpių. Bet kai jau atrodydavo, kad nusiramino, būtinai atsirasdavo kokia Nataša ar Rina, Zaida ar Li Hua, ir viskas apvirsdavo aukštyn kojom. Žiauri tikrovė vėl rėždavo kaip švitrinis popierius.

Nenuleisdama akių nuo masyvių rudai dažytų savo laiptinės durų, Nina įtemptai galvojo. Dabar ji galėtų elgtis taip, kaip tokiose situacijose elgiasi visi normalūs žmonės. Paimtų berniuką už rankos. Užkoptų laiptais, pasisveikintų su policija, patikintų pareigūnus, kad padarė viską, ką ir turi daryti atsakingas suaugęs žmogus. Paskui išsipasakotų Mortenui. Tada prasidėtų gerai pažįstamas apsižodžiavimas: prioritetai šeimos gyvenime, jo nerimas dėl jos savijautos, palengvėjimo ašaros ir artumas. Ji paglostytų gilias raukšles jam ant kaktos, paskui perbrauktų per tvirtus žandikaulius, per drėgną sprandą.

Visa tai ji galėtų turėti – jei tikėtų tuo, kuo tiki visi racionaliai mąstantys žmonės: kad Danija – saugus uostas tiems, kurių likimai sudaužyti.

Nina išlipo iš automobilio, atsargiai uždarė dureles ir įsistebeilijo į trečio aukšto langą. Kažkas bute nervingai vaikštinėjo pirmyn atgal it liūtas ankštame narve. Nusiminusi atpažino aukštą atletišką Morteno figūrą. Tada atsirado kitas, kresnesnis žmogus. Buvo matyti, kaip jis kažką aiškina ramiai mosteldamas ranka.

Profesionalas, niršo Nina ir pajuto, kaip viduje auga noras priešintis. Morteną aplankė vienas iš tų policininkų, kurie apmokyti, kaip stresinėse situacijose apraminti artimuosius.

Jis turbūt kalba: „Darome, ką galime, ir mums neblogai sekasi.“ Arba: „Mumis galite pasikliauti. Danijos policija labai profesionali, taigi nesibaimindamas sakykite, kur Nina.“

Taip jis kalbėtų ir jai, paimdamas berniuką. „Padarysime viską, išsiaiškinsime, kas jam nutiko.“

Mortenas apsigręžė ir priėjo prie lango. Ji nevalingai žengė atgal. Ar jis pastebėjo ją? Lauke jau gana šviesu, bet ji stovi tolokai, automobilis užkištas už kitų mašinų. Kurį laiką Mortenas rymojo prie lango – tamsus siluetas, apgaubtas šviesos, paskui pasuko galvą. Jai to ir tereikėjo. Žaibo greičiu puolė į automobilį, uždarė dureles ir užvedė variklį. Automobilis šoktelėjo ir užgeso. Ji pamiršo rankinį stabdį. Keikdamasi atleido stabdį ir pasuko raktelį. Ir vėl buvo nusiteikusi sprukti. Kelio atgal nebėra.

Ar Mortenas ją pamatė? O jei taip, ar pasakys policininkams?

Nina prisiminė, kaip prieš tūkstantį metų jie pirmąkart mylėjosi. Mortenas tada švelniai suėmė ją už smakro ir prisitraukė jos veidą prie savojo. Tada jis pasitikėjo ja. O dabar ar būtų leidęs jai išvažiuoti? Ji abejojo. Nors... Tebetikėjo, kad leistų. Vylėsi.

Nina paskubom žvilgtelėjo į atgalinio vaizdo veidrodėlį. Policijos automobilis tebestovi kelkraštyje tuščias, švyturėlis ant stogo vis dar išjungtas. Ji išsuko iš Fejė gatvės. Už jos riedėjo monstras – milžiniškas visureigis su plačia baltos spalvos bagažine ant stogo. Jis užstojo beveik visą vaizdą. Tik pažvelgus į šoninį veidrodėlį buvo matyti, kad policijos mašina tebestovi. Ninai palengvėjo. Ir vėl pavyko pasprukti su berniuku ant užpakalinės sėdynės. Kita vertus, ėmė kirbėti mažytė išdavikiška viltis, kad Mortenas ją vis dėlto pastebėjo, gal net pamojo – vos pastebimai, padrąsinamai. Gal ir dabar stovi, linki jai sėkmės. Gal net pasitiki ja ir kantriai lauks, kol ji grįš namo pas jį ir vaikus. Į butą, kur po virtuvės langu lipnia juosta priklijuotos kelios vaikiškos Antono keverzonės, o vonios kambaryje Ida jau pradeda kaupti plaukų lyginimo žnyples ir pigius blizgius lūpdažius. O kai viskas išsispręs, galbūt tame bute su visu jo turtu atsiras vietos ir jai. Tada viskas bus taip, kaip ir turi būti.

Ninai išsukant į Medžioklių gatvę, užsidegė geltona šviesoforo akis. Rytinis judėjimas dviejų juostų gatvėje dar nebuvo kaip reikiant įsibėgėjęs, bet už jos kažkas ėmė garsiai signalizuoti, sucypė ratai. Turbūt iš paskos riedėjęs pilkasis visureigis išlėkė į sankryžą per raudoną šviesą ir sustojo skersai gatvės. Priešais jį stabtelėjo kitas panašus monstras ir užtvėrė kelią automobiliams, važiuojantiems Niorebro link.

Nina piktdžiugiškai vyptelėjo, įjungė ketvirtą pavarą ir nuvažiavo tolyn. Tegu tie abu ereliai aplinkos teršėjai dabar aiškinasi, keičiasi telefonų numeriais, burnoja vienas ant kito ir apžiūrinėja įbrėžimus ant arkliškų buferių. Vis dėlto yra dieviškas teisingumas, patenkinta galvojo ji. Jei reikalauji per daug vietos, vieną dieną vis tiek būsi įspraustas į kampą.

LANDROVERIO VAIRUOTOJAS įsiutęs baksnojo pirštu į Jučą ir kažką šaukė daniškai. Jučas nesuprato nė žodžio iš to bepročio kalbos, bet jam buvo nė motais. Atsiprašydamas iškėlė rankas, kad tik anas greičiau atsiknistų, nors mielai būtų užvažiavęs danui į snukį. Tačiau už poros šimtų metrų stovėjo policijos automobilis. Jučas netgi neįsiuto, tik nusivylė. Ir vis dėlto jaustųsi patenkintas, jei tik galėtų vožti tam putojančiam šikniui ir sugurinti jam nosį.

Bet prisivertė nusišypsoti.

– No damage, – pasakė mostelėjęs į landroverio priekį, kuris nebuvo apgadintas. – No damage to you. My car, not so good, but okay. Have a nice day.50 – Ant asfalto žibėjo jo mitsubišio priekinio žibinto stiklo šukės, bet nieko čia nebepakeisi. Reikia pasiskubinti, kol ta kalė nenuvažiavo per toli ir jis nepametė jos iš akių. Nekreipdamas dėmesio į landroverio savininko protestus, dabar jau reiškiamus angliškai, sėdo į savo mitsubišį.

– ...driving like an idiot, what do you think the red lights are for, Christmas decorations?51

Jučas mostelėjo ranka ir nuvažiavo. Ji turbūt pasuko į dešinę, ar ne?

– Ar matei, kur ji nuvažiavo? – paklausė Barbaros.

Moteris atsakė ne iš karto.

– Ne.

Jis dėbtelėjo į ją. Barbara sėdėjo keistai abejinga, tarsi niekas jos nebedomintų. Gal ją tiesiog išgąsdino tas susidūrimas?

– Nieko baisaus, – ramino jis. – Tik vienas žibintas įskilo. Sustosim degalinėje ir aš pats jį pakeisiu.

Ji neatsiliepė. Bet dabar nėra kada meilintis ir burkuoti, aiškintis, kas jai nutiko. Artėdamas prie gatvelės dešinėje, kur greičiausiai pasuko ta kalė, jis įjungė posūkio žibintą ir ėmė dairytis raudono fiato. Bet pirmiausia teko praleisti porą šimtų dviratininkų. Šitame mieste žmonės visai išprotėjo. Gal jie mašinų neįperka? Toks įspūdis, kad pusė miestiečių mina pedalus ir apsunkina eismą gatvėse.

Kita sankryža. Vėl dviratininkai. Fiato nė ženklo. Jis dvejojo, į kurią pusę sukti. Pasuko į kairę ir pakliuvo į tikrą labirintą: vienakryptės gatvelės, akligatviai, gėlių kubiliukais užtvertos gatvės. Supykęs pavažiavo atbulas, mėgindamas grįžti į pagrindinę gatvę, bet nepavyko. Dar trejetas ketvertas vienakrypčių gatvių – ir teko pripažinti: fiatą jis pražiopsojo.

– Šūdas!

Abiem delnais trenkė per vairą ir staigiai spustelėjo stabdį. Pasėdėjo kelias sekundes giliai šnopuodamas ir bandydamas apmalšinti įniršį.

– Jos automobilyje buvo berniukas, – staiga pasakė Barbara.

– Tikrai? – griežtai paklausė Jučas. – Tikrai matei?

– Taip. Sėdėjo ant užpakalinės sėdynės. Mačiau plaukučius.

Jam labiau būtų patikę, kad būtų gulėjęs pinigai. Bet vaikas, aišku, geriau negu nieko.

– Sakei, kad jie įsivaikins jį, – burbtelėjo Barbara.

– Ką? Taip. Įsivaikins.

– Kodėl jis tada jos mašinoje? Negi nepasiėmė?

– Ir aš maniau, kad pasiėmė. Bet viską sumaišė toji Nina Borg.

– Kodėl jis turėjo būti nuogas? – paklausė ji. – Na, nuotraukoje.

Jis giliai įkvėpė ir lėtai iškvėpė. Ramiai, ramiai.

– Kad ne taip lengva būtų jį surasti, – paaiškino. – O dabar užsičiaupk. Nuo tų tavo kamantinėjimų bloga darosi. – Jam labai nepatiko, kaip ji žiūri į jį. Lyg nebepasitikėdama. – Po velnių, – sušnypštė. – Aš juk ne iš tų sušiktų iškrypėlių. Jei tau atrodo, kad toks, tai...

– Ne, – skubiai atsakė ji. – Aš taip nemanau.

– Gerai. Nes aš tikrai ne toks.

Jis dar kiek pavažinėjo, bet fiatas buvo dingęs kaip į vandenį. Galiausiai grįžo atgal ir sustojo prie Ninos namo.

– Sėdėk mašinoje, – paliepė Jučas. – Ji vis tiek kada nors grįš. Paskambink, kai išvažiuos policija ar jei pamatysi ją su vaiku.

– O tu kur? – paklausė ji. Dabar žvilgsnis buvo jau kitoks.

Jis šyptelėjo. Šitaip kur kas geriau. Jai vis dar jo reikia. Vis dar nori, kad jis rūpintųsi ja. O jis taip ir darys.

– Reikia sutvarkyti porą dalykėlių, – pasakė. – Ilgai neužtruksiu.

LAIKRODIS RODĖ 7.07. Frederiksbergo baseinas atsidarė lygiai prieš septynias minutes. Nina kasoje išsinuomojo du didelius rankšluosčius ir vedina berniuku plačiais rudais laiptais užlipo viršun, kur buvo moterų persirengimo kambarys.

Prie drabužių spintelių persirengimo kambaryje kuitėsi tik trys moterys, stovėjo atsukusios nugaras ir tylomis lankstė drabužius. Viena – jauna, kitos dvi – pusamžės, bet puikios fizinės formos. Nė viena nekreipė dėmesio nei į Niną, nei į berniuką, kuris kiurksojo susigūžęs ant drėgnų slidžių plytelių ir šalo.

Nina nuvedė berniuką į tualetą, jis paklusniai nusišlapino atkišęs pilvuką į priekį, rankas užmetęs už kaklo. Antonas irgi taip elgdavosi, prisiminė Nina. Greičiausiai dėl to, kad paskui nereikėtų plautis rankų. Tokia logika turbūt vadovaujasi visi maži pasaulio berniukai, mąstė Nina ir nesusilaikė nešyptelėjusi.

Jiems grįžus, moteriškės buvo jau dingusios baseine. Nina pradėjo lėtai nusirenginėti. Sausgysles ir raumenis tebemaudė lyg po kokio gripo, tad nesiskubino. Laiko į marias. Duše pasodino berniuką ant medinio suolelio, pritvirtinto prie sienos, atsuko vandenį ir nusigręžusi nuo vaiko ėmė mėgautis šilta vandens srove, vinguriuojančia per krūtinę ir pilvą.

Paskutiniu metu ji valgė nereguliariai ir nedaug. Ir tai matyti iš atsikišusių šonkaulių. Ji visada buvo liekna, net pernelyg, o po gimdymų iš jos liko vieni kaulai ir oda. Veidas susiaurėjo, sulyso. Pečiai ir klubai prarado ankstesnį apvalumą. O jei dar pamiršta pavalgyti... Taip nutinka visada, kai apsikrauna darbais arba kai Mortenas išvažiuoja į Esbjergą, iš kur keliauja į savo platformas. Tokiais atvejais ji praranda apetitą.

– O paskui prisikirsim kaip reikiant, – pasakė ir atsisuko į berniuką. – Valgysim sočius angliškus pusryčius, gerai?

Berniukas nieko neatsakė, tik sėdėjo mataruodamas kojelėmis ir žiūrėjo į ją didelėmis smalsiomis akimis. Nina vėl nusigręžė ir spustelėjusi muilinę ant sienos pradėjo muilintis. Pilkame duše salsvai pakvipo – pernelyg ekstravagantiškas aromatas tokioje niūrokoje vietoje. Kelias akimirkas Nina mėgavosi prabanga, šiluma ir kvapais. Oda pasidarė šilta, švelni, kiek dilgčiojo. Veidrodis ir plytelės pasidengė garų lašeliais. Išspaudusi dar šlakelį švelnaus šampūno, ėmė energingai trinktis plaukus. Neseniai vėl apsikirpo trumpai. Ne taip kaip airių dainininkė Šineida Okonor, bet panašiai. Mortenas niekaip negalėjo to suprasti, bet jai nusibodo kasdien kovoti su vešliais, garbanotais kaip avies plaukais. Prieš tai plaukai siekė pečius. O kaip neapsakomai jai palengvėjo nusikirpus! Jau vien dėl to, kad darbe nebereikėjo sukti galvos, kokia gi šukuosena būtų politiškai korektiška. Dauguma Anglininkų stovyklos įnamių vyrų į čia dirbančias tarnautojas žiūri kaip į pusiau tarnaites, pusiau kalėjimo prižiūrėtojas. Kitaip sakant, jie jaučiasi esą ir pranašesni, ir pažeminti. Bent jau taip sykį Ninai aiškino vienas stovyklos psichologas, ir jis greičiausiai teisus. Kad kiltų konfliktas, kartais užtekdavo smulkmenos, tad Nina stengdavosi elgtis kuo neutraliau, nebobiškai. Kai apsikirpo trumpai, pajuto didžiulį palengvėjimą bendraudama su stovykloje gyvenančiais vyrais. Atsikračius vešlių plaukų, sumažėjo ir provokacijų, kurių ji tikrai netroško. Mortenui tai nelabai patiko, bet ji seniai nebekreipia dėmesio į tai, kaip jis vertina jos išvaizdą.

Drėgna ranka Nina persibraukė per bambą ir pilvo raumenis, atlaikiusius du nėštumus; dabar, apgaubtas garų, jos kūnas atrodė kažkoks berniokiškas. Vargšas Mortenas.

Atsiplėšusi nuo minčių pradėjo pilti vandenį į vieną iš baltų vaikiškų vonelių, stovinčių dušo kambaryje. Nurengiamas ir įkeliamas į vonelę berniukas nesipriešino. Tada ji pritūpė ir ėmė švelniai, bet kruopščiai muiluoti jo petukus, sprandą ir kojas. Tyčia nelietė kitų kūno vietų, tiesiog leido jam sėdėti vonioje, o ant pečių ir nugarytės pylė vandenį, kol muilas visiškai nusiplovė. Berniukas elgėsi stebėtinai ramiai. Pirštukais drąsiai braukė per krūtinę ir pilvuką, kuriais upeliais tekėjo vanduo, o kai pakilo muilo burbulas ir tekštelėjo į grindis, jis džiaugsmingai nusišypsojo Ninai. Pirmą kartą nuo vakar, kai užsimezgė jų pažintis ir prasidėjo kelionė.

Nina pajuto malonų palengvėjimą. Aišku, nei apie pedofiliją, nei apie seksualinį vaikų išnaudojimą ji neišmanė šimtu procentų, juk niekada nesispecializavo, bet atrodo, kad berniukas tokių baisybių nėra patyręs. Kitaip šitaip nesielgtų, galbūt labiau gąsdintųsi.

Ji ir pati nelabai suprato, kodėl palengvėjo. Gal kad berniukas gyvas ir sveikas? Kad jį galima išgelbėti?

Užsukusi vandenį, švelniai nušluostė vaiką. Abu tylomis apsirengė, Nina greitai perbraukė pirštais jam per plaukus.

Kas jis toks?

Kantriai stebėjo, kaip berniukas per galvą velkasi marškinėlius. Gal jis – vienas iš tų vaikų, kuriuos kažkas kontrabanda atgabeno į Daniją tvirkinti ar išnaudoti? Bet kam šovė į galvą įkišti į lagaminą ir palikti stotyje? Tokie nusikaltimai Ninai nebuvo žinomi. Pabėgėlių centruose degradavusių žmonių ir smurto ji prisižiūrėjo į valias, bet motyvai būdavo labai paprasti, metodai irgi nesudėtingi, tad net patys žiopliausi nusikaltėliai nesunkiai juos perprasdavo. Nereikia būti akademiku norint išmelžti paskutinius pinigus iš irakiečio, šeimos galvos, kuris ir taip jau didžiąją dalį santaupų atidavė kontrabandininkams, nuvežusiems jį prie sienos. Ne itin sunku į šalį prisivilioti ir merginų iš Rytų Europos, o paskui nukreipti jas tiesiai į Skelbeko gatvę. Mušimai, grupiniai žaginimai ir popierėlis su tėvų adresu Estijos kaime – to užtenka, kad jos imtų rikiuotis į eilę. O ciniškiausia yra tai, kad daugumai normalių mūsų planetos žmonių tokie dalykai visiškai nerūpi. Tikrai nedaug kas suka galvą dėl to, kad kitam žmogui nutiko bėda. Argi kam rūpi nelegalai? Juk niekas tų pabėgėlių, kekšių, laimės ieškotojų ir našlaičių į Daniją nekvietė. Niekas neprašė jų čia važiuoti, niekas nežino, kiek tokių yra. Todėl jie apskritai neegzistuoja, o jų atžvilgiu daromi nusikaltimai neturi nieko bendro nei su normaliais žmonėmis, nei su teisine sistema. Tik tokie bukagalviai kaip ji, Nina, niekaip neišmoksta nuo tų nelaimėlių atsiriboti.

Kai kalba eidavo apie vaikus, ji pasidarydavo ypač jautri, panašiai kaip plonytė rausva odelė užsitraukus didelei giliai žaizdai. Jau prieš gimstant Idai ji buvo jautri, o gimus Antonui tas jautrumas, tas rūpinimasis vaikais Anglininkų stovykloje tapo kone fanatiškas. Aišku, daug ką ji išsigalvodavo, bet kartais jai atrodydavo, jog vaikų žvilgsniai stovykloje tiesiog kabindavosi į ją. Lyg mažyliai būtų įžvelgę, kad ji neturi apsauginio kiauto, ir todėl skubėdavo belstis į jos sielą.

Gatvės vaikai paprastai būna vyresni negu berniukas iš lagamino, mąstė Nina. Jauniausieji – dažniausiai kokių dešimties. Kai kuriuos, ypač iš Rytų Europos, parduoda patys tėvai, paskui „globėjai“ apmoko prašyti išmaldos, vogti, o jei įkliūva elgetaudami gatvėje, iš pabėgėlių stovyklos tokie vaikai pasprunka. Pabūna stovykloje iki suskambant mobiliajam telefonui, ir dingsta. Traukinuku nuvažiuoja į miestą ir panyra į padugnių pasaulį, iš kurio būna atėję. Kiti vaikai bėga toliau – į Švediją ar Angliją. Anglininkų stovyklos darbuotojai paprastai vos spėja vaiką apžiūrėti, ir jis vėl dingsta. Kai kurie stengiasi susirasti giminių kitose valstybėse. Bet dalis – vienui vieni pasaulyje, jų tikslas Danijoje – uždirbti pinigų „globėjams“.

Bet berniukas iš lagamino dar visai mažiukas, net ciniškiausioms vagių gaujoms jokios naudos neatneštų. Gal jis – įkaitas ar prisidengiant juo bandoma gauti socialinių lengvatų? Yra buvę tokių atvejų, bet daugiausia Anglijoje.

Jis toks gražus, mąstė Nina. Nežinia, ar pedofilams tai svarbu, bet labai gali būti, kad koks nors iškrypęs niekšas užsisakė gražutį berniuką vienai ar kelioms naktims pasismaginti be jokių įsipareigojimų. Nina žiūrėjo į berniuką – apsivilkęs išvirkščiais marškinėliais, mažos pėdutės apautos rūpestingai užsegtais sandalais, – ir mintis apie jį kokio iškrypėlio lovoje net nupurtė.

Ji prisivertė nusišypsoti.

Kur jis atsidurtų, jeigu jinai perduotų jį policijai, o ši neaptiktų jokių pėdsakų? Vaikų namuose Lietuvoje? O gal būtų grąžintas tam giminaičiui, kuris pardavė vaiką žmogui, pasiūliusiam didžiausią kainą? Galbūt aukštam skustagalviui patėviui stambiais pečiais ir didelėmis rankomis, kuriomis jis pasmaugė Kariną?

Atidariusi dušinės duris tvirtai suėmė berniuką už rankos. Pirmiausia reikia papusryčiauti, tada išsiaiškinti, kur ta Šventoji Širdis. Būtina vėl susitikti su mergaite iš Helgolando gatvės.

ADRESATAS GYVENA Danijoje. Na, žinoma! Ir kaip ji galėjo būti tokia kvaila manydama, kad danas gyvena Lietuvoje? Sigita spoksojo į raides ir mąstė, ką daryti.

Pusvalandžiu anksčiau negu Julija paskambino Gužas. Teiravosi, gal ji persigalvojo dėl pasirodymo per televiziją ir ar nebandė susisiekti pagrobėjai. Ji atsakė, kad ne. Apie Juliją, Zitą ir daną nepasakojo.

Privalau pati važiuoti į Daniją, svarstė ji. Turiu susirasti tą žmogų ir paklausti, ką turiu padaryti, kad atiduotų Miką.

Bet ėmė graužti nerami mintis: o gal nebėra prasmės? O jei danas jau gavo ko norėjęs ir jam dabar nusispjaut į ją?

Jis renka mano vaikus, persmelkė siaubinga mintis. Jau du turi.

Kai pavyko numigti kelias valandas, ji susapnavo aną vaikelį. Išplaukė iš tamsos mažas žmogutis, bet su gemalo veidu – aklas, beplaukis, nuogas belytis kūnelis. Pravėręs bedantę, dar nesusiformavusią burnytę tiesė į ją rankeles. „Mama, – šnabždėjo jis. – Mamaaaaa...“ Ji net krūptelėjo išpilta šalto prakaito. Staiga pamatė, kad jis kažką laiko rankose. Miką. Nuo ilgų pamėlusių rankų varva vanduo, o Mikas visaip rangosi bandydamas ištrūkti, kaip žuvelė, pakliuvusi tarp aktinijos čiuptuvėlių. „Mikai!“ – sušuko ji, bet gemalas buvo jau per toli, pamažu slinko į tamsą nešinas Miku.

Nubudo visa permirkusi prakaitu, naktiniai prilipę prie kūno.

Sigita paskambino į oro uostą. Į Kopenhagą lėktuvas išskrenda 13.20. Bilietas į vieną pusę kainuoja 840 litų. Sigita pamėgino prisiminti, kiek jos sąskaitoje pinigų. Bilietui lyg ir užteks, o kas toliau? Svetimoje šalyje be pinigų ne ką tenuveiksi. Be to, užsienyje viskas brangiau.

Gal Algirdas galėtų išmokėti avansą?

Taip, galbūt. Bet tuoj puls kamantinėti, kam reikia. Sigita įsikando į lūpą. Privalau skristi, mąstė ji. Nesvarbu, turiu pinigų ar ne. Kitaip teks skambinti Gužui ir palikti visa tai tvarkyti jam. Bet tada kankintųsi Zitutė. Sigita galvojo apie tą sužalotą šeimą, kreivus Zitos pirštukus ant klavišų, Julijos baimę ir dvejones. Mintis, kad ji dar labiau apsunkintų tų žmonių dalią, buvo nepakeliama. Be to, kankintųsi ne tik Zita, galbūt ir Mikas. Jai niekaip nėjo iš galvos tas nagelis, paštu atsiųstas Julijai. Bet čia – menkniekis palyginti su tuo, ką tokie žmonės gali padaryti.

13.20. Dar daug laiko.

Nusprendė aplankyti tetą Jolitą – pirmą kartą po aštuonerių metų.

