Джордж Сондерс

Лінкольн у бардо

Кетлін та Алені

Частина перша

I

У день нашого весілля мені було сорок шість, їй — вісімнадцять. Знаю, знаю, що ви собі подумали: підтоптаний чоловік (зовсім уже не стрункий, лисуватий, кульгавий на одну ногу, з дерев’яними зубами) користується своїм подружнім правом, мало не до смерті жахаючи сердешну молоду…

Аж ніяк.

Бачте, якраз від цього я й відмовився.

Важко, з розчервонілим від випивки й танців лицем піднявшись уночі після весілля нагору, я знайшов її там виряджену за намовою якоїсь тітки у тонесеньку одежину з шовковим коміром, що ледь помітно тремтів, бо під ним трусилася вона сама, — і не зміг.

Натомість лагідно до неї озвався і відкрив їй своє серце: вона — красуня, я ж — старий, потворний, зужитий; то була дивна партія, що корінилася не в любові, а в доцільності, бо ж батько у неї був убогий, мати хворіла. Саме тому вона й опинилася тут. Усе це я знав дуже добре. Тож і сказав, що й пальцем до неї не торкнуся, адже в її очах бачу лише страх і… відразу (саме цим словом, пригадую, я тоді скористався).

Вона поквапилася запевнити мене, що ніякої відрази не відчуває, та мені впало в око, як аж перекривилося і спалахнуло від цієї брехні її чесне обличчя.

Тоді я запропонував, щоб ми стали… друзями. Щоб на людях поводилися в усьому так, ніби живемо звичайним подружнім життям. Щоб вона почувалася у моєму домі вільною і щасливою, ба більше — постаралася зробити цю оселю своєю. Нічого понад це я від неї не чекатиму.

Саме так ми й жили. Стали друзями. Близькими друзями. Й усе. А проте це вже було дуже багато. Ми разом сміялися і спільно приймали рішення по господарству; завдяки їй я тепер частіше звертав увагу на слуг і говорив з ними не так байдуже, як раніше. Вона мала гостре око й зуміла оновити кімнати за якусь дещицю, незначну частину тієї суми, яку я розраховував на це витратити. Бачити, як вона радіє, коли я переступаю поріг, як нахиляється до мене, коли ми обговорюємо якесь господарське питання, — усе це приносило мені таке щастя, що бодай якось його окреслити я навряд чи спромігся б. Я був щасливий, справді щасливий, але почав ловити себе на тому, що частенько промовляю тепер таку собі спонтанну молитву, буквально кілька слів: «Вона тут… ще тут». Моїм домом, таке враження, заструменіла раптом бистра річка, наповнюючи все навколо свіжими пахощами й упевненістю, що зовсім поруч — щось незмінно щедре, цілковито природне, і від усвідомлення цього мені часом аж перехоплювало подих.

Якось увечері, за обідом, коли до нас завітав гурт моїх друзів, вона без усякої спонуки збоку заходилася співати мені хвалебних пісень: розповідати, який я турботливий, розумний, добрий.

Наші очі зустрілися, і я побачив, що говорить вона все це цілком щиро.

Наступного дня я знайшов у себе на столі записку від неї. Сором’язливість перешкоджала їй виявити свої почуття на словах чи на ділі, мовилося там, але моя доброта до неї привела до таких наслідків, що кращих годі й бажати: вона була щаслива, почувалася у нашому домі чудово і тепер прагнула, як сама висловилася, «разом розширювати кордони нашого щастя у той інтимний спосіб, який для мене поки що чужий». Тому й просила, щоб я став тут для неї провідником — так само, як був провідником «у стількох інших проявах дорослого життя».

Прочитавши цю записку, я пішов вечеряти і побачив, як зашарілася вона від хвилювання. Там-таки, при слугах, ми перезирнулися, не приховуючи свого захоплення тим, що зуміли все ж створити, незважаючи на геть несприятливі обставини.

Тієї ночі у неї в ліжку я намагався поводитися точнісінько так само, як і до того: лагідно, шанобливо, уважно. Між нами мало що було — тільки цілунки й обійми, — а проте уявіть собі лишень, коли ваша ласка, усю розкіш цього несподіваного привілею. Ми обидвоє відчували, як хвилею здіймається в нас хіть (звісно ж), та в основі її лежало те міцне почуття, що його ми так повільно вибудовували: надійні узи, тривкі і щирі. До недосвідчених чоловіків я не належав: ще тим шаленцем був у молоді роки, чимало часу збавив (сором і згадувати) на Марбл-еллі, у Бенд-боксі, у тому жахливому Вовчому Лігві, та й одружений уже був, і то цілком щасливо, — але сила цього почуття виявилася для мене чимось зовсім новим.

Хоч ми про це й не говорили, проте обидвоє розуміли, що наступної ночі продовжимо досліджувати цей «новий материк», і вранці я вирушив до своєї друкарні, ледь долаючи ту силу тяжіння, яка настійливо веліла мені нікуди з дому не йти.

І треба ж такого — акурат тому дню й судилося стати «днем балки».

Ото вже пощастило, хай йому грець!

Я саме сидів за письмовим столом, коли з-під стелі обірвалася балка й ударила мене точнісінько от сюди. Тож наші плани довелося відкласти, аж доки я одужаю. За порадою лікаря, мене поклали у… словом, вони розсудили, що такий-от… хвороб-короб… буде для мене якраз… е-е…

ганс воллмен

Помічний.

роджер бевінс ііі

От-от, помічний. Дякую, друже.

ганс воллмен

Завжди радий прислужитися.

роджер бевінс ііі

Тож там я й лежав, почуваючись геть по-дурному, у тому своєму хвороб-коробі, у кімнаті, тій самій кімнаті, через яку ми недавно пройшли (весело, винувато, тримаючись за руки), прямуючи до її спальні. А тоді лікар повернувся, і його помічники перенесли мій хвороб-короб до нього на хвороб-повіз, і я зрозумів… зрозумів, що наші плани доведеться відкласти на невизначений час. Яке розчарування! І коли, коли тепер спізнаю я в усій повноті розкіш подружнього ложа, коли споглядатиму її оголеною, коли вона повернеться до мене у тому відомому стані, зі спраглими вустами і розчервонілими щоками, коли нарешті опаде навколо нас її волосся, розпущене одним грайливим, нестримним рухом?

Що ж, схоже, треба дочекатися повного мого одужання.

Прикро, геть прикро все склалося.

ганс воллмен

А проте знести можна все.

роджер бевінс ііі

Саме так. Хоча, зізнаюся, у той час я так не думав. У той час, на хвороб-повозі, ще вільний, я з’ясував, що можу ненадовго свій хвороб-короб залишити, тож одразу метнувся вбік, здійняв невеличку пилову бурю і навіть розколов вазу, що стояла на ґанку. Проте дружина з тим лікарем так заклопотано обговорювали моє ушкодження, що нічого й не помітили. Це було просто нестерпно. Мушу зізнатися, я таки не стримався і спересердя порозганяв собак: вони заскавуліли і розбіглися хто куди, бо я пройшов крізь них і кожнісінькій навіяв думку про ведмедя. Тоді я був іще на щось таке здатний! Ото були деньки! Це тепер я здатен навіяти собаці думку про ведмедя не більше, ніж повести нашого мовчазного юного друга кудись на обід!

(А він же на вигляд зовсім іще молодий, еге ж, містере Бевінс? Бачите його обриси? А поставу?)

Так чи сяк, повернувся я до свого хвороб-короба й аж заплакав — у той спосіб, який нам тут приступний… ви, юначе, вже з цим стикалися? Коли ми, молодий добродію, у цей-от шпитальний двір допіру прибуваємо, і сльози нас давлять, то відбувається ось що: ми лише легенько напружуємося, в суглобах виникає таке дивне, не надто здорове відчуття, а всередині начебто починають лопатися дрібнесенькі бульбашки. Доки ми ще свіжі, то й обгидитися трохи можемо. Саме так і трапилося зі мною того дня на повозі: я так розгнівався, що з того всього аж у штани наклав, там-таки, у хвороб-коробі, і що ви думаєте? Увесь цей час те гівенце так при мені й залишалося і, якщо вже про це мова, — сподіваюся, вам, молодий добродію, ці подробиці не здаються надто грубими чи огидними і дружбі, яка зароджується між нами, шкоди не завдадуть, — воно, те гівенце, — тут, у моєму хвороб-коробі, ще й тепер, цієї хвилини, тільки-от добряче вже підсохло!

Господи, ви що — ще дитина?

Це ж дитина, правда?

ганс воллмен

Схоже на те. Тепер, коли ви про це сказали.

Ось він.

Уже майже сформувався.

роджер бевінс ііі

Перепрошую. Боже милий… Загриміти до хвороб-короба ще дитям — і слухати, як дорослий описує в усіх подробицях засохле гівенце у своєму хвороб-коробі… ох, не найкращий це спосіб увійти до нового… е-е…

Хлопець. Зовсім іще хлоп’я. Ой, леле.

Дуже перепрошую.

ганс воллмен

II

— Знаєте, — мовила мені місіс Лінкольн, — щороку взимку президент має давати низку офіційних обідів, а коштують такі обіди дуже немало. Якби я влаштувала три великі прийняття, то ті офіційні обіди можна було б із програми викреслити. Якщо мені пощастить переконати містера Лінкольна подивитися на це під таким самим кутом, то я неодмінно так і зроблю.

— Гадаю, певна рація тут є, — сказав президент. — Обґрунтовуєш ти цю думку дуже добре. Що ж, як на мене, можемо зупинитися на прийняттях.

На цьому й постановили, а тоді провели приготування до першого прийняття.

Елізабет Кеклі, «За лаштунками, або Тридцять років у неволі і чотири роки у Білому домі».

Аболіціоністи веселощі у Білому домі критикували, і багато хто від участі у них відмовився. Бен Вейд, подейкували, свій жаль з цього приводу висловив доволі жорстко: «А президентові і місіс Лінкольн відомо, що в країні — громадянська війна? Містерові Вейду і його дружині це відомо, тому брати участь у бенкеті й танцях вони відмовляються».

Марґарет Ліч, «Ранкова зоря у Вашингтоні, 1860–1865».

Діти, Тед і Віллі, постійно отримували подарунки. Від одного маленького поні Віллі був у такому захваті, що хотів кататися на ньому щодня. Погода була мінлива, і тривале перебування просто неба призвело до важкої застуди, яка перейшла у лихоманку.

Кеклі, там само.

Увечері п’ятого числа Віллі палав у гарячці, а мати одягалася тим часом на бенкет. Дихати йому ставало дедалі важче. Вона зрозуміла, що у нього набряк легень, і злякалася.

Дороті Мізерв Кунгардт та Філіп Б. Кунгардт-мол., «Двадцять днів».

III

Прийняття [яке влаштували Лінкольни] критикували просто нищівно, проте всі важливі люди на нього таки прийшли.

Ліч, там само.

Через тисняву ясно побачити щось було неможливо; залишалося лише приголомшено просуватися вперед, начеб опинившись на справдешньому східному базарі, де мало не паморочилося в голові від розмаїтих духів, одеколонів та парфумів, а навколо знай миготіли всілякі віяла, перуки, капелюхи, скривлені у гримасі обличчя й роти, роззявлені у раптовому скрику — скрику радості або й жаху, хтозна.

Марґарет Ґарретт, «Усе це я справді бачила: спогади про жахливі часи».

Що кілька ярдів стояли у вазах екзотичні квіти з президентської оранжереї.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Дипломатичний корпус збився у яскравий гурт: лорд Лайонс, мсьє Мерсьє, мсьє Стекль, мсьє фон Лімбурґ, сеньйор Тассара, граф Піпер, шевальє Бертінатті та інші.

Ліч, там само.

Східну кімнату освічували багатоярусні люстри, що висіли над килимами барви зеленавої морської піни.

Девід фон Дреле, «Сходження до величі».

У Блакитній кімнаті звучало водночас кілька мов: то європейці вшановували неабиякою увагою генерала МакДавелла, який говорив досконалою французькою.

Ліч, там само.

Представлені були, таке враження, кожна нація, кожна раса, кожне звання, кожен вік, кожен зріст і кожна товщина, кожен тембр голосу, кожна зачіска, кожна постава і кожен аромат; от наче веселка взяла й ожила, озвавшись нараз найрізноманітнішими говірками.

Ґарретт, там само.

Там були члени кабінету, сенатори, члени Палати представників, визначні громадяни та жінки-красуні майже з кожного штату. Армійських офіцерів рангу нижчого, ніж командир дивізіону, було небагато. Прийшли французькі принци, а також принц Фелікс Сальм-Сальм, прусський аристократ і кавалерійський офіцер, який служив при штабі генерала Бленкера…

Ліч, там само.

…той хвацький німець, Салюм-Салюм; брати Вітні (близнюки, яких і не розрізнити, от лише один носив еполети капітана, а інший — лейтенанта); посол Торн-Тулі; містер і місіс Фессенден; романістка Е. Д. Е.  Н. Саутворт; Джордж Френсіс Трейн зі своєю чарівною дружиною («удвічі молодшою і вдвічі вищою» за чоловіка, стверджував популярний у ті часи дотеп).

Ґарретт, там само.

Кілька згорблених літніх добродіїв збилися у коло, понахиляли один до одного голови і завзято щось обговорювали; на тлі велетенської квіткової композиції їх можна було й не помітити. То були Абернаті, Севіл і Корд — до кінця того року не доживе жоден. Неподалік стояли височенні й страшенно бліді сестри Кастен; вони скидалися на алебастрові квіткові тичинки, що тягнуться до світла, бо аж шиї повитягували, так їм кортіло підслухати ту розмову.

Джо Брант, «Цитадель Союзу[1]: спогади і враження».

Об одинадцятій місіс Лінкольн за руку з президентом відкрила прийняття і провела гостей по Східній кімнаті.

Ліч, там само.

Ми ринули вперед, аж тут якийсь не знайомий мені чоловік продемонстрував новий танець під назвою «Веселий Джим». На прохання людей, які зібралися навколо, він під оплески затанцював іще раз.

Ґарретт, там само.

Коли з’ясувалося, що хтось зі слуг замкнув двері до зали для офіційних трапез, а ключ десь подівся, здійнялися неабиякі веселощі. «Я — за те, щоб рухатися далі!» — вигукнув хтось. «Просування вперед гальмує лише недолугість командування», — відгукнувся ще хтось, мавпуючи промову, яка прозвучала недавно у Конгресі.

Ліч, там само.

Ось, спало мені на думку, оце і є недоладна людська спільнота, що під впливом свого бездарного колективного розсуду тягне тепер озброєну націю до епічної воєнної катастрофи, наслідки якої годі передбачити: об’ємний організм, який знай бездумно метається туди-сюди, праведністю й далекоглядністю наділений десь на рівні молодих і зелених ще цуценят.

З приватного листування Альберта Слоуна (з дозволу родини Слоунів).

Війні не виповнилося й року. Ми ще не знали, що це таке.

Е. Дж. Фрейм, «Бентежна юнь: молодість у роки Громадянської війни».

Коли ключ нарешті знайшли, і веселі гості заполонили залу, місіс Лінкольн мала всі підстави пишатися, адже трапеза їх там чекала достоту розкішна.

Ліч, там само.

Те приміщення було сорок футів завдовжки і тридцять футів завширшки; ніхто ще не ввійшов, а там, здавалося, вже було повно люду — такі яскраві барви панували всередині.

Деніел Марк Епстейн, «Лінкольни: портрет подружжя».

Дорогі вина й інші напої текли річкою, а у велетенську японську чашу налили десять галонів пуншу з шампанського.

Ліч, там само.

Місіс Лінкольн скористалася послугами вельми поважного постачальника готових страв — К. Геердта з Нью-Йорка. Ходили чутки, що обійшлося все це у понад десять тисяч доларів. Була врахована кожнісінька дрібничка: люстри прикрасили гірляндами з квітів, а столи для сервірування наїдків були оздоблені трояндовими пелюстками, що лежали на невеликих прямокутних дзеркальцях.

Брант, там само.

Свинська і надмірна демонстрація розкоші у воєнний час.

Слоун, там само.

Ельза не озивалася і тільки стискала мою руку. Десь так, думалося, розважалися у давнину наші предки. Яка щедрість! Які ж добрі наші любі господарі!

Пітерсен Вікетт, «Наша столиця у часі війни».

У їдальні стояв довгий стіл, а на ньому — величезне дзеркало, де були викладені зацукровані солодощі різного кшталту й розміру. Найлегше було впізнати форт Самтер, військовий корабель, храм свободи, китайську пагоду, швейцарську хатинку…

Кунгардт і Кунгардт, там само.

…солодка копія храму, а навколо — богиня Свободи, китайські пагоди, роги достатку, фонтани зі струменями з цукрових нитей та зірки…

Стенлі Кіммел, «Вашингтон Лінкольна».

Вулики, де роїлися на вигляд ніби живі бджоли, були наповнені російською шарлоткою. На війну м’яко натякав шолом з розмаяними перами, виготовленими з цукрових нитей. Славний сорокагарматний американський фрегат «Юніон» під усіма вітрилами підтримували херувими, загорнуті в зоряно-смугасті стяги…

Ліч, там само.

Збоку на столику височів і цукровий форт Пікенс, оточений, позірно, барбетними гарматами, які насправді виявилися чимось придатнішим для їжі — чудово приготованими курячими ніжками…

Кіммел, там само.

Вільні цукрові одежі богині Свободи завісою спадали на китайську пагоду, де у ставку з карамелі плавали мініатюрні шоколадні рибки. Неподалік хтиві здобні янголи відмахувалися від бджіл, що висіли у повітрі на тонесеньких нитках з глазурі.

Вікетт, там само.

Спершу таке витончене й досконале, це цукеркове місто впродовж тієї ночі не раз грабували та спустошували, адже гості просто руками виламували з нього цілі квартали і клали собі до кишень: щось мало перепасти і їхнім близьким, які залишилися вдома. Трохи пізніше скляний стіл під натиском юрби хитнувся, і деякі цукрові споруди розвалилися просто на очах.

Ґарретт, там само.

Усі частувалися ніжною фазаниною, жирними куріпками, стейками з оленини та вірджинською шинкою; об’їдалися качками-нирцями та свіжими індичками, а ще поглинали тисячі припливних устриць, які за годину перед тим витягнули з черепашок і охолодили: ті устриці ковтали сирими, запеченими в маслі та сухарях або тушкованими в молоці.

Епстейн, там само.

І ці, й усілякі інші лагомини подавали у такій кількості, що навіть об’єднавшись для спільної атаки, тисяча чи й більше гостей завдати хоч трохи відчутної шкоди асортименту не зуміла.

Кіммел, там само.

Проте ні господиня, ні її чоловік жодної радості у той вечір не відчували і посміхалися суто механічно. Вони знай піднімалися нагору поглянути, як там Віллі, а йому було зовсім кепсько.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

IV

Глибокі тони оркестру морської піхоти, який розважав присутніх унизу, до кімнати недужого долинали тихим, приглушеним відгомоном, схожим на несамовиті, ледь чутні ридання якихось духів ген віддалік.

Кеклі, там само.

Віллі лежав у спальні Принца Вельського, з усіма її темно-фіолетовими завісами на стінах та золотими китицями.

Епстейн, там само.

Від гарячки його вродливе круглощоке обличчя аж пашіло. Ноги під брунатним покривалом не знали спокою ні на хвилину.

«Історія на відстані простягнутої руки», за ред. Ренарда Кента (з уст місіс Кейт О’Браєн).

Жах і розпач, що охопили президентське подружжя, може уявити собі кожен, хто має любе серцю дитя і бодай раз відчував той жаский, спільний для всіх батьків натяк на те, що Доля може поставитися до дитячого життя без належного пошанування і розпорядитися ним на свій розсуд.

«Вибрані листи Едвайн Віллов з часу Громадянської війни», за ред. Констанс Мейз.

Їхні серця стиснув страх, але вони знову зійшли вниз послухати спеціально на цей вечір запрошених співаків, сім’ю Гатчінсонів: ті саме виконували — так правдоподібно, що аж моторошно ставало — пісню «Пожежа на кораблі», вельми майстерно відтворюючи при цьому завивання лютої бурі, перестрашені зойки пасажирів, які потрапили у пастку, ридання матері, що притискає до білосніжних грудей немовля, «тупіт, метушню, ґвалт: «Пожежа! Пожежа!»».

Щоки моряцькі поблідли на вид,

Очі світились, та дивний був світ.

Дим клуботався, угору злітав і злітав.

Смерть у вогні — то страшне, Боже збав![2]

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Гармидер стояв такий, що доводилося кричати — інакше вас ніхто не зрозумів би. Й далі під’їжджали карети. Вікна розчахували навстіж, і біля них одразу скупчувалися люди, сподіваючись ковтнути прохолодного нічного повітря. Кімнату заполонив дух якоїсь радісної паніки. Мені зробилося млосно, і, гадаю, я була така не одна. У фотелях то тут, то там напівлежали сливе непритомні поважні матрони. До картин на стінах надто вже пильно приглядалися п’яні чоловіки.

Ґарретт, там само.

Залунали дикі зойки.

Слоун, там само.

Якийсь чолов’яга у помаранчевих штанях та розстебнутому блакитному фраку непорушно стовбичив біля столу й аж променився на позір від щастя, тут-таки на місці й бенкетуючи, ніби якийсь величавий Амбруссі, що знайшов нарешті дім своєї мрії.

Вікетт, там само.

Таких квіткових композицій історія ще не знала! Ті справдешні вибухи неймовірно щедрих кольорів, що нестримно здіймалися вгору, незабаром просто викинули засихати і блякнути під тьмяним лютневим сонцем. Туші тварин («м’ясо») гарячі, оздоблені гілочками зелені, викладені на дорогих тарелях, паруючі й соковиті: їх вивезли хтозна-куди, бо тепер то знову було вже чесне падло, трупи, які позбулися, щоправда, певних частин, ненадовго піднісшись до статусу вишуканої їжі! Тисяча суконь, які того пополудня так благоговійно викладали, здували з них ще перед порогом кожнісіньку пилинку і піднімали поділ, перш ніж сісти до карети: де вони тепер? Чи виставили бодай одну у якомусь музеї? Може, хоч кілька збереглося десь на горищі? Здебільшого це вже прах. Як і ті жінки, котрі так гордо носили їх у той момент скороминущої слави.

Мелвін Картер, «Світське життя під час Громадянської війни: пустощі, різанина, викорінення» (неопублікований рукопис).

V

Багато хто з гостей насамперед пригадував, що того вечора світив яскравий місяць.

Енн Брайні, «Пора любові й утрати».

У кількох розповідях про той вечір відзначають ясне сяйво місяця.

Едвард Голт, «Довга дорога до слави».

Спільна риса цих розповідей — золотавий місяць, що химерно висить над усім краєвидом.

Бернадет Івон, «Звані вечори у Білому домі: антологія».

Місяця тієї ночі не було, небо затягло хмарами.

Вікетт, там само.

Одутлий зелений півмісяць висів над цією несамовитою картиною, наче незворушний суддя, який давно вже призвичаївся до всякої людської дурості.

Долорес П. Левентроп, «Моє життя».

Повний місяць був тієї ночі жовто-червоний: у ньому, було таке враження, віддзеркалювався якийсь вогонь із Землі.

Слоун, там само.

Просуваючись по кімнаті, я натрапляв на сріблястий клинець місяця то в одному вікні, то в іншому; він уперто, ніби якийсь старий жебрак, нав’язувався у гості.

Картер, там само.

До того часу, коли подали обід, невеликий блакитний місяць світив уже високо вгорі. Був усе ще доволі ясний, хоч і трохи змалів.

І. Б. Бріґґ ІІІ, «Колишні часи» (неопубліковані спогади).

Ніч і далі була темна та безмісячна; насувалася буря.

Альберт Трандл, «Ті найщасливіші роки».

Гості почали роз’їжджатися, коли повний жовтий місяць висів уже серед вранішніх зірок.

Д. В. Фізерлі, «Вашингтонська влада».

Важкі, наче свинцеві, тьмяно-рожеві хмари висіли дуже низько. Місяця не було. Ми з чоловіком на мить затрималися і поглянули вгору, на кімнату, де нездужав юний Лінкольн. Подумки я помолилася за здоров’я хлопця. Потому ми знайшли екіпаж і подалися додому, де, дякувати милосердному Богу, мирно спали наші діти.

Ебіґейл Сервіс, «Спогади однієї матері».

VI

Останні гості загаялися майже до світанку. У напівпідвальних приміщеннях цілу ніч працювали слуги, які прибирали після бенкету, допиваючи за роботою рештки вина. Спека, втома та випивка призвели до того, що кілька з них посперечалися між собою, а потім ще й побилися на кухні.

фон Дреле, там само.

Кілька разів я чула, як приглушеним шепотом люди казали: коли під дверима об’явилася сама смерть, влаштовувати такі-от веселощі не годиться; либонь, у такий час що скромніше світське життя, то прийнятніше.

«Збірка листів Барбари Сміт-Гілл, написаних у воєнний час», за ред. Томаса Скофілда та Едварда Морана.

Ніч поволі минула; настав ранок, і Віллі стало гірше.

Кеклі, там само.

VII

Вчора біля третьої над’їхала чимала процесія, десь із двадцять екіпажів — стільки, що й місця їм уже бракувало. Їх ставили на траві перед будинками, навскіс — уже на цвинтарному ґрунті, попід огорожею. І хто ж, як ти гадаєш, вийшов з катафалка? Сам містер Л., якого я впізнала, бо бачила вже портрет, — але гірко зігнутий і на вигляд страшенно сумний, його мало не вели, так, схоже, не хотілося йому входити до тієї печальної місцини. Сумної звістки я ще не чула і на мить спантеличилася, та вже невдовзі все прояснилося. Я помолилася за хлопця і за всю сім’ю: у газетах багато писали про його хворобу, й ось який нещасливий був у неї кінець. Наступної години екіпажі знай під’їжджали, й вулицею не можна було вже ні пройти, ні проїхати.

Весь той натовп зник у каплиці, і зі свого відчиненого вікна я чула, що там діялося: музику, проповідь, ридання. Потому люди почали розходитися, а екіпажі — роз’їжджатися, деякі позчіплялися, і їх треба було розчіпляти. На вулиці і на травниках перед будинками залишився після них страшенний безлад. А сьогодні, ще однієї дощової і холодної днини, десь біля другої, до брами цвинтаря під’їхав лиш один не вельми великий екіпаж, і з нього знову вийшов президент, цього разу у супроводі трьох добродіїв: одного молодого і двох старих. Біля брами їх зустрів містер Вестон зі своїм молодим помічником, і вони всі подалися до каплиці. Незабаром можна було побачити, як помічник і ще хтось перекладають на ручний візок невелику домовину, а потім той сумний гурт рушив у напрямку північно-західного кутка цвинтаря; попереду котили візок, позаду важко крокував президент зі своїми супутниками. Схил там доволі крутий, дощ не вщухав, тож усе це злилося в результаті у достоту химерну суміш безрадісної меланхолії та безмірної незграбності, адже помічники насилу втримували ту домовину на візку, а ціла процесія, ба навіть сам містер Л., мусила тим часом дріботіти маленькими кроками, щоб утриматися на ногах на ковзкій від дощу траві.

Так чи інак, те бідолашне дитя, юного Лінкольна, виявляється, там за дорогою і залишать, хоч у газетах писали, буцім його мають тут-таки відправити назад до Іллінойсу. Їм позичили місце у склепі судді Керролла, й ти тільки уяви собі, Ендрю, який це біль: залишити свого любого сина поміж тим холодним камінням, ніби якогось птаха з перебитим хребтом, а самому податися геть.

Сьогодні видався тихий вечір, дорогий брате, і навіть Крік шумить начебто тихіше, ніж звичайно. Допіру вийшов місяць, освітив камені на цвинтарі — і на мить здалося, мовби на землю там зійшли ангели найрозмаїтіших кшталтів та розмірів: огрядні ангели, ангели завбільшки з собаку, ангели верхи на конях і т. д.

До всіх тих померлих я вже давно звикла, і вони, зізнаюся, складають цілком прийнятне товариство — там, у своїх оселях із землі та холодного каменю.

«Вашингтон воєнного часу: листи Ізабелі Перкінс періоду Громадянської війни», укл. та ред. Неша Перкінса ІІІ (запис від 25 лютого 1862 р.).

VIII

Отже, президент залишив свого хлопчика у позиченій могилі і подався далі працювати для країни.

Максвелл Флеґґ, «Лінкольн: історія для хлопців».

Знайти місце, ще більше сповнене миром чи красою, ніж те, де була розташована ця могила, навряд чи вдалося б; крім того, пересічний відвідувач цвинтаря не мав жоднісінького шансу бодай і випадково туди поткнутися, бо то була остання могила ліворуч у найдальшому закутку, на вершині стрімкого пагорба, який майже прямовисно опускався до Рок-Кріку. Знизу долинав приємний шум бистрої води, а супроти неба темніли міцні й голі тієї пори лісові дерева.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

ІХ

У ранній юності я з’ясував, що маю певну схильність, яка мені здавалася цілковито природною, ба навіть чудовою, але для інших — для мого батька, матері, братів, друзів, учителів, священників, дідусів і бабусь — ця моя схильність ані природною, ані чудовою не була; навпаки, вони вважали її збоченою та ганебною. Тож я карався і не знав, що маю робити: невже й справді треба цю схильність відкинути, одружитися і приректи себе на, скажімо так, постійне невдоволення? Я хотів бути щасливим (як на мене, щасливими хочуть бути всі), а тому зав’язав невинну — ну, гаразд, доволі невинну — дружбу з одним хлопцем у школі. Проте вже невдовзі ми збагнули, що жодної надії для нас немає, і відтак (опускаю тут деякі подробиці, і невдалі спроби, і намагання розпочати все спочатку, і щиро прийняті рішення, і порушення цих рішень — там-таки, в кутку… е-е, возівні, і таке інше) якось пополудні, через день чи два після однієї гранично відвертої розмови, коли Ґілберт заявив про свій намір «жити надалі правильно», я приніс до своєї кімнати різницького ножа й, написавши по записці батькам (основна думка: вибачте) і йому (я кохав, тож іду з почуттям повноти), присів над керамічною ванночкою і люто перетяв собі вени на зап’ястях.

Від кількості крові та її несподівано разючого червоного кольору на тлі білої посудини мене аж замлоїло, і я очманіло опустився на підлогу. Тієї миті — говорити про це трохи ніяково, але, хай там як, сказати треба, — так от, тієї миті я передумав. Тільки тоді (однією ногою вже, так би мовити, там) я раптом збагнув, яке ж усе навколо невимовно прекрасне — і створене з неймовірною точністю власне для того, щоб дарувати нам насолоду; ще я побачив, що був буквально за пів кроку від того, щоб змарнувати дивовижний дар — можливість щодня чудуватися мало не безмежним чуттєвим раєм, величним торговищем, куди з любов’ю постачають усе досконале й витончене: комашині рої, що витанцьовують у скісному промінні серпневого сонця; трійко чорних коней, які стоять голова до голови у полі, майже по коліна у снігу; запах яловичого бульйону, що його доносить вітерець з розфарбованого помаранчевими відблисками вікна прохолодного осіннього…

роджер бевінс ііі

Добродію… Друже…

ганс воллмен

Я… я знов узявся за своє?

роджер бевінс ііі

Еге ж.

Передихніть. Усе гаразд.

Гадаю, ви трохи бентежите нашого новоприбульця.

ганс воллмен

Дуже перепрошую, юний добродію. Мені лише хотілося ось так, на свій лад, вас привітати…

роджер бевінс ііі

«Від кількості крові» вас «аж замлоїло», ви «очманіло опустилися на підлогу» і «передумали».

ганс воллмен

Саме так.

Від кількості крові і її несподівано разючого червоного кольору на тлі білої посудини мене аж замлоїло, і я очманіло опустився на підлогу. І тієї миті передумав.

Надіятися я міг тільки на те, що мене знайде хтось зі слуг, тому пошкандибав до сходів і кинувся вниз, а звідти зумів якось доповзти до кухні…

Де залишаюся ще й досі.

Чекаю, аж мене знайдуть (лежу долі, головою до печі, до щоки прилипла шкуринка помаранчі, поряд валяється перевернутий стілець) і оживлять, щоб я міг підвестися і прибрати весь цей жахливий безлад, який накоїв (матері це точно не сподобається), а тоді вийти, новою і сміливішою людиною вийти у той чудовий світ і почати жити! Чи віддаватимусь я своїй схильності? О, так! І робитиму це зі смаком! Опинившись на волосині від того, щоб утратити все, я тепер звільнився від усілякого страху, вагання та сором’язливості, тож, повернувшись до життя, маю намір благоговійно мандрувати землею, ковтати, вдихати й пробувати все, що заманеться, і любити кого сам захочу; торкати і куштувати дивовижі цього світу (а часом просто, затамувавши подих, стояти серед них), споглядати, приміром, пса, що заснув у трикутному затінку від крони дерева і ворушить уві сні лапами; схожу на піраміду купку цукру на стільниці з чорного дерева, яку поступово, кристалик за кристаликом, перебудовує на свій манір непомітний протяг; хмару, що, наче корабель, пропливає над округлим зеленим пагорбом, на вершині якого бадьоро витанцьовує на вітрі шерег розвішених на мотузці барвистих сорочок, тимчасом як унизу, у місті, розгоряється багряно-блакитний день (достеменне втілення музи весни), а кожне поросле росяною травою і пройняте квітами подвір’я мало не божеволіє від…

роджер бевінс ііі

Друже.

Бевінсе.

ганс воллмен

«Бевінс» мав кілька пар очей   І всі вони знай зиркали то в один бік, то в інший   Кілька носів    І всі вони знай нюшили   Його руки (їх у нього теж було кілька пар, або ж вони були такі швидкі, що здавалося, ніби їх багато) теж рвучко рухалися то туди, то сюди, хапали то те, то се, і підносили до обличчя з вельми зацікавленим

Трохи моторошно

Розповідаючи свою історію, він наростив собі стільки додаткових очей, носів і рук, що решта тіла за ними просто зникла   Очі — наче виноградини на лозі   Руки мацають очі   Носи нюхають руки

І порізи на кожнісінькому зап’ясті

віллі лінкольн

Новоприбулець сидів на даху свого хвороб-дому і зачудовано витріщався на містера Бевінса.

ганс воллмен

Час од часу крадькома та вельми вражено зиркаючи і на вас, сер. На ваш чималенький…

роджер бевінс ііі

Годі, годі, немає потреби говорити про…

ганс воллмен

Той інший (якого стукнуло балкою)   Зовсім голий   Член страшенно розбухлий, завбільшки з   Не міг відвести очей

І ще й хитався, коли він

Тіло — наче якась галушка   Широкий плоский ніс, ніби у вівці

Зовсім голий, їй‑бо

Жахлива вм’ятина на голові   Як він узагалі може ходити і говорити з такою страшною…

віллі лінкольн

Незабаром долучився преподобний отець Еверлі Томас.

ганс воллмен

Прибіг, як завжди, кульгавим підтюпцем і весь час тривожно озираючись; брови високо підняті, волосся сторч, рот ідеально заокруглений від жаху. Проте й говорив, як завжди, зі щонайглибшим спокоєм і здоровим глуздом.

роджер бевінс ііі

Новоприбулець? спитав преподобний.

Гадаю, ми маємо честь розмовляти з одним із Керроллів, мовив містер Бевінс.

Хлопець лише розгублено дивився на нас.

ганс воллмен

Новоприбульцем був хлопець років десяти-одинадцяти. Вродливий хлопчак, він лише кліпав очима і сторожко роззирався навколо.

преподобний еверлі томас

Нагадував рибину, яка, опинившись на березі, лежить нерухомо й насторожено, гостро усвідомлюючи свою вразливість.

ганс воллмен

Наводив на думку про мого небожа, який одного разу провалився на річці під кригу і прийшов додому промерзлий до костей. Сповнений страхом перед карою, зайти у дім той хлопець не наважувався; я випадково побачив, як він тулиться до дверей, намагаючись бодай так трохи зігрітися, приголомшений, винуватий, майже задубілий від холоду.

роджер бевінс ііі

Ти, безперечно, відчуваєш певний потяг? поцікавився містер Воллмен. Спонуку? Спонуку піти. Деінде. У якесь приємніше місце.

Я відчуваю, що маю зачекати, сказав хлопець.

Він говорить! вигукнув містер Бевінс.

преподобний еверлі томас

Зачекати на що? спитав пан Вівця-Галушка.

На мою маму, відповів я. І на батька. Вони скоро прийдуть. Забрати мене   Пан Вівця-Галушка сумно похитав головою   Його член також хитнувся   Сумно

Вони, може, й прийдуть, мовив багатоокий. Тільки-от забрати тебе — це вже навряд.

І всі троє засміялися   Багато рук багатоокого заплескали у багато долонь   Розбухлий член пана Вівці-Галушки захилитався   Засміявся навіть преподобний   Та навіть сміючись, вигляд він усе одно мав наляканий

Так чи інак, надовго вони тут не затримаються, сказав пан Вівця-Галушка.

Весь час хотітимуть опинитися деінде, додав багатоокий.

Думатимуть лише про обід, докинув преподобний.

Скоро вже весна   Різдвяними іграшками ще й не набавилися   Я маю скляного солдатика, у якого повертається голова   Йому можна міняти еполети   Скоро зацвітуть квіти   Лоренс зі садового сараю дасть кожному з нас по пригорщі насіння

Треба зачекати   сказав я

віллі лінкольн

Х

Я глипнув на містера Бевінса.

ганс воллмен

Така молодь баритися тут не повинна.

роджер бевінс ііі

Маттісон, у віці дев’яти років? Барився менш ніж пів години. А тоді просто розчинився з таким звуком, ніби тихенько пукнуло. Дваєр, 6 років і 5 міс.? Коли привезли хвороб-короб, його взагалі всередині не виявилося. Вочевидь, пішов під час переїзду. Салліван, немовля, забарився на якихось дванадцять-тринадцять хвилин — така повзуча, вересклива куля роздратованого світла. Руссо, світло очей матері, що покинуло нас на шостому році життя? Барилася хвилин чотири, не більше. Понишпорила за кількома каменями. «Я шукаю свою абетку».

ганс воллмен

Бідолашне маля.

преподобний еверлі томас

Близнюки Еванси залишили цей паділ печалі разом у віці 15 років і 8 місяців, барилися дев’ять хвилин, а тоді відійшли однієї і тієї самісінької миті (як уже близнюки, то до останку). Персіваль Страут, віком 17 років, забарився на сорок хвилин. Саллі Берджес, 12 років, дорогá кожному, барилася сімнадцять хвилин.

ганс воллмен

Белінда Френч, крихітка. Пам’ятаєте її?

роджер бевінс ііі

З хлібину завбільшки, просто лежала он там, випромінювала тьмяне біле світло і пронизливо голосила.

преподобний еверлі томас

Цілісіньких п’ятдесят сім хвилин.

ганс воллмен

Ще довгенько по тому, як відійшла її мати, Аманда Френч, втратила життя, даруючи його чудовій, а проте нещасливій дитині.

роджер бевінс ііі

Вони лежали разом, в одному хвороб-коробі.

ганс воллмен

Надзвичайно зворушливе видовище.

преподобний еверлі томас

Проте з часом пішла і вона.

роджер бевінс ііі

Як і має чинити молодь.

преподобний еверлі томас

Як, цілком природно, чинить переважна більшість.

роджер бевінс ііі

Або й так.

преподобний еверлі томас

Тож уявіть собі наше здивування, коли, проходячи десь за годину чи й більше мимо, ми побачили, що те хлоп’я далі сидить на даху й вичікувально роззирається навколо, немовби сподіваючись, що ось-ось по нього над’їде якийсь екіпаж.

ганс воллмен

Вибачте, що про це згадую… але ви ж помітили сморід дикої цибулі, яким відгонить молодь, коли тут бариться? Був уже досить густий.

роджер бевінс ііі

Треба було щось робити.

преподобний еверлі томас

ХІ

Ходімо з нами, хлопче, сказав пан Вівця-Галушка. Ми хотіли б тебе з кимось познайомити.

Можеш іти? — запитав багатоокий.

З’ясувалося, так

Міг іти   Міг ковзати   Міг навіть іти… е-е… посковзом

Невелика прогулянка посковзом — якраз те, що треба   Всередині в тій хатині, у якомусь коробі в нас під ногами, лежало щось паскудне

Паскудне-паскудне

І знаєте що?

Воно мало морду, як у черв’яка

Черв’яка, їй‑бо!   Черв’яка з хлопця завбільшки   У моєму костюмі

Жахіття.

віллі лінкольн

Хлопець зробив такий рух, немов збирався схопити мене за руку, але потім наче передумав: не хотів, видно, щоб я мав його за дитину.

ганс воллмен

І ми рушили у напрямку на схід.

роджер бевінс ііі

ХІІ

Вітаю вас, любі добродії! Я могла б, якщо бажаєте, назвати вам деякі дикі квіти з наших пралісів.

місіс елізабет крофорд

За нами ув’язалася місіс Крофорд, демонструючи у звичній для себе манері всі можливі знаки щонайглибшого пошанування: вона кланялася, всміхалася, шаркала ніжкою й аж начебто тремтіла.

роджер бевінс ііі

Росте в нас там дико, преміром, турецька гвоздика, і рожові чиревички королеви, і всякі-різьні дикі рожі. Є й шовчина, яку ще ваточником прозивають, є й жимолость дика, сиріч козолист, не кажучи вже про сині півники, і жовті кугутики, і ще тьму-тьменну всілякого квіття, каждого назвиська якого мені цеї хвилі й не прегадати.

місіс елізабет крофорд

Й увесь час їй мало на п’яти не наступав Лонґстріт, той поганець, що мешкає біля скособоченої лавки.

роджер бевінс ііі

Зверніть увагу, джентльмени, на моє тонке розуміння суттєвих аспектів жіночого вбрання: всі ті застібки й защіпки, гаплички й ґудзички, ті вигадливі спідниці до кісточок… кажу вам, Скаддере, це ніби цибулину облущувати: розв’язуєш, розстібаєш, улещуєш, аж доки не доберешся врешті-решт — навряд чи швидким темпом — до самого осереддя драми, до самісінької, сказати б, перлини — тієї кущуватої лощинки…

сем лонґстріт-«мазунчик»

Доки ми йшли, він безперестанку давав рукам волю, мацав місіс Крофорд і лапав, але вона, на превелике щастя, цих огидних виявів уваги ніби й не помічала.

преподобний еверлі томас

Хлопець, пройнятий благоговійним страхом, не відставав ані на крок і лиш зиркав то туди, то сюди.

ганс воллмен

Ну а зарас я заспіваю вам пісню — пару куплетів, а чи й цілу, то вже як собі забажаєте, — пісню, яку часом співав кулись мій ненаглядний чоловік. Називав її висільною піснею Адама і Єви. Ту пісню співав він і на висіллі у моєї систри… Страх як полюбляв, знаєте, складати пісні, і їх співати, і…

Ой ні, далі я не піду.

Гарного дня вам, добродії.

місіс елізабет крофорд

Ми підійшли до краю незаселеної глухої місцини площею кількасот ярдів, яка закінчувалася моторошною на вигляд залізною огорожею.

ганс воллмен

Та згубна межа, перетинати яку ми не наважувалися.

роджер бевінс ііі

Як же ми її ненавиділи!

ганс воллмен

Міс Трейнор, та дівчина, лежала, як завжди: біля огорожі потрапила була у пастку, а тепер уже становила, по суті, її частину. Тієї миті вона прибрала вигляд такої собі страхітливої почорнілої печі.

роджер бевінс ііі

Мені мимохіть пригадалася вона першого дня після прибуття сюди: тоді вільно являлася нам у вигляді юної дівчини, яка знай кружляла і кружляла навколо у літній сукні, що без упину мінилася різними кольорами.

преподобний еверлі томас

Я окликнув її і попросив поговорити з хлопцем. Про загрози, які чаяться у цьому місці. Особливо для молодих.

ганс воллмен

Дівчина не озивалася. Лише прочинилися, а тоді знову зачинилися дверцята печі, якою вона була тієї миті, й ми мали змогу кинути оком на її жаске, розжарене до червоного нутро.

роджер бевінс ііі

Аж тут вона притьмом обернулася на зруйнований міст, на стерв’ятника, на великого пса, на страшезну відьму, яка жадібно пожирала шмат чорного пирога, на стернисте, спустошене повінню кукурудзяне поле, на розкриту парасолю, яку шарпав нечутний для нас вітер.

преподобний еверлі томас

Усі наші палкі благання були марні. Говорити дівчина не бажала.

ганс воллмен

Ми повернулися і зібралися йти.

роджер бевінс ііі

Щось у хлопцеві її зворушило. Парасоля перетворилася на качан кукурудзи, качан кукурудзи — на відьму, відьма — на дівчину.

ганс воллмен

Жестом вона підкликала його до себе.

роджер бевінс ііі

Хлопець сторожко підійшов, і вона заговорила, але так тихо, що розібрати слів ми не могли.

ганс воллмен

ХІІІ

Млодий містер Брістоль бажав мене, млодий містер Фелловз і містер Делвей бажали мене, у вечері вони сиділи на траві нав коло мене, і в очах їхніх горіло палке-препалке сердечне Бажання. Я ж сиділа у своїй сорочці барви спілого винограду у плетеному кріслі, у колі тих захоплених палких сердечних очей, часом навіть і до пізньої ночі, коли той чи той хлопець від кидався на спину і казав: о, які зірки, і я казала: о, так, зірки сьогодні пре гарні, а сама (визнаю) думала, як добре було б при лягти біля нього, інші ж хлопці, по бачивши, що я дивлюся на того, хто при ліг, і собі думали: добре було б при лягти біля мене.

Усе це було дуже

А тоді мати при силала по мене Енні.

Я за надто рано пішла. Від того товариства, від того

Бо ж була пере конана, що по переду ще безліч таких вечорів, і в решті решт вони під штовхнуть до вибору, і вибір буде зроблено, правильний вибір, і він стане Любов’ю, і Любов стане дитям — а більше нічого я й не прошу

Я так хотіла по тримати на руках дороге дитя.

Я добре знаю, що вже нетака гарненька, як раніше. А ще з часом я, визнаю, на брала ся де яких слів, яких до того не

Трахати ся хер гівно дрочити гративдупу

А ще дізнала ся про де які не пристойні місця

Темні за капелки на за двірках де жлуктять ром

І їх по любила

Сумую за тими місцями. І сильно серджу ся.

Бо нічого такого не за знала.

За надто рано пішла

Щоб за знати

Тільки чотирнацять

років мала тоді

При ходьте при ходьте ще сер дуже при ємно було з вами

Але тих ваших стариганів при ятелів до дупи (більше їх не при водьте) вони ж при ходять тільки по витріщатися і з мене по кепкувати, а тоді просять мене за пинити ні не те слово зу пинити ні при пинити робити те що я роблю. А роблю я лише те саме що й вони. Хіба ж ні? Бо те що я роблю, якщо тільки дуже по старатися, до поможе мені по вернутися туди, куди я так прагну

До зеленої трави, до сердечних очей.

еліза трейнор

XIV

Дорогою назад хлопець примовк.

Це станеться і зі мною? запитав він.

Так, безперечно, відповів містер Воллмен.

До певної… е-е… міри це відбувається вже, тактовно докинув преподобний.

роджер бевінс ііі

Ми підійшли до місця, де стежина різко обривається вниз.

преподобний еверлі томас

Біля Фрілі. Біля Стівенса. Біля чотирьох немовлят на прізвище Несбіт та їхнього ангела з похиленою головою.

роджер бевінс ііі

Біля Мастертона. Біля Амбусті. Біля обеліска, трьох лавок і встановленого на високому п’єдесталі погруддя гордовитого Меррідейла.

ганс воллмен

Що ж, гадаю, треба зробити так, як ви радите, сказав хлопець.

Славне хлоп’я, мовив містер Воллмен.

роджер бевінс ііі

XV

Біля дверей хлопцевої білої кам’яниці ми з ним обнялися.

ганс воллмен

Він сором’язливо нам усміхнувся, трохи схвильований тим, що на нього чекало.

преподобний еверлі томас

Ну, йди, лагідно мовив містер Бевінс. Так буде найкраще.

ганс воллмен

Йди, йди, сказав містер Воллмен. Тут тобі робити нічого.

роджер бевінс ііі

То бувайте здорові, попрощався хлопець.

Нічого страшного, сказав містер Бевінс. Усе абсолютно природно.

ганс воллмен

І тут це сталося.

роджер бевінс ііі

Надзвичайна подія.

ганс воллмен

Справді безпрецедентна.

преподобний еверлі томас

Хлопців погляд ковзнув кудись повз нас.

ганс воллмен

Схоже, він щось там побачив.

роджер бевінс ііі

Його обличчя осяяла радість.

ганс воллмен

Тато, сказав він.

преподобний еверлі томас

XVI

До нас наближався у темряві якийсь довготелесий, розтріпаний чолов’яга.

ганс воллмен

Це було проти всіх правил. Час для відвідин закінчився, брама мала вже бути під замком.

преподобний еверлі томас

Хлопця привезли тільки того дня. Тобто, хочу сказати, той чоловік, найімовірніше, уже тут був…

роджер бевінс ііі

Зовсім недавно.

ганс воллмен

Того дня пополудні.

роджер бевінс ііі

Проти всіх правил.

преподобний еверлі томас

Добродій, схоже, збився з дороги. Раз по раз він зупинявся, роззирався навколо, повертався трохи назад і йшов у іншому напрямку.

ганс воллмен

І тихенько, упівголоса плакав.

роджер бевінс ііі

Не плакав. Тут у мого друга пам’ять притерлася. Він просто засапався, а не плакав.

ганс воллмен

Ні, тихенько плакав, а дедалі сильніше роздратування через те, що знайти дорогу ніяк не вдавалося, його сум лише поглиблювало.

роджер бевінс ііі

Рухався він якось незграбно, мав, таке враження, самі лікті та коліна.

преподобний еверлі томас

Хлопець притьмом вискочив з дверей і кинувся тому чоловікові назустріч; обличчя його аж променилося від радості.

роджер бевінс ііі

Яка, втім, змінилася на страх і заціпеніння, коли той пізній відвідувач і не подумав підхопити його на руки, як то, здогадувалися ми, було у них заведено.

преподобний еверлі томас

Натомість хлопець просто пробіг крізь чоловіка, який тим часом далі простував до білої кам’яниці, схлипуючи на ходу.

роджер бевінс ііі

Він не схлипував. Навпаки, цілковито панував над собою і крокував з неабиякою гідністю й упевненістю в…

ганс воллмен

Тепер він був уже ярдів за п’ятнадцять і йшов прямо до нас.

роджер бевінс ііі

Преподобний запропонував нам зійти зі стежки.

ганс воллмен

Він, преподобний, був твердо переконаний, що дозволяти комусь проходити крізь себе не годиться.

роджер бевінс ііі

Тим часом чоловік підійшов до білої кам’яниці, відімкнув ключем двері й увійшов досередини. Хлопець подався слідом за ним.

ганс воллмен

Хвилюючись, щоб з хлопцем не трапилося нічого лихого, ми з містером Бевінсом і містером Воллменом увійшли й собі.

преподобний еверлі томас

І тоді той чоловік дещо зробив… я навіть не знаю, як…

ганс воллмен

То був високий чолов’яга. І, видно, дужий. Досить дужий, щоб висунути хлопців…

преподобний еверлі томас

Хвороб-короб.

ганс воллмен

Отже, чоловік висунув з ніші у стіні короб і поставив його на підлогу.

роджер бевінс ііі

І відкрив.

ганс воллмен

Опустившись навколішки перед коробом, чоловік поглянув на те, що…

преподобний еверлі томас

Поглянув на форму… е-е… тіло хлопця у хвороб-коробі.

ганс воллмен

Так.

преподобний еверлі томас

Й ось тут уже він заплакав.

ганс воллмен

Він плакав увесь час.

роджер бевінс ііі

Він схлипнув, один раз, але так, що аж серце краялося.

ганс воллмен

Або застогнав. Мені це більше нагадало стогін. Стогін усвідомлення.

преподобний еверлі томас

Пригадування.

ганс воллмен

Раптової згадки про те, що було втрачено.

преподобний еверлі томас

А тоді з любов’ю торкнувся до обличчя й волосся.

ганс воллмен

Як, безперечно, не раз робив, коли хлопець був ще…

роджер бевінс ііі

Не такий хворий.

ганс воллмен

Авжеж, то був стогін усвідомлення, він ніби хотів сказати: ось воно, моє дитя, таке, як і було. Я знайшов того, хто був мені такий дорогий.

преподобний еверлі томас

Хто мені й далі такий дорогий.

ганс воллмен

Звісно.

роджер бевінс ііі

Утрата була зовсім свіжа.

преподобний еверлі томас

XVII

Віллі Лінкольн чахнув на очах.

Епстейн, там само.

Сумовито тяглися один за одним дні, а він тим часом усе слабшав і дедалі більше нагадував тінь.

Кеклі, там само.

Секретар Лінкольна, Вільям Стоддард, пригадував, що в усіх на устах було тоді одне запитання: «Невже немає жодної надії? — Жодної. Так кажуть лікарі».

Доріс Кірнс Ґудвін, «Команда суперників: політичний геній Абрагама Лінкольна».

Біля п’ятої години того пополудня я дрімав на дивані у себе в кабінеті, аж раптом мене розбудив його прихід. «Що ж, Ніколею, — сказав він здавленим від надміру почуттів голосом, — мій хлопчик відійшов — відійшов назавжди!», а тоді розплакався, повернувся і пішов до свого кабінету.

Джон Дж. Ніколей, «З Лінкольном у Білому домі», за ред. Майкла Берлінґейма.

Смерть настала якусь мить тому. Хлопець лежав на ліжку, покривало було відкинуте. Одягнений він був у блідо-голубу піжаму. Руки витягнуті по боках. Щоки все ще палали. На підлозі лежали одна на одній три подушки. Столик збоку стояв криво, ніби його грубо штовхнули.

«Очевидці історії: Білий дім Лінкольна», за ред. Стоуна Гіл’ярда (з уст Софі Ленокс, покоївки).

Я допомогла обмити його й одягнути і якраз поклала на ліжко, коли ввійшов містер Лінкольн. Зроду мені не доводилося бачити ще, щоб чоловіка так підкосило горе. Він приступив до ліжка, підняв з обличчя своєї дитини покривало і довго дивився, розважливо і з любов’ю, бурмочучи: «Мій сердешний хлопчик, він був занадто добрий для цієї землі. Бог покликав його додому. Знаю, на небі йому набагато ліпше, але ж ми так його любили… Важко, як же важко прийняти те, що він помер!».

Кеклі, там само.

То був батьків улюбленець. Дуже близькі, вони часто на очах у інших трималися за руки.

Кеклі, там само (з уст Натаніеля Паркера Вілліса).

Він був достеменною копією свого батька, адже відзначався і такою самою притягальною силою, і такими самими здібностями та смаками.

Рут Пейнтер Рендолл, «Сини Лінкольна».

То було дитя, на яке Лінкольн покладав найзаповітніші сподівання, по суті, маленьке віддзеркалення його самого, з яким він міг говорити щиро, відверто і довірливо.

Тайрон Філіан, «Підрахунки: спогади «своєї людини» про важкі часи».

Віллі з усілякого погляду був точним портретом містера Лінкольна, навіть голову він тримав злегка нахиленою до лівого плеча.

Берлінґейм, там само (з уст одного сусіди зі Спрінґфілда).

Ти відчуваєш таку любов до своїх діточок, повнишся такими сподіваннями, що вони спізнають усе, що є у житті гарного, такою ніжною прив’язаністю до неповторної низки рис, що проявляються у кожному з них: тут і напускна хоробрість, і вразливість, і манера говорити, і милі помилки у мовленні, і ще багато чого, як‑от запах шкіри і волосся, відчуття маленької долоньки у твоїй великій… і раптом дитини більше немає! І тоді ти стоїш мов громом прибитий, вражений тим, що у такому начебто прихильному досі світі могла трапитися така страшна несправедливість. Велика любов народилася з нічого, і тепер, коли її джерело кануло у небуття, ця любов, що знай шукає — і не знаходить, а тому нездужає, обертається найглибшим стражданням, яке тільки можна собі уявити.

Місіс Роуз Мілленд, «Есей на втрату дитини».

«Це — найважче випробування у моєму житті», — зізнався він доглядальниці, а тоді, сповнившись раптом бунтарським духом, переобтяжений клопотами та горем, вигукнув: «Чому?! Чому?!».

Джеймс Морґан, «Абрагам Лінкольн: хлопець і чоловік».

Говорити він не міг, бо його душили ридання. Тож лише сховав обличчя у долонях, а тим часом уся його висока постать аж здригалася від надміру емоцій. Я стояла у ногах ліжка, і крізь сльози дивилася на нього у безмовному, благоговійному зачудуванні. Горе позбавило його мужності, перетворило на слабку, безвольну дитину. Я й у думці собі не клала, що цього твердого, непохитного чоловіка можна так зворушити. Ніколи не забуду тих урочих миттєвостей, коли саме втілення геніальності та величі ридало над утраченим кумиром любові.