Bum, bum, bum, bum. Baisingas geltonas kaltas kala pamatinius strypus, milžiniškas kranas kelia betoninį bloką. Kažkas nusprendė, kad žaliame lopinėlyje tarp senų sovietinių daugiabučių galima įsprausti naują daugiaaukštį. Aplink – dulkės, triukšmas, purvas ir dyzelio tvaikas. Sigitai net pagailo šalia įsikūrusių gyventojų. Pašilaičiai, kur gyveno ji pati, – gana naujas rajonas, išvežus šiukšles iš statybų aikštelių neseniai nutiesti šaligatviai, įrengtas gatvių apšvietimas.

Įėjus į laiptinę triukšmas mažumėlę prislopo. Sigita iš lėto užkopė į trečią aukštą ir spustelėjo skambučio mygtuką.

Duris pravėrė laiba žila moteris. Sigita ne iškarto susigaudė, kad prieš ją – teta. Jolita irgi spoksojo keletą sekundžių, bet Sigitą atpažino greičiau.

– Ko tau reikia? – burbtelėjo.

– Norėčiau šio to paklausti.

– Tai klausk.

– Ar nepakviesit vidun?

Jolita keletą akimirkų dvejojo. Tada pasitraukė, kad Sigita galėtų įeiti.

– Tik tyliai, – pasakė. – Turiu nuomininką, jis dirba barmenu. Grįžta namo ketvirtą penktą ryto ir labai siunta prižadintas prieš vidurdienį.

Barmenas, pasirodo, buvo įsikūręs buvusioje svetainėje. Jolita nužingsniavo į pailgą siaurą virtuvėlę. Prie nediduko keturkampio stalo, uždengto vaškuota staltiese, sėdėjo pagyvenusi moteris ir gėrė kavą. Ant stalo stovėjo du švarūs puodeliai, uždengti lėkštutėmis, – taip darydavo ir Sigitos mama, kad puodeliai nepridulkėtų ir jų nenutupėtų musės. Iš blizgančio naujutėlio tyliai burbuliuojančio kavos aparato sklido kavos aromatas. Ant stalo dar buvo butelis šerio ir lėkštė su marcipaniniais sausainėliais.

– Čia ponia Orlovienė, – pristatė Jolita. – Greta, o čia mano dukterėčia Sigita.

Orlovienė šaltai linktelėjo.

– Ponia Orlovienė nuomojasi kitą kambarį, – kalbėjo Jolita. – Tad jei ketini įsiprašyti gyventi, atsakymas bus neigiamas.

– Neketinu, – atsakė Sigita, šiek tiek nustebusi. – Atėjau ne dėl to.

Kur dingo ta senoji teta Jolita? Dervos juodumo plaukai, spalvingas grimas, džiaziukas, profesoriaus cigaretės? Vienintelis dar likęs andainykštės Jolitos atributas buvo piratiški auskarai, kadaruojantys prie susiraukšlėjusio kaklo. Veikiau absurdiška negu egzotiška, dingtelėjo Sigitai. Ir kaip galima per aštuonetą metų šitaip susenti? Siaubas!

– Turbūt atėjai atsiprašyti? – paklausė Jolita.

– Ką?

– Na taip, šiaip pagalvojau. Gal pagaliau ir tavo kietakaktė smegeninė suvokė, kad sutrypei ir apspjaudei šeimą, kuri tau linkėjo vien gero.

Sigita taip apstulbo, kad ne iš karto sumojo, kaip apsiginti.

– Tu... Jūs... Aš... – žiopčiojo. – Aš niekada nieko neapspjaudžiau!

– Aštuoneri metai – ir nė žodelio. Ar tatai ne apspjaudymas?

– Bet...

– Aš juk tavęs pasigailėjau. Norėjau tau padėti. O tu su manimi pasielgei lygiai kaip su tėvu ir motina. Pradingai tarytum į vandenį, ir nė menkiausio padėkos žodelyčio.

Sigitai net žandikaulis atvėpo. Ji pažvelgė į smulkutę Orlovienę, kuri sėdėjo ir žibančiomis akutėmis stebėjo šeimyninę dramą tarsi kokį televizijos serialą.

– Kad mirė močiutė Julija, ar žinojai? – paklausė Jolita.

– Taip, – tarstelėjo Sigita. – Mama... mama atsiuntė laišką.

Atsiuntė. Dvi savaitės po laidotuvių. Sigitai buvo skaudu, bet tetai pasakoti apie tai nenorėjo.

– Kavos? – pasiūlė Orlovienė ir pakėlė vieną iš nenaudojamų puodelių. – Ar susilaužėte? – mostelėjo galva į sugipsuotą Sigitos ranką.

– Taip, – automatiškai atsakė Sigita. – Ne, ačiū. Jolita, ar manęs niekas nesiteiravo?

– Teiravosi, – nė nemirktelėjusi pareiškė Jolita. – Prieš keletą savaičių buvo užsukęs toks vyriškis. Norėjo sužinoti, kokia dabar tavo pavardė ir kur gyveni.

– Ką pasakėte?

– Tai ir pasakiau, – ramiai kalbėjo Jolita. – O ką čia slėpti?

– Toks mandagus, – įsiterpė Orlovienė. – Dailiu jaunuoliu gal nepavadinčiau, bet mandagus tai jau tikrai.

– Kaip atrodė? – kamantinėjo Sigita, nors ir taip žinojo.

– Stambus, – kalbėjo Orlovienė. – Na, kaip tie... kaip jie ten, pala... – Ji iškėlė rankas aukštyn ir atsistojo kultūristo poza. – Labai trumpų plaukų. Bet gana mandagus.

Mintys Sigitos galvoje pradėjo po trupučiuką dėliotis. Akivaizdu, kad Jolita nuomininkus įsileido ne iš gero gyvenimo. Pirmadieniais ir ketvirtadieniais profesorius turbūt nebeateina. Greičiausiai ir darbo ji nebeturi. Bet šeris ir sausainiai ant stalo stovi. Ir naujutėlaitis kavos aparatas.

– Ar tas vyras jums sumokėjo? – paklausė Jolitos.

– O kas tau darbo?

Vadinasi, sumokėjo. Sigita apsidairė ir čiupo seną skardinukę nuo kavos, kurioje Jolita laikė makaronus. Makaronus ir visokius kitokius dalykus.

– Sigita! – Jolita pamėgino sutrukdyti, bet Sigita buvo vikresnė. Sugipsuota ranka laikydama skardinę, dešine atsuko dangtelį. Jolita bandė skardinę atimti, ir grumtynės baigėsi tuo, kad dėželė terkštelėjo ant grindų. Ant aptrinto linoleumo pažiro žvaigždučių formos makaronai. Sigita žaibiškai primynė iškritusį rusvą voką.

– Ką tu sau galvoji?! – sušuko įtūžusi.

– Ššš! – sušnypštė Jolita. – Prižadinsi nuomininką.

– Į tave kreipiasi visiškai nepažįstamas žmogus, atrodantis kaip gorila, ir siūlo pinigų, kad pasakytum, kur aš gyvenu. Ką tu sau galvoji? Jis pagrobė Miką, ar tai suvoki?

– Aš čia niekuo dėta!

– Tu pardavei, – drebančiu balsu kaltino Sigita. – Pardavei mane. Nė neperspėjusi. O jie pagrobė Miką!

Orlovienė sėdėjo pravira burna ir vos neišmetė kavos puodelio. Tuo metu atsilapojo virtuvės durys. Tarpdury išdygo įpykęs jaunas vyras, vilkintis vien marškinėliais ir juodom trumpikėm. Mėlynai dažyti plaukai styrojo išsitaršę, vienur kitur sulipinti plaukų žele.

– Koks čia triukšmas? – suurzgė jis. Jolita nuščiuvo, Orlovienė susitraukė, lyg norėdama visai pranykti. Jolita bandė išlikti rami, bet pradėjo tirtėti rankos. Sigita puikiai prisiminė tą tirtėjimą. Viena ranka ji nervingai vis trynė kitą. Jaunuolis piktai spoksojo į Sigitą.

– Kas tu tokia? – paklausė.

– Čia mano dukterėčia, – pasakė Jolita. – Netikėtai užsuko į svečius. Bet jau eina namo.

– Labai tikiuosi, velniai rautų, – putojo barmenas. – Negalima nė pamiegoti.

Ir trenkęs durimis išėjo. Po kelių sekundžių trinktelėjo svetainės durys – dar smarkiau, net sienos sudrebėjo.

Sigita pasilenkė ir paėmė voką. Jame gulėjo aštuoni penkių šimtų litų banknotai ir krūvelė smulkesnių, bet skaičiuoti ji pasibodėjo.

– Keturi tūkstančiai litų! – suriko. – Tai tokia mano kaina?

– Ne, – atšovė Orlovienė. – Iš pradžių norėjo duoti tris tūkstančius, bet mes išsiderėjome penkis.

Jolita pagrūmojo Orlovienei, kad nutiltų.

– Niekaip nesuprantu, kodėl širsti, – prakalbo. – Jei atsiranda kvailys, norintis pakloti penkis tūkstančius už tai, ką galėtų rasti bet kurioje telefonų knygoje, kodėl turėčiau atsisakyti?

– Jis nežinojo mano pavardės, o jūs pasakėt, – atrėžė Sigita, traukdama iš voko tris tūkstančius litų.

– Ką čia darai?

– Jūs dėl visko kalta. Todėl už tuos pinigus pabandysiu susigrąžinti Miką.

Voką su likusiais pinigais ji numetė ant žemės. Orlovienė akimirksniu pasilenkė ir jį pakėlė. Jolita stovėjo ir spoksojo į Sigitą. Papurtė galvą.

– Sakai, tave persekioja? – paklausė. – Vargšele Sigitėle, kaip tau sunku. O ar kada pagalvojai, kaip jautėsi tavo motina, kai pati pabėgai? Nė žodžio nepasakiusi, nepalikusi žinutės? Ji neteko dukters. Ar kada nors apie tai pagalvojai?

Kaltinimas Sigitą prislėgė kaip akmuo.

– Ji visada puikiai žinojo, kur aš, – atšovė. – Tai jie mane atstūmė, o ne aš juos.

– Iš kur žinai? Ar bent kada pasidomėjai?

– Ką čia kalbat?

– Sėdi savo erdviame bute ir lauki, kol patys atvažiuos? Bet juk pasprukai tu. Tai gal ir dabar pirmą žingsnį reikėtų žengti tau, jei nori grįžti.

Tik ne dabar, pagalvojo Sigita. Ir taip užtenka rūpesčių. Ji dėbtelėjo į laikrodį. Iki skrydžio šiek tiek daugiau negu dvi valandos.

– Sudie, – pasakė. Bet tebestovėjo ir laukė, nors pati nesuprato ko.

Jolita atsiduso.

– Turėkis tuos prakeiktus pinigus, – burbtelėjo. – Tikiuosi, rasi sūnelį.

ŠVENTOJI ŠIRDIS – tai Jėzaus Širdies bažnyčia Steno gatvėje, įsispraudusi tarp drabužių krautuvėlės ir vakarinės mokyklos.

Nina tai sužinojo iš pagyvenusios ponios, dirbančios kioske Istedo gatvėje, kur pirko duonos. Kol jodvi išsivertė tą pavadinimą, užtruko šiek tiek laiko. Nina spėjo, kad bažnyčia greičiausiai katalikų, o gerai apylinkes pažįstanti pašnekovė sudėliojo taškus ant „i“. Tada Nina užsuko į nutriušusį bariuką Šiaudų aikštėje ir paskambino Magnusui. „Grotos“ barmenas jai leido nemokamai pasinaudoti telefonu ir tualetu.

Pokalbis su Magnusu buvo trumpas.

– Kur tu, velniai rautų, esi? Budėjimų grafikas beprotiškas, žmonės nebeišlaiko. Be to, nuo septynių ryto skambinėja Mortenas. Su tavimi nori kalbėtis policija. Ar čia dėl tos Natašos? – Magnusas bėrė žodžius kaip žirnius į sieną, neleisdamas Ninai įsiterpti. Galiausiai pats atsitokėjo ir liovėsi kalbėjęs. Paskui pridūrė: – Ne, palauk. Tiesą sakant, man nerūpi, Nina. Nenoriu nieko žinoti. Tiesiog... Ar tau viskas gerai? Mortenas klausė, ar tau viskas gerai.

Prieš atsakydama Nina giliai įkvėpė.

– Man viskas gerai, – ištarė. – Bet šiandien dar nepasirodysiu. Perduok Mortenui, kad man viskas gerai, tegul nesirūpina.

Magnusas atsakė ne iš karto. Ji girdėjo, kaip jis šnopuoja – sunkiai, oras veržėsi lyg iš kubilo.

– Jeigu tu išgyvensi, tada štai kas... – Magnuso balsas tapo toks tylus, jog Ninai pasirodė, kad kalba stovėdamas už kelių žingsnių nuo telefono. – Pasakysiu štai ką: tai paskutinis kartas. Jei grįši namo gyva, tai – paskutinis kartas.

Nina pajuto, kaip suspaudė krūtinę. Minutėlę laikė telefoną patraukusi nuo ausies ir pamėgino susitvardyti.

– Išgyvensiu? – Ji nusijuokė, trumpai ir nervingai. – Mortenas mėgsta iš musės išpūsti dramblį. Kodėl turėčiau negrįžti? Man viskas gerai. Tiesiog reikia šį tą sutvarkyti.

Magnusas suurzgė.

– Puiku, Nina, – pareiškė piktai. – Jei atsisakai pagalbos, niekas tau jos ir nebesiūlys. Bet Mortenas baisiausiai išsigandęs. Pasak jo, policija rado tavo mobilųjį.

Nina pajuto, kaip nugara nuėjo pagaugais.

Ji taip staigiai tėškė ragelį, kad praplikęs „Grotos“ barmenas reikšmingai kilstelėjo antakius ir nutaisęs žinovo miną šyptelėjo dviem prie baro sėdintiems klientams. Bet Ninai tai nerūpėjo. Ji nekantriai čiupo berniuką, kuris stovėjo netoli durų ir įsijautęs žaidė stalo futbolą. Vaikui nepatiko būti šitaip pačiuptam ir nutemptam į automobilį, bet ji nekreipė dėmesio. Užvedusi variklį pasuko link Šiaudų turgaus, tada – į Steno gatvę, atidžiai stebėdama sekundinę rankinio laikrodžio rodyklę: 13, 14, 15.

Susierzino suvokusi, kad spoksodama į laikrodį judina lūpas. Skaičiuoti sekundes – kokia kvailystė!

Na gerai, gal ne kvailystė. Pamišimas – štai tiksli diagnozė. Pamišimas ar bent jau protelio suminkštėjimas. (Ir nieko čia nepadarysi. Gal kvaištelėjai tiek, kad sekundes skaičiavai tyčia?)

Jai pavyko pasistatyti automobilį prie šaligatvio priešais bažnyčią. Berniukas ant užpakalinės sėdynės piktai spoksojo pro langą ir į ją nežiūrėjo. Rytinio pasitikėjimo duše neliko nė kvapo; vaikas aiškiai ant jos siunta, nes šiurkščiai su juo elgėsi.

Saulė spigino į prietaisų skydelį. Ji atsilošė krėsle. Rankose laikė bandelę ir buteliuką vandens. Alkana nesijautė, bet nuovargis priminė ilgas dienas Dadabo stovykloje Kenijoje, kai svilinant saulei visai prapuldavo apetitas. Jei dabar neužkąs, greitai nebeįstengs suregzti jokios rišlios minties.

Kando mažais kąsneliais, rūpestingai kramtė ir užsigėrė drungnu vandeniu iš butelio. Tada atidarė dureles ir išlipo ant spėjusio įkaisti šaligatvio.

Jėzaus Širdies bažnyčia, Šventoji Širdis, Sacred Heart, Sacre Coeur. Ant lentelės buvo ir užrašai anglų bei prancūzų kalbomis, šiek tiek mažesnėmis raidėmis. Pompastiškas pavadinimas, tipiškas katalikiškas. Nina virškino žodžius – jie ir gražūs, ir tušti. Ta lietuvaitė akivaizdžiai katalikė. Kitaip tos bažnyčios Steno gatvėje tikrai nebūtų žinojusi.

Nina perskaitė, kad mišios aukojamos 17.00. Dabar durys buvo uždarytos, ant jų kybojo masyvi ketaus spyna, akylai sauganti šventovę.

Nina grįžo į automobilį ir su pasidygėjimu ėmė stebėti bažnyčią. Statinys buvo panašus į kitas Kopenhagos bažnyčias. Didelis raudonų plytų su pora laibų bokštų pastatas, įspraustas tarp daugiaaukščių. Aplink Viborgo katedrą (kur palaidotas jis) ir aplink baltas kaimų bažnytėles, kokių gausu visoje šalyje, vietos kur kas daugiau.

(Nueik, man kapą iškaski.)

Ji prisimerkė ir nusisuko į Helgolando gatvės pusę. Jeigu ta mergaitė ateis, Nina pabandys nusipirkti keletą jos valandų. Ji atsigręžė į užpakalinę sėdynę, kur kiūtojo berniukas, vis dar piktas. Nuo namo lango kitapus gatvės atsispindėjęs saulės spindulys švietė jam tiesiai į akis, tad sėdėjo prisimerkęs.

(Ak, kaip šalta šiam pasauly, jo šviesa – vieni šešėliai.)

Nina nusipurtė ir atsargiai uždėjo berniukui ant pečių apklotą. Ir kaip tik tada pamatė ją. Mergaitė iš Helgolando gatvės stovėjo prispaudusi veidą prie galinio stiklo, blyškus jos veido ovalas bolavo kažkaip per arti. Nina krūptelėjo, linktelėjo ir atidarė keleivio dureles.

– I will pay you, – skubiai pasakė. – You just tell me, how much you need, and where can we go.52

Laikrodis rodė 12.06.

Mergaitė šlumštelėjo ant priekinės sėdynės, metė skubotą žvilgsnį į Steno gatvę, tada trinktelėjo dureles. Padvelkė sunkiais kvepalais ir dar kažkuo – salstelėjusiu, cheminiu. Gal audinių minkštikliu, toptelėjo Ninai. Pasiraususi rankinėje ji išsitraukė pakelį kramtomosios gumos.

– It is 500 kroner an hour, and 3000 for 8 hours. How long will it take? – Mergaitė dėbtelėjo į užpakalinę sėdynę, kur sėdėjo berniukas, ir šyptelėjo Ninai. – He is so little, – pasakė. – So cute.53 – Tada staiga ištiesė Ninai ranką, o ta suglumusi ją paspaudė. – Marija, – lėtai ištarė.

Nina linktelėjo.

– I will pay for the 8 hours.54 – Ir Nina mintyse pasimeldė bankui. Kai paskutinį kartą tikrino sąskaitą, pamatė, kad pavojingai priartėjo prie kredito limito ribos. Tik neprisiminė, ar tikrino prieš algą, ar jau gavusi. Su pinigais tvarkytis jai niekada nesisekė.

Nina pasuko starterio raktelį ir dar kiek pasėdėjo, uždėjusi rankas ant vairo. Kur dabar važiuoti? Į „Makdonaldą“? Į kavinę? Apsisprendusi pasuko į kairę, į Vesterbro gatvę, ir nuvažiavo Amagerio link. Grynas oras visiems neprošal.

PRO GELSVAS žaliuzes buvo matyti kelias, automobilių stovėjimo aikštelė ir paišinas betoninis kažkokio pramoninio sandėlio fasadas. Kas dvidešimt minučių pro šalį pravažiuodavo miesto autobusas. Janas tai įsidėmėjo, nes jau ketvirta valanda sėdėjo ir spoksojo pro tą patį langą.

Jis tikrai neįsivaizdavo, kad bus taip nuobodu. Toks įspūdis, lyg sėdėtų kokiame egzamine: per pirmas dešimt minučių susakė ką žinąs, o paskui buvo priverstas pasilikti ir kartoti tą patį begalę sykių. Nors priežastis, dėl ko jis čia, – siaubinga, nors nederėtų nuobodžiauti pasakojant apie žiauriai nužudytą gana artimą žmogų, jį vis tiek kamavo nuobodulys. Atrodė, kad, kaskart pradėjus pasakoti iš naujo, lūpos vis storėja, burna džiūsta. Žodžiai painiojosi, nebeišėjo susikaupti. Dingo visas natūralumas.

– Su Karina Kongsted susipažinau Berne prieš pustrečių metų; ji dirbo klinikose, kur man atliko inkstų operaciją. Mudu susibičiuliavome dėl to, kad abu – danai, susitikome užsienyje; juk taip dažnai nutinka. Po operacijos man reikėjo ypatingos medicininės priežiūros namuose, be to, norėjau, kad kuo mažiau nukentėtų verslo reikalai. Todėl radome šaunų sprendimą: Karina grįš į Daniją ir dirbs mano slauge.

Dabar šią istoriją jis pasakojo pagyvenusiam kriminalistui. Ramiam, kone flegmatiškam žmogeliui, kurio jutlandišką kilmę išdavė vis išlendančios tarmybės. Jo pavardė buvo Andersas Kvistgoras, palyginti su kitais pareigūnais, jis labiausiai paisė formalumų, kreipėsi „jūs“ ir „pone Markarai“. Su savo baltais marškiniais ir žydru megztuku buvo panašus į geležinkelio kasų darbuotoją ar mašinistą. Jis šiandien – trečias. Pirmasis kvotėjas buvo jaunesnis, pokalbį vedė gana gyvai, lyg jie būtų kartu žaidę futbolą ar panašiai. Paskui prisistatė moteris, Jano nuomone, pernelyg jauna ir moteriška. O dabar štai šitas traukinio mašinistas Kvistgoras. Ir kiekvienąsyk – vis iš naujo ir iš naujo. Atleiskite, gal malonėtumėte pakartoti, kaip ten buvo... gal prisimintumėte dar sykį... o kaip apibūdintumėte...

– Privati slaugė. Ar ne per didelė prabanga?..

– Man laikas labai brangus. Negaliu kaskart, kai reikia tyrimams duoti kraujo, valandų valandas sėdėti ligoninės priimamajame. Patikėkite, atlyginimas Karinai man tikrai atsipirko.

– Taigi. O kokie buvo jūsų santykiai su Karina Kongsted?

– Puikūs. Ji buvo labai šiltas ir draugiškas žmogus.

– Šiltas? Ar labai?

Janas pabudo iš letargo miego. Šito klausimo jam dar niekas nebuvo pateikęs.

– Ką norite tuo pasakyti?

– Ar judu siejo intymus ryšys? Trupučiukas sekso su slauge, kai žmona išėjusi. Kiek žinau, gyvenote po vienu stogu.

Janas net išsižiojo ir įsistebeilijo į tą šešiasdešimtmetį geležinkelietį. Keista. Jo mimika nė per nago juodymą nepasikeitė.

– Tai... Ne. Po paraliais! Juk aš vedęs!

– Daugelis žmonių yra vedę. Bet maždaug septyniasdešimčiai procentų tai netrukdo svetimauti. Vadinasi, tarp jūsų ir panelės Kongsted nieko nebuvo?

– Ne, juk sakiau!

– Ar jūs tuo visiškai tikras?

Janas jautė, kaip suprakaitavo delnai ir pakaušis. Ar jie ką nors suuostė? Gal geriau prisipažinti, negu laikytis įsitvėrus melo? Jie žino ar tik blefuoja?

Jam toptelėjo, kad per ilgai tyli.

– Tai truko trumpai, – pasakė. – Mane turbūt suglumino... aš nežinau. Ar jums teko išgyventi sunkią operaciją?

– Ne, – atsakė geležinkelietis.

– Pasidarai kažkoks beatodairiškai narsus, nes likai gyvas.

– Vadinasi, tokio beatodairiško narsumo pagautas užmezgėte artimus santykius su Karina Kongsted?

– Ne, taip nesakyčiau. Ne santykius. Mudu abu puikiai supratome, kad tai klaida. Nė vienas nenorėjome skaudinti Anės.

– Taigi jūsų žmona apie tuos santykius nieko nežino?

– Liaukitės. Tai jokie santykiai. Daugių daugiausia.... Taip, gal ir banaliai nuskambės, bet pavadinčiau tai nukrypimu į kairę. Na, pats suprantate.

– Kad nelabai, pone Markarai. Apie ką kalbame? Apie vienadienį nuotykį? Savaitę? Porą mėnesių? Po kiek laiko suvokėte, kad tai „klaida“? Ir ar jūs tikras, jog panelė Kongsted, nors su jumis permiegojo, irgi nevadino to rimtais santykiais?

Janas stengėsi išlikti ramus, bet tas žmogėnas badė jį akupunktūrinėmis adatėlėmis – kruopščiai ir šaltakraujiškai.

– Jūs perlenkiate lazdą, – pasakė. – Karina yra... buvo, kaip sakiau, šilta, labai moteriška, bet esu tikras, ji suprato, ką man reiškia santuoka.

– Tai pasisekė! Ar ir jūsų žmona supranta?

– Žinoma! Tiksliau... Ne, Anei aš nepasakojau apie... epizodą su Karina. Viliuosi, kad nepasakosite ir jūs. Anė labai pažeidžiama.

– Tikėkimės, kad to neprireiks. Gal galite pasakyti, kodėl Karina Kongsted vakar staiga išvyko iš namų?