Кеклі, там само.

XVIII

З тих хлопців, яких мені будь-коли доводилося знати, Віллі Лінкольн був найприємніший: кмітливий, чуйний, він мав лагідний характер і гарні манери.

Джулія Тафт Бейн, «Батько Теда Лінкольна».

Власне такими, як він, люди й уявляють собі своїх дітей, доки ще їх не мають.

Рендолл, там само.

Характерне для нього самовладання — aplomb, як кажуть французи, — було просто дивовижне.

Вілліс, там само.

Розум він мав жвавий, допитливий і совісний; до інших ставився приязно і з любов’ю; пориви у нього були добрі і щедрі, а слова та манери — лагідні і привабливі.

Фінеас Д. Ґерлі, «Прощальна промова на похороні Віллі Лінкольна» («Іллінойс стейт джорнел»).

Він ніколи не минав нагоди розшукати мене у натовпі, потиснути руку і сказати щось приємне; стороннім людям така поведінка десятилітнього хлопчика впадала у вічі і щонайменше викликала захоплення.

Вілліс, там само.

Одяг Віллі носив здебільшого сірий, дуже мішкуватий, і цим неабияк відрізнявся від тих кучерявих пестунчиків, що їх викохують схиблені на модах матері.

Лора Сірінґ (під псевдонімом Говард Ґліндон), «Правда про місіс Лінкольн».

Якось, коли я проходив повз Білий дім, він саме бавився на тротуарі з одним своїм товаришем по таких забавах. Над’їхав містер С’юард, у кареті разом із принцом Наполеоном та ще двома особами з принцового почту. І тут державний секретар — між ним і хлопцем явно існували якісь близькі, дружні стосунки — у такому собі бурлескному стилі зняв свого капелюха, те саме зробив і Наполеон; словом, усі вони привітали юного «президент-принца» на вельми урочистий манір. Анітрохи не збентежений цим виявом поваги, Віллі витягнувся на повен зріст, елегантно, з неймовірним самовладанням скинув свою шапочку і віддав офіційний доземний поклін, наче якийсь маленький посол.

Вілліс, там само.

Його обличчя світилося розумом та почуттям, і завдяки цьому він справляв враження дуже цікавого співрозмовника, з яким залюбки перекидалися словом-другим навіть незнайомі люди.

Сірінґ, там само.

Неважко зрозуміти, яке глибоке коріння пустила за одинадцять років любов до цієї обдарованої такими непересічними якостями дитини у серцях тих, хто знав її найкраще.

Ґерлі, там само.

Сонячне дитя, лагідне і щире, з навстіж відкритою перед чарами цього світу душею.

Керол Драйзер, «Вони знали хлопців Лінкольна» (з уст Саймона Вебера).

Приємний, милий хлопчак, круглощокий та блідолиций, з довгою гривкою, яка часто спадала йому на очі; коли він був чимось зворушений чи соромився, то починав мимоволі швидко заплющувати й розплющувати очі і тоді знай моргав, моргав, моргав.

Опал Страґнер, «Президентові маленькі чоловіки».

Зіткнувшись з якоюсь навіть дрібною несправедливістю, він аж змінювався і темнів на обличчі, а на очі йому набігали сльози — так, ніби у цьому конкретному нещасному випадку він убачав прояв несправедливості вищого порядку. Якось товариш по іграх приніс затиснутого між двома паличками мертвого дрозда, у якого щойно поцілив каменем. Віллі різко вишпетив хлопця, забрав у нього пташину і пішов її поховати, а решту того дня був зовсім маломовний і сумний.

Саймон Айвернесс, «Утрачений ангел Лінкольна».

Основною його рисою була, схоже, безстрашна і м’яка щирість; усе навколо він сприймав у всьому властивому нашому світові розмаїтті і проти цього не перечив, сам же залишався цілковито непорушним у своїй підкресленій прямодушності. Я піймав себе на тому, що мимохіть невпинно його вивчаю, ніби одну з тих милих загадок дитинства, якими не так уже й часто благословляють наш світ.

Вілліс, там само.

У приватній розмові після служби доктор Ґерлі розповів, що незадовго до смерті Віллі просив його взяти зі скарбнички на письмовому столі його заощадження, шість доларів, і передати їх місіонерському товариству.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Попри всю пишноту, яка оточувала цього хлопчака у новій оселі, йому вистачало відваги і внутрішньої краси, щоб залишатися собою — і лише собою. Польова квітка, яку пересадили з прерій до оранжереї, він до самої смерті тримався набутих у тих преріях звичок, незмінно чистих і простих.

Вілліс, там само.

Згодом, через багато місяців, перебираючи на прохання місіс Лінкольн старий одяг, у кишені якогось плаща я знайшла маленьку підбиту ватою рукавичку. На мене накотилося тієї миті чимало спогадів, і з очей потекли сльози. Того хлопчика і його миле поводження я пам’ятатиму завжди.

Гіл’ярд, там само (з уст Софі Ленокс, покоївки).

Він не був бездоганний; ми ж говоримо, не забувайте, про хлопчака. Бував геть нестримний, капризний, надто збуджений. Одне слово, хлопець. Але — і на цьому варто наголосити — то був добрий хлопець.

Гіл’ярд, там само (з уст Д. Страмфорта, дворецького).

ХІХ

Біля полудня президент, місіс Лінкольн і Роберт зійшли вниз до померлого, щоб наостанок спільно виявити свою любов до нього. Вони висловили бажання, щоб останні сумні хвилини разом із їхнім покійним дитям і братом у цьому домі минули без сторонніх. Тривало це десь пів години. Доки вони перебували у тій кімнаті, здійнявся буревій — один з найсильніших, що налітали на місто за багато років. Лив дощ, віяв вітер, і здавалося, що страшна буря надворі лютує майже суголосно з бурею гірких почуттів у домі.

Бенджамін Браун Френч, «Свідок молодої республіки: щоденник одного янкі (1828–1870)», за ред. Д. Б. Коула та Дж. Дж. МакДонау.

У ті пів години, коли біля померлого хлопчика зібралася за зачиненими дверима сім’я, захмарене небо надворі прорізали блискавиці, від подібних на гарматний вогонь перекотів грому аж дзеленчав череп’яний посуд, а з північного заходу налетів потужний буревій.

Епстейн, там само.

Просторими коридорами ширилися того вечора звуки, що свідчили про глибоку скорботу, і не всі вони долинали з кімнати, де лежала без пам’яті місіс Лінкольн; чути було і приглушені стогони президента.

Елліот Стернлет, «Мої десять років у Білому домі».

Минуло півтора століття, а проте ще й досі, пробуючи уявити в усіх подробицях ту жахливу сцену, почуваємось якось ніяково: сум’яття, обурена недовіра, нестямні згорьовані крики.

Епстейн, там само.

Тільки у той час, коли у домі зазвичай уже готувалися до сну, а хлопцеві переважно кортіло ще побалакати або й поперевертати все догори дриґом, містер Лінкольн, схоже, по-справжньому усвідомив усю незворотність цієї втрати.

Стенлі Гонер, «Вибрані спогади з життя, присвяченого служінню».

Десь біля півночі я прийшов запитати, чи президентові нічого не треба. Його вигляд мене приголомшив. Волосся у нього було розкуйовджене, обличчя — бліде, з явними слідами недавніх сліз. Я був глибоко вражений цими переживаннями і замислився: чим же все це може закінчитися, якщо він не знайде бодай якоїсь розради? Нещодавно я побував на одному металургійному заводі у штаті Пенсильванія, і там мені показували клапан, за допомогою якого випускають пару; стан, у якому перебував президент, навів мене на думку, що такий пристрій не завадив би і тут.

Гіл’ярд, там само (з уст Д. Страмфорта, дворецького).

ХХ

Розтріпаний добродій знай метушився тепер над тим дрібним тілом: гладив волосся, пестив бліді, ніби лялькові руки і перекладав їх то так, то сяк.

роджер бевінс ііі

А хлопець тим часом стояв поряд і наполегливо, ледь не розпачливо благав свого батька поглянути на нього, попестити й погладити його.

преподобний еверлі томас

Проте добродій, схоже, нічого цього не чув.

роджер бевінс ііі

Потім ця й так уже прикра та не надто пристойна сцена опустилася в наших очах іще нижче.

ганс воллмен

Ми почули, як судомно зітхнув преподобний, а його, попри зовнішнє враження, яке він зазвичай справляв, здивувати було зовсім не легко.

роджер бевінс ііі

Він збирається ту дитину вийняти, мовив преподобний.

ганс воллмен

Так воно й було.

Чоловік вийняв маленьке тіло з…

роджер бевінс ііі

Хвороб-короба.

ганс воллмен

Тож він схилився, вийняв маленьке тіло з короба, а тоді миттєво, дивовижно спритно як для такої-от кепсько збудованої людини, всівся долі і поклав його собі на коліна.

роджер бевінс ііі

Уткнувшись обличчям у западинку між підборіддям і шиєю того тіла, добродій заплакав: спочатку схлипував ще потиху, а потім заридав уже нестримно, давши повну волю сльозам.

преподобний еверлі томас

А хлопець тим часом гарячково кидався то туди, то сюди, у повному розпачі від розчарування.

ганс воллмен

Хвилин десять тримав добродій на руках те…

роджер бевінс ііі

Хвороб-тіло.

ганс воллмен

Хлопець, зовсім уже зневірений через те, що уваги, якої, на його думку, заслуговував саме він, йому не вділяють, підійшов і сперся на свого батька, а той тим часом далі тримав і лагідно погойдував…

преподобний еверлі томас

Хвороб-тіло.

ганс воллмен

Певної миті, глибоко зворушений, я відвернувся і побачив, що ми не самі.

роджер бевінс ііі

Надворі зібрався цілий натовп.

преподобний еверлі томас

Усі мовчали.

роджер бевінс ііі

А добродій далі легенько колихав на руках своє дитя.

преподобний еверлі томас

І його ж дитя водночас тихо стояло поруч, спираючись на нього.

ганс воллмен

Потім він заговорив.

роджер бевінс ііі

Хлопець звичним порухом закинув руку батькові на шию — безперечно, робив так не раз і не два — і присунувся ближче, так, що головою тулився вже до батькової голови, бо хотів краще чути, що саме шепоче той, прихилившись до шиї свого…

ганс воллмен

Розпач, який його проймав, став уже геть нестерпним, і він почав…

роджер бевінс ііі

Хлопчак почав входити сам у себе.

ганс воллмен

Так воно й було.

роджер бевінс ііі

Отже, хлопець почав входити у себе й уже невдовзі ввійшов повністю; чоловік же тієї миті знову заплакав, ніби відчуваючи, як змінилося тіло, що його він і далі тримав на руках.

преподобний еверлі томас

Це вже було понад усіляку міру. Справа була надто особиста, надто інтимна, тож я розвернувся і пішов геть.

ганс воллмен

Так само зробив і я.

роджер бевінс ііі

Я ж усе зволікав, не в змозі й кроку ступити, і лиш одну за одною бурмотів молитви.

преподобний еверлі томас

ХХІ

Прихилившись устами тому черв’якові до вуха, батько заговорив:

— Ми з тобою, любий Віллі, так любили один одного, але тепер, через причини, збагнути які нам не дано, зв’язок між нами розірвався. Проте насправді розірвати цей зв’язок неможливо. Ти, дитя моє, будеш зі мною завжди, до скону.

І схлипнув.

Любий тато у сльозах   Бачити це було дуже важко   І хоч як я намагався його розрадити, гладив і цілував, усе це не давало жодного

Ти був радістю, сказав він. Я хочу, щоб ти це знав. Щоб знав, що був радістю. Для нас. Кожної хвилини, кожної пори ти був… знаєш, ти добре постарався. Добре постарався, щоб стати для нас справжньою радістю.

І все це він говорив тому черв’якові!   Як же мені хотілося, щоб він говорив ці слова мені   Хотілося відчути на собі його погляд   І тоді я подумав, ну гаразд, хай там що, а він таки мене побачить   І ввійшов   Це було зовсім не важко   Я мав відчуття, ніби так і треба   Ніби я якимось чином перебував там, де й мав бути

Усередині, тісно затиснутий, я опинився частково й у батькові

І тепер точно знав, так би мовити, що він таке

Відчував, як лежать його довгі ноги   Як це — мати бороду   Вловлював смак кави у роті і, хоч і не думав про це такими самими словами, знав, що відчувати його у своїх руках пішло мені на користь. Справді, на користь. Може, це неправильно? Не по-божому? Ні, ні, він же мій, він наш, а тому я у певному сенсі сам маю бути тут богом; у всьому, що стосується його, вирішувати, як буде найкраще, — мені. Я ж переконаний, що для мене це було корисно. Тепер я знову його пам’ятаю. Знову. Пам’ятаю, який він був. Бо ж дещо уже й забулося. Але ось тут, переді мною, він, на око, такий самий, як і колись, костюм усе ще зберігає його запах, а між пальцями у мене — той неслухняний вихор на маківці, та й вага тіла добре знана: скільки разів він засинав у вітальні, і я відносив його нагору до…

Так, мені це на користь.

Я у цьому переконаний.

Це — таємниця. Така собі потаємна слабкість, яка дає мені силу, і тепер я, ймовірно, зможу краще виконувати свій обов’язок в інших царинах. Поза тим, завдяки їй швидше закінчиться цей період безсилля. Так чи інак, вона нікому не шкодить, а тому в ній немає нічого поганого. Отже, над усім цим розваживши, можна постановити так: нікому не звіряючись, я приходитиму сюди стільки, скільки захочу, і черпатиму з цих відвідин усю можливу користь аж доти, доки ця користь не вичерпається.

Потому батько прихилився до мене головою.

Любий мій хлопчику, сказав він, я ще до тебе прийду. Обіцяю.

віллі лінкольн

ХХІІ

Минуло, либонь, уже пів години, й урешті-решт той розтріпаний чоловік вийшов із білої кам’яниці і подибав геть у темряву.

Увійшовши у дім, я побачив, що хлопець сидить у кутку.

Мій тато, мовив він.

Еге ж, відповів я.

Він сказав, що прийде ще, повідомив хлопець. Пообіцяв.

Хтозна-чому це незмірно мене зворушило.

Чудо, озвався я.

преподобний еверлі томас

ХХІІІ

Приблизно о першій ночі сьогодні згідно з цим записом до головної брами прибув през. Лінкольн і попросив мене йому відчинити тож не дуже знаючи як бути і враховуючи те що він займає у даний час посаду президента високу як для нього самого так і для будь-кого іншого я впустив його хоч як тобі Томе відомо в інструкції сказано що після того як браму замкнули відмикати її можна не раніше приписаного часу тобто вранці та оскільки з цим проханням до мене звернувся сам президент я зіткнувся з непростою дилемою а ще трохи нетвердо тримався на ногах бо година була як згадано вище вже пізня і поза тим я трохи повеселився вчора у парку зі своїми дітьми Філіпом Мері та Джеком-молодшим тому був дещо втомлений і визнаю задрімав на хвилю за твоїм Томе столом. Я не запитував у президента що він тут робить або ще щось подібне тільки коли наші очі зустрілися він глянув таким відвертим дружнім трохи зболеним поглядом ніби хотів сказати що ж приятелю знаю виглядає це дещо дивно але в очах у нього була така потреба що відмовити йому я не міг адже щойно сьогодні поховали його хлопця тож можеш собі уявити як почувалися б і чинили ми з тобою Томе на його місці якби така доля спіткала твого Мітчела чи моїх Філіпа Мері або Джека-молодшого гаразд навіть і думати про таке не хочеться.

Приїхав він без кучера сам верхи на невеликому конику чим я був добряче здивований бо ж він усе-таки президент і всяке таке скажу ще що ноги у нього довжезні а коник низенький тож виглядало це так ніби до тієї бідолашної безталанної шкапини вчепилася якась комаха з людину завбільшки і потім звільнившись від тягаря та шкапина стояла якась така винувата зморена і тільки важко дихала ніби собі міркувала ото буде що розповісти іншим коненятам коли повернуся якщо вони ще не спатимуть а президент тим часом попросив ключ від склепу Керроллів і я йому дав а потім дивився як він побрів уперед поміж могилами і жалкував що мені забракло люб’язності бодай запропонувати йому ще й ліхтар бо свого він не мав тож так і рушив у той непроглядний морок ніби прочанин який вирушає у неходжену пустелю ох Томе як же сумно було на це дивитися.

Томе найдивніше тут те що пішов він уже дуже давно. Скільки я вже пишу а його ще нема. Де ж він Томе. Запропастився десь запропастився. Заблукав а може упав щось собі зламав лежить там і кличе на допомогу.

Щойно виходив надвір прислухався ні криків не чути.

Де він у цю хвилину Томе не маю поняття.

Може десь там під деревами приходить до тями після цих відвідин і хоча б має тепер змогу досхочу наплакатися на самоті?

Журнал сторожа за 1860—75 рр., цвинтар Оук-Гілл, запис Джека Мандерса вночі 25 лютого 1865 р. (цитується за домовленістю з Едвардом Сенсібелем).

XXIV

Переоцінити той цілющий вплив, що його справив на нашу спільноту цей візит, було б достоту важко.

ганс воллмен

Звідусіль виходили та виповзали, а подекуди вже й сором’язливо стояли, з недовірою і водночас із захватом заламуючи руки, ті, кого ми не бачили роками.

преподобний еверлі томас

Щобільше, на сцені якось стривожено дебютували особи, яких ми не бачили ще ніколи.

роджер бевінс ііі

Хто знав, що Іденстон — це крихітний чоловічок у зеленому вбранні і зсунутій набакир перуці? А Краввел — подібна на жирафу жінка в окулярах, з томиком легких віршиків її ж таки авторства в руках?

ганс воллмен

Лестощі, вияви поваги, посмішки, дзвінкий сміх, сердечні вітання — ось що було тоді на порядку денному.

роджер бевінс ііі

Чоловіки юрмилися під високим лютневим місяцем, схвально відгукувалися про побачений на інших одяг, а взагалі поводилися як звично: кóпали землю, жбурляли камінці й удавано обмінювалися стусанами. Жінки, закинувши назад голови, трималися за руки, називали одна одну «люба» і «дорогенька» й зупинялися під деревами, щоб звіряти навзаєм химерні таємниці, які впродовж усіх цих років усамітнення мусили тримали при собі.

преподобний еверлі томас

Люди просто були щасливі — ось як це можна окреслити; вони знову відкрили для себе поняття щастя.

ганс воллмен

Думка, сама лише думка про те, що хтось…

роджер бевінс ііі

Звідти, з тієї іншої місцини…

ганс воллмен

Що хтось з тієї іншої місцини зволить…

роджер бевінс ііі

Торкання — ось що, властиво, було незвично.

преподобний еверлі томас

У тому, що люди з тієї попередньої місцини сюди приходили, нічого незвичного якраз не було.

ганс воллмен

Ой, та вони частенько тут з’являлися.

преподобний еверлі томас

З усіма тими своїми сигарами, вінками, сльозами, жалобним крепом, важкими екіпажами, чорними кіньми, які били копитами у землю перед брамою.

роджер бевінс ііі

А ще зі своїми чутками, відчуттям незручності, перешіптуванням про речі, які взагалі жоднісіньким чином нас не стосуються.

преподобний еверлі томас

Зі своєю теплою плоттю, парою з рота, вологими очима, тісною спідньою білизною.

роджер бевінс ііі

Зі своїми жахливими лопатами, які вони кидали абияк під нашими деревами.

преподобний еверлі томас

Але торкатися… Мій Боже!

ганс воллмен

Не те щоб вони ніколи до нас не торкалися.

роджер бевінс ііі

Ну, гаразд, часом таки торкаються, згоден. Коли запаковують до хвороб-короба.

ганс воллмен

Одягають, як самі собі хочуть. Зашивають, підмальовують, якщо треба.

роджер бевінс ііі

Але коли ми вже такі, як їм хочеться, не торкаються до нас більше ніколи.

ганс воллмен

А Рейвенден?

преподобний еверлі томас

Так, Рейвендена торкалися.

роджер бевінс ііі

Але то таке торкання…

ганс воллмен

Еге ж, кому таке торкання потрібне.

преподобний еверлі томас

У нього протікав дах кам’яниці, і хвороб-короб зіпсувався.

роджер бевінс ііі

То його витягнули на світ Божий, відкинули віко.

преподобний еверлі томас

Була осінь, і бідолаху зовсім засипало листям. А він же ще той гордун. Банкір. Розповідав, що мав власний будинок у…

ганс воллмен

Його виволокли з короба і — гуп! — перекинули у новий. Тоді ще запитали жартома, чи він, бува, не забився, і якщо таки забився, то, може, скаргу бажає подати? І потім курили та курили, а сердешний Рейвенден (напівусередині, напівназовні, та ще й голова звісилася під геть незручним кутом) тим часом знай благав їх кволим голосом зробити йому ласку і покласти у не такій непристойній…

преподобний еверлі томас

То таке торкання…

роджер бевінс ііі

Звісно, нікому не потрібне.

ганс воллмен

Але це… це було щось зовсім інше.

роджер бевінс ііі

Тримати на руках, засидітися так довго, шепотіти просто на вухо такі добрі слова? Мій Боже! Мій Боже!

преподобний еверлі томас

Торкатися одного з нас, до того ж з такою любов’ю, так ласкаво, наче то хтось ще…

роджер бевінс ііі

Здоровий.

ганс воллмен

Ніби то хтось ще вартий любові та поваги?

Це неабияк нас підбадьорило. І дало нам надію.

преподобний еверлі томас

Либонь, ми все ж не аж такі не гідні любові, як убили собі в голову.

роджер бевінс ііі

XXV

Будь ласка, зрозумійте нас правильно. Ми були матерями і батьками. Багато років були чоловіками, вельми важливими особами, і першого дня, коли щойно тут опинялися, нас супроводжували цілі натовпи, такі великі й печальні, що, прагнучи не проґавити жодного слова з уст промовців, зносили всі огорожі, і потім просто полагодити їх було вже годі, доводилося ставити нові. Були молодими дружинами, які потрапили сюди під час пологів і зазнавали тоді такого нестерпного болю, що геть позбувалися природної для нас ніжності й лагідності, дружинами, які залишали своїх чоловіків такими закоханими, такими вимученими жахіттям тих останніх хвилин (адже їм видавалося, ніби ми зникаємо у тій моторошній чорній дірі розпанахані страшним болем, аж самі не свої), що знову полюбити вони не могли вже ніколи. Були кремезними чоловіками, спокійними і вдоволеними, які ще в ранній юності збагнули, що нічим особливим не відзначаються, і тоді ж радісно (а водночас і трохи збентежено, ніби беручи на себе нелегкий тягар) знайшли собі у житті нову мету: гаразд, якщо вже нам не судилося стати винятковими, то чому б не бути просто корисними? І багатіли, і повнилися добром, а тому були спроможні добро чинити: заклавши руки у кишені, посміхатися й оглядати світ, який нам щастило отак на ходу, проходячи мимо, зробити бодай на дещицю кращим (справити посаг он тій убогій дівчині, потай оплатити навчання он тому хлопчині). Були привітними, дотепними слугами, до яких поступово неабияк прив’язувалися господарі, бо ж у важливі, сповнені сенсу дні ми завжди знаходили влучне слівце, щоб їх підбадьорити. Були бабусями, терплячими і відвертими, хранительками деяких темних таємниць; бабусями, які вже завдяки своєму вмінню без осуду вислухати дарували мовчазне прощення — і відкривали шлях сонцю. До чого я, власне, веду: ми мали якесь значення, якусь вагу. Нас любили. Ми були не самотні, заблукані, дивакуваті, а мудрі — кожен по-своєму. Наш відхід викликав біль. Люди, які нас любили, сиділи тоді на ліжку, обхопивши руками голову, або спиралися обличчям просто на стіл і тяжко заводили, ніби дикі звірі. Нас любили, повторюю, а коли згадували, навіть через багато років, то, потішені бодай на мить цими споминами, всміхалися.

преподобний еверлі томас

А проте…

роджер бевінс ііі

А проте ніхто ніколи не приходив сюди, щоб так-от узяти когось із нас на руки та ще й промовляти при цьому такі-от ніжні слова.

ганс воллмен

Ніколи.

роджер бевінс ііі

XXVI

Невдовзі навколо білої кам’яниці зібралося вже ціле море таких, як ми.

преподобний еверлі томас

І те море ринуло вперед та напосіло на хлопця, бо прагнуло подробиць: які почуття проймали його у тих обіймах? А правда, що той відвідувач обіцяв прийти ще? Він подав якусь надію на те, що теперішній стан хлопця можна змінити? І якщо це так, то чи можна поширити цю надію на нас усіх?

роджер бевінс ііі

Чого ми хотіли? Як на мене, насамперед нам хотілося, щоб хлопець нас побачив. Хотілося отримати його благословення. Хотілося знати, що ця явно підвладна якимсь чарам істота думає про ті чи інші причини, які спонукали нас тут залишатися.

ганс воллмен

Правду кажучи, серед усього того численного люду, який зібрався тоді біля білої кам’яниці, навіть поміж найсильнішими, не було нікого, чиє серце не точили б сумніви: правильний вибір вони зробили чи ні.

роджер бевінс ііі

Завдяки сповненим любові виявам уваги того добродія хлопець тепер піднісся в наших очах так високо, що нам страшенно кортіло налагодити бодай найслабший зв’язок…

преподобний еверлі томас

З цим новоявленим принцом.

роджер бевінс ііі

Тож незабаром з тих, хто хотів перемовитися з хлопцем, утворилася справжня черга, що тягнулася вниз доріжкою аж до рудувато-коричневої, спорудженої з піщаника домівки Еверфілда.

ганс воллмен

XXVII

Я на два слова.

джейн елліс

Навряд.

місіс ебіґейл бласс

Місіс Бласс, прошу вас. Кожен отримає…

преподобний еверлі томас

«Якось після Різдва тато повіз нас на чудове сільське свято…» Уф-ф.

місіс ебіґейл бласс

Будьте ласкаві, не напирайте. Просто стійте у черзі. Поговорити зможе кожен.

ганс воллмен

Вона скавчить і скавчить і завжди пхається поперед усіх. У всьому. Чим, скажіть на милість, ну от чим вона заслужила на таку…

місіс ебіґейл бласс

Місіс Бласс, ви теж могли б дечому у неї навчитися. Подивіться хоча б на її поставу.

ганс воллмен

Або на те, яка вона спокійна.

преподобний еверлі томас

І який чистий у неї одяг.

роджер бевінс ііі

Добродії?

Можна?

Якось після Різдва тато повіз нас на чудове сільське свято. Над дверима якоїсь м’ясарні ми побачили прегарний навіс із туш: оленів з вийнятими тельбухами, які попримотували дротами їм до боків назовні, наче величенькі яскраво-червоні гірлянди; фазанів та селезнів, підвішених догори ногами і з крилами, розпростертими за допомогою укритих повстю дротів, які підібрали так, що за кольором вони підходили до відповідних пір’їн (мушу зазначити, дуже майстерна робота); обабіч дверей стояло двійко поросят, схожих між собою як викапаних, а на спини їм припасували, ніби дрібних вершників, диких курей. Усе прикрасили зеленню, повсюди висіли свічки. Я була у білому, гарненька дитина; за спину звисала довга коса, і я знай навмисне погойдувала нею, ось так. Їхати звідти мені страшенно не хотілося, тому я здійняла бучу. Щоб мене заспокоїти, тато купив одного оленя і попросив допомогти прив’язати його ззаду до візка. Ця картина ще й досі у мене перед очима: мимо пропливає і поступово зникає у передвечірній імлі сільський краєвид; безживний олень, з якого скрапує кров, залишаючи тонкий слід позаду; вгорі мерехтять зірки; коли ми переїжджаємо збудовані зі свіжої деревини містки, вони аж постогнують під нашою вагою, а попід ними дзюркочуть струмки та потічки; ми ж тим часом прямуємо додому у дедалі густішій…

джейн елліс

Уф-ф.

місіс ебіґейл бласс

Я почувалася тоді так, ніби належала до якогось нового різновиду дітей. Не була хлопцем (це вже напевне), але й звичайною дівчинкою теж не була. Представниці тієї раси у спідницях, вічно заклопотані заварюванням чаю, до мене жодного стосунку не мали.

Я ж, бачте, плекала такі високі мрії.