– Ne. Aš... Aš tuo metu nebuvau namie. Bet juk ji nuvažiavo į vasarnamį. Gal tiesiog norėjo porą dienų pailsėti?

– Taigi šito nematėte? – Kvistgoras padėjo ant stalo priešais Janą plastikinę įmautę. Joje gulėjo raštelis su dviem sausais žodžiais: „AŠ PASITRAUKIU.“

Janas išspaudė šypseną.

– Aš tikrai nepriėmiau to už gryną pinigą. Pamaniau, ji tiesiog pajuokavo. Nes vis skundėsi, jog baisiai sunku dirbti tokiame karštyje... Kaip sakiau, pagalvojau, kad nutarė pasiimti porą laisvų dienų, tik pranešė apie tai... šiek tiek netradiciškai.

– Jūsų žmona tvirtino, kad Karina Kongsted išvykdama atrodė labai sunerimusi.

– Tikrai? Na, aš to pasakyti negaliu. Manęs nebuvo namie.

– Nebuvo. Bet jūs susisiekėte su sekimo bendrove ir paprašėte nustatyti jos automobilio buvimo vietą. Kodėl, pone Markarai?

Jam net ausyse suspengė. Suvokė, kad sėdi išsiviepęs, nors ir žinojo, kad apsimetinėti niekuo dėtam nepavyks. Neišeis pasakyti, esą nieko čia ypatingo, mes visada siunčiame užklausą, kai kas nors naudojasi bendrovės automobiliu. Nebegalėjo. Prakeiktas geležinkelietis sudrebino žemę jam po kojomis, pričiupo jį ir, atrodo, nebepaleis.

– Kaip matau, jums reikia laiko pamąstyti, – pareiškė Andersas Kvistgoras. – Gal norėtumėte paskambinti savo advokatui? Deja, turiu konstatuoti, kad nuo šiol jūs apklausiamas kaip kaltinamasis.

PAKRANTĖS PARKE poilsiautojų beveik nebuvo, nors virš Kopenhagos tvyrojo nepakeliamas karštis. Jau tiek savaičių kamuoja kaitra ir sausra, kad Kopenhagos gyventojai seniausiai galėjo suvokti, koks naudingas pajūrio klimatas, kad galima atsigaivinti vandenyje, pasideginti saulutėje, mąstė Nina. Nedideliame paplūdimėlyje, kurį jį pasirinko, ant pernelyg mažų rankšluostėlių gulinėjo keletas apsnūdusių studentų, ant smėlio priešais save jie buvo išsidėlioję knygas. Blaškėsi ir vienišas riedutininkas, prakaituotas jaunuolis nuogais nusvilusiais pečiais, vos neparvertęs per gatvę einančio berniuko.

Nina, mergina ir berniukas sėdėjo kiekvienas ant savo naujutėlaičio minkšto rankšluosčio ir žiūrėjo į veidrodinį vandens paviršių. Nedvelkė nė menkiausias vėjelis, todėl jūra buvo lygi kaip stiklas. Į krantą beveik be garso mušėsi bangelės, ir toji tyla Ninai atrodė vis nejaukesnė. Berniukas sėdėjo nudelbęs galvą ir pirščiukais žarstė smėlį. Marija pusiausėda įsitasė ant savo rankšluosčio. Buvo užsidėjusi naujus tamsius akinius ir mėgavosi kaitria popietės saulute. Siauri ilgi džinsai gulėjo numesti šalia, aptempti marškinėliai tik šiek tiek pridengė ilgas baltas kojas. Nuo tada, kai įsėdo į mašiną, su Nina ir berniuku ji beveik nekalbėjo. Paplūdimys tiks, pasakė, tik pakeliui reikia nusipirkti rankšluostį, tamsius akinius ir maudymosi kostiumėlį. Ninai akimirką pasirodė, kad ji derasi su savo maištingąja paaugle dukra. Laimė, sugebėjo rasti kompromisą: nupirko rankšluostį, kremą nuo saulės ir tamsius akinius. Pakeliui sustojo prie parduotuvės „Matas“ Amagerbro gatvėje, joje rado visų reikiamų dalykų. Berniukui Nina nupirko nediduką apdulkėjusį rinkinuką – gelsvai raudoną kibiriuką, kastuvėlį ir kiaurasamtį. Paskui, jau einant prie vandens, – ir po porciją ledų kiekvienam. Marija paėmė vaiką už rankos ir, rodydama į iškabą su nupaišytais ledais, kažką pasakė; didžiam Ninos palengvėjimui, berniukas jai atsakė ir parodė į didžiulę porciją vaflinių ledų. Šiokia tokia pergalė. Bet daugiau berniukas nebekalbėjo, nors Marija keletą kartų bandė jo kažko atsargiai paklausti. Vaikas demonstratyviai atsisėdo šonu ir ėmė rankutėmis žarstyti šiltą baltą smėlį.

Nina žvilgtelėjo į Mariją ir nusprendė nutraukti tylą – bent jau tarp jųdviejų. Apie ką kalbėti su šia mergina? Apie darbą Helgolando gatvėje, apie tai, ką veikė prieš atvykdama į Kopenhagą? Apie viltis ir svajones, jei ji dar jų turi? Ją kankino faktas, kad Mariją ji nusipirko lygiai kaip tie vyrai, kurie vakarais trinasi aplink merginas.

– How long have you been in Denmark?55

Nina norėjo dar paklausti, ar jai čia patinka, bet susilaikė.

Marija pakėlė galvą, pažvelgė į Niną ir šyptelėjo – nei draugiškai, nei baikščiai.

– Seven weeks, – pasakė ir mostelėjo galva į miesto pusę. – It is a beautiful city.56

Nina žiūrėjo į ilgas ir dailias Marijos kojas, į pėdas, kurias ji buvo panardinusi į smėlį. Ant kairiosios šlaunies, tiesiai virš kelio, buvo matyti dvi nedidukės raudonos žaizdelės. Nuo cigarečių, dingtelėjo Ninai, ir prieš akis iškilo vakarykščio vyrioko su ištatuiruota gyvate vaizdas. Aišku, tas žaizdeles išdeginti galėjo ir ne jis. Juk Marija čia gyvena vos septynias savaites, o žaizdelės sugijusios.

Pastebėjusi jos žvilgsnį, mergina perbraukė ranka per šlaunį. Pašoko ir mostelėjo galva į vandenį.

– I go swim. Just a quick one.57

Nina linktelėjo ir nusišypsojo, kai Marijai nusivilkus marškinėlius pasimatė balta medvilninė liemenėlė plačiais dirželiais. Nina prisiminė Idą, stovinčią savo mažyčiame kambarėlyje vieną praeitos savaitės vakarą.

Ji nusipirko liemenėlę – vieną iš tokių, kokias dėvi sportininkės, labai aptemptą. Atėjo laikas, mat krūtys Idai pradėjo augti kur kas anksčiau negu Ninai. Mortenas su Nina net juokavo, kad jau dabar Idos krūtys didesnės negu motinos, bet pamačiusi dukrą su naująja liemenėle Nina suglumo. Nusipirko nei paklaususi, nei pasitarusi.

Nina papurtė galvą. Ir ko jau čia klausti? Negi: ar turiu teisę būti suaugusi?

Marija apsisuko ir tekina pasileido prie vandens – tik su liemenėle ir kelnaitėmis. Palinkusi į priekį ištiesė rankas, grakščiai šoko į vandenį ir panėrė. Išniro už kelių metrų, kelis kartus vikriai mostelėjo rankomis, tada apsivertė ant nugaros ir ėmė taškytis kojomis.

– You come too^58, – sušuko ir pirmąkart plačiai nusišypsojo. – Ateik čia.

Berniukas liovėsi žarstęs smėliuką ir smalsiai spoksojo į Mariją. Jo žvilgsnis pasikeitė. Atsisuko ir klausiamai pažvelgė į Niną. Ją užliejo šilumos banga. Jis prašo jos leidimo.

Nina prisitraukė berniuką, kad padėtų jam nusivilkti marškinėlius ir kelnaites. Tada paleido ir stebėjo, kaip jis skuodžia šlapiu smėliu, atsargiai trepsi per bangeles prie kranto. Kai didesnė bangelė apsėmė pėdas ir kulkšnis, iš džiaugsmo net suriko, tada įsidrąsino ir žengė dar kelis žingsnelius gilyn, susvyravo ir žnektelėjo į vandenį, akutės suspindo ir iš baimės, ir iš džiaugsmo. Marija tučtuojau prie jo priplaukė ir padėjo atsistoti, Nina girdėjo, kaip jie kalbasi. Marija kažką pasakė, o berniukas atsakė tokiu niurgzliu balsu, kokiu vaikai paprastai kalba, kai jiems reikia pagalbos. Marija nusišypsojo ir sušiaušė trumpus baltus šlapius plaukučius. Tada pasakė dar kažką, paėmė berniuką už rankų, kilstelėjo ir ėmė tampyti pirmyn atgal vandens paviršiumi. Berniukas kvatojo, buvo matyti balti jo pieniniai dantukai, o Marija juokėsi skambiu mergaitišku balsu. Ji dar sykį pažvelgė į Niną ir mostelėjo ranka.

– Come, – pakvietė. – Very nice.59

Nina irgi pamojavo ir šypsodamasi papurtė galvą. Tegu Marija su berniuku pabūna vienu du. Buvo aišku, kad vaikas pasiilgo žmogaus, kuris jį suprastų ir kurį suprastų jis. Galbūt ir Marija pasiilgo, dingtelėjo Ninai, stebinčiai linksmą mergaitės šėliojimą vandenyje. Juk turbūt ne kasdien ji girdi gimtąją kalbą, tad Ninai dabar tikrai nėra ko kištis. Marija savo užduotį jau žino. Įgyti berniuko pasitikėjimą ir pabandyti išsiaiškinti, iš kur jis. Naudinga bet kokia informacija, pasakė jai Nina. Jo vardas, gimtasis miestas, gatvės pavadinimas. Bet kokia žinia, padėsianti ištraukti jį iš tos tuštumos, kuria jis dabar skrieja, ir grąžinti į gimtuosius namus.

Marija nesidomėjo, kam to reikia, ir Nina sumojo: mergaitė įpratusi per daug neklausinėti. Jau vien tai, kad sutiko padėti, nors tas vyras su ištatuiruota gyvate jai ir neleido, yra stebuklas.

O dabar prieš akis vyko dar vienas mažas stebuklas.

Marija kažką pasakė berniukui. Kvatodamas ir klykdamas vaikas išsprūdo Marijai iš rankų, atsistojo ant šlapio pajūrio smėliuko ir kažką jai sušuko. Berniukui nespėjus pakartoti to žodžio, Nina iškart suprato, ką jis šaukia.

– Mikas!

Berniuko vardas Mikas.

Marija su Miku grįžo prie Ninos tik tada, kai vaikui pamėlo lūpytės ir kaip kastanjetės kaleno dantukai. Marijai ant pečių krito šlapi, sunkūs plaukai, jos akys vis dar juokėsi. Žnektelėjo ant rankšluosčio šalia Ninos ir išsitiesė, kad greičiau sušiltų kepinančioje popietės saulėje.

Nina apgobė berniuką rankšluosčiu ir atsargiai ėmė šluostyti jo gležnus baltus petukus, nugarytę, krūtinę ir kojeles. Tada apvilko marškinėlius ir kelnes, o jis iš jos krepšio išsiėmė kibirėlį su kastuvėliu. Berniukas taip energingai kibo į smėlio pilių statybas, kad Marija su Nina susižvalgiusios vėjavaikiškai nusišypsojo kaip kokia sutuoktinių pora, besidžiaugianti savo atžala. Tada Marija atsisėdo ir šiek tiek susirūpinusi pažvelgė į Niną.

– Žinau, kuo jis vardu, – prabilo ne itin tobula anglų kalba. – Mikas, o mamos pavardė Ramoškienė. Pavardę jis prisiminė kai paklausiau, kaip mamą vadina auklėtojos darželyje.

– Vadinasi, jis lanko darželį? – paklausė Nina, nelabai suprasdama, kodėl jai tai parūpo. Apie Lietuvą ji nežinojo ničnieko, įsivaizdavo, kad ten gausybė sovietinių betoninių daugiabučių, tuberkuliozės ligoninių ir šaltakraujiškų mafiozų. Darželiai į tą paveikslą kažkaip nelabai įsipaišė, bet kai Marija paminėjo darželį, Nina staiga tarsi plačiau pažvelgė į tą pasaulį, iš kurio atėjo Mikas. Aha, vadinasi, jis lanko darželį. O kas dar?

Marija pasisuko į berniuką ir kažko paklausė. Jis atsakė trumpai ir aiškiai, nenuleisdamas akių nuo savo kibirėlio ir kastuvėlio.

– Jis iš Vilniaus. Aš tuo visiškai tikra, – patikino Marija. – Paklausiau, ar jam patinka važiuoti troleibusu, ir jis atsakė, kad taip. Tik žiemą ne, nes labai slidžios grindys.

Marija pergalingai šypsojosi šitiek pasiekusi.

– Jis dar sakė, kad kartais jam leidžia spustelėti „Stop“ mygtuką. Bet tik kai vairuotojas praneša, jog kita stotelė – Žemynos.

Nina pasiėmė rankinę ir pasiraususi ištraukė tušinuką bei apsitrynusį bloknotą.

– Gal galėtum užrašyti?

Ji padavė popierėlį Marijai, kuri ant apsitrynusio lapelio noriai brūkštelėjo vaiko pavardę ir gatvės pavadinimą. Tada Nina vėl pažvelgė į berniuką svarstydama, ką daryti toliau. Dabar ji žino ir berniuko vardą, ir iš kur jis. Bet to tikrai negana. Dar daug ką reikės išsiaiškinti.

– Paklausk apie jo mamą, – paprašė. – Paklausk, ar jis gyvena su mama ir kodėl dabar ne su ja. Gal žinos?

Marija suraukė antakius. Turbūt bandė parinkti tinkamus žodžius. Niną staiga apėmė pyktis. Visokie danai, vokiečiai ir olandai vienas po kito dulkins ją, mėnuo po mėnesio, kol toje mergaitėje galų gale nebeliks nieko žmogiško, nieko mergaitiško. Ką tokie vyrai sako sau ir vieni kitiems? Kad ji pati pasirinko tokį kelią, taigi viskas gerai? Kad jie suteikė jai galimybę gyventi geriau? Galvodama apie dosniuosius danus Nina pajuto šalto sarkazmo dilgsnį.

Jeigu jau tie pulkai vyrų šitaip trokšta pasirūpinti jaunomis mergaitėmis, visoje šalyje turėtų prasidėti milžiniška labdaros akcija: gelbėkime merginas iš Rytų Europos ir Afrikos.

Marija prisislinko prie berniuko ir pradėjo su juo statyti smėlio bobas. Palygino pirštais aptrupėjusią vieno kūgio viršūnę, kažką pasakė berniukui ir atsargiai šyptelėjo.

Išgirdęs klausimą Mikas net susigūžė. Bandė ir toliau kasti smėlį į kibiriuką, bet tuoj liovėsi, numetė kastuvėlį į šalį ir paskubom apsidairė, lyg ieškodamas, už ko pasislėpti. Tada pasisuko į Mariją ir kažką atsakė.

Ji linktelėjo, švelniai suėmė jam už smakro ir pažvelgė į akis. Vėl kažko pasiteiravo, ir šįkart berniuką lyg kas šaltu vandeniu perliejo. Jo veidas paniuro taip pat greitai, kaip buvo nušvitęs ankstėliau, ir jis vėl kažką pasakė. Vos girdimu balseliu. Ištrūkęs iš Marijos glėbio, nubėgo prie vandens.

Marija dėbtelėjo į Niną tarsi priekaištaudama, lyg Nina būtų kalta. Ar bent jau tas klausimas, kurį ji liepė užduoti berniukui.

Nina staiga pakilo ir ilgais, greitais žingsniais pasileido paskui berniuką. Sugavusi jį prie pat vandens, atsargiai kilstelėjo aukštyn. Iš pradžių vaikas piktai spardė plikom kojytėm jai į šlaunis, bet paskui nustojo ir suglebęs prigludo prie peties; ji atnešė berniuką atgal prie rankšluosčio. Marija buvo atsistojusi ir paskubomis, nervingai rengėsi.

– O jo mama?..

Klausimas pakibo ore. Marija sagstėsi siauručius džinsus, nežiūrėdama į Niną.

– Marija...

Nina draugiškai palietė jai ranką. Galų gale mergina paliko kelnes ramybėje ir dirstelėjo į Niną.

– Sorry.

Marija giliai įkvėpė.

– Jis baisiausiai nusiminė. Man tai nepatinka.

Ji mostelėjo į Miką, tada į save, lyg tai turėtų viską paaiškinti. Nina papurtė galvą.

– Ką jis pasakė apie savo mamą?

– Nelabai supratau. Vaikai kalba tik tai, ką patys nori, – lyg atsiprašydama ištarė Marija. – Jis sako, kad gyvena su mama, kad ji labai gera, bet jis neįstengė jos pažadinti.

Nina suraukė kaktą ir nepatikliai pažvelgė į Mariją.

Ar Miko mama susirgo? Prarado sąmonę? Ir kaip visa tai susiję su jo priverstine kelione į Daniją? Trejų metukų pyplys, kiek Nina prisiminė, gana prastai gaudosi laike. Mintyse keikė save, kad neįstengia pati su vaiku susišnekėti.

Ji norėjo sužinoti, ar jį pardavė pati motina. Juk pasitaiko ir tokių atvejų.

– O kaip jis nuo jos atsiskyrė? Ar papasakojo?

Marija suraukė savo išpešiotus antakius.

– Pasakė, kad jį pasiėmė teta su šokoladu. Nelabai supratau, ką tai reiškia.

– Ar jis pasiilgo mamos? Norėtų pas ją sugrįžti?

Marijos judesiai taip ir sustingo ore. Šaltai dėbtelėjo į Niną.

– Žinoma, pasiilgo. Jis juk dar visai mažiukas.

•••

„SUNNY BEACH. Saulė ir sveikata“ – taip buvo parašyta ant stiklinių durų į rūsį. Už stalo sėdinti moteris, gal administratorė, kalbėjo telefonu. Jučas nelabai suprato, kokia kalba ji šneka. Ne lietuvių tai tikrai, bet juk kvaila būtų šito tikėtis. Ji vilkėjo baltu chalatu kaip slaugė ar gydytojo padėjėja. Jučas nusprendė, kad būti kekše moteris per sena. Gal čia iš tiesų paprasčiausias soliariumas?

Moteris padėjo telefoną ir kažko jo paklausė.

– Bukovski, – pasakė jis. – I have to see Bukovski.60

– Wait, – paliepė ji. – Name?61

Jis pažvelgė į ją. Staiga jos judesiai pagreitėjo, ji aiškiai ėmė nervintis. Paskui dingo kitame kambariuke, bet po minutėlės pasirodė vėl.

– You go in^62, – pasakė.

Patalpos čia buvo stebėtinai didelės. Jokių langų, bet dėl ventiliacijos maloniai vėsu, oras beveik grynas. Kambary stovėjo pora dviračių treniruoklių, du bėgimo takeliai, bet daugiausiai vietos užėmė gerokai apsitrynę treniruokliai TechnoGym ir svarsčiai. Tai buvo ne viena iš tų sporto salių, kurios nudažytos pastelinėmis spalvomis ir skirtos keturiasdešimtmetėms ir pusamžiams vyrams, kaip maro bijantiems riebalų ir trokštantiems gyventi „šiek tiek“ sveikiau, – čia buvo raumenų auginimo rūsys. Čia atsidavė testosteronu, ir Jučas kaipmat pasijuto lyg namie.

Jo pasitikti atėjo Dmitrijus Bukovskis, bičiuliškai išskėtęs rankas.

– My friend, – pasakė. – Long time no see.63

Jiedu apsikabino, patapšnojo vienas kitam per pečius, Dmitrijus pakštelėjo jam į abu skruostus, rusišku stiliumi. Dmitrijus buvo tikras Rytų Europos mišrūnas – turėjo lenkiško, rusiško, vokiško ir šiek tiek lietuviško kraujo. Jam jau buvo gerokai per penkiasdešimt, beveik visai praplikęs, bet atrodė, kad nė nesuprakaitavęs galėtų pakelti kokius 200 kilogramų. Krūtinės ir rankų raumenys įspūdingai pūpsojo po berankoviais marškinėliais. Prieš keletą metų panašiame rūsiuke Vilniuje Dmitrijus pamokė Jučą, kaip rimtai treniruotis. Dabar jis gyveno Kopenhagoje ir iš trijų kontaktinių asmenų Danijoje buvo vienintelis, kuris pamatęs Jučą prie durų nepuls skambinti Klimkai.

– Nieko sau vietelė, – nusistebėjo Jučas.

– Taigi, neprasta, – pasakė Dmitrijus. – Čia mūsų klubas. Į jį renkasi tie, kas nori rimtai treniruotis. Gal ir tu norėtum?

– Norėt norėčiau, tik laiko neturiu, – akivaizdžiai nuliūdęs atsiliepė Jučas.

– Aišku, – linktelėjo Dmitrijus. – Spėju, darbo reikalai atginė. Vis dar su Klimka?

– Visaip, – tarstelėjo Jučas.

– Aha. Na, ne mano reikalas. Eime į biurą.

Biurelis buvo gal kokių šešių kvadratų. Vietos čia užteko tik darbo stalui ir atlenkiamam rusvos apdriskusios odos krėslui. Ant sienų kabojo įrėmintos nuotraukos. Daugumoje jų – Dmitrijus su kokia nors garsenybe, daugiausia su aktoriais ir dainininkais, bet ir su keliais įžymiais politikais. Garbingiausioje vietoje, pačiame viduryje, kabojo ypatinga nuotrauka: plačiai besišypsantis Dmitrijus tiesia ranką Arnoldui Švarcnegeriui.

– Home sweet home^64, – skėstelėjo rankom Dmitrijus.

Jučas linktelėjo.

– Ar radai ką? – paklausė.

– Taip. – Dmitrijus atidarė dėžę, pritvirtintą prie sienos po Švarcnegerio nuotrauka. – Gali rinktis: Glock arba Desert Eagle. – Ir padėjo ginklus ant stalo priešais Jučą.

Abu buvo naudoti, bet geros būklės. Glokas – 9 mm klasikinis juodas Glock 17, o Desert Eagle – 44 kalibro pistoletas, sunkus, spindintis, iš pažiūros šiek tiek naujesnis už Glock. Jučas atidžiai apžiūrėjo kiekvieną. Ištraukęs apkabą patikrino, ar lizdas tuščias. Užtaisė, nusitaikė į vieną iš nuotraukų ant sienos ir paspaudė gaiduką. 44-asis buvo lėtesnis negu Glock.

– Kiek? – pasiteiravo. – Ir ar jie švarūs? – Man nereikia ginklo, kuriuo kas nors būtų nušautas.

– Mielas drauge. Kuo tu mane laikai? Negi parduočiau tau nešvarų ginklą? Du tūkstančiai už Glock, trys – už šitą pabaisą. Na, dolerių. Pridėsi dar penkis šimtus, gausi amunicijos.

– Katrą rinktumeisi pats?

Dmitrijus patraukė raumeningais pečiais.

– Nelygu, kam reikia. Desert Eagle neįmanoma neišsigąsti, taigi pagąsdinsi. O jei reikia nušauti, imk Glock.

Jis nusipirko Glock. Juolab kad dar ir pigesnis.

NINA IŠLEIDO Mariją Vesterbro gatvėje 16.47.

Į laiką atkreipė dėmesį dėl to, kad jos laikrodis rodė ne tiek, kiek esantis virš Akselio aikštės arkos. Jos dviem minutėm skubėjo, ir Nina suko galvą, kuris iš jų rodo tiksliau.

Mergina stabtelėjo ant šaligatvio ir akimirką susigūžė, lyg nežinodama, kur pasukti. Jos drėgnuose plaukuose dar buvo likę smėlio, bet priešais Niną dabar stovėjo visai kitokia – nebe ta iš paplūdimio. Nebesišypsanti.

Nina stebėjo merginą per veidrodėlį, kol ta atsuko nugarą ir leidosi Steno gatvės link, įtraukusi gležnus petukus, lyg šaldama. Pro pravirą langą plūstelėjo išmetamųjų dujų ir įkaitusio asfalto dvokas. Ji kone per jėgą liko mašinoje, nors troško pasivyti mergaitę ir įsisodinti atgal. Bet pagalbos Marija neprašė, o Nina primygtinai ir nesiūlė. Tik ant popiergalio užrašė savo pavardę ir telefono numerį, paskui Amagerbro gatvėje iš bankomato išėmė pinigus ir padavė Marijai. Šiuo metu daugiau niekuo negalėjo padėti.

Toptelėjo, kad policija turbūt seka operacijas, atliekamas su jos banko kortele, bet nusprendė nekreipti dėmesio. Ne dabar.

Jau tada, prie vasarnamio, ji suprato, kad berniukas šaukia mamą. O dabar tuo neabejojo.