Світ здавався тоді мало не безмежним. Я збиралася побувати у Римі, Парижі, Константинополі. В уяві у мене поставали якісь потаємні, розташовані у напівпідвальних приміщеннях кав’ярні, де, притиснувшись до вогкої стіни, ми з другом (вродливим і щедрим) обговорювали… чимало всякої всячини. Глибокі думки, нові ідеї. На вулицях зблискувало дивне зелене світло; неподалік, під брудними скособоченими причалами, плюскотіло море; насувалися клопоти, революція, до якої ми з моїм другом мусили…

Що ж, як то часто буває, мрії мої… не здійснилися. Чоловік у мене не був ані вродливий, ані щедрий; він був просто нудний. Грубо зі мною не поводився, але й ніжності не виявляв. Їздили ми не до Рима, Парижа чи Константинополя, а лише до Ферфакса — туди й сюди, і так без кінця, бо там жила його літня мати. Він, таке враження, взагалі мене не бачив, йому треба було мною тільки володіти, а коли називав мене «дурною» (траплялося таке нерідко), то лише стовбурчив у мій бік свої куценькі вуса. Я, бувало, казала щось, на мою думку, правдиве й аж ніяк не безпідставне — наприклад, про його неспроможність сягнути поступу на своєму професійному поприщі (то був любитель понарікати та поскаржитися, який постійно уявляв себе жертвою всіляких змов, а тому не сумнівався, що ставляться до нього погано, шукав першу-ліпшу зачіпку для сварки й уже невдовзі опинявся на вулиці), але він лише ворушив тими своїми вусами і заявляв, що це — «жіночий погляд на речі», та й по всьому. Хай що я казала, йому було байдуже. Слухати, як він вихваляється, що справив неабияке враження на того чи іншого дрібного чиновника одним надзвичайно влучним і «гострим» слівцем — а я ж стояла поруч, і те слівце чула, і бачила, що чиновник з дружиною ледь стрималися, щоб не порснути зі сміху, — о, це було… непросто. Я ж, бачите, й далі залишалася тією чарівною дитиною у білому, з Константинополем, Парижем і Римом у серці, дитиною, яка тоді ще й гадки не мала, що належить до «нижчого виду»: це ж «просто» жінка, що з неї взяти. А вечорами помічати часом, як він стріляє у мене тим особливим поглядом (о, я вже добре його знала, той погляд), що означав: «Зберіться-но, мадам, скоро я вилізу на вас, і вам здаватиметься, що складаюся я з самих лише стегон та язика, вусики ж мої розмножаться так, що кублитимуться у кожному вхідному, так би мовити, отворі… а тоді знову вилізу на вас, напрошуючись на компліменти»… ні, знести все це було просто годі.

Потому пішли діти.

Так, діти. Троє чудових дівчат.

У тих дівчатах я знайшла свій Рим, свій Париж, свій Константинополь.

Його вони взагалі не цікавлять, от хіба що похизуватися ними на людях він таки полюбляє. Одну знай картає за якусь дрібну провину, іншу ганьбить за те, що наважилася боязко висловити свою думку, всім трьом гучно читає лекції про якісь цілком очевидні речі («Бачите, дівчата, місяць висить он там угорі, серед зірок»), і то таким тоном, ніби сам допіру це з’ясував, а потім роззирається навколо, щоб побачити, яке враження справляє на перехожих його мужність.

джейн елліс

Зволите закінчувати?

Люди чекають.

місіс ебіґейл бласс

Невже він про них потурбується?

Доки мене не буде?

Кетрін скоро до школи. Хто подбає про те, щоб вона вдягалася належним чином? Мерібет має проблеми з ногою, вона сором’язлива і часто приходить додому в сльозах. Кому вона поплачеться? Еліс хвилюється, бо надіслала вірш. Не надто вдалий, якщо відверто. Я планую дати їй почитати Шекспіра, потім — Данте, а тоді ми попрацюємо над якимсь віршем разом.

Нині, під час цієї перерви, вони мені якісь особливо дорогі. На щастя, це лише дрібна, цілком безпечна операція. Рідкісна, як по правді, нагода ненадовго зупинитися і переглянути своє…

джейн елліс

Навколо місіс Елліс — розкішної, величавої жінки — постійно плавало у повітрі три драглисті кулі, кожна з подобизною котроїсь із її доньок. Часом ці кулі виростали просто велетенські і напосідали на неї, витискали з неї кров та інші рідини, вона ж лише корчилася під їхньою страшною вагою, проте не видавала ні звуку, адже це розцінили б як вияв невдоволення; іноді кулі, навпаки, від неї відлітали, і вона дуже цим мучилася, і бігала навколо, їх шукаючи, а коли знаходила, то аж плакала від полегшення, вони ж тим часом знову заходилися на неї насідати. Та найгірша мука чигала на місіс Елліс тоді, коли одна з тих куль, завбільшки така самісінька, як у житті, зупинялася у неї перед очима і ставала зовсім прозора, тож можна було розрізнити всередині найдрібніші деталі доньчиного одягу, побачити вираз обличчя, відчути настрій тощо, а дівчина тут-таки починала виливати душу, розповідаючи про труднощі, з якими останнім часом зіткнулася (особливо з огляду на раптову відсутність матері). Виявляючи свою безмежну любов, місіс Елліс одразу ж відгукувалася, виносила вельми проникливі судження і співчутливим тоном пояснювала, як стурбованій дитині найкраще повестися у ситуації, що склалася. Тільки-от, на лихо (у тім-то й була мука), та дитина матері не бачила й не чула і просто на очах у місіс Елліс аж руки заламувала від дедалі глибшого розпачу, а бідолашна жінка вже тільки кидалася то туди, то сюди, намагалася втекти від кулі, що переслідувала її з якоюсь садистською, інакше й не скажеш, кмітливістю, передбачаючи кожен рух і повсякчас опиняючись просто у неї перед очима, заплющити ж їх, наскільки я розумію, вона тоді була неспроможна.

преподобний еверлі томас

А бували дні, коли кожен, хто їй траплявся, мав вигляд велетенських вусів з ногами.

ганс воллмен

Еге ж, нелегкий у неї шлях.

роджер бевінс ііі

Та чого вже там нелегкий. Вона ж багата.

Це навіть по голосу чути.

місіс ебіґейл бласс

Юний добродію, можна попросити вас… про одну послугу, коли ваша ласка?

джейн елліс

Ач, як дере носа.

місіс ебіґейл бласс

Якщо вам дозволять повернутися туди, у ту попередню місцину, вам же не важко буде подивитися, як одягається Кетрін, розрадити Мерібет і сказати Еліс, що невдала перша спроба — то ще не кінець світу, правда? Перекажіть їм, що я думаю про них, відколи тут опинилася, і намагаюся потрапити назад додому… навіть тієї миті, коли мені дали ефір, я думала про них, про них і тільки про…

джейн елліс

Візьміть, кажу, гроші. Я спокійний.

містер максвелл бойс

Знову хтось пхається поперед мене?

Це тому, що я така мала?

місіс ебіґейл бласс

А може, тому, що ви така брудна?

роджер бевінс ііі

Я мешкаю при самій землі, сер. Думаю, що й ви…

місіс ебіґейл бласс

Подивіться на свої капці, вони ж геть почорніли від бруду.

роджер бевінс ііі

Візьміть, кажу, гроші. Я спокійний.

І ви, сер, кажу, будьте ласкаві зберігати спокій. Наскільки мені відомо, жодних причин для ворожнечі між нами немає. Пропоную поставитися до цього як до звичайної ділової операції. Я віддам вам свій гаманець, ось так, а тепер, з вашого дозволу, піду своєю…

Ні-ні-ні.

Ні-ні-ні.

Те, що ви збираєтеся зробити, — цілковито неправильно і геть нелогі…

Зірки низько… дахи розпливаються…

У мене встро мили ножа.

містер максвелл бойс

Спробуйте зараз, місіс Бласс.

роджер бевінс ііі

Місіс Бласс, горезвісна скнара, брудна, сива і дрібна (менша за немовля), збавляла ночі за тим, що знай никала туди й сюди, гризла камінці та патички, збирала їх, ревно оберігала і цілими годинами рахувала та перераховувала ті свої мізерні пожитки.

преподобний еверлі томас

І тепер, коли у цієї крихітної пані з’явилася нарешті можливість звернутися до хлопця — тут-таки, на очах у радісного натовпу, — її раптом охопив страх перед публікою.

ганс воллмен

У вас є тисяча триста доларів у «Першому банку», правильно?

преподобний еверлі томас

Так.

Дякую, отче.

У мене є тисяча триста доларів у «Першому банку». В одній кімнаті нагорі — не уточнюватиму, в якій саме, — у мене лежить ще чотири тисячі золотом. Я маю двох коней, п’ятнадцять кіз, тридцять одну курку і сімнадцять суконь загальною вартістю десь три тисячі вісімсот доларів. Але я — вдова. Все це скидається на достатки, а насправді — сущі злидні. Відплив жене воду від берега і ніколи — на берег. Камені котяться вниз і ніколи — вгору. Тож ви напевне зрозумієте моє небажання віддаватися марнотратству. Я маю понад чотири сотні патичків і близько шістдесяти камінців різного розміру. Маю дві частинки мертвих пташок, а грудок землі стільки, що й не злічити. Перш ніж лягти спати, я перераховую свої частинки мертвих пташок, патички, камінці та грудки, а щоб переконатися, що все це справжнє, пробую кожну річ на зуб. Коли ж прокидаюся, то частенько чогось та й не дорахуюсь. Отже, тут є злодії, а певні мої звички, за які (мені це добре відомо) багато хто тут мене суворо засуджує, таки небезпідставні. Але ж усі ті злі язики — то не літні жінки, слабкі й оточені ворогами, у яких припливу вже не буває, а є лише відплив, відплив, відплив…

місіс ебіґейл бласс

Так багато ще чекають   Мінлива сіро-чорна маса   Доки сягає око   Штовхаються і пхаються вперед там, у місячному світлі, стають навшпиньки, і все це тільки для того, щоб побачити

Мене

Просовують у двері голови, щоб вибовкати все своє сумне   Те чи те   Вдоволених тут немає   З усіма повелися несправедливо   Усіх занедбали   Знехтували   Неправильно зрозуміли   Багато хто одягнений у старомодні рейтузи, з перукою на голові та

віллі лінкольн

Коли у повному Розквіті Юності я проходив у своєму славному Мундирі з червоного Оксамиту повз Заквітчані Живоплоти, то Враження справляв таки неабияке. Хоч хто мене бачив, кожен був про Мене гарної думки. Помітивши мене, Чоловіки у Місті ніби язики Ковтали, а мої КІПТІ у страху розступалися, коли я Проходив Мимо.

Мені хотілося б, щоб той молодий Свинопас це знав.

Скільки ж разів товк я вночі свою Хіть, і то не без успіху; товк свою добру Дружину або, якщо не мав змоги до неї добратися, товк своїх КІПТІВ; називав їх КІПТЯМИ, бо вони й справді були чорні як сажа, темні як Ніч, схожі на безліч укритих КІПТЯВОЮ вуглин, і від них мене просто жаром обсипало. Варто було лише Схопити якусь КІПТЕдівку і, незважаючи на крики її КІПТЯ…

лейтенант сесіл стоун

Господи Боже…

ганс воллмен

О, наш лейтенант сьогодні у непоганій формі.

роджер бевінс ііі

Лейтенанте, не забувайте: він — ще дитина.

ганс воллмен

І це було Чудово, так Принизити того КІПТЯ перед Іншими; Чутка про це розходилася навколо, і ті КІПТІ починали Поводитися краще, і наступного робочого Дня навіть найбільш Товстошкірі опускали очі, бо знали вже, що я маю і ПІСТОЛЬ, і НАГАЙКУ; кожен КІПОТЬ зарубав собі на носі: якщо мене Образити, то Вночі це Дорого Йому коштуватиме, бо ЗАПЛАТИТИ за образу доведеться Найдорожчим, бо я прийду, і ногою розчахну навстіж Двері, і витягну його КІПТЕдівку надвір, і заберу її до своїх покоїв, і Почнуться там вечірні Розваги, а з нього самого тоді аж іскри посипляться. Тож на Полях у мене було Тихо і Спокійно, а коли лунав якийсь Наказ, Виконувати його тієї ж миті кидався добрий Десяток пар Рук, і потім Утомлені жовті очі лише зиркали вгору, бо хотіли побачити, чи я це помітив і чи уникнуть вони та їхні близькі моїх Розваг.

Так я зробив КІПТІВ своїми Союзниками і Ворогами одне одному.

лейтенант сесіл стоун

Під час подібних довірливо-агресивних орацій розпалена цими нахваляннями тілесна подоба лейтенанта Стоуна витягувалася вгору і перетворювалася на таку собі страшенно видовжену натільну прикрасу чи головний убір. Об’єм тіла жодних змін при цьому не зазнавав, тож видовжуючись, лейтенант одночасно тоншав і місцями був уже з олівець завтовшки, у висоту ж сягав верхівок найвищих тутешніх сосен.

Змовкнувши, він повертався до попередніх пропорцій і знову ставав чоловіком середньої статури, чудово одягненим, але з жахливими зубами.

преподобний еверлі томас

Юний добродію, можна нам підійти? Оцій маленькій пані і мені?

едді берон

Ой, ні. Ні-ні. Боюсь, зараз це просто неможли…

преподобний еверлі томас

От к***!

бетсі берон

Черга дійде до кожного! Ви ж самі сказали!

едді берон

Ми й так були низько, а впали ще нижче. Саме це й хотіли…

бетсі берон

А перевозити наше г*** барахло в ту с*** діру біля річки ми навіть не думали. Після того, як швед витурив нас із того місця на Ґ.

едді берон

Таж наша пречудова канапа, б***, навіть не влізла б у ті г*** дверцята, якими до тої с*** діри біля річки заходиш.

бетсі берон

Е, та коли згадати, які до х*** прекрасні двері були в нас на Ґ., то називати ті с*** дверцята в тій г*** дірі біля річки «дверима» і язик не повертається! Якби вони, ті дверцята зі г*** діри біля річки, побачили ті о*** двері на Ґ., то й дверима зватися посоромилися б.

Та все-таки ми повеселилися.

едді берон

Там, біля річки.

бетсі берон

Усі нализалися і кидали один одного в те й*** пійло? З запаленими сигарами в зубах і все таке? А Чеснєвський усе намагався вимовити «Потомак»?

едді берон

І жбурляли камінці в тих праль?

бетсі берон

Пам’ятаєш, а той… як там його, Тентіні мало не втонув? І коли полковник Б. таки привів його до тями, що він насамперед попросив? Свою с*** склянку з пуншем!

едді берон

Мабуть, досить уже, холодно мовив преподобний.

роджер бевінс ііі

А пам’ятаєш, як ми залишили малого Едді на плацу?

бетсі берон

Ага, тоді, коли Полк… як там, до дідька, це називається.

едді берон

Та то не раз таке було.

бетсі берон

Але йому не зашкодило.

едді берон

Може, й на користь пішло.

бетсі берон

Міцнішим його зробило.

едді берон

Якщо на тебе наступить кінь, ти не помреш.

бетсі берон

Хіба що покульгаєш трохи.

едді берон

Ну, і коней потім боятимешся.

бетсі берон

І собак.

едді берон

А просто блукати п’ять годин у натовпі? Це тебе не вб’є.

бетсі берон

Знаєш, що я думаю? Це навіть корисно. Бо потім ти вже вмієш блукати п’ять годин у натовпі без сліз і паніки.

едді берон

Ну, він трохи плакав і панікував. Коли прибився вже додому.

бетсі берон

Ой, Христе-Боже, ти так тих малих вилупків від усього оберігаєш, що вони скоро тебе до вбиральні потягнуть с*** їм підтирати.

А знаєш, цього в Едді-молодшого і Мері-Меґ не забереш. С*** вони завжди підтирають собі самі.

едді берон

І вбиральні в нас нема.

бетсі берон

Та й то правда, с*** де попало.

едді берон

Чому вони ніколи до нас не заходять? От що я хотіла б знати. Скільки це ми вже тут? Довго, до дідька довго. І вони ще ні разочку…

бетсі берон

Та ну їх до с***! Ті г*** невдячні вилупки не мають жодного права винити нас у якихось своїх с*** проблемах, доки самі не влізуть у нашу трикляту шкуру, а ніхто з тих й*** не був у нашій г*** шкурі навіть довбаної хвилини.

едді берон

Досить, сказав преподобний.

ганс воллмен

Це були Берони.

роджер бевінс ііі

П’яні як ніч, вони валялися без пам’яті на дорозі, де й потрапили під колеса одного й того самого екіпажа, а потім їх кинули очунювати до ганебної, нічим не позначеної спільної хвороб-ями під тією моторошною залізною огорожею. Були там єдиними білими, що затесалися поміж кількох представників чорної раси; у жодного, чи то білого, чи чорного, не було навіть хвороб-короба, де можна було б одужувати як годиться.

ганс воллмен

Те, що Берони надумали поговорити з хлопцем, — не зовсім комільфо.

преподобний еверлі томас

Як і те, що вони взагалі по цей бік огорожі.

ганс воллмен

Ну, тут не у багатстві річ.

преподобний еверлі томас

Я теж не бозна-яким багатієм був.

ганс воллмен

Тут річ радше у поводженні. У тому, щоб бути, так би мовити, «багатими духом».

преподобний еверлі томас

А ще Берони приходять і йдуть, коли їм заманеться. Огорожа їм не перепона.

ганс воллмен

Як і в тій попередній місцині, вони тут вільні.

преподобний еверлі томас

Гм.

роджер бевінс ііі

Гм-гм.

ганс воллмен

Слідом за Беронами швидко змінили одне одного містер Бантінґ («Я, звісно, не маю чого соромитися»), містер Елленбі («Я прийшов тут, у то місто, з сімома долярами, зашитими у штанях, і нікуда, бий його трясця, відсіль не піду, доки мені не скажут, куда, до біди тяжкої, ті мої доляри поділися») і місіс Пропер Фессбітт («Я прошу лише, щоб на одну-єдину останню Годину той жахливий біль мене відпустив: тоді я могла б Попрощатися зі своїми Близькими у веселішому дусі»): хтозна-як вона дошкандибала до дверей, надалі заціпеніла, скручена в три погибелі у позі ембріона, як і пролежала, майже не підводячись з ліжка, останній рік свого перебування у тій попередній місцині.

роджер бевінс ііі

А десятки інших, збадьорившись новою надією, і далі схвильовано чекали своєї черги поговорити з хлопцем.

ганс воллмен

Та, на жаль, збутися цьому не судилося.

преподобний еверлі томас

XXVIII

Невдовзі ми завдяки певним добре знаним уже ознакам збагнули, що насуваються неприємності.

роджер бевінс ііі

Усе почалося так, як завжди.

преподобний еверлі томас

Усю околицю вповила тиша.

роджер бевінс ііі

Чути було, як труться одна об одну гілки голих дерев.

ганс воллмен

Повіяв теплий вітерець, який ніс пахощі найрозмаїтіших речей, що дарують людям утіху: трави, сонця, пива, хліба, теплої ковдри, вершків; перелік цей був у кожного свій, тож і втішався кожен по-своєму.

роджер бевінс ііі

З землі прокльовувалися вже повністю сформовані квіти найрізноманітніших кольорів, розмірів, обрисів та ароматів.

преподобний еверлі томас

По-лютневому сірі дерева раптом зацвіли.

ганс воллмен

А потім на них з’явилися плоди.

преподобний еверлі томас

Плоди ті збігалися з бажаннями: варто було дати думці змогу помандрувати у напрямку певного кольору (скажімо, сріблястого) і форми (наприклад, зіркоподібної), як умить гілки дерева, що секунду тому стояло безплідне і по-зимовому мертве, уже аж угиналися під вагою безлічі зіркоподібних сріблястих плодів.

роджер бевінс ііі

Зненацька повсюди — на доріжках поміж нашими насипами, попід деревами, на лавках, на гілках дерев (одне слово, всюди, де був хоча б дюйм вільного простору) — почала з’являтися найрізноманітніша їжа у горщиках та на чималих тарілках, на завішених між товстими гілляками рожнах, у золотих ночвах, у діамантових супницях, у маленьких смарагдових соусницях.

преподобний еверлі томас

З півночі ринула стіна води і, трохи зблизившись, з достоту військовою точністю розділилася на десятки дрібних потічків, і вже невдовзі біля кожної кам’яниці та кожного хвороб-насипу дзюркотів окремий струмок; вода у тих струмках аж іскрилася й вигравала і перетворювалася то на каву, то на вино, то на віскі, а потім — знову на воду.

ганс воллмен

Ми вже знали, що все це — всипані плодами дерева, запашний легіт, їжа без міри, чарівні струмки — було лише, так би мовити, передвістям того, що насувалося далі.

преподобний еверлі томас

Тих, хто насувався.

ганс воллмен

Усе це вони слали поперед себе, щоб хоч трохи пом’якшити ефект.

преподобний еверлі томас

Тож ми набралися духу.

ганс воллмен

Найкраще було скрутитися клубком, затулити вуха, заплющити очі і втиснутися обличчям у землю, щоб і носа таким чином заткнути.

роджер бевінс ііі

Ну, тримаймося усі! вигукнув містер Воллмен.

преподобний еверлі томас

А вони вже були тут як стій.

ганс воллмен

ХХІХ

Наближалися довгою процесією.

ганс воллмен

Кожен із нас бачив їх під іншою машкарою.

преподобний еверлі томас

Дівчата в літніх сукенках, засмаглі і грайливі, з розпущеним волоссям і сплетеними з трави браслетами на руках: сільські дівчата, радісні й веселі, вони знай хихотіли, проходячи мимо.

Такі, як я.

Була колись.

місіс ебіґейл бласс

Юрма вродливих молодих наречених, прибраних у тонесенькі шовкові одежі з тріпотливими комірами.

ганс воллмен

Янголиці з напрочуд тілесними крилами, кожна — з одним великим крилом, яке, коли відвести його назад, перетворювалося на такий собі пожухлий стяг, що біг, туго згорнутий, уздовж спини.

преподобний еверлі томас

Сотні точних копій Ґілберта, мого першого (і єдиного!) коханого. Точнісінько такий вигляд він мав того найкращого для нас пополудня у возівні, коли стояв, недбало обгорнувши сірим рушником стегна.

роджер бевінс ііі

Мої дівчата. Кетрін, Мерібет, Еліс. Незліченні двійниці кожної ідуть собі, тримаючись за руки, волосся заплетене у трентонські кіски, кожна у справленій торік на Пасху сукні та із соняхом у руках.

джейн елліс

Ціла делегація КІПТЕдівок (виряджених у свої Улюблені грубі Сорочки, які ті шльондри знай скидають Розпусним рухом з Плечей) прийшла поплазувати переді мною, але я ж бачив і Перемагав їхнє Кодло вже не раз, тож тільки щедро наклав Купу Лайна їм у подарунок, а сам Відступив у Дім і почав чекати їхнього Відходу.

лейтенант сесіл стоун

Пересувалися наречені покрадьки, ніби мисливиці, вишукуючи бодай найменшу ознаку слабкості.

ганс воллмен

Де ж мій любий преподобний отець? вигукнула головна янголиця, і голос її нагадував подзвін тих крихких скляних дзвоників, у які ми завжди видзвонюємо Великодньої неділі.

преподобний еверлі томас

Один із тих численних Ґілбертів підійшов і, опустившись біля мене навколішки, запитав, чи не буду я такий ласкавий відкрити вуха і просто на нього поглянути?

Було у його голосі щось таке, що не виконати цього прохання я не міг.

Вродливий він був понад усіляку міру.

Ходімо з нами, прошепотів він. Усе тут — суцільна дикість і обман. Ти належиш до шляхетнішої породи. Ходімо з нами, усе прощено.

Ми знаємо, що ти зробив, сказав другий Ґілберт. Усе гаразд.

Я ще цього не зробив, відповів я. Не довів до кінця.

Довів, мовив перший Ґілберт.

Усе можна ще повернути назад, наполягав я.

Любий хлопче, знов озвався другий.

М’якше, м’якше, сказав третій.

Ти — хвиля, що розбилася об берег, докинув четвертий.

Будь ласка, не переймайтеся, мовив я. Усе це я вже чув…

Дозволь-но дещо тобі сказати, різко кинув другий Ґілберт. Ти не лежиш на жодній підлозі у жодній кухні. Розумієш? Озирнися навколо, дурню. Ти ж обманюєш сам себе. Усе закінчено. Ти довів справу до кінця.

Ми все це кажемо, щоб тебе підігнати, пояснив перший.

роджер бевінс ііі

Серед тих сільських дівчат була і Міранда Дебб! Сиділа там справжнісінька, мов земля піді мною, так само, як колись давно, заклавши ногу на ногу під тією вибляклою жовтою спідницею, що її полюбляла тоді носити. От лише виглядала тепер, порівняно зі мною, страшенно великою — суща велетка та й годі!

Ти тут у тарапатах, миленька Ебіґейл, правда? поспитала вона. Коли прокидаєшся, то часто-густо чогось не дораховуєшся, еге ж? Ходімо, ходімо з нами, ми й прийшли тебе визволити. Поглянь, які у нас руки, ноги, посмішки. Хіба ж ми брехухи якісь? Ти тільки подивися, скільки у нас здоров’я! Ми ж тебе знаємо бозна-відколи. Пам’ятаєш, як одного дня влітку ми ховалися у стозі сіна? Твоя мати тебе кликала, а ти тільки глибше в те сіно запорпувалася, так тішилася, що від неї ховаєшся!

Там, куди ми тебе заберемо, у мільйон разів краще, сказала інша, і я допіру тоді її впізнала: то ж був не хто інший, як моя дорогенька дружка — Синтія Гойнтон!

місіс ебіґейл бласс

До д***, Едді, а хіба це не Квіні? каже мені моя Бетсі.

І, хай йому чорт, то таки була вона — Квіні, хвойда з закладу Перді. Яка так вам відсмокче, що аж очі рогом полізуть.

Може, час уже збиратися, шкіпере? питає Квіні.

Час в г*** колупатися, кажу я.

Едді! докірливо каже Бетсі.

Від’ї***, кажу я. Я знаю, що роблю.

І що ж ти робиш? питає Квіні.

Йди до с***, кажу я.

А твоя жінка, може, іншої думки, кидає вона.

Ні х***, кажу я. Від’ї***. Ми по одному не ходимо, тільки разом.

Та ну? роблено дивується Квіні.

Бетсі дивиться в землю й очей не підводить.

І правильно, молодчина, кажу я. Так і роби. Тоді вона не зможе до тебе дої***.

Ми тут не для того, щоб до когось дой***, каже Квіні.

Ану, відсмокчи, кажу я.

Якщо ми будемо потрібні, каже тоді вона Бетсі, ти тільки поклич. Коли завгодно.

Вали вже, вали, кажу я. Баламутка й***.

едді берон

Якоїсь миті, коли янголиці саме ступили всі разом у промінь місячного світла, намагаючись вразити мене своїм колективним сяйвом, я підвів погляд і побачив достоту вражаючу картину страждань, що розгорталася навколо білої кам’яниці: перелякані, заціпенілі від жаху, ми цілими десятками лежали ниць або стояли навкарачки і тільки корчилися у тяжких муках, зазнаючи, кожен по-своєму, страхітливої наруги.

преподобний еверлі томас

Еббі, дорогенька, сказала Міранда Дебб, можна тобі дещо показати?

І затулила долонями мені очі.

І я побачила! Там, куди вони хотіли мене забрати, буде лише приплив і ніякого відпливу. Я мешкатиму на вершині пагорба, а проте камені котитимуться вгору, не вниз. Коли ж прикотяться до мене, то розколяться навпіл. Усередині в кожному буде піґулка. Одну я ковтну і… ох, як же це славно! Нічого більше мені й не треба.

Хоч раз.

Хоч раз у житті.

Міранда опустила руки, і я знов опинилася тут.

Тобі сподобалося? спитала вона.

Ще б пак! відповіла я.

То ходімо з нами, мовила її подруга, і я побачила, що то стара добра Сюзанна Бріґґз (це ж треба!); вона якраз перев’язувала собі хустиною волосся, а в губах тримала довгу травинку.

У виярку грало у квача ще двоє дівчат. Заждіть-но, чи ж це не Адела і Єва МакБейн? Так воно й було! Збоку за грою з любов’ю спостерігало кілька корів. Знаю, це звучить кумедно: корови і любов, але світ, де жили ці милі дівчата, якраз такий і був!

Не можу повірити, що ти — стара вдова, сказала Міранда Дебб.

Та ще й така крихітна, докинула Сюзанна Бріґґз.

Ти ж завжди була дуже навіть гарненька, мовила Міранда Дебб.

Нелегко тобі довелося, озвалася Синтія Гойнтон.

Увесь час відплив, і жодного припливу, підхопила Сюзанна Бріґґз.