Berniukas – ne iš vaikų namų, esančių kur nors Ukrainoje ar Maskvoje. Jis – ne našlaitis, ne vienas kaip pirštas pasaulyje. Jis turi mamą. Iš to, ką pavyko sužinoti Marijai, akivaizdu, kad greičiausiai buvo pagrobtas. Ne parduotas, ne atiduotas, o pagrobtas. Ir kažkokiu būdu susijęs su tuo skustagalviu, kuris nužudė Kariną. Kaip ir kodėl, dievai žino, bet Ninai tai dabar nerūpėjo. Jei vaiko mama Lietuvoje yra gyva, ji greičiausiai kreipėsi į policiją, tad grąžinti berniuką mamai Ramoškienei, į darželį ir į troleibusus neturėtų būti sunku. Tai išsiaiškins ir danų policija, po paraliais. Kai reikia išsiųsti žmogų iš šalies, policija veikia stebėtinai efektyviai. Galbūt pareigūnai netgi pabandys sužinoti, kas organizavo pagrobimą. Bent jau dėl Karinos. Danijos piliečių žudikai taip lengvai neišsisuka.

Taip viskas paprasta.

Nina pajuto, kaip pamažu visą kūną užlieja ramybė.

Parsiveš berniuką namo, tada paskambins policijai. Greičiausiai pareigūnai leis jai mažylį pagloboti, kol tikrins faktus, kuriuos ji sužinojo iš Miko ir Marijos. Nina iš patirties žinojo: kai reikia, ji gali būti labai atkakli. Na, kas paneigs, kad vaikui dabar geriau su ja, o ne su kokiu socialiniu pedagogu? Kol iš Vilniaus atskris mama ir pagaliau paims sūnų ant rankų, ji paglobos mažylį, kad jis neatsidurtų vienas tarp svetimųjų.

Nina jau įsivaizdavo, kaip atvykusi moteris apsipila džiaugsmo ašaromis, kaip suima Niną už rankų nebyliai dėkodama. Nina staiga pajuto, kaip tvenkiasi ašaros. Ji tikrai ne verksnė, juo labiau kai šitaip pasiseka. O dabar štai ėmė ir pravirko kaip kokia senučiukė.

Bet juk laimingų pabaigų regi ne taip jau daug, ar ne, Nina? Laimingų pabaigų tu dažniausiai nesulauki, nedavė ramybės ciniškas balselis.

– Šįkart sulauksiu, – užtikrintai burbtelėjo sau po nosimi.

DIDELI NAMAI Sigitą baugino. Gal dėl to, kad manė, jog juose gyvenantys žmonės valdo kitus, nurodinėja, menkina, smerkia. Kad ir kiek sau kartojo nesanti prastesnė už juos, tuo taip ir neįstengė visiškai patikėti.

Namas, prie kurio stovėjo dabar, buvo didžiulis. Toks didelis, kad viso vienu žvilgsniu nė neaprėpsi. Riogsojo vienišas ant šlaito netoli jūros kranto, iš visų pusių apjuostas balta tvora. Sigitai namas panėšėjo į tvirtovę, todėl nustebo pamačiusi pravirus vartus. Taigi galima laisvai užeiti vidun. Kam tuomet statyti tvirtoves?

Taksi nuvažiavo. Prisiminusi, kiek už kelionę paklojo pinigų, ji vis dar negalėjo atsikvošėti. Tik pamanyk! Taksi važiuoti 100 kilometrų atsiėjo kur kas brangiau negu iš Lietuvos atskristi į Daniją. Pinigų, paimtų iš Jolitos, beveik nebeliko. Reikėjo pasiimti visus, pamanė Sigita, bet palikusi šiek tiek tetai nesijautė vagilė. Galų gale, juk Jolita jai leido paimti.

Ir štai dabar ji stovi čia. Sigita neįsivaizdavo, ką darys paskui, be to, neaišku, kuo apskritai visa tai baigsis. Žalvarinėje lentelėje ant baltos sienos buvo užrašyta pavardė: MARQUART. Ta pati. Štai kur gyvena žmogus, kuris renka jos vaikus. Tačiau neaišku, ar čia ji ras Miką.

Šniukštinėti aplinkui nebuvo prasmės – išslapstytos stebėjimo kameros jau užfiksavo, kaip ji išlipa iš taksi. Tad keliuku patraukė prie baltosios pilaitės.

Paspaudusi skambučio mygtuką išgirdo smagią melodiją, lyg ir nederančią prie tų aukštų baltų sienų, nesibaigiančios vejos ir sunkių tikmedžio durų. Pasigirdo žingsniai, ir durys prasivėrė.

Ant slenksčio stovėjo berniukas. Ji kaipmat sumojo, kas jis toks, nes buvo iš akies trauktas Mikas.

– Hej, – ištarė jis ir ėmė kažką kalbėti, bet ji ničnieko nesuprato. Neįstengė išspausti nė žodelio, tik spoksojo į vaiką.

Jis vilkėjo džinsus ir marškinėlius, avėjo raudonais lakuotais Ferrari sportbačiais. Ant galvos – raudonas šalmas, tik uždėtas atbulai. Aštuonerių metukų vaikas atrodė kažkoks per mažas, per laibas, ne, veikiau gležnas. Veidukas papurtęs, o įdegis neįstengė paslėpti pablyškimo, ypač aplink akutes. Ant vienos rankos buvo užrištas marlinis tvarstis, iš po kurio kyšojo švirkštas. Jis serga, toptelėjo Sigitai. Mano sūnelis sunkiai serga. Kas gi jam nutiko šiame svetimame krašte?

Vaikas vėl kažką pasakė, iš intonacijos ji suprato, kad kažko klausia.

– Ar tavo tėtis arba mama namie? – pasiteiravo ji ir tik paskui suvokė, kad lietuviškai jis nesupranta. Toks panašus į Miką, o iš akių ir šypsenėlės – tikras Darius. Koks absurdas, kad jiedu vienas kito nesupranta.

– Is your father at home? Or you mother?65 – vėl paklausė svarstydama, kad jis turbūt dar nemoka angliškai, tačiau berniukas linktelėjo.

– Mother, – pasakė jis. – Wait.66 – Ir pradingo name.

Netrukus grįžo lydimas lieknos moters, įpusėjusios penktą dešimtį. Sigita žvelgė į moterį, tapusią jos sūnaus motina. Ji vilkėjo baltus džinsus ir rožinius marškinius. Atrodė švelni, o dėl pastelinių spalvų – kažkokia neryžtinga, tarsi savo pačios namuose nerastų vietos. Kaip ir berniukas įdegusi saulėje, šviesiaplaukė – niekas nė nesuabejotų, jog tai motina ir sūnus.

– Anė Markar, – ištiesė ranką. – How may I help you?67

Minutėlę ji atidžiai žvelgė Sigitai į veidą ir staiga suakmenėjo. Ją turbūt persmelkė toks pat jausmas, koks apėmė Sigitą išvydus berniuką. Genų pėdsakų neišnaikinsi. Sigitos veide įžiūrėjusi savo sūnaus bruožus, ji persigando.

– Ne, – išratė. – Go away!68 – Ir jau ketino uždaryti duris.

Sigita žengė žingsnį į priekį.

– Please, – pasakė ji. – I just want to talk. Please...69

– Talk?.. – Moteris dvejojo. – Yes, perhaps, we’d better.70

Langas buvo didžiulis, nuo grindų iki pat lubų. Namai, pilni dangaus ir jūros. Netgi per daug, pamanė Sigita, ypač dabar, kai pakilo vėjas, kai suputojo bangos. Negi jie čia nepripažįsta užuolaidų? Namai juk pirmiausia skirti tam, kad žmogus galėtų apsisaugoti nuo gamtos.

Kambarys atrodė milžiniškas. Prie vienos sienos stovėjo židinys, kurį Anė Markar įžiebė spustelėjusi nuotolinio valdymo pultelį – kaip kokį televizorių. Grindis dengė melsvai pilkšvos plytelės, kokių Sigita dar nebuvo regėjusi. Vidury pustuščio kambario stovėjo ryškiai raudona odinė pasagos formos sofa. Sigita suprato patekusi į vieną iš tų būstų, kurių nuotraukos mirga madų žurnaluose; bet net jai, mėgstančiai tvarką ir griežtas linijas, čia atrodė per sterilu. Buvo nejauku sėdėti toje akmeninėje pokylių salėje.

– Jo vardas Aleksandras, – pasakė Anė Markar švaria anglų kalba, kokia kalba britai. Ji šnekėjo kur kas taisyklingiau negu Sigita. – Nuostabus vaikas: mielas, drąsus, protingas. Be galo jį myliu.

Sigitoje tarsi kažkas išsilaisvino. Seni mazgai, sena gėda. Ačiū, sušnabždėjo mintyse. Šventoji Marija, Dievo Motina, ačiū už šią akimirką. Dabar ji jau tiksliai žino: jos pirmagimis neklaidžioja tamsybėse kaip nuogasis gemalėlis iš to košmariško sapno. Jis vardu Aleksandras. Ir turi mylinčią mamą.

O Aleksandras kažkur išlėkė, Sigita nesuprato kur. Anė Markar kažką pasakė berniukui daniškai, jo veidelis nušvito, entuziastingai sušuko: „Yesss!“ Turbūt gavo leidimą kažkam, ko šiaip jau taip lengvai neišprašytų. Nusipirkti vaizdajuostę? Kompiuterinį žaidimą? Jie – turtingi, ir vaikas, be abejonės, gali gauti ko užsigeidęs. Sigitai dilgtelėjo širdį. Jei Mikas kada nors sužinos turįs vyresnį brolį ir kad tas gyvena tokį prabangų gyvenimą, ar nepradės pavyduliauti?

Ir vėl grįžo baimė dėl Miko.

– Atvykau ne dėl Aleksandro, – pasakė ji. – Dėl Miko. Mano mažylio. Ar jis čia? Ar jūs jį matėte?

Anė Markar atrodė suglumusi.

– Mažylio? Ne. Aš... Jūs turite dar vieną vaiką?

– Taip. Miką. Jam dabar treji.

Anė Markar staiga kažkaip pasikeitė. Sėdėjo tyli ir žvelgė į savo arbatos puodelį, lyg bandytų išskaityti kažkokią paslaptingą tiesą. Paskui pakėlė galvą.

– To paties tėvo?

– Taip, – linktelėjo Sigita, kiek nustebinta Anės Markar klausimo.

– Dieve... – tarstelėjo Anė Markar. – Jam juk vos treji... – Jos skruostais ėmė riedėti ašaros. – Taip nesąžininga... – sušnabždėjo ji. – Negaliu tuo patikėti.

– Aš nesuprantu... – nedrąsiai pradėjo Sigita.

– Jūs matėte, jis serga.

– Taip. – Sigita negalėjo nematyti.

– Jį kamuoja vadinamasis nefrotinis sindromas. Beveik visiškai atsisakė inkstukai. Dukart per savaitę atliekame dializę. Rūsyje turime įsirengę nedidukę kliniką, kad nereikėtų tų varginančių kelionių į ligoninę, bet vis tiek... Jis beveik nesiskundžia, nors tai šitaip skausminga. Ir... ir niekas nepadeda.

– Ar jam negalima persodinti inksto? – paklausė Sigita.

– Bandėme. Mano vyras atidavė vieną savo inkstą, bet... bet mes juk... ne biologiniai tėvai. Aleksandro organizmas jį atmetė, jokie vaistai nepadėjo. Dabar liga tik dar labiau progresuoja...

Tą akimirką Sigita viską suprato: ir kodėl Janas Markaras jos ieškojo, ir kodėl pradingo jos sūnelis.

BERNIUKAS PRISIMERKĘS sėdėjo ant užpakalinės sėdynės ir nė nereagavo, kai Nina pasistatė mašiną Fejė gatvėje. Policijos automobilio nebebuvo, langai trečiame aukšte – tamsūs. Arba Morteno nėra namie, arba jis išvežė vaikus pas savo seserį į Grevę, susirūpinusi mąstė Nina. Kilus krizėms jis visada stengdavosi apsaugoti vaikus. Esą jie neturi matyti, kad kažkas ne taip, kad jis nesivaldo. O dabar turbūt kaip tik ir nebesivaldo.

Nina užsimerkė ir pajuto, kaip ją ima graužti sąžinė. Šįvakar ji viską paaiškins. Jis padės galvą jai ant kelių, o ji glostys jam smakrą, ramins, kad dabar tikrai nebėra ko bijoti. Vaikus jie turbūt galėtų palikti nakvoti pas Hanę ir Pėterį.

Ji atsargiai iškėlė Miką iš automobilio ir užnešė laiptais į trečią aukštą. Berniukas nemiegojo, bet atrodė pavargęs ir nusilpęs, lyg visas jėgas būtų palikęs prie jūros. Jis nė nekrustelėjo, kai ji atsargiai išsitraukė iš kelnių kišenės raktus ir tyliai atrakino duris. Iš kaimynų Jensenų buto sklido prislopintas vaizdo žaidimukų burzgimas, virtuvėje kažkas barškino puodais. Ji nenorėjo būti pastebėta. Tik ne dabar.

Bute buvo vėsu ir tylu, ir pirmąkart nuo vakar popietės, kai paėmė tą lagaminą, Nina pajuto baisiausią alkį, net diafragmą sutraukė. Koridoriuje nusispyrusi basutes nušlepsėjo į kambarį ir paguldė Miką ant sofos.

Ant staliuko priešais televizorių stovėjo vaikų pusryčių likučiai. Du dubenėliai su apgižusiu pienu ir ištižusiais kukurūzų dribsniais. Ant grindų mėtėsi užverstas laikraštis. Nina nunešė dubenėlius į virtuvę, maisto likučius sumetė į šiukšlių dėžę, o indus sudėjo į indaplovę. Paskui paruošė Mikui dribsnių su pienu, įbėrė šaukštelį cukraus. Nuo tada, kai jiedu drauge, berniukas suvalgė tik porą porcijų ledų, sukirto pusę bandelės ir kriaukšlę duonos, vadinasi, turėtų būti gerokai praalkęs. Ji pajuto tą keistą lengvumą, sumišusį su silpnumu, – taip nutikdavo visada, kai ilgokai būdavo nevalgiusi. O dabar jautėsi tokia išbadėjusi, kad net kojos pradėjo tirtėti. Šiaip ne taip atsidariusi šaldytuvą ištraukė duoną, pasidairiusi kokio nors užtepo pasirinko saliamį. Laikydama rankose du sumuštinius ir dubenėlį su pienu ir dribsniais nusvirduliavo prie Miko. Ėjo kramtydama pilna burna, o krūtinę užliejo nenusakomas laimės pojūtis. Kaip gera grįžti namo, tetrūksta Morteno ir vaikų.

Bet nėra kur skubėti. Ir policijai dar neskambins.

Pastačiusi priešais Miką dubenį su dribsniais, ji šlumštelėjo į atlošiamą krėslą šalimais. Užsimerkė, ir kaipmat viskas nutolo, jautė tik palaimingą minkštos ruginės duonos ir dešros skonį. Tada atsistojo, nuėjo į miegamąjį, nusimetė sudrėkusius marškinėlius ir apsivilko naujus, vėsius ir švarius. Mikas kambaryje šaukštu kabino kukurūzų dribsnius.

Į duris kažkas paskambino.

Tai buvo ne laukujų durų telefonspynės melodija, o įkyrus skambučio prie buto durų čirškimas. Paprastai jį šitaip mygdavo Antonas, norėdamas pranešti apie savo parvykimą, nors laiptais kopdavo taip triukšmingai, kad niekam nekildavo abejonių, jog tai jis. Greičiausiai skambina Birgita iš gretimo buto – turbūt pastebėjo, kad Nina grįžo namo.

Gal ji jau žino, kad Ninos ieško policija? Birgita labai miela, niekas neužginčytų, bet jau tas jos smalsumas... Kartais Nina gailėdavosi, kad name per plonos sienos. Ypač dabar, kai taip norėtų bent valandėlę pabūti dviese su Miku.

Nuėjusi į koridorių suėmė grandinėlę, bet staiga suabejojo. Už durų buvo neįprastai tylu. Antonas juk šokinėtų, nertųsi iš kailio, o Birgita vaikštinėtų pirmyn atgal laiptų aikštelėje, pro atidaras duris ką nors šūkčiotų savo vaikams. O dabar nebuvo girdėti nė garselio. Nei žingsnių laiptų aikštelėje, nei krenkštimo, nei nosies šnirpštimo. Neįprasta tyla.

Bet Nina nebesvarstė. Kone mechaniškai uždėjo apsauginę grandinėlę ir pravėrė duris tiek, kad būtų matyti, kas koridoriuje.

Už durų stovėjo liekna šviesiaplaukė moteris. Ji mandagiai šypsojosi ir nuolankiai žvilgtelėjusi krenkštelėjo.

– Please, – pasakė ir palinko prie durų. – I think you know my son. I am Mikas’ mother. Can I come in?71

Staiga Niną vėl užliejo vaizdiniai, kurie buvo užplūdę sėdint automobilyje. Miko mama, laikanti jos ranką ir su ašaromis akyse dėkojanti taip, kaip viena motina moka dėkoti kitai. Štai ji ir atėjo – laiminga pabaiga.

Bet vos nuėmusi grandinėlę pajuto, kad kažkas ne taip. Moteris stumtelėjo ir plačiai atvėrė duris – vis dar mandagiai šypsodamasi, lyg atsiprašinėtų. Tarsi visai nenorėtų užeiti, dingtelėjo Ninai. Tuo pat metu ji pamatė į koridorių atėjusį Miką. Vaikas avėjo naujaisiais savo sandalais, stovėjo jai už nugaros tamsiai gelsvo šlapimo balutėje, rankoje laikydamas dubenėlį su dribsniais.

Moteris nusišypsojo ir ištiesė ranką. Berniukas krūptelėjo, ant nublizgintų grindų žvangtelėjo iškritęs dubenėlis.

Beveik tą pačią sekundę Nina išvydo už šviesiaplaukės stovintį vyrą.

Jis turbūt kiūtojo pasislėpęs laiptų aikštelėje, o dabar atsistojo tarpduryje, savo plačiais pečiais ir per didele tamsia odine striuke užgoždamas visa kita. Ji kaipmat jį atpažino. Trumpi kaip nacio plaukai, įtūžis akyse, didžiuliai sugniaužti kumščiai. Vienoje rankoje – didelis juodas pistoletas. Nina matė, kad jis tikrai niekur neskuba. Jo judesiai buvo apgalvoti ir tikslūs, kaip žmogaus, jau tūkstančius kartų dariusio tą patį. Vienas žingsnis – ir jis atsidūrė koridoriuke. Įleidęs šviesiaplaukę apsisuko ir užrakino duris. Nina girdėjo, kaip tyliai trakšteli spyna, ir ją apėmė keista ramybė. Ji žengė žingsnį atgal ir pajuto įlipusi į šilto šlapimo, pieno ir dribsnių pliurzę.

Kvailė esi per visą pilvą, dar spėjo pagalvoti. Žinoma, čia ne jo motina. Juk tu jai nespėjai paskambinti. Ir policijai nepranešei. Tada pajuto smūgį, ir pasaulis susvirduliavo, nusidažė raudonai, paskui pranyko tamsoje.

BARBARA ĮSIKIBO jam į ranką.

– Nebemušk jos, – paprašė. – Jučai, nebemušk!

Jučai.

Ne Andriau.

Jis nuleido pistoletą. Ta berniokiška kalė gulėjo sukniubusi jam prie kojų, veidas paplūdęs krauju.

– Nežudyk jos!

Barbara buvo balta kaip drobė. Staiga ji nebeatrodė jauna, ir Jučas pirmąkart įžvelgė amžiaus skirtumą – kokia ji bus po dešimties metų, po dvidešimties. Jai bus penkiasdešimt, o jam – tik keturiasdešimt. Kas nori pareiti namo pas penkiasdešimtmetę?

– Nebijok, neužmušiu, – pasakė ir ėmė svarstyti, ką daryti toliau. Nusipurtęs Barbaros ranką peržengė berniokiškąją mergšę. O kur vaikiščias? – Kur jis, velniai rautų? – paklausė. Juk ką tik stovėjo koridoriuje. Dubenėlis tebegulėjo ant grindų, aplink telkšojo pieno ir kukurūzų dribsnių pliurzė, bet vaiko – nė kvapo.

Jį atrado Barbara. Berniukas buvo pasprukęs į tualetą ir sėdėjo susigūžęs ant grindų, įsispraudęs į kamputį prie tualeto valiklio. Sulig kiekvienu įkvėpimu jis vis cyptelėdavo.

– Mažuti, nagi, – pasakė Barbara ir priklaupė prie jo. – Juk mes tau nieko nedarysim!

Bet vaikas ja nebetikėjo. Užsimerkė ir cypė dar gailiau.

– Nutildyk jį pagaliau! – užriaumojo Jučas.

Barbara metė piktą žvilgsnį.

– Jis bijo, – atrėžė.

– Tai duok jam šokolado. Ar tų lašų akims nebeturi?

– Ne, – atsakė ji. Jučui pasirodė, kad meluoja.

– Pabūk čia, – paliepė. – Ir nuramink pagaliau tą mažvaikį!

Liesoji moteris tebegulėjo koridoriuje be gyvybės ženklų. Paėmęs jos rankinę – vienintelį daiktą, kurį ji buvo atsinešusi iš automobilio, – Jučas išbėrė turinį į virtuvės kriauklę. Piniginė, drėgnos servetėlės, pakelis mėtinių saldainėlių, automobilio raktai, dar dveji raktai ir aptrintas kalendoriukas. Mobiliojo telefono nebuvo. Jis susirinko visus raktus ir, paskui save užtrenkęs buto duris, išėjo į gatvę ieškoti raudono fiato. Atrado už dviejų gatvių, paslėptą už butelių konteinerių. Ant užpakalinės sėdynės gulėjo apklotas ir pora maišelių – viename buvo vaikiški drabužėliai, kitame – obuolių lupenos, duona ir žaislai. Tik tiek. Bagažinė – lygiai tokia pat neįdomi. Plastikinė dėžė su automobilio laidais, skystis langams, skardinė putų plyšusiai padangai užtaisyti, kelios pirmosios pagalbos priemonės, šiukšlių maišelis su keliais tuščiais buteliais, pora guminių batų ir kišeninis žibintuvėlis.

Jis pasiėmė iš fiato apklotą ir vėl užrakino mašiną.

Pinigų ji neturi. Aišku kaip dieną. Lygiai kaip neturėjo ir ana, toji didžiakrūtė šviesiaplaukė. Kitaip būtų prisipažinusi. Tikrai būtų.

Vadinasi, tai reiškia viena.

Danas jį vynioja aplink pirštą.

Vis dėlto daug ko jis nesuprato, pavyzdžiui, kodėl šita berniokiška kalė tąsosi su pypliu. Arba kam reikėjo painioti tą šviesiaplaukę? Na, bet šis tas paaiškėjo. Ir to užteks priversti daną atsiskaityti.

Jis sėdo į savo mitsubišį ir atvarė prie pat namo durų. Paskui vėl užsirakino bute. Barbara bent jau ištraukė berniuką iš tualeto. Tupėjo jį apsikabinusi ir sūpavo – pirmyn atgal. Tai, regis, padėjo. Vaikas buvo nurimęs.

Berniokiška bobšė vis dar gulėjo ten, kur buvo susmukusi. Bet kvėpavo.

– Nieko jai neatsitiks, – ramino jis Barbarą. – Nunešiu į mašiną.

Barbara neatsakė. Tupėjo ir žiūrėjo į Jučą baimės kupinomis akimis – lygiai kaip berniukas.

– Juk tai darau ir dėl tavęs, – tarstelėjo jis.

Ji paklusniai linktelėjo.

Jis suvyniojo suglebusį moters kūną į apklotą ir pravėrė duris į laiptinę. Laimė, ji buvo tuščia. Jučas svarstė, ką sakytų, jeigu ką nors susitiktų ant laiptų. Kad ji susitrenkė, todėl veža į ligoninę? Bet nesutiko nieko. Paguldęs moterį į mitsubišį, uždengė apklotu. Kol kas viskas gerai.

Grįžęs į butą išgirdo, kaip Barbara kalbina vaiką – ne lietuviškai, o lenkiškai.

– Baik vieną kartą, – paliepė. – Jis juk nieko neraukia.

Tos kalbos nesuprato ir jis pats. Todėl nepatiko, kai Barbara prašnekdavo lenkiškai. Nes atrodydavo, tarsi ji kažką mėgina nuo jo nuslėpti. Staiga jam dingtelėjo, kad Krokuvoje ji kalbės vien tik lenkiškai. Su visais, išskyrus jį.

Ir kodėl jam anksčiau tai neatėjo į galvą? Na gerai, neatėjo. Jis galvodavo tik apie namelį, apie Barbarą, apie jųdviejų gyvenimą drauge ir kad danas jiems padės visa tai įgyvendinti. Danas su savo nesuskaičiuojamais turtais. Prisiminė tą pergalingą jausmą, kai pirmąkart pajuto: jiems viskas pavyks. Pavyks, nieko čia sudėtingo.

Saugoti daną jam pavedė Klimka; dar pabrėžė, kad nebūtų jokių cirkų. Tasai užsienietis – svarbus nuolatinis klientas, turintis verslo partnerių ir Vilniuje, ir poroje vietų Latvijoje. Jis dosniai moka Klimkai už tai, kad tas neprileidžia artyn kitų ryklių. Tas vyras dabar atvyksta į Vilnių ir jam reikia asmens sargybinio. Diskretiško.