Камені котилися лиш униз, а назад, угору, котитися не хотіли, вела далі Синтія Гойнтон.

Ніколи в житті ти не мала нічого вдосталь, підсумувала Міранда Дебб.

На очах у мене забриніли сльози.

Чистісінька правда, схлипнула я.

Ти — хвиля, що розбилася об берег, сказала Міранда.

Ми все це кажемо, щоб тебе підігнати, мовила Сюзанна.

Я відповіла, що не дуже тямлю, про що це вони, але від ще одної такої піґулки точно не відмовилася б.

То ходімо з нами, запропонувала Міранда.

МакБейни у виярку зупинилися і нашорошили вуха. Корови — теж. Не знаю, як, але прислухалася навіть повітка.

Мене ж проймала втома, і то ще бозна-відколи.

Гаразд, думаю, я піду, погодилась я.

місіс ебіґейл бласс

Звіддалік, по ліву руку від мене, донісся крик — настрашений чи переможний, сказати напевне було годі, — а відразу ж опісля пролунав вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини; вперше ми почули його вже давненько, та все одно щоразу від нього аж мороз дер по спині.

Хто пішов?

Важко сказати.

Та й сам я зазнавав ще надто сильного тиску, щоб цим перейматися.

ганс воллмен

Ніби надихнувшись цією перемогою, наші мучителі подвоїли зусилля.

преподобний еверлі томас

Згори дощем посипалися трояндові пелюстки (веселенька така провокація): червоні, рожеві, жовті, білі, бордові. Далі — пелюстки прозорі, смугасті, крапчасті, із зображенням (якщо підняти з землі і придивитися, то там можна було побачити дуже детальні картинки двору, де ви бавилися у дитинстві, аж до зламаних квіткових стебел та покинутих напризволяще іграшок). Насамкінець задощило золотими пелюстками (вони справді були зі щирого золота і знай подзенькували, падаючи на дерева та каміння).

роджер бевінс ііі

А ще спів. Пречудовий спів, у якому звучала і туга, і обіцянка, і запевнення, і довготерпелива, щира приязнь.

ганс воллмен

Той спів проникав у саме серце.

преподобний еверлі томас

Аж хотілося, к***, танцювати.

бетсі берон

Але й плакати, к***, теж хотілося.

едді берон

Ага, у танці.

бетсі берон

Прийшла мама   Десь із десяток мам   Але жодна навіть і близько не пахнула так, як мама   Думаю, то був просто такий фокус   Відправити до самотнього хлопця десять фальшивих матерів

Ходімо з нами, Віллі, сказала одна з них

І тут раптом   Вони всі запахли так, як має бути   Навіть дуже так   І стали мене обнімати, і пахнули вже так, як треба

Мама   О, Боже   Така, як колись

Ти — хвиля, що розбилася об берег, сказала друга мама

Любий Віллі, мовила третя

Любий, любий Віллі, озвалася четверта

І всі ті мами страшенно мене любили, і хотіли, щоб я пішов з ними, і казали, що заберуть мене додому, щойно я буду готовий.

віллі лінкольн

І коли, коли ж тепер спізнаєш ти в усій повноті розкіш подружнього ложа, коли споглядатимеш Анну оголеною, коли вона повернеться до тебе у тому відомому стані, зі спраглими вустами і розчервонілими щоками, коли нарешті опаде навколо вас її волосся, розпущене одним грайливим, нестримним рухом? (Так промовляла Елсбет Ґроув, кузина моєї дружини — чи, радше, лицемірна істота, точнісінька копія Елсбет на вигляд, — виряджена у тонесеньку одежину з тріпотливим шовковим коміром.)

Я тобі скажу, коли, озвалася друга наречена, і тут уже я впізнав у ній свою любу бабуню (так само невідомо з якої рації виряджену у тонесеньку одежину з тріпотливим коміром). Ніколи. Усе скінчено. Ти, Оклецьку, обманюєш сам себе.

Відтоді, як були тут востаннє, зуміли вишпортати звідкілясь навіть моє дитяче прізвисько.

Анна хвилюється через те, що ти тут загаявся, мовила Елсбет. Просила тобі це переказати.

Я слабшав щосекунди і знав, що мушу якось оборонятися, тож запитав:

А сама вона тепер там? Чекає на мене? Там, куди ви так красномовно мене кличете?

От, і тепер я вже мав їх у жмені, бо хоч вони й раді були б обвести мене навколо пальця, та відвертої брехні все ж уникають.

Елсбет спалахнула і стривожено зиркнула на бабуню.

Відповісти на це твоє запитання… е-е… доволі складно, сказала вона.

Ви — демони, мовив я. Прибираєте знайомі обриси і хитрощами намагаєтеся заманити мене туди.

Еге ж, а ти, Оклецьку, такий уже порядний, що аж світишся! роздратувалася бабуня.

Скажи, ти чесно оцінюєш своє становище? запитала Елсбет.

Ти точно «хворий», Оклецьку? докинула й бабуня. Відколи це лікарі кладуть хворих до «хвороб-коробів»?

Щось не пригадую, щоб у наш час десь таке робили, підтакнула Елсбет.

Тож який висновок мусимо зробити, Оклецьку? спитала бабуня. Хто ти? Де ти? Визнай нарешті, дорогенький, повір, промов це вголос, собі ж на користь, і долучайся до нас.

Ми все це кажемо, щоб тебе підігнати, мовила Елсбет.

І я побачив, що мушу хоч-не-хоч викинути останнього козиря.

До кого ви оце говорите? запитав я. Хто вас слухає? Кого слухаєте ви? За чиєю рукою стежите очима ось тепер, цієї миті, коли вона підноситься, щоби вказати на небо? Чий голос викликає страх, який, бачу, з’явився у вас на обличчях? Я — тут. Тут — я. Хіба ж ні?

Ефект ці слова мали такий, як завжди.

Збентежені й розчаровані, наречені збилися докупи і заходилися перешіптуватися, вимислюючи, безперечно, план нового підступного нападу.

На щастя, тієї ж таки хвилини нараду цих крутійок перервало ще два чіткі, окремі вогнезвуки, спричинені спалахами світлоречовини: один донісся з півдня, інший — з північного заходу.

ганс воллмен

Едді як зачув ті звуки, то так дременув — тільки його й бачили.

Часом вони, к***, лякають його мало не до всирачки.

Одна з тих шльондр тут-таки приступила до мене, і я побачила, що то взагалі ніяка не шльондра, а наша донька — Мері-Меґ! Одягнена так, що й*** можна! Об’явилася нарешті, прошу дуже! А де ж ти, с***, пропадала всі ці роки, га?

Мамо, озвалася вона. Вибач, що ми були такі неуважні. Еверет і я.

Хто такий Еверет? запитала я.

Твій син, відповіла вона. І мій брат.

Ти Едварда маєш на увазі? сказала я. Едді? Едді-молодшого?

Так-так, Едварда, звісно ж, перепрошую, виправилася вона. Хай там як, ми мали прийти вже давно. Але я була дуже заклопотана. Зате чимало досягнула. І знайшла любов. І народила багато дітей. Надзвичайно вродливих. І розумних. Так само й Еверет…

Едвард, сказала я.

Так, Едвард, квапливо мовила вона. Знаєш, я така втомлена! Від… від усіх тих досягнень!

Ну-ну, дитино, усе гаразд, сказала я. Ти ж таки прийшла.

І знаєш що, мамо? вела далі вона. Я хочу, щоб ти знала. Усе й справді гаразд. Ти зробила все, що могла. Ми ні в чому тебе не звинувачуємо. Бо ти ж, таке враження, вважаєш, ніби часом тобі дещо бракувало материнської…

А що, г*** була з мене мати, правда? запитала я.

Хоч які невдачі та вади ти тепер кладеш собі на карб, забудь про них, залиш їх позаду, мовила вона. Усе вийшло просто чудово. Ходімо з нами.

Але куди? спитала я. Я не…

Ти — хвиля, що розбилася об берег, сказала вона.

Знаєш, оцього я ніяк не втямлю, мовила я.

І тут звідкілясь примчав назад Едді.

Мій герой!

Ха!

Ану вали на х*** звідси, ти, с*** д***! вигукнув він.

Це ж Мері-Меґ, сказала я.

Ага, вже, відповів Едді. Дивися!

Він підняв якийсь камінь і ним як торохне! Прямісінько у Мері-Меґ! Та коли той камінь пролетів наскрізь, я побачила, що то вже ніяка не Мері-Меґ, а чорт його зна хто. Чи що. Якась пляма або спалах сонячного світла у формі тієї б*** сукенки!

Ну й дурень же ви, добродію, обізвалася та пляма.

Тоді обернулася до мене і додала:

Ви, добродійко, теж дурепа, але не аж така.

бетсі берон

Головна янголиця обіруч узяла моє обличчя у свої долоні, а крило її тим часом знай гойдалося то туди, то сюди, і це наводило на думку про коня, який пасеться собі, помахуючи хвостом.

То що, благоденствуєте, отче? запитала вона, ніби знічев’я розпростерши понад собою крило. А Той, кому ви служили за життя, тут присутній?

Д-думаю, так, присутній, відповів я.

Він, звісно, всюди і в усьому, мовила вона. А проте Йому не до вподоби, що ви так тут загаялися. Та ще й у такому не надто підхожому товаристві.

Вона була прегарна, і краса її щосекунди зростала. Я розумів, що мушу цю розмову закінчувати, бо інакше не минути лиха.

Будьте такі ласкаві, йдіть собі, попросив я. Сьогодні ви мені не… не потрібні.

Але скоро, мабуть, таки станемо потрібні, правда ж? запитала вона.

Її краса зросла вже до небачених меж.

І я розридався.

преподобний еверлі томас

Аж тут ураз напад закінчився — так само раптово, як і почався.

ганс воллмен

Ніби за сигналом наші мучителі відступили; змінився і їхній спів: тепер у ньому звучала туга й скорбота.

преподобний еверлі томас

Отже, вони відійшли, а дерева тим часом знову посіріли, наїдки позникали, потічки пересохли, вітерець ущух, спів змовк.

роджер бевінс ііі

І ми зосталися самі.

ганс воллмен

Й усе знову сповнилося печаллю.

преподобний еверлі томас

ХХХ

Ми з містером Воллменом та отцем Еверлі негайно пішли подивитися, хто з нас устояти таки не зумів.

роджер бевінс ііі

Першою, як з’ясувалося, була та скупердяга, місіс Бласс.

преподобний еверлі томас

Навколо її оселі валялися порозкидані частинки дохлих пташок, патички, грудки землі і т. д.; усе, що вона берегла, наче хтозна-який скарб, тепер утратило будь-яку цінність.

ганс воллмен

Другим, схоже, піддався Е. Дж. Кумбз.

преподобний еверлі томас

Бідолаха. Ніхто з нас добре його не знав. Він пробув тут багато років, але покидав свій хвороб-короб лише зрідка.

ганс воллмен

А коли таки виходив на люди, то знай гиркав: «Добродію, а вам відомо, хто я такий? Для мене постійно тримають столик у «Бінлей»! Я ношу відзнаку «Легіону Орла»!». Досі пригадую, який вражений він був, коли я сказав, що не знаю такого місця. «Та це ж найкращий заклад у цілому місті!» — вигукнув тоді Е. Дж. Кумбз. «У якому місті?» — поцікавився я, і він відповів, що у Вашингтоні, і пояснив, де саме, та я знав те перехрестя, і тепер там стояли тільки якісь стайні, нічого більше, тож я так йому і сказав. «Мені вас просто жаль!» — відмахнувся він від мене, проте ця звістка добряче його приголомшила. Якийсь час по тому Е. Дж. Кумбз сидів, задумливо погладжуючи бороду, на своєму насипі, а потім раптом гримнув: «Але ж вельмишановного містера Гамфріса ви вже напевне знаєте?!».

Й ось тепер він відійшов.

Прощавайте, містере Кумбз. Сподіваюся, там, де ви тепер, про «Бінлей» знають усі!

роджер бевінс ііі

Ми йшли, а навколо багато хто якось відсторонено сидів чи то у себе на насипі, чи на східцях своєї кам’яниці, і просто плакав, до краю виснажений опором, який забрав усі сили. Інші натомість сиділи спокійно, перебираючи подумки всі ті розмаїті звабливі видіння та спокуси, яких нещодавно зазнавали.

преподобний еверлі томас

До всіх, хто залишився, я повнився якоюсь оновленою любов’ю.

роджер бевінс ііі

Зерно відділили від полови.

преподобний еверлі томас

Наш шлях — не для всіх. Багато кому — я не маю жодного наміру нікого засуджувати чи принижувати — просто бракує належної рішучості.

ганс воллмен

Для них ніщо не має достатнього значення, ось у чому річ.

роджер бевінс ііі

Хто став третьою жертвою, ми ще не знали, і тут раптом згадали про хлопця.

ганс воллмен

Щоб хтось такий іще юний пережив таку безжальну атаку — ні, це було б надто неймовірно.

преподобний еверлі томас

Хай там як, а так усе й мало закінчитися…

роджер бевінс ііі

…з огляду на його молодість.

ганс воллмен

Бо ж альтернатива полягала у вічній неволі…

роджер бевінс ііі

Відчуваючи сум упереміж із полегшенням, ми пішли на власні очі переконатися, що він відійшов.

преподобний еверлі томас

ХХХІ

Тож уявіть наше здивування, коли ми побачили, що він сидить собі, схрестивши ноги, на даху своєї білої кам’яниці.

ганс воллмен

Ти все ще тут! вражено вигукнув містер Воллмен.

Так, сухо відказав хлопець.

роджер бевінс ііі

Вигляд у нього був такий, що ми аж роти пороззявляли.

преподобний еверлі томас

Опір він учинив гідний, але й заплатив за нього дорого.

ганс воллмен

У такому юному віці баритися тут не варто.

преподобний еверлі томас

Хлопець ледь переводив подих; руки у нього трусилися; судячи з того, що я бачив, він утратив десь із половину ваги. Вилиці випнулися, комір сорочки широкою петлею обвис навколо шиї, яка зненацька зробилася мало не з олівець завтовшки; попід очима з’явилися темно-сірі, барви деревного вугілля кола; усе це вкупі надавало йому якогось зовсім уже примарного вигляду.

роджер бевінс ііі

Раніше то був такий повновидий хлопчак.

ганс воллмен

Та від кругленьких щік не зосталося й сліду.

роджер бевінс ііі

Милий Боже, прошепотів містер Бевінс.

ганс воллмен

Щоби скотитися до такого рівня, тій дівчині, Трейнор, потрібен був десь майже місяць.

роджер бевінс ііі

Те, що ти ще тут, просто вражає, сказав хлопцеві преподобний.

У цьому є навіть щось героїчне, додав я.

Та хай там як, це нерозважливо, знов обізвався преподобний.

ганс воллмен

Усе гаразд, лагідно мовив містер Воллмен. Справді, все гаразд. Ми — тут. Іди з миром: завдяки тобі ми здобули надію, яка не згасатиме ще роки й роки і стане нам у неабиякій пригоді. Тож ми тобі дякуємо, бажаємо всіх благ і благословляємо на добру путь.

преподобний еверлі томас

Усе це чудово, але нікуди я не піду, відповів хлопець.

роджер бевінс ііі

Тут на і так постійно добряче здивованому обличчі преподобного відбилося здивування ще глибше.

ганс воллмен

Тато пообіцяв, сказав хлопець. Він прийде, а мене нема, і що тоді?

Твій тато не прийде, мовив містер Воллмен.

А якщо й прийде, то не скоро, докинув я.

Коли ти вже будеш у такому стані, що прийняти його не зможеш, вів далі містер Воллмен.

Якщо твій тато прийде, озвався преподобний, ми перекажемо йому, що ти мусив піти. Пояснимо, що так найкраще.

Ви брешете, сказав хлопець.

Схоже, загальний занепад почав уже впливати і на його вдачу.

Прошу? перепитав преподобний.

Ви троє брехали мені від самого початку, вів далі хлопець. Сказали, що мені треба йти. І що було б, якби я так і зробив? Я ж тоді взагалі б із татом не побачився. А тепер обіцяєте щось йому переказати?

Ми так і зробимо, запевнив преподобний. Повір, ми…

Але як ви це зробите? запитав хлопець. Хіба у вас є якийсь спосіб? Спосіб спілкуватися? У мене нема. Навіть коли я був у ньому всередині…

роджер бевінс ііі

Є, мовив містер Воллмен. Є у нас такий спосіб.

преподобний еверлі томас

(Вельми розпливчастий.

Зовсім іще не усталений.)

роджер бевінс ііі

(Достатньої ясності щодо цього питання не було зроду-віку.)

ганс воллмен

Тієї миті звіддалік донісся голос місіс Делані, яка гукала свого чоловіка.

преподобний еверлі томас

Містер Делані потрапив сюди багато років тому, й було це ще перед тим, як тут опинилася і вона. Одначе тепер його вже не було. Себто хвороб-тіло й далі лежало у тому самому місці, де вона його колись поклала, а от сам містер Делані…

роджер бевінс ііі

Був уже деінде.

преподобний еверлі томас

Вирушив далі.

ганс воллмен

Проте сердешна місіс Делані все ніяк не наважувалася податися слідом за ним.

роджер бевінс ііі

Через одну кумедну історію. Пов’язану з іншим містером Делані.

преподобний еверлі томас

Братом її чоловіка.

ганс воллмен

Хоча тоді та історія «кумедною» не здавалася… була в ній радше якась невідкладність, неминучість і чудесність.

роджер бевінс ііі

Тепер, одначе, у жінки краялося серце: впродовж багатьох років у тій попередній місцині вона тужила за тим іншим Делані, бо почувалася нещасливою у шлюбі…

преподобний еверлі томас

І от не минуло й місяця після того, як її чоловік перебрався сюди, а вона вже злигалася з тим іншим Делані, й одразу ж він упав у неї в очах, адже ставився до пам’яті її чоловіка недбало та без належної поваги і виявився людиною зіпсованою та захланною, на відміну від її чоловіка, який, побачила вона тільки тепер, був особою з усілякого погляду вельми гідною.

ганс воллмен

Хоч натуру мав доволі прозаїчну і сором’язливу, а вже зовні свого показного та привабливого (і зіпсованого) брата не нагадував навіть близько.

роджер бевінс ііі

Отак вона й застрягла — ні туди, ні сюди.

ганс воллмен

Фізично її тягнуло до того Делані (а він усе ще перебував там, у тій попередній місцині).

преподобний еверлі томас

Та водночас їй хотілося піти і знову побачитися зі своїм чоловіком, і попросити у нього пробачення.

роджер бевінс ііі

За те, що змарнувала стільки років їхнього життя, жадаючи іншого.

ганс воллмен

Словом, вона не знала, що має робити: залишатися чи йти.

преподобний еверлі томас

Йти чи чекати.

роджер бевінс ііі

Тож знай блукала навколо, гукаючи: «Містере Делані!».

преподобний еверлі томас

І так без упину.

ганс воллмен

А ми ніколи не знали, якого Делані вона кличе.

роджер бевінс ііі

Не знала вона й сама.

преподобний еверлі томас

Ой, що це? зненацька судомно видихнув хлопець, і голос у нього, тут не було жодного сумніву, аж затремтів від страху.

ганс воллмен

Я зиркнув у його бік, і серце у мене обірвалося.

Дах навколо нього ніби розрідився, і він сидів тепер у сіро-білій калюжі.

роджер бевінс ііі

Нараз із тієї калюжі виринуло щось схоже на виноградну лозу або на пагін якоїсь виткої рослини.

преподобний еверлі томас

Наближаючись до хлопця, той пагін робився дедалі товщий і, ніби кобра, обвився внизу навколо схрещених ніг.

роджер бевінс ііі

Я вхопив його, щоб відкинути геть, і відчув під пальцями, який він твердий — на дотик радше камінь, аніж змія.

преподобний еверлі томас

Від усього цього мені аж морозом сипнуло по шкірі.

роджер бевінс ііі

То був початок кінця.

ганс воллмен

ХХХІІ

Якщо брати за взірець те, що трапилося з міс Трейнор, то невдовзі за цим пагоном з’являться інші, і їх ставатиме щораз більше й більше, аж доки хлопець не буде міцно й надійно прив’язаний до даху на манір Гуллівера.

роджер бевінс ііі

Після цього його хутко вкриє… ну, найкраще, мабуть, описати це як плацентарний покрив.

преподобний еверлі томас

Далі цей покрив затвердне й обернеться на такий собі панцир, а вже з тим панцирем відбуватиметься ціла низка перетворень (він перетворюватиметься, приміром, на зруйнований міст, стерв’ятника, пса, страховидну відьму тощо), і кожен наступний образ буде детальнішим та огиднішим за попередній, і все це лише пришвидшуватиме падіння хлопця, який по спіралі рухатиметься вниз: що потворнішим буде панцир, то менше світла (щастя, щирості, радісного натхнення) потраплятиме досередини.

роджер бевінс ііі

Тож від світла він опинятиметься щораз далі й далі.

ганс воллмен

Спогади про міс Трейнор нас засмутили.

преподобний еверлі томас

Адже на пам’ять нам прийшла і ганьба, якою ми вкрилися тієї далекої вже ночі.

роджер бевінс ііі

Ночі, коли ми покинули її напризволяще.

ганс воллмен

І, понуривши голови, поплелися геть.

роджер бевінс ііі

Мовчки погодившись із тим, що така вже їй судилася доля.

преподобний еверлі томас

А вона тим часом знай падала і падала.

ганс воллмен

Ми пам’ятали ще, як весело співала вона, обростаючи панцирем… так, ніби просто не йняла віри тому, що відбувалося.

роджер бевінс ііі

«Ввігнулася важка гілляка…»

ганс воллмен

Любе дитя.

преподобний еверлі томас

І голос такий приємний.

ганс воллмен

Утім, він ставав дедалі менш приємним у міру того, як формувався навколо панцир, а сама вона перетворювалася на ворону з дівчину завбільшки.

роджер бевінс ііі

Каркаючи при цьому таку версію тієї мелодії, що й у страшному сні не насниться.

ганс воллмен

А ще махала на нас, коли ми підходили надто близько, раз — людською рукою, раз — велетенським чорним крилом.

преподобний еверлі томас

Ми зробили тоді явно недостатньо.

ганс воллмен

Самі в той час щойно тут опинилися.

роджер бевінс ііі

І дуже переймалися труднощами, пов’язаними з перебуванням у цьому місці.

ганс воллмен

А труднощі ж були таки чималенькі.

роджер бевінс ііі

Та воно й тепер не легше.

преподобний еверлі томас

Я після того випадку підупав у власних очах.

ганс воллмен

Еге ж.

роджер бевінс ііі

Тричі пробив дзвін на каплиці.

ганс воллмен

Повертаючи нас у теперішнє і залишаючи звичний уже дивний, немелодійний післязвук.

преподобний еверлі томас

Самолюбно, самолюбно, самолюбно…

роджер бевінс ііі

Головна пара очей містера Бевінса розширилася, ніби промовляючи: ну, добродії, час іти.

преподобний еверлі томас

Та все ж ми чомусь барилися.

Змітаючи нові пагони, щойно вони з’являлися.

ганс воллмен

Мамо, прошепотів він.

преподобний еверлі томас

ХХХІІІ

Мама каже, що мені можна буде покуштувати те цукеркове місто   Коли я піднімуся і вийду   Вона приберегла для мене шоколадну рибку і медову бджолу   Каже, що колись я командуватиму полком   Мешкатиму у розкішному старому домі   Одружуся з якоюсь милою і гарненькою   Матиму своїх малюків   Ха-ха   Мені це подобається   Ми всі будемо збиратися у мене, у тому розкішному старому домі, і гарно забавлятися   Я стану такою веселою-превеселою старенькою, каже мама   Ви, хлопці, носитимете мені солодке   З ранку до ночі   А я просто собі сидітиму   Страшенно розтовстію   Доведеться вам, хлопці, купити візок і по черзі всюди мене возити, ха‑ха

Мама так гарно сміється

Ми на третій сходинці   На сходинці номер три   Тій, де три білі троянди   Від сходинки номер один до сходинки номер шість кількість білих троянд змінюється так: 2, 3, 5, 2, 6

Мама підходить зовсім близько   Торкається своїм носом мого   Це називається «нюх-нюх»   Трохи по-дитячому, як на мене   Але часом я таке дозволяю

Тоді приходить тато і каже: Знаєш, а я можу з нижньої сходинки дотягнутися до найвищої, і вся та купа буде моя

Тато справді так може

Якщо він спреться колінами на сходинку номер два і витягнеться, то кінчиками пальців дістане до сходинки номер дванадцять   Він такий високий   Уже так робив   Багато разів

Але більше не треба   Доки я не одужаю

Тож я знаю, що мушу   Мушу залишитися   Це не легко   Але я знаю, що таке честь   Примкнути багнети   Як бути відважним   Це не легко   Пам’ятаєте полковника Елліса   Того, якого вбили заколотники   За те, що він відважно зірвав їхній прапор   Я мушу залишитися   Якщо хочу потрапити   Додому   Коли ж   Коли буде можна

Ніколи, якщо буду слабкий

Може, колись, якщо буду сильний.

віллі лінкольн

XXXIV

Хлопець широко розплющив очі.

роджер бевінс ііі

Так дивно тут, сказав він.

Нічого дивного, мовив містер Бевінс. Не те щоб дуже.

До цього звикаєш, озвався преподобний.

Якщо ти тутешній, уточнив містер Бевінс.

А ти явно не звідси, додав преподобний.

ганс воллмен

Тієї миті мимо пролетіло, ніби когось шукаючи, три драглисті кулі.

преподобний еверлі томас

І ми збагнули, що третьою з тих, хто піддався, була місіс Елліс.

роджер бевінс ііі

Кулі були тепер порожні… себто її доньок усередині не було.

ганс воллмен

Одна за одною вони похмуро продефілювали мимо (та ще й, таке враження, зміряли нас поглядом), а тоді полетіли понад стрімким схилом униз, до потічка, зробилися тьмяні й урешті-решт зникли з очей узагалі.

преподобний еверлі томас

Анічогісінько дивного, повторив, трохи почервонівши, містер Бевінс.

ганс воллмен

XXXV

І тут згори на нас справжньою зливою посипалися капелюхи.

преподобний еверлі томас

Усякі-різні.

роджер бевінс ііі

Капелюхи, сміх, вульгарне зубоскальство, майстерно відтворене губами пердіння: усе це провіщало наближення трьох Холостяків.

преподобний еверлі томас

Хоч вони єдині з-поміж нас уміли літати, ми їм не заздрили.

ганс воллмен

У тій попередній місцині вони самі ніколи нікого не любили і ніхто не любив їх, а тому тут ніби заціпеніли у молодечому стані постійної емоційної порожнечі; їх цікавила лише свобода, розпуста й усілякі витівки, натомість будь-які обмеження чи обов’язки викликали у них тільки ремство та нарікання.

преподобний еверлі томас

Їм би знай веселитися та розважатися; до всього серйозного вони ставилися з недовірою і жили виключно задля своїх каверз.

роджер бевінс ііі

Над нашими теренами часто відлунювали їхні несамовиті крики та верески.

преподобний еверлі томас

Бували дні, коли з ранку до ночі без упину дощило капелюхами.

роджер бевінс ііі

Всякими-різними.

ганс воллмен

Запас тих капелюхів у них був, схоже, абсолютно невичерпний.

роджер бевінс ііі

Котелок, трикутний капелюх з блискітками по краях, чотири гарні шотландські шапки з перами — усе це швидко звалилося одне по одному з неба, а тоді звідти з’явилися і самі Холостяки: легко спустилися на дах білої кам’яниці, кожен галантним жестом торкнувшись пальцями до свого капелюха чи шапки.

З вашого дозволу, мовив містер Ліпперт. Шукаємо місце для Спочинку.

Ці польоти такі втомливі, поскаржився містер Кейн.

Хоч узагалі літати нам дуже навіть до вподоби, сказав містер Фуллер.

Святі угодники! вигукнув, побачивши хлопця, містер Кейн.

Вигляд у нього якийсь не дуже жвавий, зауважив містер Фуллер.

Я трохи хворів, озвався, прокинувшись, хлопець.

Воно й видно, кивнув містер Кейн.

Щось у вас тут так тхне… затиснув собі пальцями носа містер Фуллер.

Приходив мій тато й обіцяв прийти ще, повідомив хлопець. Я намагаюся протриматися.

Що ж, успіху тобі в цьому починанні, підняв брову містер Ліпперт.

Дітваку, ти ліпше на ногу вважай, застеріг містер Кейн.

Гості відволікли нашу увагу, і ми втратили пильність: хлопцева ліва нога була вже примоцована до даху кількома міцними новими пагонами, кожен із зап’ястя завтовшки.

О, Боже, вихопилося у хлопця, і він почервонів.

Щоб його вивільнити, довелося таки докласти зусиль; десь так само треба було б попріти, щоби з корінням висмикнути з землі ожиновий кущ. Йому ця процедура жодного задоволення не принесла, та він витерпів усе з гідною справжнього вояка стійкістю, яку аж дивно було спостерігати у такої зовсім іще юної особи, і лиш стоїчно покректував при кожному нашому посмику, а потім, знесилений, знову повернувся до стану байдужої апатії.

Той його тато… поспитав упівголоса містер Фуллер, то такий цибатий чолов’яга?

З таким дещо печальним обличчям? додав містер Ліпперт.

Високий такий, трохи ніби потріпаний? уточнив містер Кейн.

Так, відповів я.

Щойно його проминули, повідомив містер Фуллер.

Перепрошую? не повірив я.

Щойно його проминули, підтвердив містер Кейн.

Тут, у нас? недовірливо спитав містер Воллмен. Як, він ще тут?

Он там, біля Беллінґвезера, того, який Чоловік, Батько, Корабельний майстер, сказав містер Ліпперт.

Сидить такий тихий-претихий, докинув містер Фуллер.

Щойно його проминули, повторив містер Кейн.

преподобний еверлі томас

Ну, до скорого, попрощався містер Фуллер.

Ви вже нам вибачте, мовив містер Ліпперт. Надходить та нічна година, коли ми повинні притьмом облетіти довкола всіх наших теренів, ширяючи буквально за лічені дюйми від Жах-огорожі, щоб подивитися, хто з нас зуміє підлетіти до неї найближче, хоч від цього сусідства й нудота до горла підступає.

ганс воллмен

І вони відлетіли, досконалим мажорним тризвуком імітуючи гучне пердіння та, ніби на прощання, сипнувши вниз дощем святкових головних уборів: тут були і циліндри з розширеним верхом, і турецькі домашні шапочки, і кепі різних кольорів, і прибраний квітами бриль, який падав повільніше, ніж усе решта, — чудова річ, що наводила на думку про літо.

роджер бевінс ііі

Від цього одкровення нам просто відібрало мову.

ганс воллмен

Те, що той добродій сюди прийшов, було дивно вже само по собі; ну, а те, що він барився тут досі, було ще дивніше.

преподобний еверлі томас

Хоча цілковито довіряти Холостякам я б не став.

ганс воллмен

Нудьга вселяла в них жах, і вони були схильні до всіляких витівок.

роджер бевінс ііі

Якось переконали місіс Тессенбаум, буцім вона розгулює у самій білизні.

ганс воллмен

І та кілька років не наважувалася вийти з-за дерева.

роджер бевінс ііі

А ще часом ховали від місіс Бласс її частинки дохлих пташок, патички, камінці та грудки землі.

преподобний еверлі томас

Як наслідок, вона несамовито носилася по всіх наших теренах, а вони знай літали над нею і морочили голову, спонукаючи стрибати через обламані гілляки і переходити вбрід вузенькі струмки, які їй, сердешній, видавалися справжніми бурхливими потоками.

роджер бевінс ііі

Хай там що твердили Холостяки, їхні слова треба було, що називається, пробувати на зуб.

ганс воллмен

Та все ж вони нас зацікавили.

роджер бевінс ііі

Тут варто було розібратися.

ганс воллмен

Не думаю, різко сказав преподобний, немовби здогадуючись, що у нас на думці.

А потім багатозначним поглядом дав зрозуміти, що хоче перекинутися з нами словом віч-на-віч.

роджер бевінс ііі

XXXVI

Крізь дах ми втрьох опустилися у білу кам’яницю.

ганс воллмен

Там було на кілька градусів холодніше, пахло старим листям і цвіллю.

роджер бевінс ііі

І, ледь-ледь, тим добродієм.

ганс воллмен

Те, що ми тут, — справжня ласка, мовив преподобний. І скільки ми ще зуміємо так протриматися — невідомо, жодних гарантій у нас немає. Тож мусимо берегти сили і робити тільки те, що безпосередньо служить нашій головній меті. Не варто непродуманими діями створювати враження, ніби ми не відчуваємо вдячності за те таємниче благословення, завдяки якому ми й досі перебуваємо у цьому місці. Бо ми‑то тут, але наскільки і внаслідок якого особливого дозволу — цього нам не…

роджер бевінс ііі

Я помітив, що містер Бевінс закотив кілька зі своїх численних очей.

ганс воллмен

Чекаючи, доки преподобний спуститься з висот на грішну землю, містер Воллмен розважався тим, що клав на свій велетенський член камінець, а тоді дивився, як той камінець падає донизу.

роджер бевінс ііі

Маємо подбати про себе самі, сказав преподобний. Таким чином, до речі, ми захистимо і хлопця. До нього все це дійти не повинно, бо лише додасть йому надії. А як нам відомо, спонукати його зробити те, що він має зробити, може тільки цілковита безнадія. Отже, ні слова. Домовилися?

Ми промимрили щось на знак згоди.

ганс воллмен

Спритності старим ногам преподобного бракувало вже добряче (він і сюди потрапив у доволі похилому віці), тож лізти догори по стіні йому було не так і легко, та все ж скоро (хоч, як по правді, можна було і скоріше) він дістався до стелі і зник за нею.

роджер бевінс ііі

Ми ж із містером Бевінсом залишилися внизу.

ганс воллмен

Відверто кажучи, нас проймала нудьга, страшенна нудьга, і не було тій нудьзі ні кінця, ні краю.

роджер бевінс ііі

Кожна-кожнісінька ніч минала для нас із просто-таки спустошливою одноманітністю.

ганс воллмен

Ми вже посиділи на кожній гілці кожного дерева. Прочитали і перечитали кожен напис на кожному камені. Пройшли (пробігли, проповзли) кожною доріжкою, кожним путівцем, кожною зарослою стежиною, і навіть на них полежали, перебрели кожен струмок, здобули вичерпні знання про те, чим різняться на дотик і на смак чотири різновиди тутешніх ґрунтів, уклали докладний перелік усіх зачісок, костюмів, шпильок для волосся, кишеньок для годинника, підв’язок для панчіх та ременів, які носили наші сусіди; я тисячі разів вислухав історію містера Воллмена і сам, боюсь, стільки ж разів розповів йому свою.

роджер бевінс ііі

Словом, тут було нудно, і будь-які зміни, нехай навіть зовсім не значні, страшенно нас тішили.

ганс воллмен

Будь-що нове становило достеменний скарб; ми тужили за пригодами і хапалися за будь-яку нагоду хоч трохи розвіяти нудьгу.

роджер бевінс ііі

То й подумали: жодної шкоди не буде, якщо ми швиденько прогуляємося…

ганс воллмен

Туди, де сидів той добродій.

роджер бевінс ііі

Казати преподобному, що ми йдемо, не було жодної потреби.

Можна ж просто взяти і… піти.

ганс воллмен

Спекаєшся на якийсь час того старого зануди — й завжди аж легше стає на серці.

роджер бевінс ііі

XXXVII

Випорснувши крізь передню стіну, ми з містером Бевінсом попрямували геть.

ганс воллмен

Пускаючи повз вуха досадливі крики, що долинали з даху: то протестував преподобний.

роджер бевінс ііі

Перетнувши навскіс зарослу конюшиною лощину, де оселилося семеро членів родини Палмерів, які занедужали внаслідок паводку, ми невдовзі сягнули вузенької сланцево-сірої стежини, що бігла вниз поміж Коутсом з одного боку і Вемберґом з іншого.

ганс воллмен

Шлях наш пролягав повз Федерлі: Блаженні ті, хто помер у світлі.

роджер бевінс ііі

Схожий на шахову фігуру пам’ятник з вазою нагорі, яка закінчується чимось подібним на пиптик.

ганс воллмен

Далі ми проминули місцинку, де тісною купкою мешкали М. і Дж. Бойдени, Ґрей і Геббард.

роджер бевінс ііі

Й опинилися у неглибокій улоговині, яка навесні густо заростає наперстянкою та рудбекією.

ганс воллмен

Тепер вона, втім, скидалася радше на чималеньку сіру хащу, що впала у зимову сплячку.

роджер бевінс ііі

Звідти на нас позирало двійко по-зимовому в’ялих птахів.

ганс воллмен

До нашого роду-племені птахи чомусь особливої довіри не мають.

роджер бевінс ііі

Чимчикуючи вниз дальнім схилом Північного пагорба, ми привіталися з Меркелем (його хвицнув бик, але він усе ще сподівався піти до танцю), Постербеллом (вигляд у цього франта був уже геть не той, що колись, та він і далі палко прагнув, щоб у нього відросло волосся, щоб у яснах знову з’явилися зуби, щоб м’язи рук не нагадували більше якісь обвислі стяжки, щоб йому принесли парадний костюм, і плящинку парфумів, і букет квітів, а тоді вже він знову вирушить причаровувати жіночі серця…), а ще з містером Вестом та його дружиною (потрапили сюди після пожежі, якої не мало трапитися в принципі, адже вони завжди були страшенно скрупульозні й обережні в усьому, що стосувалося використання в домі вогню) і з містером Діллом (той знай задоволено бубонів: мовляв, у внука в університеті чудові результати, оце навесні вже й диплом отримає — жду не діждусь).

ганс воллмен

Потім ми пройшли повз Тревора Вільямса, який колись був мисливцем, а тепер сидів перед велетенською горою всяких-різних тварин, яким свого часу вкоротив віку: тут були сотні оленів, тридцять два чорні ведмеді, троє ведмежат, незліченні єноти, рисі, лиси, норки, бурундуки, дикі індики, бабаки та пуми; достолиха мишей і щурів, чортова гибель змій, сотні корів та телят, один поні (його він збив візком) і тисяч двадцять розмаїтих комах. Кожну з цих істот Вільямс мав тепер потримати в руках, уділяючи їй увагу й любов пропорційно до страху, якого вона зазнала, прощаючись із життям. Минав час, і коли уваги й любові виявлялося достатньо, тварина піднімалася і йшла (летіла, повзла) собі геть, а гора перед Вільямсом трішечки меншала.

роджер бевінс ііі

І все одно була височенна — майже така, як шпиль дзвіниці заввишки.

ганс воллмен

Мисливець із Вільямса був колись дуже вправний, тож попереду на нього чекали ще роки й роки важкої праці.

роджер бевінс ііі

Тримаючи на руках телятко, він окликнув нас і попросив скласти йому товариство; мовляв, добрий це труд, от лише самотньо — страх, бо ж навіть встати і прогулятися не можна.

ганс воллмен

Я пояснив, що ми тут у нагальній справі й затримуватися не можемо.

роджер бевінс ііі

На знак того, що все зрозуміло, містер Вільямс (славний чолов’яга, після навернення на добро — незмінно веселий, похмурим його тут ніколи й не бачили) помахав нам ратичкою свого теляти.

ганс воллмен

XXXVIII

Незабаром ми підійшли до масивного хвороб-дому Кольєра; він був з італійського мармуру, обсаджений трьома концентричними колами троянд, з двома багато оздобленими фонтанами обабіч (щоправда, тепер, узимку, води в них не було).

роджер бевінс ііі

Коли маєш чотири будинки, і п’ятнадцятеро садівників тільки те й роблять, що доводять сім твоїх садів і вісім рукотворних потічків до бездоганного стану, то хоч-не-хоч доводиться весь час бігати поміж усіма тими будинками та від одного саду до іншого… тому воно, може, й не дивно, що якось пополудні, кваплячись перевірити, як там справи у кухаря з приготуванням обіду для членів правління одного з наших улюблених доброчинних закладів, ти раптом відчуваєш непереборне бажання трохи перепочити, опускаєшся спочатку на одне коліно, потім — на друге, а тоді просто падаєш долілиць, і тебе, неспроможного підвестися, перевозять сюди для тривалішого відпочинку, та вже невдовзі з’ясовується, що жодним відпочинком тут навіть не пахне, бо ж відпочиваєш ти лише на вигляд, насправді ж постійно тільки те й робиш, що непокоїшся через свої повози, сади, меблі, будинки і т. д., адже все це терпляче очікує (принаймні так сподіваєшся) твого повернення і не потрапило, боронь Боже, до недбалих та безгосподарних рук когось Іншого, який узагалі нічого такого не заслуговує.

персіваль кольєр—«шарах»

Містер Кольєр (після того падіння сорочка у нього на грудях була вимащена глиною, а ніс зовсім розквашений) мусив постійно плавати у повітрі в горизонтальному положенні, ніби така собі стрілка компаса в людській подобі, маківкою вказуючи у напрямку тієї частини свого майна, долею якої переймався в ту хвилину найбільше. Сьогодні маківка містера Кольєра була повернута на захід. Наш прихід хтозна-чому його втішив, він мимоволі полегшено зітхнув і, крутнувшись, став вертикально, лицем до лиця з нами.

ганс воллмен

Містере Кольєр, сказав містер Воллмен.

Містере Воллмен, сказав містер Кольєр.

роджер бевінс ііі

Та тут йому на думку спала якась нова майнова турбота, і його тієї ж миті різко підкинуло вгору. Зависнувши долілиць у повітрі, він лиш злякано кавкнув і розвернувся головою на північ.

ганс воллмен

ХХХІХ

Далі, щоб трохи скоротити шлях, нам треба було перетнути ту невелику болотисту ділянку, яку облюбували найупослідженіші з-поміж нас.

ганс воллмен

У тому місці вони шукали вільготу й безмісячну темряву.

роджер бевінс ііі

Тут стояли, заглибившись у свою безконечну розмову, містер Рендолл з містером Твудом.

ганс воллмен

Та зрозуміти один одного не могли — таке вже спіткало їх лихо, і про його причини ми могли хіба що здогадуватися.

роджер бевінс ііі

Обличчя у них нагадували розмиті брудні плями, де годі було щось розібрати.

ганс воллмен

Тулуби були сірі й безформні, за винятком схожих на торпеди зачатків рук і ніг.

роджер бевінс ііі

Їх і не розрізниш, от лише в рухах містера Твуда зберігся слабкий натяк на бодай якусь жвавість. Час од часу, ніби намагаючись переконати у чомусь співрозмовника, він піднімав догори один із тих своїх рукоподібних придатків і робив такий жест, наче показував: он там, на полиці, лежить річ, до якої будь що треба привернути увагу містера Рендолла.

ганс воллмен

Містер Твуд, на нашу думку, працював колись у роздрібній торгівлі.

роджер бевінс ііі

Витягніть велику вивіску   Негайно знову її відкладіть   І знову витягніть   Не випустіть з рук   Значно знижений жіночий…

містер бенджамін твуд

У відповідь безлиций сірий клин, який був колись містером Рендоллом, виконував іноді невеличкий танець.

роджер бевінс ііі

Звільніть-но стілець   Ось той, хто справді може   Ану, збренькай   І тоді той, за піаніною, запропонував би щось своє   Ото було б по-моєму.

джаспер рендолл

Інколи, майже вдосвіта, коли інші насельники того болота були вже потомлені та виснажені і мовчки збивалися в купки біля обгорілого від удару блискавки чорного дуба, містер Рендолл, бувало, ще кланявся й кланявся, ніби стояв перед уявною публікою.

роджер бевінс ііі

І це наводило нас на думку, що раніше він був, мабуть, якимсь виконавцем.

ганс воллмен

Дякую дякую дякую!

джаспер рендолл

ВСЕРЕДИНІ — НАДЗВИЧАЙНА ЦІННІСТЬ:

Подумайте лише про свою худющу, змарнілу матір, яку можнажіще порятувати автопраскою, заводною теркою, холод-коробом, машинкою для автозасолки, і тоді її колись така гарна постава повернеться, і повернеться її миладобрапосмішка, й усе буде так, як у тідавнічаси, коли ви у коротких штанцях розмахували своєю гілкошаблею, а навколо так солодко пахло святковим пирогом.

містер бенджамін твуд

Гучний акорд, арпеджіо, антракт на випивкуцигарку. Коли акорд виходив добре, золотиста випивка переді мною аж брижами бралася.

джаспер рендолл

Якщо ми й захоплювалися колись їхньою стійкістю, то те захоплення вже давно перетворилося на відразу.

роджер бевінс ііі

Невже й нам судилася така доля?

ганс воллмен

Ні, вважали ми.

роджер бевінс ііі

(Але регулярно уважно приглядалися один до одного, шукаючи бодай натяк на те, що у нас починають розмиватися риси обличчя.)

ганс воллмен

(І постійно вслухалися у мову: ану ж почуємо хоч найменше порушення дикції.)

роджер бевінс ііі

Втім, і те, і те було ще далеко не найгірше.

ганс воллмен

Треба згадати і про містера Пейперса.

роджер бевінс ііі

По суті — про сіру лінію, що запопадливо розпласталася долі.

ганс воллмен

Про його існування здогадувалися тільки тоді, коли через нього перечіплялися.

роджер бевінс ііі

Мож мні хтось помож? Ходь. Сюд. Позбрайте мне д’купи? Мож хтось помож? Ну хоч хтось? Помжіт. Мож хтось позбрати мне д’купи? Прчистити? Мож?

Помжіт, пршВас.

л. б. пейперс

Ми поняття не мали, ким міг бути колись містер Пейперс.

роджер бевінс ііі

Від нього ж мало що й лишилося.

ганс воллмен

Ідіть   Проходьте   Інакше такого підсрачника дістанете, що довго будете пам’ятати   Вискочу знизу і перевітрю вам портки.

флендерс квін

Флендерс Квін.

ганс воллмен

Колишній грабіжник.

роджер бевінс ііі

Бевінсе, я зараз п*** гаряченьким на твої довбані розпанахані руки, чуєш? А тебе, Воллмене, вхоплю за х*** патика, а тоді шарахну тобою у той чорнопаркан.

флендерс квін

Я, наприклад, його боявся.

роджер бевінс ііі

Я не боявся.

Аніскілечки.

Але ж ми мали нагальні справи. Затримуватися не можна було.

ганс воллмен

І ми де боком, де скоком прошмигнули краєм болота й подалися своєю дорогою, Квін же тим часом знай кляв нас, на чім світ стоїть, а потім нараз перемінився і почав слізно благати, щоб ми повернулися, адже залишатися у тому місці боявся, а покинути його (і піти далі) — то й поготів, бо що може чекати на грішника, який просто біля поламаного екіпажа з Фредеріксбурга перерізав горло одному купцеві і його доньці (та ще й зірвав із шиї тієї бідолахи разок перлів і витер його від крові її ж таки шовковою хустиною)?

роджер бевінс ііі

Трохи піднявшись догори, ми додали кроку, проминули перекособочений сарай із різним знаряддям, перетнули всипану гравієм дорогу і довго простували старим шляхом для повозів, де все ще зберігався (принаймні у цьому переконували мене мої ніздрі) легкий і якийсь таємничий запах газетного паперу.

ганс воллмен

XL

Попереду, за дещо похиленим уліво обеліском Каферті, навколо свіжозасипаної хвороб-ями зібрався натовп.

ганс воллмен

Містер Воллмен підійшов до тієї юрби і делікатно поцікавився:

А новоприбулець ще… з нами?

Він — так, відповів Тобін Мюллер-«Борсук», зігнутий, як завжди, у три погибелі від важкої праці.

Ану стуліть пельки, бо я ’го не чую, гиркнула місіс Спаркс, яка стояла навкарачки, притиснувши до землі вухо.

роджер бевінс ііі

XLI

Дружинонько моя люба, кохана лоро лоро

Беру до рук перо у стані такого виликого виснаженя, що до сього може спонукати мене лише глибока любов до всіх вас, особливо після цілого дня такої Безбожної різанини та страху. І мушу насамперед відверто звістити вам, що Том Джилмен сього жахливого бою таки не пережив. Нашу позицію у переліску виявили. Почалася сильна стрільнина, і тут я почув крик. У Тома вцілили, і він упав. Наш Відважний і Шляхотний друг лежав, уткнувшись Лицем у Землю. Я дав Хлопцям завданя будь що помститися, хочби для сього довелося пройти крізь саму браму Пекла.

Мої думки нині у такім стані, що хоч мені й відомо шо ми вирушили у тому напрямку і з тим наміром, але що трапилося далі, згадати я не можу. Знаю тільки, що все Гаразд і що я беру своє вірне перо, аби звістити тобі, що я на разі у безпеці і, пишучи сі рядки, сподіваюся, що моя Люба маленька Родина читатиме їх, втішаючись таким самим Благословіням.

Сюда, у се Місце, я прибув після далекої Дороги, ув’язниний від початку до самого кінця. Був страшний бій… здається, я вже про се писав. Том Джилмен згинув… здається, і про се я вже писав. Однак Той, хто за своєю примхою зберігає житя або його забирає, моє житя зволив зберегти, щоб я мав можливість писати тобі сі рядки. І сказати, що хоч я тут і в ув’язнині, та Благословіня свої рахую всі до одного. От лиш Утомлений на стільки, що в загалі не можу сказати, де я і як сюда втрапив.

Чекаю, аж прийде сестра-жалібниця.

Тут нависають дерева. Віє вітирець. Мені трохи сумно і боязко.

Люба моя, якесь у мене погане передчутя. Здається, баритися тут не варто. Тут, у сім місці великої печалі. Того, хто нас Любить та Оберігає, поблизу ніби то й немає. А позаяк нам треба завжди змагати до того, щоб бути поруч із Ним, то, думаю, гаятися тут нічого. Проте річ у тім, люба моя дружинонько, що я в ув’язнині, і Душою, і Тілом, тож і не спроможний тепер нікуди звідси податися, от ніби кайданами прикутий.

Мушу, отже, шукати й шукати відповідь на запитаня: що ж тримає мене в сьому безконечно печальному місці?

капітан вільям прінс

Тут з-під невисокого хвороб-насипу вирвалася зненацька, немов дике створіння з клітки, якась постать і заходилася походжати туди й сюди навкруги, стривожено зазираючи в обличчя містерові Мюллеру, місіс Спаркс та іншим.

роджер бевінс ііі

Вояк.

У формі.

ганс воллмен

Не бі-ійся, протягнув хтось із юрби. Ти був у тій старій місцині, а тепер — тут, у новій.

роджер бевінс ііі

Вояк зробився прозорий, майже невидимий — таке часом трапляється з нами у моменти сильного хвилювання, — а тоді повернувся сторчголов до своєї хвороб-ями.

Та вже за мить знов опинився назовні, з виразом якогось тужливого подиву на обличчі.

ганс воллмен

Дружинонько моя люба, Голубонько моя Лоро

У моїй в’язниці лежить якась дуже схожа на мене мішура. Я допіру її оглянув. Моя родимка на щоці, моя, нестеменно моя лінія волосся. Дивитися на ту мішуру якось неприємно. На обпеченому (!) обличчі — сум. А на тулубі — важка рана, про яку не хочеться й

Я тут у пастці і бачу, от сеї миті бачу, що маю зробити, аби опинитися на свободі.

Просто сказати ПРАВДУ — і все буде

Ох, не можу я сього сказати, а треба, треба ж?

Чую, серцем чую, що треба, бо інакше

зостануся на завжди

у сій печальній та жаскій

Лоро, відішли малят, їм не варто чути того, що буде далі.

Я злягався з молодшою з тих двох. Так, злягався. У тому вбогому сільці. Ми з молодшою злягалися, і вона сягнула по мидальон, який ти мені дала, і спитала А добра з неї дружина? сиділа тоді на мені, і стиснула мене стегнами, і дивилася мені в очі, щоб зневажити твою Честь, але запевняю тебе, такої втіхи я їй не зробив (хоч вона стиснула мене ще двічі й очей не відводила) і не заплямував ні твого імени, ні пам’яти, хоча, щоб сказати вже всю ПРАВДУ (й отримати відтак змогу покинути сю місцину), мушу відверто зізнатися: коли вона зігнулася наді мною і почала вкладати мені до уст свої жіночі Принади, спершу одну, потім другу, і питатися А твоя дружина теж так робить, вона теж така шалена? я лиш хрипко зітхнув, і нам обидвом було зрозуміло, що се означало Ні, моя дружина так не робить, вона не така Вільна. І далі весь час, доки ми з нею злягалися у тому брудному перекошеному сараї, де у жалюгодній колисці спало троє малюків, а у Дворі галайкотіло двійко її блідих Сестер і Мати, вона не випускала того мидальона з руки, коли ж було вже по всьому, спитала, можна лишити його собі? Але тоді злощасна хіть уже мене покинула, тож я різко відповів, що ні, не можна. І пішов до лісу. І гірко там плакав. І з достеменною Ніжністю думав про тебе. І вирішив, що найкраще буде обманути.

Обманути тебе.

капітан вільям прінс

Обхопивши руками голову, спотикаючись і заточуючись, він тепер без упину крокував, описуючи широкі кола довкруг.

роджер бевінс ііі

Високо у небі світив Місяць, і я сказав собі, що іноді заради миру та спокою треба шкодувати тих, кого любиш. Так я й робив. Досі. Мав намір росповісти тобі про се не листовно, а віч-на-віч. Може, зумів би тоді вкласти у свої слова стільки тепла, що се хоч трохи зм’якшило б удар. Та становище моє, здається, зовсім безнадійне, і додому мені вже не вернутись. Тому й кажу тобі, взиваю до тебе голосом, у якому немає нічого, крім правди (я пирдолив молодшу з тих двох, так, я се робив), у надії, що ти і Той, хто чує всіх і всім прощає, почуєте, і все мені відпустите, і дозволите покинути сю паскудну…

капітан вільям прінс

І тут ми побачили біля обеліска сліпучий зблиск і почули вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини, — давно знайомий, а проте мороз від нього пробирав поза плечі так само, як і першого разу.

роджер бевінс ііі

І він щез.

ганс воллмен

Згори дощем опали потріпані формені штани, сорочка, чоботи й дешева залізна обручка.

роджер бевінс ііі

Деякі з упослідженіших представників люду, що зібрався навколо, через усе це мов з ланцюга зірвалися і почали брати того вояка на глум, вистрибувати на його хвороб-насип і викидати там усілякі-різні бридкі й образливі коники — не з ницості, бо жодної ницості в них немає, а радше просто через надмір почуттів.

Тут вони скидаються на диких псів, які прорвалися на бойню, гасають там по сковзкій від крові долівці й упевнені, що тепер уже хоч якась сатисфакція їх не мине, — і власне через цю впевненість мало з глузду не сходять.

ганс воллмен

Боже мій, подумав я, ото бідолаха!

Цій місцині ти не залишив ані найменшого шансу й бездумно накивав п’ятами, назавжди покинувшу всю красу цього світу.

Й заради чого?

Хто його зна.

Абсолютно невиправданий ризик.

Адже піти назавжди, любий добродію, означає проґавити, наприклад, двох допіру обстрижених ягнят, які бекають собі на недавно скошеному полі; чотири рівнобіжні, прямі, мов стріла, тіні, що ледь помітно для ока повзуть боком пістрявої кицьки, яка надумала трохи перепочити опівдні; дев’ять жолудів, що їх порив вітру скинув на вкритий збляклим шифером дах, яким вони й скотилися підстрибом у прив’ялий верес під стіною; запах щойно поставленої на вогонь сковорідки (і ранкове дзеленчання посуду, і баляндраси дівчат на кухні), що долинає до хлопця, який саме взяв до рук бритву і збирається поголитися; шхуну завбільшки з добрячий особняк, що стоїть на якорі у гавані і крениться вліво під натиском свіжого морського бризу, який розвіває прапор та видзвонює снастями, і хор верескливих дитячих голосів зі шкільного подвір’я на березі, по лівому борту, і якийсь просто-таки несамовитий гавкіт: то валує, таке враження, не менше десятка…

роджер бевінс ііі

Друже.

Навряд чи зараз доречно…

ганс воллмен

Дуже перепрошую.

Просто (вам, безперечно, це вже добре відомо) я не завжди у змозі повністю тут себе контролювати…

роджер бевінс ііі

Усі навколо завмерли і зачудовано витріщалися на містера Бевінса, який, так промовляючи, набув стільки додаткових очей, вух, носів, рук і т. д., що нагадував тепер страшенно роздутий букет із частин тіла. Довелося Бевінсові вдатися до звичного ліку (заплющувати очі і затикати, наскільки вистачало рук, носи й вуха, приглушуючи таким чином чуттєве сприйняття й утихомирюючи думки), й усі ті численні очі, вуха, носи та руки почали чи то втягуватися всередину, чи просто зникати (я ніколи не міг точно це описати).

Юрба тим часом продовжила бешкет на хвороб-насипі вояка: Мюллер-«Борсук» удавано на нього мочився, а поруч присіла навпочіпки місіс Спаркс.