Taigi Jučas ir vaidino auklę nuo pat tos akimirkos, kai danas išlipo iš lėktuvo nešinas apgailėtinai mažu lagaminėliu, kuriame gulėjo keletas asmeninių daiktų ir devynios galybės amerikietiškų dolerių. Jiedu iškart nuvyko į privačią kliniką, kur danas bandė gauti informacijos apie kažkokią lietuvę, kuri esą toje klinikoje pagimdė vaiką. Kai Jučas pamatė, kiek pinigų danas siūlo klinikos vadovei, net susinervino. Toks įspūdis, kad užsienietis nesuvokia, kokiomis sumomis mosuoja. Būtų pakakę dešimtadalio, nors ir tiek – per daug. Žmonės žudomi už mažiau.

Jis paskambino Klimkai ir paprašė pastiprinimo. Tačiau Klimka nedavė – esą danas pageidavęs tik vieno apsaugininko. Taigi Jučui teksią tvarkytis pačiam, bent jau kol kas. Aišku, jei kiltų kokių sunkumų, tegu iškart skambina.

Kurgi ne, mąstė Jučas. Tarytum jei nutiktų kas nors rimta, jis turėtų marias laiko skambinėti. Visą tą dieną buvo baisiai įsitempęs, todėl nelabai suprato, ką daro danas, mat akylai stebėjo aplinką. Kai toji slaugė danui prieš nosį užtrenkė duris ir jis nieko nepešęs grįžo į viešbutį, Jučas lengviau atsikvėpė. Kuo greičiau ši užduotis bus atlikta, tuo geriau.

Bet džiaugtis buvo per anksti. Apimtas nevilties danas ištuštino visą kambario bariuką. Nusileido į viešbučio barą, bet buvo toks girtas, kad barmenas atsisakė jį aptarnauti. Tada tas beprotis išsvyravo į lauką. Ačiū Dievui, be savo dolerių prikimšto lagaminėlio, bet su stora pinigine, tad neabejotinai būtų įsipainiojęs į kokią bjaurią istoriją. Jučui neliko nieko kito, tik keiksnojant sekti jam iš paskos.

Tokia buvo be galo ilgos nakties pradžia. Bet alkoholis atriša liežuvį. Taip danas ir išsipasakojo – po trupučiuką, tarp gėrimų. Jučas iš pradžių klausėsi puse ausies, bet kuo toliau, tuo istorija darėsi įdomesnė. Galvoje ėmė dėliotis planas, nors ir miglotas. Kitą rytą pagiriojantį, bet nepraradusį formos daną jis nulydėjo į privatų danišką lėktuvėlį, užsegė saugos diržą, pasirūpino, kad po ranka būtų maišelis, jei kartais supykintų. Jiedu paspaudė vienas kitam ranką ir atsisveikino.

Prisiėjo šiek tiek pasiterlioti su slauge, kol atskleidė ką žinanti, bet juk ne pirmą kartą jam tenka priversti žmogų išduoti tai, ką tas mieliau nutylėtų. O kai sužinojo, jog Sigita Ramoškienė turi vaiką, Jučui viskas kaipmat susidėliojo į savo vietas.

Tada nusiuntė danui pirmąjį pasiūlymą. Kaina lengvai įsimenama ir nediskutuotina: vienas milijonas JAV dolerių.

Ir kodėl galų gale viskas šitaip susimovė? Neaišku, nors užmušk. Akivaizdu tik viena: dano žaidimėliai baigti.

– Dabar aš jį paimsiu, – pasakė Barbarai ir ištiesė rankas.

Jinai tik dar arčiau prisitraukė berniuką.

– Gal įsivaikinkim? – paklausė. – Jis toks mažutis. Tikrai galėtume užsiauginti.

– Ar visai proto netekai?

– Tai, kas buvo, jis greit pamirš. Po metų jam atrodys, kad su mumis gyveno visą gyvenimą.

– Barbara. Paleisk jį.

– Ne, Andriau. Gana. Pasiimkim jį ir važiuokim į Lenkiją. Nebeluošink žmonių. Nebereikia smurto.

Jis papurtė galvą. Barbara turbūt kvaištelėjo. Nereikėjo jos apskritai čia vežtis. Bet Jučas manė, kad ji padės patekti į butą. Taip ir atsitiko. O dabar ėmė gailėtis, jog paprasčiausiai neišlaužė durų.

– Pinigai, – pasakė jis.

– Mums jų nereikia, – kalbėjo Barbara. – Iš pradžių galėtume apsistoti pas mano mamą. Paskui tu susirasi kokį darbą, po truputį įsivažiuosim.

Norėdamas suturėti kylantį įniršį, Jučas stengėsi kvėpuoti ramiai ir giliai.

– Galbūt nori visą gyvenimą vargti kaip kanalizacijos žiurkė? – iškošė pro dantis. – O aš nenoriu.

Sugriebė berniuką už rankos ir išplėšė Barbarai iš glėbio. Laimė, vaikiščias neėmė klykti. Tik nurimo ir suglebo, lyg jo čia nė nebūtų. Verkšleno tiktai Barbara.

– Užsičiaupk pagaliau, – paliepė jis. – Kaimynai tikrai ne kurti.

– Andriau, – maldavo ji. Atrodė visiškai palaužta. Raudona panosė, paakiai paburkę, apsisnargliojusi, atstumianti. Tačiau ir švelnumas dar nevisiškai išnykęs.

– Ššš, – pasakė jis. – Baik verkšlenti. Važiuok į viešbutį, o aš grįšiu vėliau. Kai turėsime pinigus, Dmitrijus mums duos kitą mašiną. Su ja parkeliausim į Krokuvą.

Barbara linktelėjo, bet Jučas taip ir nesuprato, ar ji patikėjo juo, ar ne.

Nuėjęs prie automobilio pastebėjo, kad berniokiška bobšė buvo sujudėjusi. Apklotas nusmauktas, matyti jos veidas ir viršutinė kūno dalis. Velniava. Bet pirmiausia reikia iš čia dingti. Vėliau sustos ir ją vėl užklos. Berniuką pasodino į vaikišką kėdutę, kurios dar nebuvo spėjęs išmontuoti ir dėl to apsidžiaugė. Dabar, kai vaikas nemiega, būtina jį prisegti diržais. Tiesa, teko šiek tiek pavargti, nes paprastai prisegdavo Barbara. Laimė, vaikiščias nesipriešino. Nusigręžė nuo Jučo, bet sėdėjo kaip lėlė – suglebusiom rankom ir kojom, jokio bliovimo.

Kai pajudėjo, iš laiptinės išėjo Barbara, bet jis nesustojo. Jos pasiimti drauge negalėjo, mat žinojo, kad reikės dar kai ką nužudyti. Mažų mažiausiai tą bobšę, o gal ir daną. Nenorėjo, kad Barbara tai matytų.

Jučas porą sykių prasuko pro namą, kad geriau įsižiūrėtų. Aplink driekėsi tvora, bet ketaus vartai buvo atlapoti, tad galėjo privažiuoti prie pat durų. Negi iš tiesų viskas taip paprasta? Sunku patikėti. Lietuvoje turtuoliai savo pinigus priversti saugoti kur kas akyliau.

Apsukęs trečią ratą įvažiavo pro vartus ir išjungęs variklį leido mašinai tyliai riedėti link namo. Nuvairavo ne prie durų, o už namo, prie garažo, įrengto rūsyje. Ir garažo vartai buvo kuo plačiausiai atverti. Vietos – penkioms ar šešioms mašinoms, bet stovėjo tik dvi – tamsiai mėlyna Audi, universalas, ir kitas, greičiausiai sportinis, automobilis, užklotas apdangalu. Jis sustojo šalia universalo ir išjungė variklį.

Vaikas visą kelią sėdėjo ramus, į Jučą nežiūrėjo. Kartais pradėdavo tylutėliai, beveik be garso verkti. Jokių klyksmų ir šauksmų, raudojo vos girdimai – ir nuo to darėsi dar blogiau. Jučas norėjo pasakyti vaikui, kad nieko jam nedarys, bet nutylėjo. Puikiai suprato, kad dabar jis – baisiausia pabaisa to vaiko košmaruose. O Barbara? Tas jos žvilgsnis prieš jam išvažiuojant. Lyg jo bijotų. Po paraliais. Aš juk ne iš tokių, kurie talžo moteris ir vaikus, tikino save.

Visai neprašyti prieš akis vėl ėmė kilti nemalonūs vaizdai: šviesiaplaukė susirietusi ant lovos, neregės akimis, nebesuvokianti, kad jis kambaryje. Ir tas balsas – neužtikrintas, vos girdimas: „Ni-na, Ni-na.“

Akimirką jis pasėdėjo nejudėdamas, tvirtai įsikibęs vairo. Prakeikimas! Ką tai duos, kad jis pabėgs nuo Klimkos ir jo pasaulio, kur baimė – tai lazda, kuria žmonės talžomi, kol tau paklūsta. Kas iš to, kad svajoja apie Krokuvą ir namelį su pievele, apie Barbarą, besikaitinančią saulutėje ant vatinio patiesalo? Kokia iš to nauda, kai užsikrovei šitokią naštą.

Išlipo iš mašinos. Vėl pamėgino įniršti, nes tik taip sugebės įvykdyti sumanymą. Atidarė užpakalines duris ir pažvelgė į bobšę, kuri vis dar gulėjo susmukusi po apklotu be gyvybės ženklų. Tai kalė, abejingai pagalvojo. Tai ji dėl visko kalta. Ji ir tas niekšas, kuris jam nesumoka pinigų. Jiedu abu. Dėl visko kalti jie, tad nevalia leisti išsisukti be atpildo. You don’t fuck with me.

Ir sukilo įtūžis. Karščio banga užliejo kūną, sudilgčiojo rankas ir kojas, jos ėmė vos pastebimai virpėti, ir tai buvo geras ženklas. Kad ji guli ištižusi ir nejuda – tik į naudą. Jis paėmė plastikinį maišą, iškratė Barbaros pirkinius – bananus, drungną kolą, rožėmis kvepiantį muilą, mat toks jai labai patiko. Nors nenorėjo liesti moters, vis dėlto įsiropštė į automobilį ir atsisėdo šalia. Suėmęs už peties patraukė prie savęs, kad būtų patogiau. Ji beveik besvorė, dingtelėjo jam. Visai kaip vaikas. Užmovė ant galvos maišą. Neturėjo kuo užrišti, tad maišo kraštus surišo mazgu, prie pat jos kaklo; pamatęs, kaip sulig kiekvienu kvėptelėjimu maišas prilimpa moteriai prie veido, suprato, jog to ir pakaks. Kai grįš, viskas bus baigta.

Tada atstūmė ją nuo savęs – tarytum kokį šlykštų lipnų daiktą. Vėl uždengė apklotu ir išsliuogė iš mašinos.

– Štai kalė ir gavo ko verta, – tarstelėjo sau po nosim kurstydamas įtūžį.

Nuleisdamas žemyn garažo vartus staiga prieš save išvydo veidą, bet ne tos moters. Stojus tamsai atsirado kitas – to niekšo. Niekšo iš vaikų namų, kuris trankydavo berniukus į drėgnas, šiurkščias rūsio sienas – tamsybėse, prisigėrusiose šlapimo, tepalų ir senų žmonių prakaito tvaiko.

Iškrypėliai, pagalvojo jis, visi jie iškrypėliai. Bet jis, velniai rautų, dar įrodys, kad su juo menki juokai. Su juo – prasti juokai, po šimts. Tai jau tikrai. Suradęs jungiklį uždegė šviesą ir pamatė ko ieškojęs – automatinę vartų valdymo sistemą, kurią šie turtingi gyvuliai, aišku, turėjo. Sugriebęs laidus staigiai įkvėpė ir trūktelėjo. Laidai dėžutėje atplyšo nesunkiai, liko styroti neizoliuotas varinis galas. Kol kas neblogai.

Čia buvo dar vienos durys, greičiausiai į namą, bet užrakintos. Minutėlę svarstė, gal jas išlaužti, tačiau persigalvojo – daug paprasčiau paskambinti į duris ir palaukti, kol jį įsileis vidun. Dar sykį pažvelgė į automobilį. Berniukas sėdėjo kėdutėje kaip lėlė ir spoksojo į jį pro priekinį langą. Jučas trinktelėjo per jungiklį, ir šviesa užgeso. Mašina ir berniukas išnyko garažo tamsoje.

SIGITA TIRTĖJO visu kūnu.

– Bet juk taip negalima! – šaukė ji, ir tik vėliau suvokė, kad šaukia lietuviškai. Iš paskutiniųjų ieškojo angliškų žodžių.

– Nevalia atimti inksto iš trejų metų berniuko! Jis dar per mažas!

Apstulbusi ponia Markar pažvelgė į ją.

– Ponia Ramoškiene. Kad... mes to ir nenorime.

– Kodėl tada jį pagrobė? Kodėl kažkas atėjo, pavogė iš manęs ir išvežė į Daniją? – Šito fakto ji nežinojo, bet greičiausiai taip ir yra.

– Aš nežinau, kodėl dingo jūsų sūnelis. Bet galiu jus patikinti: mes niekada nesugalvotume... – Bet vidury sakinio nutilo, kelias sekundes spoksojo į jūrą, tada pasakė: – Luktelėkit. Aš paskambinsiu vyrui.

Šitie žmonės tokie turtingi, kad gali nusipirkti bet ką, mąstė Sigita. Nusipirko mano pirmagimį. O dabar kažkam sumokėjo, kad pavogtų ir antrą vaiką.

– Jam juk vos treji... – beviltiškai šnabždėjo ji.

Di-di-da-da-di-di-diii... – pernelyg linksmai suskambėjo durų skambutis. Abi moterys pašoko. Koridoriuje pasigirdo basų vaikiškų kojelių trepsenimas. Aleksandras leidosi laiptais ir kažką sušuko daniškai.

– Jis visada nori pats atidaryti, – mąsliai pasakė Anė Markar. – Kol jis namie, jokių durininkų mums nereikia.

Su trenksmu atsilapojo durys, ir staiga kambario vidury atsirado vyriškis. Toks didelis, jog, regis, užėmė visą patalpą. Ne dėl to, kad stambus, – viskas aplinkui net tirtėjo nuo jo įtūžio. Viena ranka jis buvo tvirtai sugriebęs Aleksandrą. Kitoje laikė pistoletą.

– Gult ant grindų! – paliepė. – Tučtuojau!

Sigita kaipmat sumojo, kas jis toks, nors nebuvo akyse regėjusi. Čia tas, kuris pagrobė Miką.

Aleksandras muistėsi bandydamas išsilaisvinti. Vyriškis sugriebė jį už plaukų ir atlenkė galvą. Vaikas gailiai sudejavo.

– Don’t hurt him, – maldavo Anė Markar. – Please...72

Ji kažką pasakė berniukui daniškai, ir tas liovėsi priešinęsis. Ji pati klusniai atsigulė ant grindų.

Sigita nepakluso. Tiesiog neįstengė. Stovėjo sustingusi kaip statula, o ausyse it įkyrus telefono blerbimas tvinksėjo pulsas.

– Kur jis? – paklausė.

Vyrui nepatiko, kad ji nepakluso. Jis žengė artyn. Ir nusitaikė Aleksandrui į skruostą.

– Kas? – ištarė.

– Pats puikiai žinote. Mano Mikas!

– Tai ką, dėl šito tau galvos neskauda? – paklausė jis. – Tau terūpi viena – atgauti mažąjį?

Ne. Ne, jai svarbus buvo ne tik Mikas. Visada rūpėjo ne vien Mikas, staiga suprato ji.

– Gulkis, kale, – paliepė jis. – Mums visiems bus geriau, kad aš neįpykčiau.

Tai nuskambėjo ne kaip grasinimas, o veikiau kaip informacija. Kaip užrašai zoologijos sode prie žvėrių narvų: „Prašom nelipti per užtvarus.“

Sigita atsigulė.

– What are you saying? – angliškai paklausė Anė Markar. – Why are you doing this?73

Vyras jai neatsakė. Tik nutėškė Aleksandrą ant grindų šalia jų. Tada apčiupinėjo Anę. Ne kaip gašlus priekabiautojas, o kaip profesionalas. Suradęs jos kišenėje mobilųjį, tėškė į grindis, telefonas sudužo. Tada paėmė Sigitos rankinę, ištraukė jos telefoną ir taip pat negailestingai sudaužė.

– Jis pagrobė Miką, – paaiškino Sigita. – Mano sūnų Miką. Manau, jūsų vyras jam už tai sumokėjo.

Vyriškis pakėlė galvą.

– Ne, – pasakė. – Dar ne. Bet tikrai sumokės.

JANĄ PALEIDO tik pusę aštuntos vakaro. Jautėsi tarsi išmaudytas betono maišyklėje.

– Važiuokite namo ir pasistenkite apie tai per daug negalvoti, – patarė advokatas jiems priėjus prie automobilių ir padavė ranką.

Janas tylėdamas linktelėjo. Žinojo, kad negalvoti nepavyks. Negalvoti apie Anę, apie Inger, apie Kelį. Negalvoti apie Aleksandrą, apie specialią dėžę organams gabenti ir inkstą joje, kurį per dvylika valandų būtina persodinti, kitaip teks išmesti į šiukšliadėžę. Apie lietuvį, apie nebegyvą Kariną, nesvarbu, ar jis tai suvokia, ar ne.

Jam parodė nuotraukas. Akivaizdžiai tam, kad jį sukrėstų. Ir tikrai sukrėtė. Nors teismo medicinos institute ją jau buvo matęs, buvo tikrai baisu žiūrėti į tas nuotraukas, padarytas nusikaltimo vietoje. Ji susirietusi guli ant lovos, plaukai mirksta kraujo klane. Smurtas toks tikras ir nesterilus. Galima net matyti, kokie stiprūs buvo tie mirtini smūgiai. Jis galvojo apie stambųjį lietuvį, apie jo rankas, prisiminė telefonu ištartus jo žodžius, kai mėgino jį sustabdyti. Not until you pay.74 Jį sukaustė siaubas.

Policija juo vis dar domisi. Bet jis nepapasakojo nei apie lietuvį, nei apie Aleksandrą, nei apie inkstą, kurio verkiant reikia. Ir jis puikiai žinojo kodėl. Nors išmetė mobilųjį, nuotrauką ir kraujo mėginį, vis dar turėjo vilties, nors tai atrodė neracionalu ir už bet kokios tikrovės ribų.

Gal jie jaučia, kad jis meluoja, nepasako visko iki galo? Gal dėl to taip ilgai laikė, nors jis praėjo visus kryžiaus kelius ir netgi papasakojo apie Inger apsilankymą. Jie nusiuntė žmogų į Torbeką patikrinti jo alibi. Ši mintis atrodė nepakeliama. Jis įsivaizdavo, kaip Kelis suraukia antakius ir padeda šonan pypkę. Atsistoja ir pasitinka policininką. Išklauso naujieną apie Kariną ir apie įtarimus Janui. Jam net dingtelėjo, kad paskui Kelis sėda į savo seną juodą mersedesą ir važiuoja prie Jamerlando įlankos atimti iš jo Anės.

Žinoma, senis taip nepadarytų. Juk jiedu su Ane susituokę, o santuoką Kelis gerbia. Santuoką taip, bet nebūtinai vyrą, už kurio ištekėjo jo dukra. Janas puikiai suprato, kad tos pagarbos dabar tikrai nebeliko. Jei apskritai buvo. Dėl to jam labiausiai ir skaudėjo širdį.

– Viskas susitvarkys, – pasakė advokatas ir patapšnojo jam per petį. – Iš dalies turite alibi, be to, nėra jokių įrodymų, kad būtumėte lankęsis nusikaltimo vietoje ir palikęs pėdsakų. O visa kita... jiems įrodyti bus nepaprastai sunku.

Janas dar kartą linktelėjo ir skubiai įsėdo į mašiną.

– Iki rytojaus, – pasakė ir užtrenkė dureles, neleisdamas advokatui atsakyti.

Visa kita...

Vyriškis su mėlynu megztiniu apie tai jau užsiminė. Tas, kuris panašus į geležinkelietį. „Tokiems kaip jūs, pone Markarai, nebūtina patiems purvintis rankų. Už jus tai padarys pinigai.“

Šis įtarimas jį žeidė labiau negu būtų įžeidęs tiesmukas apkaltinimas žmogžudyste. Dar ir dėl to, kad tai buvo panašu į tiesą. Jis juk iš tiesų susekė Kariną. Ir pasiūlė lietuviui pinigų, kad ją atvežtų. O kad jis, Janas, neketino atimti jai gyvybės, kas beįrodys?

Kelias namo pasirodė be galo ilgas, ypač dėl to, kad važiavo labai nenorom. Po ilgų itin saulėtų ir karštų savaičių giedrą dangų aptraukė iš vakarų atplaukę debesys, pakilo vėjas. Dėl to sutemos regėjosi dar gūdesnės, o pušis vėjas taip lenkė prie žemės, kad atrodė, jos tuoj užgrius ant namų. Ir vėl sugedo garažo vartai. Jis buvo pernelyg pavargęs, kad susinervintų, todėl pastatė mašiną ant žvyro priešais namą. Užuodė jūrą, nors automobilyje buvo surūkęs tris cigaretes. Jūrą ir dar kažką – drėgną lietaus kvapą, nors paties lietaus vėjas dar nespėjo atpūsti.

Vos įkišo raktą į spyną, namo durys atsilapojo taip staiga, kad jam iš rankų iškrito raktų ryšulys. Kažkas vožė į veidą, ir jis nuskriejo laiptais žemyn. Parkrito ant žvyro, kojos terkštelėjo į akmeninius laiptus.

Tarpdury stovėjo lietuvis. Į nugarą jam tvieskė šviesa, todėl atrodė panašus ne į žmogų, o į monstrą – didžiulis tamsus siluetas užėmė visą Jano regos lauką. Vienoje rankoje lietuvis laikė pistoletą, kita kaip buldozerio kaušu buvo suspaudęs Aleksandro galvą. Janui išsprūdo nevalinga dejonė. Tik ne Aleksandrą.

– Dėl Dievo... – sušnabždėjo ir kaipmat sumojo, kad kalba daniškai, tas milžinas jo nesupras. – Paleisk jį.

Vyras pažvelgė į jį.

– Now, – prabilo tokiu balsu, kad Janas pagalvojo apie surūdijusią geležį. – Now you pay.75

ANTONAS BUVO nuvargęs ir paniuręs. Vargšiukas, kaip sako Morteno motina; tinkamas žodis nusakyti būsenai, kai net mažmožis atrodo lyg pasaulio pabaiga ir žmogus nieko nebeįstengia, net atsigulti į lovą.

O kad Nina bent automobilio nebūtų pasiėmusi, mąstė Mortenas. Po paraliais! Šiandien jis visai netroško kulniuoti pėsčias, vedinas nenuorama septynmečiu, paimtu iš pailgintos dienos grupės. Vedamas už rankos Antonas jautėsi baisiai įžeistas, bet jei nepaskubinsi, jis būtinai vilksis iš paskos.

Į darbą ji paskambino, o jam – ne. Jam paskambino Magnusas iš Anglininkų stovyklos ir kone atsiprašydamas pranešė:

– Viskas jai gerai. Prašė perduoti, kad nesijaudintumėte.

Žinoma, malonu sužinoti, kad ji neguli negyva kokioj vasarnamių kvartalo pakrūmėj, bet šiaip tai – nekokia paguoda. Ji vėl malasi tame savo paraleliniame pasaulėlyje, į kurį jam uždrausta net pažvelgti. Pasaulėlyje, kur daug smurto, katastrofų ir negyvėlių. Jis puikiai suprato, kad taip mąstyti neprotinga, bet niekaip neįstengė nusikratyti jausmo, jog tą kitą pasaulį, į kurį Nina kažkada buvo nuklydusi, grįždama namo atsitempė čionai, į jų ramų gyvenimą Danijoje, taigi greit nebebus saugu net nuosavame vasarnamyje.

– Aš alkanas, – pasakė Antonas.

– Kai grįšim namo, gausi sumuštinį.

– Duona man neskanu, – skundėsi Antonas.

– Skanu, skanu.

– Ne. Joje pilna grūdų...

Mortenas atsiduso. Antonas toks išrankus maistui – bet tik kartais, lyg užplūdus kokioms bangoms. Kai jis laimingas, saugus ir pailsėjęs, valgo net alyvuoges, brokolius, vištų kepenėles ir kitas keistenybes. O kartais jo racionas taip susiaurėja, kad neįsiūlysi ničnieko, išskyrus avižinius dribsnius su pienu. Niekada neaišku, ką jis valgys ir ar valgys be skandalų bei verksmų.

– Ką nors sugalvosim, – burbtelėjo.

– Betgi aš alkanas jau dabar.

Mortenas pasidavė ir nupirko jam ledų.

Atidaręs buto duris, koridoriuje jis užuodė kvapą, kuris privertė sunerimti. Stabtelėjo. Antonas vis dar lipo laiptais, mat turėjo savo ritualą: dvi pakopas palipi į viršų, tada per vieną nušoki žemyn, ir, žinoma, kaip galima triukšmingiau.

Jis uždegė šviesą. Koridorius kaipmat nušvito, ir slėpiningi tamsūs šešėliai pavirto striukėmis, šalikais, batais, net riedlente. Jo akį patraukė įtartina didelė apdžiūvusio kraujo dėmė ant aptrinto parketo. Tolėliau gulėjo dubenėlis, telkšojo klanas pieno su ištežusiais kukurūzų dribsniais. Ir kažkas dvokė. Šlapimas.

– Antonai! – garsiai suriko jis.

Antonas tylėdamas žvelgė į jį nuo paskutinės laiptų pakopos.

– Nueik ir pažiūrėk, ar Birgita namie. Galbūt pažaisk su Matiasu.

– Bet aš alkanas...

– Daryk kas liepiama!

Antonas akivaizdžiai išsigando. Mortenas norėjo jį apraminti, bet dabar tiesiog neįstengė. Jį apėmė tokia baimė, kad kiti jausmai tarsi nuslopo. Uždaręs savo buto duris, pats paskambino į kaimynų duris. Jas atidarė Matiasas, tačiau jam įkandin pasirodė ir Birgita.

– Labas, – pasisveikino ji. – Ar pas jus įsilaužė?

– Kodėl klausi? – nustebo Mortenas, niekaip negalėdamas nusikratyti baimės.

– Šį rytą mačiau policijos automobilį.

– Na, taip. Aš tik norėjau paklausti, gal Antonas galėtų kokią valandą pas jus pabūti? Istorija ilgesnė ir painesnė, bet aš viską papasakosiu vėliau. – Jis tą istoriją laikė kaip kaulą išalkusiam šuniui, palei pat šnirpšlę, nes žinojo: smalsumas – viena varomųjų Birgitos gyvenimo jėgų.

Laukti to kaulo jai buvo nemiela, bet turbūt pastebėjo, kad Mortenas labai įsitempęs.

– Gerai, – pasakė ji. – Matiasai, parodyk Antonui tą naują žaidimuką.

– Valio! – sušuko Matiasas, Antonas irgi nušvito, ir jiedu paknopstom nulėkė į Matiaso kambarį.

– Ačiū, – padėkojo Mortenas.

Birgita dar kiek pastovėjo tarpduryje, smalsiai stebėdama, kaip Mortenas įeina į savo butą. Jis pasistengė, kad kaimynė nieko nepamatytų.

Apėjęs kraujo dėmę, jis perlipo per pieno, dribsnių ir šlapimo pliurzę. Pašnairavo į virtuvę, apžvelgė kambarį. Nieko nėra. Tuščias ir Idos kambarys. Ji turbūt vis dar pas suolo draugę Aną. Bet miegamajame ant lovos gulėjo prakaituoti marškinėliai. Ninos. Vadinasi, jos čia būta.

Jis stabtelėjo ir pamėgino susidėlioti padrikas mintis. Kas čia nutiko? Kraujo klanas bauginamai didelis. Aiškiai ne šiaip kas pirštą įsipjovė. Ir šlapimas... iš kur jis? Jo galvoje ėmė suktis blausios nuotrupos iš kriminalinio serialo apie teismo mediciną. Šlapimą ir išmatas organizmas nevalingai pašalina tada, kai mirties akimirką atsipalaiduoja raumenys.

Mirties akimirką. Ne.

Ne.

Jis ėmė raustis kišenėje ieškodamas mobiliojo telefono. Reikia skambinti policijai.

Tada pasigirdo kažkoks silpnas garselis. Lyg vėjelio dvelksmas, lyg prislopintas verksmas. Mortenas plėšte atplėšė tualeto duris.

Ant tualeto dangčio sėdėjo moteris, kurios jis niekada anksčiau nebuvo matęs. Ji buvo apsiverkusi, atrodė lyg praradusi viską, ką tik įmanoma prarasti. Tvarkinga šukuosena išsidraikiusi, bet dėl dailaus kaklo ir ilgų kojų moteris atrodė elegantiška net ir šiomis aplinkybėmis.

Mortenas akimirką stovėjo praradęs amą.

– Kur Nina? – galiausiai paklausė.

Moteris pažvelgė į jį. Akys buvo užtinusios nuo verksmo.

– Juz po wszystkim^76, – pasakė. Tada laužyta anglų kalba pridūrė: – Is over. Everything is all over.77

Mortenui ausyse ėmė mušti pulsas. Nina. Kas čia, po velnių, atsitiko?

JI ATSIPEIKĖJO, nes atrodė, kad skęsta. Nebeturėjo kuo kvėpuoti. Prie burnos, nosies ir akių spaudėsi kažkas juodas, šlapias ir glitus. Sulig kiekvienu kvėptelėjimu pavykdavo įtraukti tik pridvisusios tamsos. Oro nebuvo. Visiškai.

Pajuto kylančią paniką – ir tik tada visai atsipeikėjo. Pradėjo karštligiškai mostaguoti rankomis ir galiausiai užgriebė kažką sunkaus ir minkšto. Apklotas? Pamėgino nusimesti nuo veido, bet apdangalas buvo sunkus, kraštai pakišti jai po nugara. Ji ėmė muistytis kaip muistosi skęstantysis, bandydamas iškilti į paviršių.

Tada pajuto skausmą krūtinėje. Tamsa, atrodė, ropščiasi veidu. Tankiai žiopčiodama bandė gaudyti orą, lyg ir pajuto išsivadėjusį rožių kvapą. Gal tai perspėjimas apie mirtį? Rožių ir baltų lelijų kvapas visada primena mirtį. Nusipurčiusi apklotą, ji susiėmė rankomis veidą.

Plastikinis maišelis.

Iš pradžių pamėgino suplėšyti jį į gabalus. Paskui pabandė praplėšti, kad pro skyles patektų oro. Visas kūnas klykte klykė maldaudamas deguonies, plaučius draskė baisiausi traukuliai. Ji vėl įsikabino į maišą. Šįkart pavyko nusitraukti jį nuo veido tiek, kad pajuto oro bangelę.

Ramiai. Kvėpuok lėčiau.

Mintys sukosi kažkur toli toli. Jas reikėjo tikrąja to žodžio prasme sužvejoti tolimoje ir tamsioje smegenų kertelėje.

Kažkas jai ant galvos užmovė maišą. Dabar svarbiausia jį nusitraukti. Iškėlusi vieną ranką virš galvos, ji pagaliau tvirtai sugriebė storą šiugždantį plastiką. Vienu staigiu judesiu nusitraukė maišą ir ėmė giliai kvėpuoti, gurkšnis po gurkšnio į plaučius traukdama orą.

Tamsa aplinkui atrodė gili ir juoda it derva. Iš pradžių ji netgi nelabai suvokė, ar yra atsimerkusi, ar ne. Pirmasis keistas impulsas – pakelti ranką prie akių ir pasitikrinti.

– Tu gyva, Nina. Giliai įkvėpk ir susiimk.

Ir tai padėjo.

Tamsoje garsiai ištarti žodžiai nuskambėjo labai tikroviškai. Nina šiek tiek kilstelėjo, kad galėtų atsisėsti ir mažumėlę suktelėti galvą. Nudiegė skausmas. Ypač vienoje galvos pusėje. Galva atrodė sunki ir dilgčiojo. Žandikaulis ir sprandas buvo glitūs ir drėgni. Kraujas, abejingai pagalvojo Nina ir staiga prisiminė, kad ją užgriuvo tas pabaisa iš geležinkelio stoties su pistoletu rankoje. Ji buvo tikra, kad jis pribaigs ją vietoje, koridoriuje ant grindų. Bet užpuolikas kažkodėl sugalvojo palaukti.

Atsargiai pasukusi galvą į kitą pusę, ji pastebėjo kažkur tolumoje prasiskverbiantį šviesos pluoštelį. Ir dar išgirdo tylutėlį nenutrūkstamą dejavimą, kaip sučiupto žvėrelio.

Mikas.

Ji kaipmat sumojo, kad čia jis, nors dejonė buvo prislopinta, lyg dejuotų kažkur toli, gal net kitame pasaulyje. Kur jis?

Nina ištiesė vieną ranką į priekį ir atsitrenkė į kažkokį lygų, vėsų paviršių. Langas. Ji sėdi automobilio gale, gal furgone. Mašinos grindys išklotos kažkokiu šiurkščiu veltiniu. Ji apgraibomis apieškojo pakraščius, apčiuopė kažką panašaus į grotas, kokios įstatomos vežiojant šunis. Akys pamažu apsiprato prie tamsos, ji įžiūrėjo durų siluetą, užuodė alyvos ir automobilio kvapą. Greičiausiai čia garažas ar kokios dirbtuvės, pamanė. Vyras, regis, kažkur išėjęs, užtat Miko verksmas nepaliaujamai sklinda pro tas šunų groteles.

Jis išsigandęs.

– Mikai!

Nina laukė ir klausėsi tamsoje. Ją ėmė tąsyti šleikštulys. Bandė kažką sakyti, bet liežuvis buvo sunkus.

Vėl pašaukė vaiką ir pabeldė į groteles.

– Mikai, nebijok. Aš čia.

Berniukas jos, žinoma, nesupranta, prisiminė. Tačiau dabar bent jau žinos toje tamsoje esąs ne vienas, galbūt net pažino jos balsą. Akimirką šniurkščiojimas nutilo, berniukas turbūt sėdėjo ir klausėsi tamsoje. Paskui vėl pasigirdo tylutėlis verkšlenimas.

Nina atsiklaupė ant kelių ir nurėpliojo automobilio grindimis. Apgraibomis čiupinėjo dugną, kaišiojo pirštus į visus plyšius. Ir staiga kažką aptiko. Lygų, plokščią žiedą, prigludusį prie pat grindų už užpakalinės sėdynės. Nina pabandė trūktelėti žiedą, pajuto, kaip po ja sujudėjo veltinis ir grindys. Mašinos dugne, regis, buvo liukas. Teko šiek tiek paplušėti, kol galiausiai pavyko įkišti ranką į kiaurymę po liuku. Apčiuopė atsarginį ratą ir sulenktą minkšto plastiko paketą, kuriame buvo kažkas sunkaus. Nina ištraukė paketą ir pergalingai atidarė. Jame gulėjo įrankiai.

Jei tasai žmogus iš geležinkelio stoties manė, kad ji čia taip ir nustips su paskubom užmautu maišiuku ant galvos, labai klydo. Jis klydo ir manydamas, kad ji tūnos čia rankas sudėjusi.

Nina pajuto panieką, ją tiesiog apėmė įsiūtis. Tokie – jie visi. Maitėdos, kiekvieną mielą dieną sukantys ratus ieškodami silpniausiųjų, kad galėtų pakapoti mėsytės. Pedofilai, žagintojai, sąvadautojai. Prakeita viso pasaulio padugnių kariauna. O iš tiesų jie mažyčiai kvaili vargšeliai. Ne daugiau.

Šitas – irgi ne išimtis. Jis negaus nei Miko, nei jos.

Nina ištraukė iš plastikinio paketo skečiamąjį veržliaraktį ir pamojavo ore. Ji nenutuokė, kur tas vyras dabar, bet kadangi paliko Miką, vadinasi, tikrai grįš. Juk pas ją į namus atvažiavo berniuko. Jam reikia to vaiko. Todėl gal vis dėlto pernelyg rizikinga dabar daužti langą, nes jis gali išgirsti. Padėjusi veržliaraktį, ji apčiuopė tvirtų grotelių kraštus. Net tamsoje nesunkiai surado varžtus, kuriais buvo prisuktos grotos, o antras iš maišiuko ištrauktas atsuktuvas kaip tik tiko jiems atsukti. Pasilenkusi į priekį, Nina po vieną išsuko varžtus, tada nuėmė grotas ir numetė sau po kojomis.

– Mikai?

Priekyje vėl buvo tylu. Ropodama ji šiaip taip prasibrovė pro sėdynių atlošus į mašinos priekį ir žnektelėjo kažkur visai šalia tos vietos, kur turėjo būti vaiko kėdutė. Jautė – berniukas muistosi. Greitai atidarė duris vairuotojo pusėje, ir akinamai balta šviesa apšvietė berniuką, jis išsigandęs sumirksėjo. Nina pamanė, kad vaikas turbūt jos nebepažįsta. Jis buvo prisegtas saugos diržais, kaip paprastai prisegami trejų metukų pypliai, vežami pas senelius. Mikas mažais pirštukais čiupinėjo diržus ir beveik be garso išsigandęs verkšleno.

Ištiesusi ranką, ji vienu paspaudimu atsegė berniuką laikiusius diržus.

Tuo metu nuaidėjo šūvis.

ANĖ IR kita moteris gulėjo ant plytelėmis išklotų grindų svetainėje, rankos už galvų, kaip per banko apiplėšimą. Janas pamatė ant staliuko prie sofos stovinčią vieną iš jo įrankių dėžių – ant stiklinio stalviršio mėtėsi replės, laidai, atsuktuvėlis su srovės ieškikliu ir izoliacinė juosta. Tik tada pagaliau suvokė: Anės rankos ir kojos priklijuotos prie grindų, kad ji negalėtų pajudėti. Jos veidas atrodė bejausmis. Nei išsigandusi, nei pikta, tik... jis nelabai žinojo, kaip pavadinti tokią išraišką. Ryžtinga – per švelniai pasakyta. Jos akys spindėjo kaip šešėliai ant sniego.

Antroji moteris gulėjo panašia poza, tik viena jos ranka buvo sugipsuota. Bet ir ta pakreipta į šoną, tvirtai apsukta lipnia juosta, tik šiek tiek kitaip negu sveikoji. Ta moteris panaši į Aleksandrą, dingtelėjo Janui. Ir net krūtinę suspaudė kai suprato, kas ji tokia. Neįsivaizdavo nei kaip ji čia atsidūrė, nei kodėl, bet ant grindų gulėjo ne kas kitas, o jo sūnaus biologinė motina.

Pajutęs, kaip iš vienos šnervės bėga kraujas, jis nevalingai brūkštelėjo ranka. Reikia susiimti. Jokiu būdu negalima pamesti galvos. Jis atsigręžė į lietuvį.

– To nereikėjo daryti, – ištarė angliškai, lėtai ir aiškiai, kad žmogus jį suprastų. – Ko jūs čia ieškot?

– To, ką esi man skolingas, – atsakė vyras.

– Puiku. O kur yra tai, ką man skolingas tu?

Vyras minutėlę stovėjo nejudėdamas. Tada mostelėjo pistoletu garažo pusėn.

– Ten.

Toji kita moteris, Aleksandro biologinė motina lietuvė, ėmė kažką šaukti savo kalba. Vyras kažką jai atšovė, ir ji nutilo.

Janas karštligiškai svarstė. Gal tikrai išmintingiausia išvilioti tą vyrą iš kambario, kur yra Anė? Jeigu jis dar ir Aleksandrą paleistų... Vargu. Aleksandrą akivaizdžiai apėmusi paniška baimė. Vaiko veidelis išbalęs, iš baimės padidėjusios akys pilnos ašarų. Janas pabandė jam nusišypsoti, bet šypsnys išėjo labai jau dirbtinis.

– Nebijok, šaunuoli, – ramino vaiką. – Tas dėdė netrukus išeis.

– Shut up^78, – paliepė lietuvis. – Kalbėk angliškai. Kad ir aš suprasčiau.

– Aš tik raminu berniuką. Pasakiau, kad nebijotų.

– Daugiau neberamink.

– Gerai. Gerai. – Nevalia jo nervinti. Tiksliau... dar smarkiau nervinti. Nes kiekviename jo krustelėjime jautėsi vos tramdomas įsiūtis.

Jie išėjo į koridorių, tada nusileido laiptais žemyn ir atsidūrė prie galinių durų. Vyras paliepė Aleksandrui jas atidaryti. Vienoje rankoje laikydamas pistoletą, kita įjungė šviesą garaže. Janas pamatė čia stovintį svetimą automobilį. Jame sėdėjo vaikas.

Tai jis – berniukas iš nuotraukos. Janas jį kaipmat atpažino. Bet kodėl jis čia? Juk Janui reikia ne vaiko, o tik jo inksto.

– Ką jis čia veikia? – paklausė lietuvio. Ir tuo metu jam tarsi akys atsivėrė – pradėjo suvokti, kas atsitiko, tarytum galvoje kas būtų įjungęs miniatiūrinį aparatėlį. Lietuvis nė neketino atgabenti persodinimui parengto organo. O ir kaip atgabentų? Nei jis kompetentingų daktarų pažįsta, nei specialios įrangos gautų. Lagamine, kurį Karina turėjo paimti iš geležinkelio stoties, dėžės su inkstu nebuvo nė kvapo. Jame buvo visas vaikas.

Karina.

Nenuostabu, kad ji šitaip supanikavo.

Jį pervėrė staigus skausmas, prieš akis stojo keistas vaizdinys: restorane vietoj užsakyto kepsnio jam atneša visą karvę ar mėsinį jautį.

– Juk tarėmės ne šitaip, – sušvogždė lietuviui. – Tu nesakei, kad atveši gyvą vaiką.

– Perfect match, – atšovė lietuvis. – Tas pats tėvas, ta pati motina. Now you pay.79

– Žinoma, – atsakė Janas, iš paskutiniųjų stengdamasis valdytis, kad nedrebėtų balsas. – Lipkim į viršų. Gausi savo pinigus.

Lietuvis vėl išjungė šviesą. Berniukas mašinoje nė nekrustelėjo. Janui pagailo vaiko.

– Doleriais, – paliepė vyras. – O ne šitais... – Jis mostelėjo pistoletu į nešiojamąjį Jano kompiuterį.

– Aš pervesiu pinigus į sąskaitą, prie kurios galėsi prieiti tik tu vienas, – mėgino aiškinti Janas, bet įsibrovėlio akivaizdžiai neįtikino. Lietuviui skaičiukai ekrane buvo ne pinigai. – Tokios sumos grynais aš neturiu!

Vyras priėjo prie pat Jano, iš gniaužtų nepaleisdamas Aleksandro. Lyg berniukas būtų koks nutriušęs žaislas, kurį galima tąsyti.

– Juk sakei, kad pinigus turi.

– Turėjau. Bet juos pasiėmė Karina.

– Karina?

– Ta, kurią... – jis patylėjo, bet paskui užbaigė sakinį, – ...nužudei. – Vis dėlto nereikėjo to minėti. – Moteris iš vasarnamio. Ji turėjo pinigus. Aš nekaltas, jei tu jų neradai.

Akies krašteliu Janas pastebėjo, kaip sujudėjo Anė. Gulėk ramiai, ištarė mintyse, lyg galėtų ją paveikti telepatiškai. Neatkreipk į save jo dėmesio, dabar jam tikrai nėra ko į tave žiūrėti.

Kita moteris kažką pasakė lietuviškai. Ji muistėsi ir visaip mėgino išsilaisvinti. Vyras piktai burbtelėjo, ir ji kaipmat užsičiaupė. Janas tik dabar pastebėjo, kad ji irgi apsiverkusi.

– Ji nežinojo, kur pinigai, – ištarė lietuvis, žiūrėdamas į Janą. – Kitaip būtų pasakiusi. – Jis pakėlė pistoletą ir nusitaikė Aleksandrui į galvą. – Paskutinis šansas. Don’t fuck with me.

Janas pravėrė burną, bet neįstengė išleisti nė garselio, tarytum jį būtų suparalyžiavę. Aleksandras dabar žus, nes tas bukaprotis nenutuokia, ką reiškia pinigų pervedimas internetu. Janas šiek tiek sulenkė kelius; reikia šokti ant jo, pamėginti išplėšti iš rankos pistoletą, išlaisvinti Aleksandrą – daryti ką nors, kad nesijaustų visiškas bejėgis.

– Aš žinau, kur pinigai, – netikėtai pasakė Anė. Aiškiai ir šaltai, taisyklinga anglų kalba, kokia šneka britai.

Lietuvis nusisuko nuo Jano. Turbūt svarstė, ar Anė kalba tiesą.

Velniai rautų, Ane, pagalvojo Janas. Negi nematai, kad šitas gyvulys blefo nepripažįsta?

– Ne, – pabandė nuginčyti. – Ji tikrai nieko nežino.

Bet vyras jau buvo ištraukęs peiliuką iš įrankių krūvos ant staliuko ir priėjęs perpjovė lipnią juostą, kad Anė galėtų atsisėsti. Per riešą, kur jis netyčia įpjovė, bėgo kraujas, bet ji to, regis, nė nepastebėjo.

– Show me^80, – paliepė lietuvis.

Anė linktelėjo.

– Tuoj atnešiu, – pasakė. – Luktelkit.

Po kelių minučių ji grįžo nešina dviem dideliais geltonais vokais. Netikėdamas savo akimis Janas stebėjo, kaip ji apverčia vokus ir ant žemės pabyra stori žali tūkstančio dolerių vertės banknotų ryšulėliai.

Pinigus buvo paėmusi Anė. Ne Karina. Suvokus tai, jam net ausyse ėmė spengti.

– Ane... kas... kodėl?

Lietuvis stovėjo ir spoksojo į pinigų krūvelę. Turbūt nė neišgirdo, kad jie kalba daniškai.

– Prieš daugiau negu dvejus metus nusprendžiau tave palikti, – prabilo Anė. – Ar žinai, kodėl nepalikau iškart? Dėl to nelemto dializės aparato rūsyje. Kai ant Karinos lovos radau portfelį ir pamačiau, kas jame, viskas išsisprendė. Pinigai. Grynieji. Nežinojau, kam tau jų prireikė, bet buvau tikra, kad pasigedęs nepulsi skambinti policijai. Todėl ir pasiėmiau – kad galėčiau pati pasirūpinti Aleksandru, be tavo pagalbos.

– Bet...

– Tu vis dar nesupranti, ar ne? Turbūt manai, kad tai dėl tavo sumauto romaniūkščio su Karina. Taip, aš viską žinau. Bet priežastis ne ta. Viešpatie, visai ne dėl to. Juk tu vos nenužudei Aleksandro, negi nesuvoki? Tik pamanyk! Tu pats paaukosi jam savo inkstą... Tu pats viskuo pasirūpinsi... Kad tik, gink Dieve, niekas nieko nesuuostų. Tu vos nepražudei Aleksandro vien dėl to, kad mano tėvas nieku gyvu nesužinotų, jog esi nevaisingas! O dabar aiškinkitės – tu ir jis. Manęs jums nebereikia.

Janas girdėjo žodžius, bet niekaip negalėjo tuo patikėti. Matė, kaip lietuvis paleido Aleksandrą. Berniukas sudejavo ir puolė prie Anės, ta apkabino jį ir priglaudė prie savęs nė nepastebėjusi, kad kraujuotu riešu ištepliojo šviesius vaiko plaukus.

– Surink, – paliepė lietuvis. – Ir sudėk atgal į krepšį.

Janui prireikė visos minutės suvokti, kad lietuvis kreipiasi į jį. Kūnas buvo kaip nesavas, lyg ląstelės būtų atitrūkusios viena nuo kitos, regis, jis tuoj subyrės. Žengė žingsnį į priekį – ne prie pinigų, o prie Anės. Matė, kaip lietuvis pakelia pistoletą, bet dabar tai nebeturėjo reikšmės. Nebeturėjo reikšmės nei blykstelėjimas iš vamzdžio, nei krūtinę pervėręs nežmoniškas skausmas.

JANAS SUSMUKO ant pinigų lyg nukirstas medis. Jučas apsigręžė ir vėl pakėlė pistoletą ketindamas nusitaikyti į dano žmoną. Bet jos nebebuvo. Išgirdo žingsnius. Greičiausiai ji bėgo koridoriumi. Aišku, pasiėmusi ir sūnų.

Pažvelgęs į gulintį vyrą kiek pasvarstė, ar reikia dar vieno šūvio, bet atrodo, kad ne. Dabar kur kas svarbiau sukliudyti tai moteriai su vaiku išsikviesti pagalbą. Vaiko nušauti jis nenorėjo, bet turbūt teks. Reikia kuo greičiau dingti, bet prieš tai išvalys aplinką, kad niekas nesužinotų, kas jis toks ir kaip atrodo. Mažių galės nuvežti Barbarai, jeigu taip jo trokšta, bet vyresnysis – per didelis. Jis turi akis ir gali išplepėti ką matęs. Jučas netroško vieną gražų rytą Krokuvoje būti pažadintas į duris besibeldžiančių policininkų.

Keliais greitais žingsniais atsidūrė prie durų. Koridoriuje buvo tuščia, laukujės durys užrakintos. Kur jie pasidėjo? Atlapojęs duris, apžvelgė milžinišką virtuvę su baltomis spintelėmis ir juodais stalviršiais. Ničnieko. Grįžo į koridorių ir ėmė svarstyti, ar tik jie nenubėgo žemyn, į garažą. Kaip gerai, kad prieš ateidamas sugadino vartus. Pro ten jie nepaspruks.

Tuo metu išgirdo duslų bumbtelėjimą, atsklidusį iš viršaus. Gerai. Dabar aišku, kur jų ieškoti. Ėmė lipti į antrą aukštą.

Pirmas kambarys – miegamasis, greičiausiai tėvų. Uždegęs šviesą, pažiūrėjo po lova. Įkišo galvą į vonios kambarį šalimais. Nieko. Kita patalpa buvo panaši į moterišką darbo kambarį – su šviesaus medžio rašomuoju stalu ir sofute palei langą. Irgi tuščia.