Гляньте, прохрипіла вона, я тут лишила тому страхопудові даруночок.

ганс воллмен

XLII

А ми тим часом рушили далі.

роджер бевінс ііі

Попростували посковзом поміж (а де інакше не пройти, то й понад) колишніми домівками тих незліченних дурнів, яких серед нас уже не було.

ганс воллмен

Ґудсон, Рейналд, Слокам, МакКі, Ван Дайк, Пішер, Слайтер, Пек, Сафко, Свіфт, Роузбум.

роджер бевінс ііі

Для прикладу.

ганс воллмен

Сімкінс, Ворнер, Персонс, Ланьєр, Данбар, Шуман, Голлінґзгед, Нелсон, Блек, Ван Д’юсен.

роджер бевінс ііі

Вони, треба визнати, становили більшість; нашого люду було на порядок менше.

ганс воллмен

Тоупенбдейл, Геґґердаун, Мессершмідт, Браун.

роджер бевінс ііі

І це лише підкреслювало виняткові якості, властиві тим, хто вперто не бажав здаватися.

ганс воллмен

Коу, Мамфорд, Райзлі, Роу.

Біля їхніх колишніх домівок панувала тиша, і коли ми у присмерку вихором виривалися зі своїх осель, там жодних вихрів не спостерігалося, а вміст їхніх…

роджер бевінс ііі

Хвороб-коробів.

ганс воллмен

…тихо лежав унизу — інертний, відкинутий, занедбаний.

роджер бевінс ііі

Прикро.

ганс воллмен

Ніби ті покинуті коні, які знай стоять у стайні й намарне чекають, коли ж прийдуть їхні улюблені вершники.

роджер бевінс ііі

Еджмонт, Тоді, Блейзінґейм, Фрі.

ганс воллмен

Гейбернотт, Б’юлер, Дарбі, Керр.

роджер бевінс ііі

Люди здебільшого жваві, холоднокровні й не обтяжені особливими бажаннями, вони якщо тут і барилися, то хіба якусь коротку мить, настільки вдоволені були своїм перебуванням у тій попередній місцині.

ганс воллмен

Вдячно всміхаючись, вони зачудовано роззиралися навколо себе, обдаровували нас останнім теплим поглядом і…

роджер бевінс ііі

Здавалися.

ганс воллмен

Поступалися.

роджер бевінс ііі

Капітулювали.

ганс воллмен

XLIII

Як і казали Холостяки, того добродія ми знайшли біля Беллінґвезера — Чоловіка, Батька, Корабельного майстра.

ганс воллмен

Схрестивши ноги, він сидів на клаптику порослої високою травою землі і мав вигляд людини, яка зазнала тяжкої поразки.

роджер бевінс ііі

Коли ми підійшли, він підняв голову, яку спер був на руки, і важко зітхнув. Цілком міг тієї хвилини слугувати натурою для скульптури — достеменного втілення Утрати.

ганс воллмен

То як? спитав містер Воллмен.

Я ще вагався і мовив:

Преподобному це не сподобалося б.

Преподобного тут немає, відповів він.

роджер бевінс ііі

XLIV

Щоб зайняти якомога більше добродієвого обсягу, я опустився йому на коліна і сів, схрестивши ноги, — так, як сидів він сам.

ганс воллмен

Тепер вони сиділи двоє в одному: у поясниці містер Воллмен був трохи ширший за добродія, а його масивний член узагалі стримів назовні і вказував на місяць.

роджер бевінс ііі

О, перебувати тут — то було щось.

Дуже навіть щось.

Бевінсе, ходіть сюди! гукнув я. Таке не можна проґавити.

ганс воллмен

Тож я ввійшов і собі й так само всівся, схрестивши ноги.

роджер бевінс ііі

І ми троє стали одним цілим.

ганс воллмен

Так би мовити.

роджер бевінс ііі

XLV

У цьому чоловікові було щось із прерій.

ганс воллмен

Еге ж.

роджер бевінс ііі

От наче заходиш улітку пізно ввечері до спіжарні.

ганс воллмен

Або до якоїсь затхлої контори на рівнинах, де ще ясно горить свічка.

роджер бевінс ііі

Безмежний. Відкритий усім вітрам. Новий. Сумний.

ганс воллмен

Просторий. Цікавий. Схильний до фаталізму. Честолюбний.

роджер бевінс ііі

Трохи горбить спину.

ганс воллмен

Правий чобіт натирає.

роджер бевінс ііі

Вхід (молодого) містера Бевінса викликав у добродія м’який поворот думок, і йому нараз пригадалася одна сцена з минулого, з (буремної) молодості: лагідномовна, але геть відстала дівчина (брудні щоки, добрі очі) сором’язливо веде його кудись заболоченою стежиною, погойдуючи зеленою спідницею, за яку чіпляється кропива, а йому тієї миті стає соромно, бо він відчуває, що насправді ця дівчина — здобич не надто законна, адже вона, як по правді, радше тварина, ніж людина, бо ж навіть читати не вміє.

ганс воллмен

Коли добродій збагнув, що́ саме згадує, то від думки про те, що за таких трагічних обставин йому на пам’ять прийшов такий ганебний випадок, у нього аж спаленіли щоки (і ми це відчули).

роджер бевінс ііі

І він квапливо спрямував свої (наші) думки куди-інде, щоб цей не надто підхожий спогад зостався позаду.

ганс воллмен

XLVI

Спробував «побачити» обличчя свого хлопчика.

роджер бевінс ііі

Не зумів.

ганс воллмен

Спробував «почути» його сміх.

роджер бевінс ііі

Не зумів.

ганс воллмен

Тоді спробував пригадати конкретний, пов’язаний із хлопцем випадок, сподіваючись, що це, можливо, допоможе…

роджер бевінс ііі

Коли ми вперше приміряли на нього костюм…

Так думав добродій.

(І це спрацювало.)

Коли ми вперше приміряли на нього костюм, він глянув униз, на штани, а тоді вражено зиркнув угору, на мене, ніби хотів сказати: Ого, тату, це ж я у справжніх дорослих штанях.

Був до пояса голий, стояв босоніж, мав блідий кругленький животик, як у літнього чоловіка. Потім ми вдягнули і застебнули маленьку сорочку з манжетами на запонки.

Бувай здоровий, животику, все — ми тебе засорочкували.

Засорочкували? Тату, таж нема такого слова, точно нема.

Я пов’язав йому маленьку краватку. Трохи покрутив ним на всі боки, щоб добре роздивитися. І сказав:

Схоже, ми цього шаленого дикуна таки вдягнули.

Він скорчив страшну гримасу. Волосся у нього стояло сторч, щоки розчервонілися (ще буквально кілька хвилин тому він гасав по всій крамниці і перевернув стійку зі шкарпетками). Тим часом спільник-кравець з неабиякою помпою вніс піджачок.

Я допоміг синові вдягнутися, і його обличчям розпливлася сором’язлива хлоп’яча усмішка.

І що, тату, запитав він, гарний у мене вигляд?

Потім упродовж якогось часу — взагалі жодної думки, ми лише роззиралися навколо: вгорі на тлі темно-синього неба чорніло гілля голих дерев.

Піджачок піджачок піджачок, лунко перекочувалося в нашій голові це слово.

У небі на мить згасла, а потім знову замерехтіла якась зірка.

Той самий, який на ньому і тут, сьогодні.

Ех…

Той самий піджачок. А от той, хто у ньому…

(Як же мені хочеться, щоб це була неправда.)

Зламаний.

Блідий зламаний…

Чому ж він не діятиме. Яке чарівне слово спонукало його до дії. Хто хранитель цього слова. І який з того зиск — отак просто взяти його та й вимкнути. Що ж це за пристрій такий хитромудрий. І як він узагалі діяв. Яка іскра вселяла в нього життя. Такий величний маленький механізм. Отак усе й почалося. Він отримав іскру — і прокинувся до життя.

А що ту іскру погасило? Який же це гріх. Хто ж наважився. Знищити таке чудо. Це ж довічна анатема за душогубство. Боронь Боже, щоб я скоїв коли-небудь такий жахливий…

ганс воллмен

І тут нас щось занепокоїло…

роджер бевінс ііі

Ми провели рукою по обличчю, ніби намагаючись притлумити здогад, який ось-ось мав зринути у свідомості.

ганс воллмен

Та нічого з цього не вийшло…

роджер бевінс ііі

І той здогад линув на нас, наче хвиля крижаної води.

ганс воллмен

XLVII

Юного Віллі Лінкольна поклали на вічний спочинок акурат того дня, коли оприлюднили списки загиблих у переможній для військ Союзу битві під фортом Донелсон; це спричинило тоді неабияке потрясіння серед широкого загалу, адже під час цієї війни платити аж таку високу ціну за перемогу ще не доводилося.

Джейсон Тамм, «Виправляючи записи: спогади, помилки та відмовки» («Джорнел оф Амерікен Гісторі»).

Тіло юного Віллі якраз бальзамували, та все ж до відома президента донесли детальні вісті про втрати.

Айвернесс, там само.

Загинуло понад тисячу солдатів з обидвох боків, поранених виявилося втричі більше. Та битва видалася «страшенно кривава», розповідав своєму батькові один молодий вояк-юніоніст, для його підрозділу така спустошлива, що, попри перемогу, він був потім «сумний, самотній і пригнічений». У його роті з вісімдесяти п’яти вижило лише семеро.

Ґудвін, там само.

Загиблі під Донелсоном, Ісусе милий. Подібні на вижате пшеничне поле, вони лежали покотом, один на одному, по двоє і по троє. Я йшов потім тим бойовиськом і почувався зовсім кепсько. Господи, це ж і моїх рук діло, думалося мені.

Перший лейтенант Деніел Брауер, «Ті спогади про битви».

Тисяча загиблих. Це вже було щось нове. Схоже, починалася справжня війна.

Маршалл Тернбулл, «Велика війна в описах її учасників».

Загиблі лежали, як упали, у кожнісінькому положенні, яке тільки можна собі уявити; хтось тримав рушницю — так, ніби саме стріляв, у когось в захололих уже пальцях були набої — так, ніби настав час перезарядити зброю. Деякі обличчя променилися умиротвореною, радісною усмішкою, тоді як на інших застиг вираз жорстокої ненависті. На кожному з цих облич закарбувався, таке враження, точний відбиток тих думок, які пролітали у голові тієї миті, коли край їм поклала поява провісника смерті. Он той шляхетний на вигляд хлопець, з усміхненим, зверненим до неба лицем та лискучими кучерями, що просякли його ж таки кров’ю, відчував, либонь, молитву матері, яка зійшла на нього в ту хвилину, коли він прощався зі своїм юним життям.

Поряд упав молодий чоловік, і можна було подумати, наче з його уст ще й досі злітає молитва за дружину та дитину. На цих обличчях була і юність, і старість, і чеснота, і порок. Перед нами лежали обвуглені й почорнілі останки тих, хто згорів живцем. Очевидно, поранені вони були надто важко, щоб пересуватися самостійно, і люті стихії не зоставили їм жодного шансу.

«Роки Громадянської війни: поденна хроніка життя нації», за ред. Роберта Е. Денні (з уст капрала Луціуса В. Барбера, учасника битви під фортом Донелсон, рота Д, 15-й Іллінойський добровольчий піхотний полк).

До того часу я ніколи не бачив небіжчика. Зате тепер уже набачився донесхочу. Один бідолаха так і закляк з розплющеними очима, нажахано дивлячись униз на свою рану. Його нутрощі частково вивалилися назовні й утворили у нього на боці розпливчасту червоно-фіолетову пляму, що вкрилася вже тонкою крижаною кіркою.

На столику біля ліжка у мене вдома стояв образок Священного Серця Ісусового, то десь такий самий вигляд мав і той хлопець, от лише червоно-фіолетова опуклина в нього була більша, трохи нижче і збоку й дивився він на неї з великим страхом.

«Та страшна слава: добірка листів із часу Громадянської війни, написаних тими, хто тоді воював», укл. і ред. Браян Белл та Ліббі Траст.

Мамо, і поміж замерзлими вже мертвими та пораненими, які так і лежали там, де попадали, стіною пройшов вогонь. Ми знайшли серед них одного, який ще шарпався, і змогли винести його звідти живим, хоч і не знали навіть, на чиїм боці він воював — такий був обгорілий і, якщо не рахувати одної штанини, зовсім голий. Видряпався той неборака чи ні, я так ніколи й не дізнався, але тоді вигляд у нього був не дуже обнадійливий.

«Листи одного солдата з Іллінойсу», за ред. Сема Вестфалла (з уст рядового Едварда Ґейтса, рота Ф, 15-й Іллінойський добровольчий піхотний полк).

По двоє-троє ми хапали якогось мерця і волікли геть — у тому самісінькому положенні, в якому й знайшли, бо було холодно і тіла позаклякали.

У той день я на власному досвіді переконався, що людина може звикнути до чого завгодно. Уже невдовзі це заняття здавалося нам цілком нормальним, і ми навіть жартували, вигадуючи кожному з загиблих, що їх витягували звідти, ім’я — залежно, який той був на вигляд. Після Покрученого знайшли Перестрашеного, а потім — Зовсім-іще-Хлопчака.

Брауер, там само.

Трапили ми на двох дітваків яким було по п’ятнайцять-чотирнайцять каждому не більше; вони трималися за руки так ніби надумали пройти через ту темну браму разом.

Ґейтс, там само.

Кілько ше людей має згинути, доки ви, сер, зволите вже вступитися? Ше яку хвилю тому наш малий Нейт стояв отамо на мосту з вудкою в руках, і де, скажіт мені, де той хлопака тепер? А хто його туда послав? Бачте, любийсер, у тій повістці, яку він відчитав до остатньої букви, було таки ваше ім’я: «Аврам Лінкольн».

«Листи президентові Лінкольну», укл. і ред. Джозефін Баннер та Івлін Дрессмен, лист від Роберта Гансворсі (Бунсборо, штат Меріленд).

XLVIII

Він — лиш один.

І вага того, що трапилося, ось-ось мене вб’є.

А я ж поширив це горе. Тепер його десь у три тисячі разів більше. Поки що. На сьогодні. Ціла гора. Хлопців. Чиїхось синів. І я мушу стояти на своєму. Мені може просто не вистачити духу. Натискати на важіль, не бачачи наслідків, — це одне. Та коли перед тобою — як наочний приклад того, до чого призводять твої накази, — лежить любе дитя, то це вже…

Може просто не вистачити духу.

Що ж робити. Усе зупинити? І визнати, таким чином, що життя тих трьох тисяч просто взяли й викинули на смітник? Попросити миру? І перетворитися на дурня, який сам не знає, куди йде й чого хоче, на короля нерішучості, на віковічне посміховисько, на селюка, який лише треться та мнеться, а сказати нічого путнього не може, на сухореброго містера То-туди-то-сюди?

Усе вже вийшло з-під контролю. Хто ж за цим стоїть. Хто став призвідником. З чиїм виходом на сцену це розпочалося.

Що я роблю.

Що я роблю тут.

Тепер усе втратило сенс. Прийшли оті, висловити співчуття. Простягнуті руки. Живі-здорові сини. Маски робленого суму на обличчях, покликані приховати будь-які ознаки радості, якої все ж… не меншало. Приховати те, чим живеш, достоту важко, а власне цією радістю вони й жили — радістю, яку викликали у них потенційні можливості, що розкривалися перед їхніми живими синами. Донедавна я й сам був одним із них. Насвистуючи, прогулювався цією бойнею, відвертав погляд від жорстокої різанини, міг сміятися, мріяти і надіятися, бо ж не знав, що чекає невдовзі мене самого.

Нас самих.

Пастка. Жахлива пастка. І потрапляємо ми в неї у той перший день, у день свого народження. Адже рано чи пізно настане й день останній. День, коли треба буде покинути тут своє тіло. Уже кепсько. А тоді раз — і в нас самих народжується дитина. Умови життя у пастці ускладнюються. Бо ж і дитину чекає така сама доля. Усвідомлення цього мало б очорнювати кожну мить насолоди. Та ми знай на щось сподіваємося, знай забуваємо.

Навіщо, Господи? Навіщо тепер прогулюватися, намагатися, посміхатися, вклонятися, жартувати? Навіщо сидіти за столом, прасувати сорочки, зав’язувати краватки, чистити черевики, планувати мандрівки, співати пісень у ванній?

Навіщо, якщо його хоч-не-хоч доведеться залишити тут?

Невже треба й далі кивати, танцювати, міркувати, ходити, обговорювати?

Як раніше?

Проходить парад. А він не може підвестися і долучитися. То мені побігти навздогін, зайняти своє місце, високо піднімати коліна, розмахувати прапором і дути в ріг?

Був він любим чи ні?

Дозволь же мені більше ніколи не бути щасливим.

ганс воллмен

XLIX

Було доволі холодно (перебуваючи у тому добродії, ми вперше за…

ганс воллмен

…дуже тривалий час…

роджер бевінс ііі

…змерзли самі).

ганс воллмен

У сум’ятті наш добродій сидів і тремтів, шукаючи подумки бодай якоїсь розради.

Він тепер або там, де панує радість, або взагалі ніде.

Думав добродій.

Так чи йнак, більше не страждає.

А так страшно мучився у кінці.

(Болісно кашляв увесь трусився блював зворушливо намагався тремтячою рукою витерти рот часом крадькома підводив догори очі де вже чаїлася паніка і перехоплював мій погляд ніби запитуючи Тату невже ти справді нічого не можеш зробити?)

Ця думка спонукала його звестися на ноги (разом із ним звелися і ми), й над самотньою околицею злетів у небо згорьований крик — на всю силу наших легень.

Потім прийшла тиша, а за нею — велика втома.

Уже по всьому. Тепер він або в радості, або ніде.

(То навіщо тужити?

Найгірше для нього вже позаду.)

Я дуже його любив і звик до цієї любові… надалі ця любов має виявлятися у формі всілякої метушні, різних клопотів та вчинків.

От лише робити більше нíчого.

Визволитися, наскільки зумію, від цієї темряви, залишатися корисним, не збожеволіти.

Його ж, пройнятого новим осяйним способом буття, уявляти у якомусь світлому, вільному від страждання місці.

Так думав наш добродій.

Замислено прочісуючи пальцями латку пожухлої трави.

роджер бевінс ііі

L

Сумно.

роджер бевінс ііі

Дуже сумно.

ганс воллмен

Особливо враховуючи те, що вже знали ми.

роджер бевінс ііі

Його син не перебував «у якомусь світлому, вільному від страждання місці».

ганс воллмен

Аж ніяк.

роджер бевінс ііі

І не був «пройнятий новим осяйним способом буття».

ганс воллмен

Au contraire.[3]

роджер бевінс ііі

Угорі зальотний вітерець вивільнив багато поламаних буревієм гілок.

ганс воллмен

І вони то тут, то там падали на землю.

роджер бевінс ііі

Так, ніби у лісі щойно прокинулася сила-силенна всіляких істот.

ганс воллмен

Цікаво… протягнув містер Воллмен.

І я вже знав, що він скаже далі.

роджер бевінс ііі

LI

Ми хотіли, щоб хлопець пішов — і таким чином порятувався. Його батько хотів, щоб син перебував «у якомусь світлому, вільному від страждання місці, пройнятий новим осяйним способом буття».

Напрочуд вдалий збіг.

Схоже, нам треба було переконати нашого добродія повернутися разом з нами до білої кам’яниці. Там ми мали спонукати хлопця знов увійти в батька, а далі залишалося сподіватися, що він почує батькове бажання і сам переконається, що…

ганс воллмен

Задум непоганий.

От лише способу його здійснити у нас немає.

роджер бевінс ііі

(Достатньої ясності щодо цього питання не було зроду-віку.)

ганс воллмен

Та ні, друже, якраз тут усе гранично ясно.

Спілкуватися з людьми звідти нам не до снаги, а вже переконувати їх щось зробити — то й поготів.

Думаю, вам це відомо.

роджер бевінс ііі

LII

Дозволю собі не погодитися.

Якщо пригадуєте, то одного разу завдяки нам дійшло й до весілля.

ганс воллмен

Дуже сумнівно.

роджер бевінс ііі

Чоловік із жінкою, які тут прогулювалися, були за крок від того, щоб розірвати стосунки, але потім змінили своє рішення, бо на них уплинули ми.

ганс воллмен

То майже напевне був просто збіг.

роджер бевінс ііі

Нас було кілька — Гайтавер, ми троє і… як же його… той, що йому відтяли голову…

ганс воллмен

Еллерс.

роджер бевінс ііі

Звісно ж, Еллерс! Від нудьги ми зійшлися докупи, ввійшли у ту парочку і, зосередившись на своїх бажаннях, спільними зусиллями зуміли викликати…

ганс воллмен

Насправді все було так:

Їх охопила раптова пристрасть, і вони сховалися за однією з тутешніх кам’яниць.

роджер бевінс ііі

Щоб учинити те, до чого означена пристрасть спонукала.

ганс воллмен

А ми собі спостерігали.

роджер бевінс ііі

І тепер мене мучить сумління. Підглядати негарно.

ганс воллмен

Ну, милий друже, того дня жодних докорів сумління у вас не було. Ваш член розбух тоді до небаченого розміру. Зрештою, він і так не маленький…

роджер бевінс ііі

Наскільки пригадую, ви теж погляду не відвертали. І щось я не бачив жодних ознак відрази на жодному з цілої купи ваших…

ганс воллмен

Ясна річ, споглядати таку пристрасть — це надихає.

Обійми були просто несамовиті.

роджер бевінс ііі

Еге ж.

І стогнали від насолоди вони так, що аж птахів на деревах розполохали.

ганс воллмен

А потім відновили свої зобов’язання та й пішли собі — тримаючись за руки, у мирі й злагоді, як і личить зарученим.

роджер бевінс ііі

І все це завдяки нам.

ганс воллмен

Та ну, дайте спокій. Вони були молоді, пристрасні, віч-на-віч в усамітненому місці чудового весняного вечора. Навряд чи їм потрібна була допомога від…

роджер бевінс ііі

Друже, ми ж тут.

Уже тут.

Усередині.

Потяг на шаленій швидкості мчить до стіни. У вас під рукою — якийсь важіль, але що він робить, вам не відомо. Невже ви за нього не потягнете? Тоді катастрофа просто неминуча.

Втрачати нам нíчого.

То чому ж бодай не спробувати?

ганс воллмен

LIII

Там-таки, всередині у нашому добродії, містер Бевінс узяв мене за руку.

ганс воллмен

І ми заходилися…

роджер бевінс ііі

Добродія переконувати.

ганс воллмен

Пробувати його переконати.

роджер бевінс ііі

Ми обидва почали водночас думати про ту білу кам’яницю.

ганс воллмен

Про хлопця.

роджер бевінс ііі

Уявляли собі його обличчя, волосся, голос.

ганс воллмен

Його сірий костюм.

роджер бевінс ііі

Підігнуті ноги.

ганс воллмен

Зношені черевики.

роджер бевінс ііі

Вставай і повертайся назад, в один, так би мовити, голос думали ми. Твоєму синові потрібна твоя порада.

ганс воллмен

Йому загрожує серйозна небезпека.

роджер бевінс ііі

Для дітей баритися тут — значить наражатися на вічне прокляття.

ганс воллмен

Через своє завзяття і стійкість — у попередній місцині ці риси вважали б за безумовну чесноту — він опинився під загрозою, адже тут панує закон природи, жорсткий та деспотичний, і опиратися йому марно, йому можна тільки беззастережно коритися.

роджер бевінс ііі

Тож просимо вас: уставайте…

ганс воллмен

…і повертайтеся з нами рятувати свого сина.

роджер бевінс ііі

Та схоже, усе це було марно.

ганс воллмен

Наш добродій просто сидів собі та й годі, погладжував траву, а в голові у нього було зовсім порожньо.

роджер бевінс ііі

Здається, нам варто було діяти якось безпосередніше.

ганс воллмен

І ми за взаємною згодою викликали з глибин пам’яті певний спільний спогад про міс Трейнор.

роджер бевінс ііі

Минулого Різдва, навідавшись до дівчини з нагоди свята, ми з’ясували, що у зв’язку з особливою напругою, яка притаманна тим благодатним святковим дням, вона вже пройшла стадії, коли оберталася на зруйнований міст, на стерв’ятника, на великого пса, на страшезну відьму, яка жадібно пожирала шмат чорного пирога, на стернисте, спустошене повінню кукурудзяне поле, на розкриту парасолю, яку шарпав нечутний для нас вітер, і пішла далі…

ганс воллмен

Постала перед нами у вигляді стародавнього монастиря, де жило п’ятнадцятеро черниць, які запекло сварилися між собою; тим часом монастирська будівля загоряється й ось-ось згорить дотла.

роджер бевінс ііі

Монастир з дівчину завбільшки, схожий на обитель в Аґреді, маленькі черниці всередині якраз збираються на утреню.

ганс воллмен

І тут раптом усе те місце (себто дівчину) охоплює полум’я: зойки, верески, хрипи, зречення — що завгодно, аби тільки порятуватися.

роджер бевінс ііі

Та не рятується ніхто: гинуть усі.

ганс воллмен

Нам і самим кортіло побачити, почути, занюхати все це знову: ладан; пахучі кущики шавлії попід стінами; насичений трояндовим ароматом вітерець, що віє з гори; пронизливі зойки черниць; тупіт крихітних чернечих ніжок утоптаною червоною глиною стежки, що веде до міста…

роджер бевінс ііі

Марно.

ганс воллмен

Він просто сидів.

роджер бевінс ііі

І тут ми разом дещо відчули.

ганс воллмен

У лівій кишені його штанів.

роджер бевінс ііі

Якийсь замок.

ганс воллмен

Саме той замок. Замок від білої кам’яниці.

роджер бевінс ііі

Важкий і холодний.

З ключем у шпарині.

ганс воллмен

Наш добродій забув знову почепити його на місце і замкнути.

роджер бевінс ііі

Це могло спростити нам завдання.

ганс воллмен

І ми зосередили увагу на тому замку.

роджер бевінс ііі

На небезпеках, пов’язаних з незамкненими дверима.

ганс воллмен

Я пригадав, як шаленів від обурення Фред Даунс, коли п’яні студенти-медики абияк закинули мішок з його хвороб-тілом на свій повіз, і як стривожено сахнулися від того запаху коні.

роджер бевінс ііі

А я уявив опертий до дверної рами тулуб місіс Сковілл: якось його роздерли вовки, одну руку відірвали зовсім… на рештках сивого волосся ще тріпотіла маленька вуаль.

Уявив, як тепер, у цю хвилину, вовки в лісі збираються у зграю, нюхають вітер…

І вирушають до білої кам’яниці.

Гарчать, пускають слину.

Вриваються досередини.

І т. д.

ганс воллмен

Добродій засунув руку в ту кишеню.

роджер бевінс ііі

І намацав замок.

ганс воллмен

Сумно похитав головою:

Як це мені вилетіла з голови така проста річ…

роджер бевінс ііі

Підвівся.

ганс воллмен

І пішов.

роджер бевінс ііі

У бік білої кам’яниці.

ганс воллмен

Ми ж з містером Воллменом так і залишилися сидіти на землі.

роджер бевінс ііі

LIV

Невже ми… невже ми таки зуміли?..

ганс воллмен

Схоже на те… можливо, й справді зуміли.

роджер бевінс ііі

LV

Оскільки ми все ще сиділи, так би мовити, один в одному, то цілком природним чином у мене в голові почали з’являтися певні ознаки містера Воллмена, тимчасом як певні мої ознаки не менш природним чином почали з’являтися й у нього в голові.

роджер бевінс ііі

Перебувати у такому положенні раніше нам якось ніколи не випадало…

ганс воллмен

Ефект був просто дивовижний.

роджер бевінс ііі

Я ніби вперше побачив велику красу всього сущого у цім світі: у лісі навколо спадали з гілок на землю краплини води; низько у небі якось невпевнено мерехтіли біло-блакитні зорі; у повітрі пахло багаттям, сухою травою, річковим намулом; шарудіння сухостою під дедалі сильнішим вітром ставало щохвилини гучнішим, а десь далеко за річкою призначена для санного запрягу конячина саме теленькнула дзвониками, що висіли у неї на шиї.

ганс воллмен

А я побачив обличчя його Анни і збагнув, чому він так не хотів її покидати.

роджер бевінс ііі

Я запрагнув чоловічого запаху і міцних чоловічих обіймів.

ганс воллмен

Я ж знав, що таке друкарня, і любив там працювати (тигель, каландр, форгрейферна штанга, рама для заключки — усе це було мені добре знайоме). Пригадував, що очам своїм не повірив, коли побачив, як падає зі стелі центральна балка. О, та остання панічна мить, перш ніж усе погасло! Я провалив підборіддям свій письмовий стіл; хтось (містер Пітс) закричав у передпокої; біля мене лежало розтрощене погруддя Вашингтона.