Paskubomis atidarė dar dvejas duris. Vonios ir vaiko kambariai. Kiek užtruko, kol išvertė spintą ir išmetė sukonstruotą riterio pilį, bet ir čia nei moters, nei vaiko neaptiko. Tada pamėgino atidaryti priešpaskutines tame aukšte esančias duris.

Užrakinta.

Pakėlęs Glock, nusitaikė į spyną. Šūvis jį apkurtino, bet durims padarė mažiau žalos negu tikėjosi. Kad ir trumpam apkurtęs, išgirdo klyktelėjimą, bet ne už tų durų. Veikiau atsklido iš viršaus. Gal šitos durys veda į pastogę? Šovė dar sykį, paskui pastūmė petimi, ir durys pasidavė. Dar vienas šūvis – ir darbas bus atliktas.

Tą akimirką pajuto smūgį – kažkas vožė iš nugaros. Sunkiu ir kietu daiktu. Lyg liepsna nutvilkė sprando raumenis, jis susvyravo. Pamėgino atsisukti, bet prarado pusiausvyrą. Pajuto antrą smūgį. Rankos pasidarė sunkios, todėl šovė labai nesitaikydamas; kulka sutrupino turėklus. Dar spėjo pamatyti, kaip į jį lekia įrankių dėžė – tiesiai į tarpuakį.

Jučas gulėjo aukštielninkas ir stebeilijo į mažylio motiną. Jos akys buvo paklaikusios, prie sugipsuotos rankos prilipęs lipnios juostos gabalas. Įrankių dėžę laikyti ji galėjo tik viena, sveikąja ranka, bet mosavo ja kaip kokia lengvute rankine. Antrąkart vožė per dešiniąją ranką, jam nutirpo pirštai, nebejuto pistoleto. Paklaikusi boba metė įrankių dėžę ir pasilenkė paimti ginklo.

Jinai mane nužudys, dingtelėjo jam. Jei pačiups pistoletą, nušaus.

Pasisukęs kairiąja ranka sugriebė kuokštą šviesiai rudų plaukų ir parvertė moterį ant grindų. Šaukti ji nešaukė, bet priešinosi kaip apsėsta, keliu trenkė jam į krūtinę. Jis vis dar negalėjo pajudinti dešinės rankos. Pajuto skausmą kojoje ir tik paskui suvokė, kad ji šovė į jį. Ar labai sužeidė, nenutuokė, suprato tik viena: jeigu dabar nesuvaldys tos kalės, galima laukti bet ko. Užgriuvo ją visu svoriu ir prispaudė prie grindų. Kairiąją ranką valdė sunkiai, tačiau pavyko sugriebti moterį už galvos; tuoj atloš ir suktelės į šoną, pasigirs būdingas trakštelėjimas, ir sprandas lūš.

Jis nesuprato, kodėl nepavyko. Tik pajuto smūgį į sprandą. Plūstelėjo kažkas šilta ir šlapia. Jis kraujuoja. Iš baisingo širdies daužymosi suprato, kad smarkiai. Tai rimta. Pulsavimas beveik toks pat, kokiu jis mėgaudavosi sportuodamas.

Bet pulsas ėmė retėti, jis pats kažkur pamažu tolo. Staiga aiškiai išvydo šeimą iš savo sapnų. Mama ir tėtis, du vaikučiai. Sėdi visi aplink stalą ir juokiasi. Jis mėgina juos pašaukti, bet jie negirdi. Jis stovi lauke ir negali patekti į vidų.

DAR PRIEŠ atidarydama duris į apšviestą koridorių Nina suprato, kad namas didžiulis. Laiptai iš rūsio platūs ir sukti, kokie būna pompastiškose firmų būstinėse, turėklai ir durų rankenos – nublizginto plieno.

Viskas balta, net laiptai, vedantys į kitus aukštus. Nina akimirką stabtelėjo apakinta daugybės mažų, bet stiprių lempučių sienose ir palubėje.

Name viešpatavo keista tyla, tarsi jis būtų susiurbęs visą gyvybę ir dabar kažkur, skrandžio kertelėje, ją virškintų.

Vis dėlto išgirdo kažką krebždant, bet jos ausis pasiekiantys garsai buvo duslūs ir sklido iš skirtingų vietų. Kažkas kažkur nubėgo, trinktelėjo durys, pasigirdo tylus trepsėjimas, lyg kas eitų ant pirštų galiukų. Stovėdama ir klausydamasi Nina pajuto, kaip visą kūną užlieja adrenalinas.

Garsai nutilo, paskui pasigirdo vėl – šįkart arčiau. Kitame koridoriaus gale buvo dvigubos durys, už jų kažkas dejavo. Nina atpažino tą garsą – taip dejuoja žmogus, kenčiantis baisų skausmą. Jos kūnas akimirksniu reagavo į tą nelaimės signalą, savas galvos sopulys tarsi savaime tapo bereikšmis. Sužeistieji. Kur jie, kiek jų? Kokios būklės?

Ji pažvelgė į laikrodį.

21.37. Buvo vėliau, negu ji manė.

Atplėšusi duris, ji atsidūrė didžiulėje svetainėje.

Ant grindų gulėjo du žmonės – moteris ir vyras. Moteris buvo apjuosta stora izoliacine juosta, tvirtai prilipdyta prie grindų plytelių. Ji nebuvo sužeista. Nors ranka ir sugipsuota, aptvarstyta gerai, vadinasi, šiuo metu pavojus jai negresia. Paklaikusi, bet nesužeista. Todėl visą dėmesį Nina sutelkė ne į ją, o į vyrą, kuris gulėjo ant grindų keistai persikreipęs – lyg būtų nesėkmingai nukritęs nuo riedlentės. Aplink jį ir po juo mėtėsi daugybė žalių dolerių banknotų. Baltų marškinių priekis permirkęs krauju, kuris tekėjo link pažastų ir mišo su prakaitu.

ABC, prisiminė ji. Airways, Breathing, Circulation.81 Mikliai priklaupė prie vyro, truputį atlošė galvą ir apžiūrėjo burną. Kraujo nėra, o tai geras ženklas. Jis sumirksėjo ir pažvelgė į ją apsiblaususiu žvilgsniu, bet buvo matyti, kad tebėra sąmoningas.

– Kas nutiko? – paklausė ji norėdama įsitikinti, kad jis girdi ją, ir patikrinti, ar įstengia kalbėti.

Jis neatsakė, vėl užsimerkė, bet veikiau dėl to, kad buvo išsekęs, o ne komos būsenos. Sąmoningas, nusprendė ji. Kvėpuoja greitai, vadinasi, jam baisiai skauda, bet alsavimas ritmingas. Rankos gana šiltos. Kilstelėjo kraujuotus marškinius. Viršutinėje krūtinės dalyje, kiek aukščiau širdies, žiojėjo kulkos padaryta žaizda. Anga ne per didžiausia, kulka neišėjo kiaurai. Vadinasi, įstrigo kažkur petyje. Irgi neblogai. Su išlėkimo angomis visada būna bėdų. Atsargiai praplėtusi žaizdos kraštus, pamatė audinyje įstrigusių kaulo gabaliukų. Kulka kliudė raktikaulį ir jį suskaldė. Dėl tų aštrių gabalėlių dar labiau skauda, labiau kraujuojama. Bet arterijos nepažeistos, taigi sužeidimas ne mirtinas.

Vyras pradėjo linguoti pirmyn atgal, bandydamas taip apmalšinti skausmą.

– Gulėkite ramiai, – pasakė ji. – Jei judėsite, tik dar labiau skaudės.

Regis, jis išgirdo ją. Liovėsi lingavęs, nors akių neatmerkė.

Nina apsidairė tikėdamasi pamatyti ką nors, ką būtų galima panaudoti kaip tvarstį, bet šiuose namuose nebuvo nei staltiesių, nei grindų kilimėlių, nei dailių pagalvėlių ant sofos. Todėl nusivilko palaidinę, išvertė į kitą pusę ir padarė iš jos laikiną tamponą žaizdai. Užkloti vyro, kad po patirto šoko neimtų žvarbti, irgi nebuvo kuo. Ir po sprandu nebuvo ko pakišti, tad prikaišiojo dolerių ryšulėlių.

Tada atsisuko į moterį.

Jauna moteris iš paskutiniųjų bandė išsilaisvinti iš tvirtai ją laikančios izoliacinės juostos. Lygūs rudi plaukai buvo sudrėkę nuo prakaito ir prilipę prie kaktos, akivaizdu, kad ji verkė. Ninai ji pasirodė lyg ir pažįstama, tik nesuprato iš kur.

Teikdama pirmąją pagalbą vyrui, į moters šūksnius Nina nekreipė dėmesio, ir nevilties apimta moteris galų gale nustojo prašiusi. Pamačiusi, kad Nina vėl atsisuko į ją, pažvelgė ašarotomis akimis.

– Please. Help me.82

Ant staliuko suverstoje įrankių, laidų ir laidelių krūvoje Nina pastebėjo peiliuką. Pagriebusi perpjovė juostas, veržiančias riešus ir kulkšnis. Moteris pašoko nuo grindų neįtikėtinai mikliai, nors buvo mažutė ir apvaloka. Ji čiupo įrankių dėžę ir išlėkė iš svetainės.

Tuo pat metu viršuje pasigirdo šūvis. Du šūviai – vienas paskui kitą.

Nina dvejojo. Pažvelgė į sužeistą vyrą. Sunku pasakyti, ar jis stabilios būklės, bet dabar daugiau nelabai kuo gali jam padėti. Persibraukė rankomis per veidą. Pirštai trupučiuką virpėjo. Kai dar sykį pasižiūrėjo į laikrodį, staiga toptelėjo, kas toji moteris, nors jos anksčiau nebuvo regėjusi.

Laikrodis rodė 21.39. Nina dar sykį pažvelgė į sužeistąjį ir puolė pro duris paskui Miko motiną.

SIGITA NIEKAIP neįstengė išsilaisvinti. Vyras buvo užgriuvęs ją visu svoriu ir prispaudęs prie grindų, viena ranka įsitvėręs jos plaukų. Baisai sunkus. Kažkodėl dingtelėjo, kad šitaip ją užguldavo Darius, kai jiedu mylėdavosi, tik dabar nebuvo nei juoko, nei bučinių, nei svaiginančios kulminacijos. Pistoletas jai išslydo iš rankos ir ji nežinojo, kur jis dabar. Sunkus ją prislėgęs kūnas trukdė kvėpuoti, ir ji ėmė dusti. Išsigando prisiminusi, kad šitaip suspausti žmonės nesyk žūdavo naktiniuose klubuose ir futbolo aikščių tribūnose. Kaži, ar įmanoma uždusti prispaustai vieno vienintelio kūno? Regis, taip.

Kur toji nuožmi jėga, prieš keletą akimirkų jai padėjusi trenkti dėže taip, kad net jam galva subraškėjo? Tai jis pagrobė Miką. Kad ir kiek ji prašė ir maldavo gulėdama ant grindų svetainėje, primenančioje pokylių salę, jis taip ir nepasakė, kur jos vaikutis. Net ir tada, kai išsivedė daną ir netrukus grįžo, bet ji suprato, kad Mikas turbūt kažkur netoliese. Jis tik paliepė jai užsičiaupti, jei norinti, kad mažius liktų gyvas, todėl ji ir nebekamantinėjo.

Galvoje vėl ėmė suktis košmariški vaizdai, kuriuos ji pastarąsias kelias ilgas dienas stengėsi vyti šalin. Mikutis įgrūstas į kažkokią dėžę arba bagažinėje, oro jam lieka vis mažiau. Arba dar baisiau – didžiuliame šaldytuve, kūnelis šaltas, pamėlęs, išdarinėtas kaip gyvulio. Juk ji nė nežino, ar jis gyvas. Šitas vyras tvirtino, kad taip, bet argi galima juo tikėti? Jiems reikia tik jo inksto. O į visa kita nusispjaut – į tamsiai mėlynas akutes, užkrečiamą kvatojimą, įkarštį veide, kai ima berti tiek žodžių, kad nė ji nebespėja suprasti.

Vyras nejudėjo. Gal nebegyvas? Ji vėl pradėjo muistytis, nors atrodė, kad tuoj visai uždus.

Ir staiga kažkas atėjo jai į pagalbą – nurideno tą sunkenybę į šoną, padėjo atsisėsti. Sigita ėmė gaudyti orą, o tamsiaplaukė moteris, kuri jai pirma atrišo rankas, priklaupė prie tirtančio vyro. Ji buvo be palaidinės, vien su balta liemenėle, kūnas ištepliotas raudonais dažais. Ne, ne dažais. Krauju. Kraujo buvo ir ant sienų – didelis raudonas lankas, tarytum apipurkšta. Moteris užspaudė delnais vyrui kaklą, bet kraujas ritmiškai purškė pro pirštus. Sigita pamatė kaklo šone žiojėjančią ilgą plėštinę žaizdą; toptelėjo, kad tai jos darbas. Ji šovė aklai, du sykius, bet nesuprato, ar pataikė, o jei taip, tai kur. Vadinasi, pataikė. Į koją ir į sprandą. Jeigu jis mirs, kalta liks ji.

– Mikas? – paklausė sunkiai kvėpuodama.

– Jam viskas gerai, – nepakeldama akių atsakė tamsiaplaukė, o Sigitai pritrūko oro pasiteirauti, ką reiškia tas „gerai“. Kur jis dabar? Gal išsigandęs, gal sužeistas?

Už kulkų sudarkytų durų pasigirdo šlamesys, jos prasivėrė ir galvą atsargiai įkišo Anė Markar. Vaizdas kone komiškas.

– Ar dar yra sužeistų? – griežtai paklausė tamsiaplaukė.

– Ne, – atsakė ponia Markar žiūrėdama į kraujo balas ir stambų kūną ant grindų. – Mes... mes nesužeisti.

Tamsiaplaukė pasilenkė prie pat vyro, pagrobusio Miką, ir kažką jam pasakė, bet Sigita neišgirdo ką. Jis neatsiliepė. Paskui išleido garsą – tylų ilgą atodūsį. Kraujas iš žaizdos nebepurškė taip smarkiai. Sigita lėtai atsistojo. Pastebėjo, kad ir pati išsitepliojusi krauju – plaukus, kaklą, palaidinukę. Jo krauju. Jai net oda pagaugais nuėjo. Tai kur kas baisiau, negu būti išsitepusiai savo pačios krauju. Nešvariau. Ji girdėjo, kaip Anė Markar kažką pasakė daniškai, turbūt Aleksandrui, kuris vis dar tūnojo anapus suknežintų durų ir greičiausiai nematė, kas čia dedasi.

– Ar galėtume kuo nors padėti? – galiausiai paklausė Sigita. Moteris atsakė ne iškart. Ji tebebuvo palinkusi virš vyro, abiem rankomis užspaudusi jam kaklą. Sigita regėjo kiekvieno jos nugaros slankstelio krustelėjimą, matė, kaip įsitempę virpa moters pečiai.

Paskui pečiai nusviro, moteris atsistojo.

– Jis nebegyvas, – pasakė.

Sigita pažvelgė į didelį sunkų kūną.

– Aš jį nušoviau, – sušnibždėjo. Nelabai žinojo, kaip dabar jaustis. Staiga atsiminė, ką prisiekė sau, jei jie nuskriaus Miką. Jeigu jūs ką nors padarysit mano berniukui, aš jus nužudysiu.

Ar tokius dalykus reikia iš anksto planuoti mintyse? O gal kažkas įvyksta būtent todėl, kad susiplanavai? Ji tik įsivaizdavo, kad taip bus. Ir štai ėmė ir nužudė. Tačiau dabar nebesijautė tokia rami kaip tada.

– Jūs klystate, – tyliai ištarė Anė Markar ir pasilenkė paimti pistoleto. – Jį nušoviau aš.

Sigita suglumusi pažvelgė į ją. Ką ji nori tuo pasakyti?

Anė atrodė visiškai rami. Ji kruopščiai nuvalė pistoletą.

– Saugokitės, – perspėjo ir atidžiai nusitaikiusi šovė į durų staktą.

– Taip turbūt bus geriausia, – mąsliai tarė tamsiaplaukė. – Policija jos paaiškinimu nesunkiai patikės.

Ir tada Sigita suprato. Ji čia – svetima, svetimšalė, nepatikima, be pinigų, be ryšių. Prisiminė, kaip iš pradžių ja nepatikėjo Gužas, o jis juk – tėvynainis.

– Neturėjau iš ko rinktis, – pasakė Anė ir mostelėjo į suglebusį kūną. – Savigyna.

Sigita įkvėpė oro. Linktelėjo.

– Žinoma, – pasakė. – Privalėjot apginti savo vaiką.

Jiedvi susižvelgė, ir kažkas įvyko. Tylus susitarimas. Ne sandoris, o veikiau... paktas.

– Ne Miko... – ištarė Sigita, – o manąjį... Aš jam atiduosiu savąjį. Jeigu tiks.

– Dabar jums būtų geriausia eiti, – pareiškė Anė. – Bet tikiuosi, vėl atvažiuosite. Greitai.

– Atvažiuosiu, – linktelėjo Sigita.

Staiga tamsiaplaukė nusišypsojo – akimirksnį, plačiai, jos tamsiai pilkos akys pagyvėjo, minutėlei nuo veido dingo susirūpinimas.

– Jis garaže, – pasakė. – Pilkame automobilyje.

Mikas stovėjo tamsaus garažo tarpdury. Viena rankute buvo atsirėmęs į durų staktą, lyg ką tik pramokęs vaikščioti. Kai pamatė ją, veidelis keistai persimainė – nei apsidžiaugė, nei išsigando, o gal ir viena, ir kita vienu metu. Paimti jo ant rankų ji negalėjo – trukdė gipsas. Todėl priklaupė šalia ir sveikąja ranka kuo stipriausiai apkabino. Jo kūnelis buvo karštas, atsidavė baime ir šlapimu; įsikibo į ją kaip mažas beždžioniukas ir įsikniaubė veideliu į kaklą.

– Mano mažuti, – murmėjo ji. – Mano mažuti.

Ji žinojo, kad kankins baisūs sapnai, bus sunkus metas. Bet klūpėdama ir oda jausdama karštą Miko alsavimą pajuto, kad kažkas – likimas, gyvenimas, o gal net pats Dievas – jai atleido už tai, ką buvo padariusi.

LAIKO – NE marios, mąstė Nina. Netrukus prasidės: policija, greitoji – tai, kas užgriūva kam nors mirus ar įvykus nelaimei. Laiko liko lygiai tiek, kiek jiems užtruks atvažiuoti iki čia iš Kalunboro, lekiant su įjungtais švyturėliais.

Pagalbos numeriu iš savo sūnaus mobiliojo paskambino Anė Markar. Tada paskolino savo tamsiai mėlyną universalą Mikui ir jo mamai. Jos nuomone, geriau, kad jų čia nebūtų, kai suvažiuos specialiosios tarnybos. Janas Markaras tebegulėjo svetainėje ant grindų, tik dabar jau apklostytas, po galva pakišta pagalvėlių. Nina aprišo žaizdą ir pristabdė kraujavimą pasinaudojusi tuo, kas buvo po ranka.

Anė Markar atrodė tokia gležna, kad parverstų stipresnis vėjo gūsis, bet iš tikrųjų po trapia išore slypėjo stipri valia. Tai, kad ant laiptų kraujo klane guli negyvėlis, jos, regis, nė kiek netrikdė, be to, ir toliau tvirtai laikėsi pažado prisiimti atsakomybę už jo mirtį. Kad negąsčiotų Anės sūnus Aleksandras, jos su Nina uždengė lavoną apklotu, Anė mandagiai pasiūlė Ninai šviesiai rusvus marškinius, nes savaisiais ji buvo aprišusi šautinę Anės vyro žaizdą. Marškiniai su Armani etikete, pastebėjo Nina, paskubom nusimazgotas rankas nedrąsiai kišdama į brangaus drabužio rankoves.

Anė palydėjo Niną į priestatą už namo.

– Čia, – pasakė ir surinko elektroninės spynos kodą. – Antrame aukšte. Eikite. Aš pati pasirūpinsiu Janu.

Nina linktelėjo. Ant Karinos buto durų buvo užlipdyta geltona policijos juosta, bet Nina vis tiek atidarė duris ir pralindo pro juostą. Vos įėjo, koridoriuje automatiškai įsijungė šviesa; greičiausiai kažkur įtaisytas judesio jutiklis. Suradusi jungiklį, uždegė šviesą ir kambaryje.

Štai čia gyveno Karina. Koridoriuje sukabinti jos švarkeliai, sudėti batai, ore vis dar galima užuosti jos kvepalus. Netvarka, sumišusi su savotišku skrupulingumu. Kalnai knygų ir krūvos popierių – jų prikrauta visur, Karina nevadino to netvarka. Nina įsivaizdavo, kad užsukusi į miegamąjį greičiausiai ras nešvarių drabužių, kurie bus tvarkingai sudėti į krūvelę.

Ji atpažino senąją Karinos supamąją kėdę, dar iš studentų bendrabučio laikų. Tačiau, ilgainiui pilnėjant Karinos sąskaitai, kito ir jos stilius. Vietoj IKEA dabar čia puikavosi Conran ir Eames. Nedidukėje atviroje virtuvėje – modernus espreso kavos aparatėlis. Ant sienų – originalūs šiuolaikiniai paveikslai.

Ant rašomojo stalo stovėjo spausdintuvas, bet kompiuterio nebuvo. Greičiausiai jį išsivežė policija, kaip ir keletą krūvelių popierių – krito į akis, kad jų trūksta. Vienas stalčius buvo šiek tiek ištrauktas.

Nina atsisėdo į supamąją kėdę. Čia užsuko ne iš smalsumo. Ji atėjo atsisveikinti.

Nina daug mąstė apie Karinos baimę. Paskutinėmis savo gyvenimo valandomis, dar prieš tai, kai ją surado lietuvis, ji atrodė baisiausiai persigandusi. Gal bijojo Jano? Ninai jis nepasirodė bauginantis, tiesa, matė jį tik sykį – paplūdusį krauju, gulintį ant grindų su sulaužytu raktikauliu ir įstrigusia kulka, paleista iš devynių milimetrų kalibro pistoleto.

Karina jį pažinojo artimiau. Pakankamai gerai, kad suvoktų, kas laukia už tai, jog neįvykdė jo nurodymo; ir tai ją baisiausiai išgąsdino. Ji nė dolerių nepaėmė – jie iki šiol guli paskleisti ant grindų aplink Janą Markarą. Ką Janas, Karinos manymu, būtų jai padaręs? Kodėl ji galvotrūkčiais pabėgo iš šito buto ir pasislėpė vasarnamyje?

Ir staiga Nina suprato: ogi išsigando žmonių, kišančių vaikus į lagaminus, ir tų, kurie už tai moka pinigus. Ji manė, kad aš išgelbėsiu Miką. Šiaip ar taip, ir išgelbėjau. O štai Karinos nebuvo kas gelbsti.

Ji išgirdo tolimas sirenas. Laiko beveik nebeliko. Atsistojo, ištiesė ranką ketindama išjungti šviesą ir jau buvo beišeinanti, bet žvilgsnis užkliuvo už šaldytuvo, kurį Karina buvo aplipdžiusi atvirukais, prirašinėtais popieriukais ir nuotraukomis.

Nustebusi pamatė, kad dalis šaldytuvo durų ploto skirta jai, Ninai. Dešiniajame kampe, viršuje, buvo nuotrauka, kurioje jiedvi su Karina nufotografuotos kone prieš milijoną metų – koncerte, vykusiame didžiulėje Orhuso universiteto valgykloje, dar tais laikais, kai abi buvo ką tik įstojusios į medicinos seserų mokyklą. Karina – su dešimtajame dešimtmetyje madinga šventine šukuosena, kleopatriškai paryškintais antakiais ir kone iki pečių nukarusiais didžiuliais auskarais. Jos akys valiūkiškai žvelgia į objektyvą. Nina, žinoma, visa juoda, tačiau tąkart vis dėlto sugebėjo išspausti šypseną fotografui, tiesa, kur kas blankesnę negu bičiulė.

Septyniolika metų saugojo, mąstė Nina. Įdomu, ant kelių šaldytuvų durų ji yra kabėjusi?

Po ta šventine nuotrauka buvo prilipdyta Ninos vestuvinė fotografija, paskubomis daryta šalia Orhuso rotušės, prie Kiaulių šulinio. Nina negalėjo prisiminti, kam toptelėjo šauni mintis ten nusifotografuoti; jiedu su Mortenu nuotraukoje dar jaunučiai ir taip kreivai vienas į kitą žiūri, tarytum nujaustų, kokios bėdos jų tyko ateity. Ninos suknelė jau nebegali paslėpti, kad ji ketvirtą mėnesį nėščia – laukiasi Idos.

Dar žemiau – ką tik gimusių Idos ir Antono nuotraukos. Tos pačios, kurias jie išsiuntinėjo kaip atvirukus: susiraukšlėjusių žmogučių atvaizdai ir juodos spalvos pirštelių atspaudėliai.

Čia sukabintas mano gyvenimas, toptelėjo Ninai. Ir kabo daugybę metų, šalia Karinos sūnėnų ir dukterėčių nuotraukų, priminimų, kad reikia pas dantistą, greta atvirukų iš kelionių. Čia, kad ji užsigeidusi galėtų juos matyti kiekvieną dieną.

Jai sukilo daugybė jausmų – niūraus ilgesio, gedulo, savigraužos ir kaltės mišinys. Reikės nemažai laiko, kol ji su visu tuo susitaikys. Kur kas daugiau laiko, negu turi dabar. Ji išjungė šviesą, uždarė duris ir išgirdo, kaip cvaktelėjo elektroninė spyna. Sirenos artėjo. Ji atsisėdo ant laiptų pakopos ir ėmė laukti. Reikėtų nueiti pasižiūrėti, kaip laikosi Janas Markaras, bet neprisivertė. Kariną nužudė ne jo rankos. Tačiau jis sumokėjo žmogžudžiui. Karina bijojo ne be pagrindo.

Jai taip skaudėjo galvą, kad vos galėjo tverti. Suprato, jog derėtų važiuoti į ligoninę ir pasirodyti gydytojui, bet nenorėjo. Jai reikia namo, ir taškas. Kai tik ją paleis. Kuo greičiau. Ji pasistengė kuo kruopščiau nusiplauti rankas, bet vis tiek jautė tarp pirštų lipnų lietuvio kraują, jo dar buvo likę ir panagėse.

Ji nebijojo. To lietuvio.

Jis gulėjo ant grindų, o kraujo klanas po galva vis plėtėsi. Nejudėjo, bet stambus kūnas virpėjo, lyg tą vyrą krėstų šaltis. Matydama gulintį ant grindų, Nina jį užjautė. Veikiau pajuto gailestį. Nes jis juk toks ir buvo. Apgailėtinas.

Vos atitraukusi jį nuo moters ir atvertusi ji išsyk pamatė čiurkšlėmis plūstantį kraują. Tą pačią akimirką suprato, kad vyras miršta. Tačiau iš įpročio vis tiek priklaupė ir sukišo du pirštus į plėštinę žaizdą kakle. Pirštų galiukais užčiuopė arteriją – tarsi kokią guminę žarnelę, bet plyšys joje buvo toks didelis ir nelygus, kad kraujo sustabdyti buvo neįmanoma.

Vyras pažvelgė į ją, bet vargu ar ką nors suvokė. Žvilgsnis apsiblausęs, lyg kas ant akių būtų užtraukęs užuolaidą. Toks žvilgsnis jai nebuvo naujiena. Žinoma. Juk ji slaugė, ne sykį matė mirštantį žmogų.

Bet šįkart viskas atrodė kitaip.

Šilto kraujo kvapas, klampūs liepsnos raudonumo upeliai, srūvantys jai per ranką... Jos vos nesupykino.

(Neprarask laiko pojūčio, Nina. Būk budri. Šįkart nebeprarask laiko pojūčio.)

Ji papurtė galvą ir vėl pamėgino pagauti vyriškio žvilgsnį. Reikia šį tą sužinoti. Reikia išsiaiškinti, ar ji pasielgė teisingai.

– Did you kill her?83

Vyras sumirksėjo, kvėpavo lėtai, švogždamas. Gal pažeista ir trachėja? Jis nežiūrėjo į ją, bet ji žinojo, kad girdi.

– Karin. The woman in the summerhouse. Did you kill her?84

Jis pakrutino lūpas, bet pasigirdo tik šnypštimas. Akys pasidarė matinės, kaip tamsūs sausi akmenukai paplūdimyje. Jis taip jai ir neatsakė. Bet ji staiga suprato, kad elgiasi teisingai.

Dabar galiu leisti jam numirti, dingtelėjo jai. Pažvelgė į savo rankas. Jomis tebesruvo kraujas, tiško ant šviesaus parketo. Galiu paleisti arteriją, ir tada jis numirs. Jis nužudė Kariną, pagrobė vaiką, taigi tiek ir vertas.

Tačiau ji nepaleido.

Sukišo pirštus dar giliau. Gal vis dėlto pavyks užspausti arteriją ir sustabdyti kraują. Užgulė abiem rankomis.

Kraujas nebeplūdo taip smarkiai, bet ne todėl, kad jai galų gale pavyko užspausti arteriją – tiesiog beveik visas buvo išbėgęs. Vyro krūtinė kilstelėjo, jis staiga giliai iškvėpė ir kūnas suglebo.

Nina dar kiek palaukė sukišusi pirštus į žaizdą, o krūtinę užliejo pažįstamas liūdesys. Bet tik akimirksnį.

Kad ir ką būtų dariusi, išgelbėti jo nebūtų pavykę, mąstė ji. Tai suvokus palengvėjo.

(Jis būtų miręs, kad ir ko ji būtų ėmusis.)

SU POLICININKE, vežusia ją namo, Nina atsisveikino prie laiptinės durų. Jautė tokį baisų nuovargį, kad mintis, jog ją parlydės svetimas žmogus, užeis į jos namus, atrodė nepakeliama. Nepakeliama. Viskas nepakeliama.

Žinojo, kad Mortenas jos laukia. Tai pranešė uniformuota moteris, tik tiek. Žinoma, su juo buvo iškart susisiekta ir, pasak pareigūnės, jis „labai laimingas, kad jūs gyva ir sveika“.

Pradėjusi kopti laiptais Nina net nusijuokė iš tų žodžių. Kad Mortenui palengvėjo, neabejojo, bet „laimingu“ vadinti jį, kaip ir jų santuoką, tikrai per skambu. Jis gali būti koks tik nori, bet toli gražu ne laimingas. Išvydusi jo veidą akimirksniu suprato, kad jos įtarimai pasitvirtino.

Jis turbūt matė pro langą, kaip ji grįžta, nes buto durys buvo plačiai atvertos. Mortenas stovėjo laiptinėje ant krūtinės sukryžiavęs rankas. Atrodė, kad ims ir užtvers jai kelią į jų namus, tad Nina nevalingai sulėtino žingsnį, paskui sustojo.

– Tai pagaliau parsiradai.

Mortenas kalbėjo tyliai, kone pašnibždomis.

Nei pyko, nei džiaugėsi. Atrodė kitoks, bet koks, ji nesuprato. Nuo jo žvilgsnio net susigūžė. Tada sukaupė jėgas ir užlipo ant paskutinio laiptelio.

Dabar ji stovėjo taip arti jo, kad beveik lietėsi; vos atsispyrė pagundai prisiglausti veidu jam prie kaklo ir duobutės virš raktikaulio.

– Ar galiu užeiti?

Ji stengėsi kalbėti tvirtu, pasitikinčiu balsu, bet staiga užėmė gerklę, lyg kas būtų užrišęs mazgą. Tai buvo ženklas, kad tuoj pravirks, bet dabar juk reikia paguosti Morteną. Pakėlė galvą norėdama sugauti jo žvilgsnį, ir pamatė, kaip jo veidu nuslinko tamsus šešėlis. Mortenas giliai įkvėpė, abiem rankom suėmė jai galvą susitaršiusiais plaukais ir prisitraukė prie savęs.

Bejėgiškumas.

Jo balsas buvo kupinas bejėgiškumo. Visiško silpnumo, koks apimdavo kassyk, kai kas nors ją pačiupdavo ir iš jo atimdavo.

– Šitaip, – pasakė ir apkabino taip stipriai, kad jai net suskaudo. – Šitaip daugiau niekada nesielk.

RUGSĖJIS

VIRTUVĖ BUVO pilna miltų. Ant stalo, ant grindų, ant vandens čiaupo, miltuotų pėdų pėdsakai koridoriuje.

– Ką jūs čia darot? – nustebo Mortenas, dėdamas į šalį krepšį su nešiojamuoju kompiuteriu.

– Lakštinius! – entuziastingai sušuko Antonas ir iškėlė gelsvą miltuotą juostelę. – Žiūrėk!

O, varge, pagalvojo jis. Ninai turbūt vėl užėjo šeimininkavimo priepuolis. Pasitenkinti „normaliu pyragu“ iš pusfabrikačių ji, aišku, nieku gyvu negalinti. Mortenas su siaubu prisiminė, kaip vieną dieną ant jų virtuvės stalo atsirado pusė ekologiško veršelio. Visą parą butas buvo virtęs tikrų tikriausia mėsine: Nina pjaustė, dalijo, pakavo ir šaldė ar bent jau bandė tai daryti. Viskas baigėsi tuo, kad didesnę pusę teko parduoti jo seseriai, gyvenančiai Grėvėje ir turinčiai didesnį šaldiklį.

Dabar Nina stovėjo virtuvėje miltuota, įkaitusiais skruostais, ir specialia mašinėle, apie kurios egzistavimą Mortenas nė nenutuokė, gamino raviolius.

– Gražu, – išsiblaškęs tarstelėjo Antonui.

– Labas, – pasisveikino Nina. – Na, ir ką sakė?

– Šįkart važiuos Esbenas. Užtat turėjau pažadėti, kad paskui jau vyksiu aš. Greičiausiai dvidešimt trečią dieną.

Pagal tvarkaraštį į platformas Šiaurės jūroje Mortenas važiuodavo kas šešios savaitės, ten dirbdavo keturiolika dienų, bet šįkart paprašė kelionę atidėti. Jis troško su šeima išvykti atostogų. Net laisvą savaitę pasiėmė. Tačiau Nina nenorėjo.

– Dabar man labiausiai reikia daug daug kasdienybės.

Vis dėlto jis įkalbėjo ją ir nuvežė pas Magnusą, kuris susiuvo žaizdą galvoje, apžiūrėjo kaukolę ir nusiuntė į klinikas išsamesniems tyrimams.

– Smegenų sutrenkimą tai jau tikrai susiveikei, – konstatavo Magnusas, šviesdamas jai į akis. – Juk pati supranti, kad reikia patikrinti, ar nėra rimtesnių bėdų. Ir ką tu sau, velniai rautų, galvojai? – Jis pažvelgė į Morteną. – Jei tai vėl pasikartotų, jokiu būdu neleiskite jai užmigti. Miegant žmogus gali panirti į gyvybei pavojingą komą, aplinkiniai nė nepastebės.

Mortenas linktelėjo. Pajuto, kaip išdžiūvo burna. Ir nors klinikose daktarai vėliau pasakė, kad kaukolė neskilusi ir jokių sunkesnių komplikacijų nenustatyta, jis niekaip negalėjo pamiršti Magnuso žodžių, visą savaitę nepavyko gerai išsimiegoti gulint šalia Ninos. Panašiai kaip tais laikais, kai vaikai buvo maži, – vis keldavosi ir sliūkindavo į jų kambarį pasiklausyti, ar tebekvėpuoja.

Nepraėjo nė dvi savaitės, ir Nina grįžo į darbą. Jis nujautė, kad makaronų gamyba – tai jos troškimas įrodyti, jog sugeba ir dirbti, ir rūpintis šeima, kad turi tam laiko, kad ji vėl čia.

Kaip jis norėjo jai pasakyti, kad to visai nereikia. Kad ji jam patinka ir tada, kai pyksta, ir kai pavargusi, tad kam šitaip stengtis. O jeigu jau taip trokšta ką nors įrodyti, visai nebūtina rengti Didžiojo lakštinių čempionato.

Jis užsižiūrėjo į ją. Kaip visada jį užbūrė gyvas ir energingas jos žvilgsnis. Sykį jis rado gabalą diabazo, pilko kaip ir Ninos akys, tad parsitempė namo iš pačios Grenlandijos.

– Ar kas nutiko? – paklausė ji.

– Ne.

Ji išskėtė rankas, kad neišmiltuotų jo marškinių, ir pabučiavo.

– Lakštiniai bus trijų rūšių, – pasakė. – Su špinatais ir rikota; su kumpiu ir ementaliu; su trumais. Na kaip, ar gražiai skamba?

– Šauniai, – atsakė jis.

JAI UŽMIGUS Mortenas dar ilgai negalėjo sudėti bluosto. Kai atsiklaupė ant čiužinio, Nina pabudo. Ištiesė rankas ir prisitraukė artyn. Jis paklusniai griuvo ant jos. Ėmė ją bučiuoti, stipriai ir aistringai, braukė pirštais jai per lūpas, tada kaklu žemyn, per krūtis, rankas ir riešus. Jų pirštai susivijo, ir jis visu svoriu prispaudė ją prie čiužinio.

Jo veidą gaubė tamsa, bet Nina matė jo akyse atsispindinčią gatvių žibintų šviesą. Pajuto tarp jų įsispraudusį liūdesį, o gal melancholiją. Galbūt jis visada čia buvo, bet ji pastebėjo tik dabar.

Nina pasuko galvą ir pažiūrėjo į laikrodžio ekranėlyje mirksinčius skaičius.

– Ne. – Morteno balsas buvo kimus. – Ne dabar.

Ištiesęs ranką jis apvertė laikrodį, kad nebesimatytų skaičių. Tada delnais suėmė jai galvą, atsuko veidu į save ir lėtai, bet tvirtai stumtelėjo vieną jos koją į šoną.

Ji nesipriešino. Pasidavė jam, atsidavė jausmui ir nuskriejo į šiltą erdvę, kur laikas neturi prasmės.

Visą kelią iki namų ji bėgo nesustodama. Ir niekaip negalėjo užgniaužti panikos, nors ir žinojo, kad visai be reikalo elgiasi isteriškai. Jis kaip visada sėdės prie virtuvės stalo, priešais pasidėjęs virtą kiaušinį ir duonos, pasistatęs bokalą šviesaus alaus, o tuo metu kavinuke virs kava. Tiesiog tėtis kartais išeidavo namo dar nesibaigus pamokoms. Ne itin dažnai – gal trejetą ar ketvertą kartų per metus. Bet kitą dieną ir vėl būdavo mokykloje. Dažniausiai. Bet kartais, tais sunkiaisiais kartais, praeidavo ir dvi, ir trys savaitės, o jam vis „eidavosi nekaip“. Taip sakydavo mama, jei kas pasiteiraudavo. „Ne, Finui šiuo metu einasi nekaip.“ Žmonės ir nebeklausinėdavo, ypač tie, kurie jį pažinojo.

Duona, kiaušinis ir pipirnė, mąstė ji. Jis sėdi prie virtuvės stalo, ką tik nusiskynęs gana vešlią pipirnę, – beformį „pipirnių ežiuką“ vaikų darželyje pasodino Martinas, paskui parsinešė namo. Jis geria šviesų alų – šitaip užsigeria vaistus.

Ji pažvelgė į laikrodį. Dvidešimt minučių po vienuolikos. Kai tik ji pamatydavo jį sėdintį prie stalo virtuvėje, eiti į namus nebebūdavo reikalo. Ir dabar tik užmes akį pro langą ir lėks atgal į mokyklą, kad nepavėluotų į kitą pamoką.

Tačiau prie stalo virtuvėje jo nebuvo. Tad teko įeiti į vidų.

Koridoriuje ant kabliuko kabojo tamsiai žalia jo milinė. Batai tvarkingai sudėti į batų lentyną, mokyklinis krepšys guli šalia. Tyliai atidariusi duris ji žvilgtelėjo į miegamąjį, bet ir ten jo nebuvo. Tada pastebėjo paremtas rūsio duris. Ir išgirdo garsą.

Ji nespėjo nei į danų kalbos pamoką, nei į fizinio, todėl gavo barti. Ji nežinojo, ką sakyti.

– Man reikėjo persirengti, – galiausiai išlemeno.

Ir tik paskui kažkas iš jų susigaudė, dėl ko, pradėjo klausinėti, kodėl ji apskritai grįžo į mokyklą.

Ypač daug klausinėjo mokyklos psichologas. Pasipylė klausimai, ir jie visi prasidėdavo: „Kaip jauteisi, kai...“ arba „Ką pagalvojai, kai...“ Bet ji nežinojo, ką atsakyti. Neprisiminė ką nors jautusi, galvojusi ar dariusi. Ne, ji neužmiršo buvusi rūsyje, anaiptol, prisiminė ir visa kita: jos tėvas guli su drabužiais vonioje, vanduo visas raudonas. Ji prisiminė, kad ją pamatęs jis kažką suvapėjo, bet tai buvo panašu į nebylųjį kiną, ir ji neišgirdo, ką jis pasakė. Ji tik stovėjo ir spoksojo į kažką raudoną, bėgantį jam per rankas. Tuo metu jai ir pasirodė, kad sustojo laikas, tik nelabai suprato, kokiu būdu. Prisiminė, kaip apsigręžusi nulėkė pas ponią Halvorsen ir paprašė iškviesti greitąją. Tik niekaip negalėjo suvokti – tai regėjosi neįmanoma, – kad tai padarė praėjus daugiau negu valandai. Kad buvo jau pusė pirmos, kad ji jau persirengusi. Aš iškart apsigręžiau ir pas ją nulėkiau, tvirtino ji pati sau ir visiems suaugusiesiems, jos klausinėjusiems. Apsigręžiau ir nulėkiau.

Iš košmaro ją pažadino telefono skambutis. Apgraibomis suieškojusi iškart atsiliepė, kad birbimas nepažadintų Morteno. Bent jau vylėsi, kad nepažadins. Iš pradžių kitame gale girdėjosi tik nervingas šnopavimas. Ji jau buvo bepadedanti ragelį, kai išgirdo tylutėlį išsigandusį balsą:

– Please come.85

– Who is this?86

– Natasha. Please...87

Nina kaipmat atsisėdo ir įjungė šviesą. Mortenas kažką sumurmėjo per miegus. Nina išgirdo tik žodį „velniava“, kitų nesuprato.

– Nataša, kas nutiko?

Keletą ilgų sekundžių ji girdėjo tik trūkčiojantį merginos verksmą.

– He touched Rina. Touched...88

– Įskųsk jį, – piktai nukirto Nina. – Arba aš pati įskųsiu!

– I think maybe he is dead, – pasakė Nataša. – Please come. I think I maybe kill him.89

Pasigirdo trakštelėjimas, ir ryšys nutrūko. Nina sėdėjo ir nejudėjo, vis dar vadavosi iš košmaro, burnoje tebejautė pažįstamą metalo prieskonį. Mortenas apsivertė ant kito šono ir miegojo toliau; regis, neatsibudo. Paklodė, kuria buvo užsiklojęs, nuslinko apnuogindama dalį jo sėdynės.

Skambink policijai, paliepė ji sau. Nagi... 112. Numerį juk žinai. Po šimts!

Žaizda galvoje buvo neseniai užsitraukusi, kartkartėmis ją vis dar kamavo skausmai. Ji užsimerkė. Paskui atsargiai išsliuogė iš lovos, užsivilko vakarykščius marškinėlius ir nuėjo į vonią. Apsišlakstė veidą šaltu vandeniu, kaip galėdama tyliau apsirengė ir čiupo automobilio raktus, kabančius koridoriuje ant kabliuko. Miestą gaubė tamsi ir drėgna, bet šilta rugsėjo naktis. Regis, vasara ruošiasi pasilikti ilgam.

Laikrodis rodė 4.32.

1 Sveiki. Ar apsisprendėte? (Angl.) (Čia ir toliau – vert. past.)

2 Taip. Aš sutinku (angl.).

3 Gerai. Štai jums nurodymai (angl.).

4 Pone, mobiliuoju telefonu prašome nesinaudoti (angl.).

5 Neskriausk jos (angl.).

6 Aš išeinu (angl.).

7 Dėl ko? (Angl.)

8 Dabar galėsiu gyventi Danijoje. Mano vyras – Danijos pilietis (angl.).

9 Netilps. Juk sakiau tau. Ji per didelė (angl.).

10 Velniava. Atsiprašau (angl.).

11 Atsiprašau, atsiprašau. Aš sumokėsiu. Ji sulūžusi. Aš sumokėsiu (angl.).

12 Aš atgabenau. Kaip sutarta. Atėjo moteris ir pasiėmė prekę. Tik pinigų nepaliko. Jūs nesumokėjote (angl.).

13 Pone Markvartai. Pinigų nebuvo (angl.).

14 Turbūt kažkoks nesusipratimas. Kai tik grįšiu, viską sutvarkysiu (angl.).

15 Puiki mintis (angl.).

16 Žmogau, nebandyk manęs išdurti (angl.).

17 Ką tik grįžau namo. Prekės ir pinigų – nė ženklo. Nei moters, kurią buvau nusiuntęs (angl.).

18 Aš atvežiau. Dabar turite sumokėti (angl.).

19 Kai perduosi man tai, už ką užmokėjau, gausi likusius pinigus (angl.).

20 Jūs pats siuntėte moterį. Jei ji nepaklausė jūsų, ne mano bėda (angl.).

21 Ji pasiėmė bendrovės automobilį. Visuose įrengtos GPS sekimo sistemos. Jei pasakysiu, kur ji, ar surastum? Ji turėtų turėti pinigus arba prekę, o gal ir viena, ir kita. Arba žinos, kur jie yra. Sugrąžink ją man (angl.).

22 Mes taip nesitarėm (angl.).

23 10 000 dolerių papildomai. Už tai, kad surasi ir pristatysi pinigus ir prekę (angl.).

24 Gerai. Sakykit, kur ji (angl.).

25 „Mažųjų namai.“ (Pranc.)

26 Devyniolika. Tu man skolinga (angl.).

27 Atsiprašau! (Angl.)

28 Man reikia pagalbos dėl šio berniuko. Noriu žinoti, ar jūs suprantate, ką jis sako? (Angl.)

29 Gal suprantate, ką tai reiškia? Kokia čia kalba? (Angl.)

30 Nesu tikra. Gal lietuviškai (Angl.).

31 O tu ne iš Lietuvos? (Angl.)

32 Iš Latvijos (angl.).

33 Marija lietuvė (angl.).

34 Ar žinai žodį „ačiū“? (Angl.)

35 Tai lietuviškai. Aš iš Lietuvos (angl.).

36 Noriu pasišnekėti su berniuku. Man atrodo, jis irgi lietuvis (angl.).

37 Ar galėtum man padėti jį prakalbinti? (Angl.)

38 Kai kalbamės, neuždirbame pinigų (angl.).

39 Rytoj. Kai išsimiegosiu. 12 valandą. Žinot, kur bažnyčia? (Angl.)

40 Šventosios Širdies (angl.).

41 Užstatė vaiką (angl.).

42 Juodą dėvėsiu tol, kol bus sukurta kas nors dar tamsesnio (angl.).

43 Mūsų susitarimas nebegalioja (angl.).

44 Girdėjai, ką pasakiau! (Angl.)

45 Pinigų ten nebuvo. Ji pasakė, kad atidavė jums (angl.).

46 Nemeluok. Pinigus pasiėmė ji. Pasiėmė, o dabar nebegyva. Juk tu ją nužudei? (Angl.)

47 Palik mane ir mano šeimą ramybėje. Nebenoriu tavęs daugiau matyti. Viskas baigta (angl.).

48 Baigta bus, kai sumokėsit (angl.).

49 Regionas vakarų Sudane.

50 Nieko neatsitiko. Jums nieko. Mano automobiliui nelabai kas, bet nieko baisaus. Geros jums dienos (angl.).

51 ...vairuoji kaip beprotis, gal manai, kad raudona šviesa – tai kalėdinė puošmena? (Angl.)

52 Aš tau užmokėsiu. Pasakyk, kiek, ir kur galėtume nuvažiuoti (angl.).

53 Už valandą 500 kronų. 3000 už 8 valandas. Kiek užgaišime? Koks jis mažytis. Gražutis (angl.).

54 Užmokėsiu už 8 valandas (angl.).

55 Ar jau seniai Danijoje? (Angl.)

56 Septynios savaitės. Labai gražus miestas (angl.).

57 Einu maudytis. Aš greitai (angl.).

58 Ir tu ateik (angl.).

59 Ateikit. Labai gera (angl.).

60 Bukovskio. Ieškau Bukovskio (angl.).

61 Palaukite. Vardas? (Angl.)

62 Užeikite (angl.).

63 Mano bičiuli. Seniai besimatėm (angl.).

64 Namai namučiai (angl.).

65 Ar tėtis arba mama namie? (Angl.)

66 Mama. Palaukit (angl.).

67 Kuo galėčiau padėti? (Angl.)

68 Eikit sau! (Angl.)

69 Prašau. Aš tik noriu pasikalbėti. Prašau... (Angl.).

70 Pasikalbėti?.. Taip, galbūt tai bus geriau (angl.).

71 Būkite maloni. Manau, jūs pažįstate mano sūnelį. Aš Miko mama. Ar galima užeiti? (Angl.)

72 Neskriauskite jo. Prašau... (Angl.)

73 Ką sakote? Kodėl taip elgiatės? (Angl.)

74 Baigta bus, kai sumokėsit (angl.).

75 Dabar. Dabar sumokėsi (angl.).

76 Viskas baigta (lenk.).

77 Baigta. Dabar jau viskas baigta (angl.).

78 Tylėk (angl.).

79 Viskas atitinka. O dabar atsiskaityk (angl.).

80 Parodyk (angl.).

81 Kvėpavimo takai, kvėpavimas, kraujotaka (angl.).

82 Prašau man padėti (angl.).

83 Ar ją nužudėte jūs? (Angl.)

84 Kariną. Moterį vasarnamyje. Ar ją nužudėte jūs? (Angl.)

85 Būkite gera, atvažiuokit (angl.).

86 Kas kalba? (Angl.)

87 Nataša. Prašau... (Angl.).

88 Jis kišo nagus prie Rinos. Kišo nagus... (Angl.)

89 Atrodo, jis nebegyvas. Atvažiuokite. Regis, aš jį nužudžiau (angl.).

Content

Кобербёль Лине, et al Berniukas lagamine