роджер бевінс ііі

Гуде вогонь у печі. Метаючись у паніці, я перевернув крісло. Кров, прокладаючи собі шлях у пазах між дошками на підлозі, наштовхується на край килимка в суміжній кімнаті і збирається там у калюжу. Мене ще можна повернути до життя. Хто не припускався помилок? Світ добрий, схильний прощати і дарувати ще один шанс. Коли я розбив мамину вазу, мені дозволили спокутувати провину, позамітавши у погребі для фруктів. Коли я негречно обійшовся з Софією, нашою служницею, то написав їй листа, й усе налагодилося.

ганс воллмен

Якщо тільки я встигну одужати, то вже завтра вона буде моєю. Я продам друкарню. Ми будемо мандрувати, побуваємо у багатьох нових містах, де я побачу її у сукнях найрізноманітніших кольорів, і спадатимуть ті сукні на підлогу у багатьох різних опочивальнях. Ми вже друзі, а досягнемо набагато більшого, адже щодня працюватимемо над тим, щоб «розширювати кордони нашого щастя» (як гарно вона колись це окреслила!). Потім, можливо, підуть і діти: я не такий уже й старий, лише сорок шість, вона ж узагалі у самому розквіті своєї…

роджер бевінс ііі

Чому ми ніколи не робили так раніше?

ганс воллмен

Стільки років я знайомий уже з цим чоловіком, а виявляється, ніколи не знав його по-справжньому.

роджер бевінс ііі

Це було надзвичайно приємно.

ганс воллмен

Пуття, втім, було небагато.

роджер бевінс ііі

Наш добродій пішов.

Попрямував назад до білої кам’яниці.

ганс воллмен

І вирушити туди спонукали його ми!

роджер бевінс ііі

Яка ж чудесна ніч!

ганс воллмен

Я вийшов з містера Воллмена.

роджер бевінс ііі

Варто було містерові Бевінсу вийти, як мене тієї ж миті пройняла туга за ним і пов’язаними з його перебуванням у мені явищами; це почуття могло б позмагатися з тугою за батьками, яка охопила мене тоді, коли я вперше покинув рідний дім і подався на науку до Балтимора, — а отже, було таки доволі сильним. Ось таким яскравим видалося те наше, так би мовити, співжиття.

Тепер я ніколи не проґавив би вже нагоди знову побачити його в усій повноті. Любий мій містер Бевінс!

ганс воллмен

Любий містер Воллмен!

Я глянув на нього, він — на мене.

роджер бевінс ііі

Віднині ми довіку носитимемо у собі якісь ознаки один одного.

ганс воллмен

Та це було ще не все.

роджер бевінс ііі

Схоже, тепер ми так само добре знали й нашого добродія.

ганс воллмен

Відокремившись і від Воллмена, і від добродія, я відчув, як розростається в мені обсяг нових знань — і це направду лякало. Добродій? То був містер Лінкольн. А містер Лінкольн був президентом. Як узагалі таке могло статися? Як? Адже президентом — і я аніскілечки в цьому не сумнівався — був містер Тайлер.

роджер бевінс ііі

Я ж був переконаний, що ту високу посаду обіймав містер Полк.

ганс воллмен

І все ж тепер я знав, знав напевне, що президентом був містер Лінкольн. У країні точилася війна. Ніякої війни в країні не було. Усе навколо охопив хаос. Усе було спокійно. Винайшли пристрій для спілкування на великій відстані. Та ні, жодного такого пристрою не існувало. Просто не могло існувати. Сама думка про щось подібне віддавала божевіллям. А проте я його бачив і сам використовував; мені навіть вчувався звук, який він видає, коли працює.

І звався цей пристрій телеграф.

Боже мій!

роджер бевінс ііі

У день падіння балки президентом був Полк. Але тепер я знав, із достоту сліпучою ясністю знав, що після Полка президентом став Тейлор, після Тейлора — Філлмор, після Філлмора — Пірс…

ганс воллмен

Після Пірса президентом був Б’юкенен, а після Б’юкенена…

роджер бевінс ііі

Лінкольн!

ганс воллмен

Президент Лінкольн!

роджер бевінс ііі

Залізниця сягала тепер далеко за Баффало…

ганс воллмен

Дуже далеко!

роджер бевінс ііі

І «нічного ковпака герцога Йоркського» ніхто вже не носить. Зате є «рукави Памели» — такі, знаєте, з прорізами.

ганс воллмен

Освітлення в театрах тепер газове. Для цього використовують флуоресцентні трубки та рампу.

роджер бевінс ііі

Як наслідок, вистави у театрі перетворилися на справжнє чудо.

ганс воллмен

Цей винахід привів до революційних змін.

роджер бевінс ііі

Вираз обличчя акторів видно тепер зовсім чітко.

ганс воллмен

Тож їхня гра сягнула цілковито нового рівня реалізму.

роджер бевінс ііі

Важко й описати, яке сум’яття викликали в нас усі ці одкровення.

ганс воллмен

Ми повернулися і посковзом помчали назад до білої кам’яниці, схвильовано перемовляючись на бігу.

роджер бевінс ііі

Мчали так швидко, що і пасма волосся, і численні очі, руки та носи містера Бевінса лише метлялися в нього позаду.

ганс воллмен

Щоб не перечепитися через свій велетенський член, містер Воллмен ніс його у руках.

роджер бевінс ііі

Скоро ми наздогнали містера Лінкольна і підійшли зовсім близько, а позаяк були з підвітряного боку, то вловлювали навіть, чим від нього пахне.

ганс воллмен

Милом, помадою для волосся, свининою, кавою, димом.

роджер бевінс ііі

Молоком, ладаном, шкірою.

ганс воллмен

Частина друга

LVI

Ніч 25 лютого 1862 року видалася холодною, але ясною; то був вельми бажаний перепочинок після жахливої негоди, яка налетіла на столицю напередодні. Віллі Лінкольна поховали, й усі офіційні заходи, пов’язані з похороном, закінчилися. Країна затамувала подих, сподіваючись, що сьогодні, у цю годину найвищої потреби, президент зуміє знову стати до стерна й уміло правуватиме державним кораблем і надалі.

К. Р. ДеПаж, «Лінкольн духовний: посутня мандрівка».

LVII

Минула друга ночі, а президент до Білого дому ще не повернувся. Я розмірковував, чи не розбудити місіс Лінкольн. Хоча взагалі у тому, що президент поїхав кудись увечері сам-один, нічого дивного не було. Від супроводу він у такому разі зазвичай відмовлявся. З коней сьогодні вибрав Малюка Джека, свого улюбленця. Ніч була холодна й вільготна. Плаща не прихопив, той так і висить онде на гачку. Отже, приїде добряче змерзлий, принаймні тут можна було не сумніватися. Втім, здоров’я йому наче не бракує. Я став на свій пост біля дверей, але час од часу виходив надвір і прислухався, чи не надбігає, бува, клусом Малюк Джек. Минуло ще пів години, та містера Лінкольна все не було. На його місці, думалося мені, я знай їхав би та й їхав без упину, аж доки не повернувся б до себе на Захід, до життя, де було б менше відповідальності та клопотів. Коли настала і минула третя, я почав уже думати, що він, може, так і зробив.

Я знову замислився, чи не розбудити все ж місіс Лінкольн. Та мене зупинив жаль. Їй було дуже кепсько. Дивно, що президент, зважаючи на обставини, взагалі залишив її саму. Проте вона прийняла багато заспокійливого, тож, гадав я, можливо, й не знає, що він кудись поїхав.

Гіл’ярд, там само (з уст Пола Райлза, охоронця Білого дому).

LVIII

Міцним душевним здоров’ям Мері Лінкольн не відзначалася ніколи, а з утратою юного Віллі до належного виконання обов’язків дружини та матері не повернулася вже ніколи.

Джейн Костер, «Випробування матері: Мері Лінкольн і Громадянська війна».

Десь біля другої пополудні з тієї частини будинку, де лежало хворе дитя, долинув страшенний гамір. Схоже, час настав. Повз мене пробігла місіс Лінкольн; вона низько опустила голову і видавала якісь дивні звуки; ніколи, ні до того, ні опісля, я не чула, щоб з людського горла виривалося щось подібне.

Гіл’ярд, там само (з уст Софі Ленокс, покоївки).

Реакцію президента бодай можна було описати, а от щоб окреслити те, що коїлося з його дружиною, уже бракувало слів.

Епстейн, там само.

Вигляд блідого обличчя покійного сина викликав у неї конвульсії.

Кеклі, там само.

Мері Лінкольн звалилася на ліжко, як сніп.

фон Дреле, там само.

Була сама не своя.

Кеклі, там само.

Їй дали настій опію, проте навіть це потужне зілля не могло погамувати ні розпачливих криків, ні несамовитого, зневіреного обурення.

Костер, там само.

Місіс Лінкольн почувалася так погано, що не могла бути присутньою на похороні.

Ліч, там само.

Цілих десять днів після похорону Мері Лінкольн не підводилася з ліжка.

Кевін Сворні, «Перетворена красуня: мандрівка Мері Лінкольн».

Ще багато тижнів після цієї трагедії місіс Лінкольн не могла ні вийти зі своєї кімнати, ні навіть підвестися з ліжка.

Слоун, там само.

Коли ж через місяць вона врешті-решт вийшла, то рухалася якось механічно і дивилася на нас так, наче вперше бачила.

Гіл’ярд, там само (з уст Д. Страмфорта, дворецького).

Для людей надто тендітних деякі удари виявляються надто важкими.

Костер, там само.

Тож там вона й лежала, всім серцем прагнучи, щоб усе було інакше; то не вірила, що трапилося найгірше, то знову переконувалася, що це таки трапилося. Увесь час ті самі стіни, постіль, чашка, стеля, вікна. Підвестися і вийти було їй не до снаги — світ назовні видавався тепер надто страшним. Тож вона лише посьорбувала чай з ліками: то була для неї єдина надія на сякий-такий спокій.

Сворні, там само.

Де мій хлопчик? знай запитувала вона. Де він? Чи не міг би хтось його знайти й одразу привести до мене? Десь же він мусить бути?

Гіл’ярд, там само (з уст Софі Ленокс, покоївки).

LIX

Дорогий брате, тут і надалі тихо та спокійно. Тільки потріскує вогонь і похропує у твоїй старій кімнаті дорога Ґрейс: я поклала її там, щоб їй легше було доглядати мене у ті важкі ночі. У місячному світлі видно, що за дорогою все вздовж і впоперек засипано всілякими уламками після страшного вчорашнього буревію. Могутні гілляки повідламувалися від дерев і лежать тепер на гробівцях та могилах. Може, ти пам’ятаєш одну статую, такого лисого чоловіка в римській тозі (ми ще прозвали його колись «Смертеликом»), який наступив одною ногою на шию змії… а ще, пригадуєш, якось один молодий шалапут знай підкидав і підкидав угору свій светр, аж доки Смертелик таки впіймав ту одежину на кінчик свого меча… Так от, Смертелика більше немає… або принаймні він уже не такий, яким був. З дерева обламалася гілка, вдарила відважного римлянина по руці — і та відвалилася, разом із мечем і всім решта, а падаючи ще й знесла голову змії. Нині і рука, і меч, і зміїна голова — все купою валяється внизу на землі, а сам Смертелик далі стоїть на п’єдесталі, але якось криво, ніби приголомшений цим доказом своєї смертності.

Мабуть, я допіру трохи задрімала… так, уже майже четверта. Он там, за дорогою, стоїть прив’язаний до цвинтарної огорожі кінь. Така тиха, зморена на вигляд шкапина, лише киває час від часу головою, ніби примовляючи: «Що ж, хоч і залишили мене глупої ночі біля самісінького оселища мертвих, я — лише кінь, а тому мушу коритися».

Ця загадка трохи відволікатиме тепер мою увагу… Хто ж міг приїхати туди такої пізньої години? Сподіваюся, то якийсь молодий джентльмен вирішив скласти шану своєму втраченому коханню.

У невеликій Мандерсовій сторожці горить світло, а сам він, як то у нього заведено, крокує туди й сюди перед вікном. Ти, може, пригадуєш: то саме Мандерс притягнув звідкілясь драбину і зняв зі Смертеликового меча той светр, про який я вже згадувала вище. Він постарів, та й на свої роки виглядає, обтяжений, гадаю, численними сімейними клопотами. Ось він виходить зі сторожки, і світло його ліхтаря зникає. Шукає, мабуть, нашого «опівнічного гостя». Усе це по-справжньому інтригує… Якщо комусь здається, ніби погіршене самопочуття, як‑от у мене, не дозволяє відчувати збудження, я б радо запросила його цієї ночі до себе, хай би посидів отут поруч зі мною біля вікна… Думаю, спати я вже не піду, ану ж пощастить бодай мигцем глянути на того гостя, коли Мандерс приведе його сюди.

Перкінс, там само.

LX

Зоставшись на даху білої кам’яниці, я вирішив зробити ще одну, останню спробу переконати хлопця взятися врешті-решт за розум. Він лежав у мене під ногами майже непритомний, ніби якийсь східний принц, приголомшений і неспроможний підвестися на ноги.

Мої почуття вразила незріла й оманлива поведінка містера Бевінса та містера Воллмена, які у своїй вічній погоні за хоча б найменшою нагодою розважитися залишили мене тут у достоту скрутному становищі. Я працював, ніби якийсь примітивний садівник: просто нахилився й обіруч хапав та обривав гнучкі пагони. Постійно доводилося вирішувати, братися до тих кількох пагонів, які вже вчепилися у хлопця, чи до їхніх побратимів, які щойно з’явилися. Утім, правду кажучи, хай що я робив, особливого значення це вже не мало: так чи інак хлопцеві залишилося зовсім не довго.

Невдовзі випала нагода перемовитися з ним відвертим словом.

Раз по раз озираючись — ану ж ті халамидники, Бевінс із Воллменом, таки з’являться десь на обрії, — я побачив натомість, що з лісу вилізли брати Кратчери, а на п’яти їм, як завжди, мало не наступали містер і місіс Ріді. Ця четвірка становила ядро того розпусного гурту гріховодників, що оселився біля щогли з прапором.

Ми прийшли подивитися, повідомив Метт Кратчер.

На занепад, уточнив Річард Кратчер.

Нам це цікаво, пояснила місіс Ріді.

Минулого разу ми теж дивилися, сказав Метт Кратчер. На ту дівку.

Таке направду додає духу, озвався містер Ріді.

От чесно, ніби доброго штурхана дістаєш, звірилася місіс Ріді.

Це кожному потрібно, додав містер Ріді.

Особливо тут, у цій гівняній дірі, докинув Метт Кратчер.

Не судіть нас суворо, попросив містер Ріді.

А хочете — судіть, махнула рукою місіс Ріді.

Ми тоді чуємося ще більшими паршивцями, мовив Метт Кратчер.

Кожному — своє, заявив Річард Кратчер, підступаючи ближче до місіс Ріді.

Мабуть, погодилася та, запихаючи руку в кишеню його штанів.

Й уся та зграя всілася навпочіпки і заходилася жадібно стежити за всім, що тут діялося; огидні стерв’ятники, яких привабило сюди хлопцеве лихо. Невдовзі вони ще й химерно посплітали руки і немовби перетворилися на єдину жаску істоту: руки начебто пульсували, роти ритмічно роззявлялися, втягуючи повітря, і було чітке враження, ніби то працює якийсь чималенький механізм.

То що ти думаєш? запитав я у хлопця. Добре це місце? Безпечне? Ось ці люди — гадаєш, вони при здоровому глузді й гідні наслідування?

Але ж ви самі тут, відповів він.

Я — інакший, сказав я.

Не такий, як я? спитав він.

Не такий, як усі, мовив я.

У чому не такий? допитувався він.

І відповідь на це запитання вже висіла в мене на кінчику язика.

преподобний еверлі томас

LXI

Бо я ж таки інакший, це правда.

На відміну від усіх оцих (Бевінса, Воллмена, десятків інших простаків, серед яких я тут мешкаю), мені якраз добре відомо, що зі мною таке.

Я не «хворію», не «лежу в кухні на підлозі», не «лікуюся за допомогою хвороб-короба», не «чекаю, доки мене повернуть до життя».

Аж ніяк.

Навіть тоді, у самому кінці, у нашій кімнаті для гостей, яка виходить на цегляну стіну розташованого по сусідству дому Реднела (починався червень, і виноградна лоза на тій стіні була вся у цвіту), врівноваженість та вдячність — якості, що їх я ціле життя намагався виховувати в собі завдяки своєму служінню, — спонукали мене до прийняття й послуху, і я чудово розумів, що зі мною сталося.

Я помер.

Потому відчув спонуку піти далі. І пішов.

Саме так: спричинивши і водночас спостерігаючи (так би мовити, зсередини, у стані повного благоговіння) вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини (від нього й справді аж мороз дер по спині, й описати цей досвід я навіть не пробуватиму), я пішов.

Й опинився на якійсь стежині високо в горах; попереду цією стежиною йшло ще двійко чоловіків, які, збагнув я, здійснили такий самий перехід буквально за кілька секунд переді мною. Один, одягнений у, либонь, спеціально для похорону придбаний дуже дешевий костюм, знай роззирався навколо, вертів навсібіч головою, ніби той, хто задля розваги мандрує собі світом, ба навіть (і це вже було доволі дивно) щось мугикав собі під ніс; перебував, таке враження, у стані якогось пустопорожнього щастя і свідомого невідання. Він хоч і був мерцем, а проте ставився до того, що з ним відбувалося, якось так, наче знай жартома запитував: «Ну-ну, і що ж це тут у нас?». Інший, у жовтому купальному костюмі та з вогнисто-рудою бородою, простував уперед з виглядом вельми сердитим, ніби квапився чимшвидше дійти туди, куди йти не хотів, але мусив. Перший був із Пенсильванії, другий — з Мену (з Банґора чи околиць); останній багато часу збавляв у полі і часто вирушав до узбережжя, де годинами сидів на каменях.

У купальний костюм він був одягнений тому, що втонув, купаючись в океані.

Звідкись я вже це знав.

Крокуючи донизу тією стежиною, я періодично знову повертався сюди. Побував у своїй могилі; коли побачив, хто лежить у моїй домовині (чванькуватий на око стариган з висхлим обличчям), то злякано сахнувся і потім знервовано ходив посковзом туди-сюди над могилою.

Моя дружина та паства тим часом прощалися зі мною, і через їхній плач у мене встромлялися маленькі зелені кинджали; говорю це не задля красного слівця, ті кинджали були цілком реальні. З кожним новим риданням плакальника у мене летів новий кинджал, і це завдавало мені вельми дошкульного болю.

Потому я знов опинився там, на тій стежині, з двома своїми приятелями. Попереду, ген унизу, лежала долина, і звідкись мені було відомо, що саме туди ми й прямуємо. Поступово під ногами у нас з’явилися кам’яні східці. Мої супутники спинилися й озирнулися на мене. Впізнавши в мені слугу Божого (мене поховали у священничому облаченні), вони ніби запитували: йти нам далі чи не варто?

Йти, кивнув я.

З долини доносилися вже різні звуки: якийсь спів, схвильовані голоси, бамкання дзвона. Мене це тішило: наша мандрівка добігала кінця, ми прийшли, тепер можна було святкувати. Усвідомлення того, що моє життя визнали гідним такої вражаючої розв’язки, сповнювало щастям.

А тоді я знов, аж досада брала, опинився тут. Моя дружина та парафіяни вже посідали в екіпажі та роз’їжджалися, вряди-годи ще метаючи у мене зеленим кинджалом; утім, відстань тут жодного значення не мала, і ті кинджали дошкуляли аж ніяк не менше. Невдовзі ті, хто прийшов на похорон, перетнули Потомак і засіли у «Пріві» за поминальний обід. Якось я це знав, хоч сам у той час походжав туди й назад біля своєї могили. Я злякався, ба навіть запанікував, що застрягну тут надовго, і хотів тільки одного: знову бути разом із двома своїми приятелями там, на тих сходах. Ця місцина видавалася тепер геть непривабливою: якесь костозвалище, суцільний гробівець, велетенське смітисько, сумні рештки того бентежного, грубо-матеріального кошмару, з якого я допіру лише прокидався.

І негайно (не додумавши навіть тієї думки) я знову перенісся туди, до своїх приятелів, і зійшов сходами на осяяну сонцем луку, де стояла споруда, не схожа на жодну з тих, які мені доводилося бачити за життя; зведена вона була з діамантових дощок та клинів, що вигадливо перетиналися між собою й ряхтіли цілою палітрою барв, які змінювалися миттєво, із кожнісінькою, нехай навіть щонайменшою зміною у сонячному світлі, що лилося згори.

Пліч-о-пліч ми підходили щораз ближче й ближче. Навколо зібрався натовп, який провадив нас уперед. Обабіч дверей стояла почесна варта, і вартові стрічали нас сяйливими усмішками.

Двері розчахнулися навстіж.

Всередині, за просторим обширом діамантової підлоги, стояв один-єдиний стіл, за яким сидів чоловік; я знав, що то князь — не сам Христос, але Його безпосередній представник. Приміщення нагадало мені склад Гартлі, куди я потрапив колись іще хлопчаком: велетенський відкритий простір з височенною стелею, якийсь грізний і зловісний, а ще зловіснішим робила його присутність владного чоловіка (тоді, у дитинстві — самого Гартлі, сьогодні ж — того представника Христа), який сидів поблизу джерела тепла і світла (тоді — каміна, тепер — топаза із зазубреними краями, що горів ізсередини на підставці зі щирого золота).

Ми зрозуміли, що підходити маємо у тому самому порядку, в якому сюди прийшли.

Тож першим пішов наш рудобородий приятель; вигляд у тому купальному костюмі мав достоту потішний.

Тут-таки обабіч нього з’явилися і надалі крок у крок супроводжували до самого столу дві прегарні зовні істоти: високі й тонкостанні, осяйні, з ногами, що променіли яскравим сонячно-жовтим світлом.

Як ти жив? спитала одна.

Правду кажи, мовила інша, і на цих словах вони легенько (кожна зі свого боку) торкнулися головами до його голови.

Те, що відкрилося їм усередині, викликало у них широкі, вдоволені усмішки.

Можна підтвердити? поспитала та, що йшла праворуч.

Звісно, відповів наш рудобородий приятель. Сподіваюся, з цим проблем не буде.

Жовтонога істота праворуч проспівала одну-єдину радісну ноту, і кілька менших, схожих на неї як дві краплі води істот витанцювали (це слово вживаю тут тільки для того, щоб наголосити, з якою надзвичайною грацією вони рухалися) у залу з великим дзеркалом, інкрустованим по краях коштовним камінням.

Жовтонога істота ліворуч проспівала свою радісну ноту — і тут-таки з’явилося кілька менших істот, подібних на неї як викапані; просуваючись уперед перевертом, за допомогою низки неймовірно вправних гімнастичних рухів (щось вишуканіше навряд чи можна собі й уявити), вони принесли терези.

Швидка перевірка, сказав представник Христа зі свого місця за діамантовим столом.

Істота праворуч піднесла дзеркало перед рудобородим, а істота ліворуч сягнула рукою просто йому в груди, спритним і навіть дещо вибачливим рухом вийняла звідти серце і поклала його на терези.

Істота праворуч подивилася у дзеркало. Істота ліворуч подивилася на терези.

Чудово, мовив представник Христа.

Ми надзвичайно за тебе раді, озвалася істота праворуч, і мені просто бракує слів, аби належним чином описати той радісний гамір, що донісся тієї миті з усіх кінців неозорого царства, яке, наскільки я вже тоді зрозумів, розляглося ген-ген навсібіч довкола того палацу.

Діамантові стулки велетенських дверей у дальньому кінці зали розчинилися; за ними була інша, ще просторіша зала.

Там, побачив я, стояло шатро з найтоншого білого шовку (хоч описувати те шатро такими словами — значить його паплюжити, бо то був не земний шовк, а якийсь вищий, досконаліший різновид цієї тканини; порівняно з ним наш шовк — лише кумедна імітація), де ось-ось мала розпочатися пишна учта, а на підвищенні сидів сам господар, величний цар, і біля нього стояло порожнє крісло (таке велике, оббите начебто золотом, от лише золото те було зіткане зі світла, й кожнісінька часточка того світла випромінювала радість і радістю звучала), і призначалося те крісло, зрозумів я, для нашого рудобородого приятеля.

Тим царем на підвищенні був Христос; зрештою, тепер я бачив, що й князем, чи то пак представником, який сидів за діамантовим столом, теж був Христос — під чужою личиною чи у вторинній еманації.

Пояснити це я не в змозі.

Характерною своєю гойдливою ходою рудобородий пройшов крізь діамантові двері, і вони зачинилися за ним.

Я прожив на землі сливе вісімдесят літ, але зроду не відчував ще більшого чи гіркішого контрасту між радістю (тією радістю, яка пройняла мене від одного погляду на те величне шатро, навіть здалека) і сумом (я ж був не там, а навіть кількасекундне перебування поза ним здавалося тієї хвилини достоту моторошною вічністю).

Я заплакав, мій приятель-пенсильванець у костюмі для похорону — також.

Втім, його сльози принаймні скрашувало передчуття: він був наступним, тож розлука з тим місцем мала бути для нього значно коротшою.

Він ступив уперед.

Як ти жив? спитала істота праворуч.

Правду кажи, мовила інша, і вони легенько, кожна зі свого боку, торкнулися головами до його голови.

А тоді відсахнулися, метнулися до двох великих горщиків із сірого каменю, що стояли обабіч у тій просторій залі, і виблювали в них однаковими струменями яскраво забарвленої рідини.

Їхні дрібніші копії кинулися по рушники, якими вони потім витерли собі роти.

Можна підтвердити? озвалася істота праворуч.

Заждіть, що ви там побачили? спитав він. Невже якісь…

Та було вже надто пізно.

Істота праворуч проспівала одну-єдину зловісну ноту, і кілька менших створінь, схожих на неї, але покалічених і з перекривленими обличчями, принесли дзеркало, інкрустоване фекаліями. Істота ліворуч проспівала свою (безрадісну і проразливу) ноту — й одразу кілька дрібніших її копій, перекидьки просуваючись уперед за допомогою низки гімнастичних, але якихось незграбних, ба навіть судомних рухів, принесли терези.

Швидка перевірка, різко кинув князь Христа.

Можливо, я не зовсім правильно зрозумів вказівки, сказав чоловік у призначеному для похорону костюмі. Якби мені дозволили…

Істота праворуч піднесла перед ним дзеркало, а істота ліворуч спритним і агресивним рухом сягнула йому у груди і вийняла та поклала на терези серце.

Лихо та й годі, мовив представник Христа.

Й усім царством розійшовся сумовитий гул осуду та ганьби.

Розчахнулися діамантові двері.

І я аж закліпав очима, бо не йняв віри, що за такий короткий час усе там могло так разюче змінитися. Шатро було вже не з шовку, а з плоті (поплямленої і рожевої від пролитої крові); учта була вже зовсім не святкова: на довгих столах усередині лежали численні людські тіла на різних стадіях свіжування; господарем був уже не цар, не Христос, а якийсь звір із закривавленими руками та довгими іклами, вбраний у сірчано-жовтий балахон, обліплений шматками людських нутрощів. Ще там було троє жінок і згорблений старий, обмотані, наче мотузками, своїми ж таки кишками (жахіття!), та найстрашніше було чути, як вони аж завищали на радощах, коли мого приятеля у костюмі для похорону потягнули до них, а той бідолаха й далі посміхався, ніби пробуючи втертися у довіру до своїх поневолювачів, і знай перераховував усі ті добрі діла, що їх здійснив у Пенсильванії, та всіх тих добрих людей, особливо з околиць Вілкс-Барра, які точно замовили б за нього слово (якщо тільки є можливість їх прикликати), і не змовкав навіть тоді, коли його вже вхопили й силоміць тягнули до столу для свіжування кілька підручних істот — усуціль, либонь, вогненних (принаймні після їхнього палючого доторку костюм для похорону спалахнув на ньому, мов свічка, і тут-таки згорів ущент); допіру тоді він відчув такий біль, що не міг уже ні пручатися, ні взагалі ворушитися, зумів лише зиркнути у мій бік, і його сповнені жахом очі на коротку мить зустрілися з моїми.

Діамантові двері захлопнулися.

Тепер була моя черга.

Як ти жив? спитала істота праворуч.

Отак зблизька здавалася подібною на містера Пріндла з моєї старої школи, який так самісінько по-садистськи стискав свої тонкі губи, коли брався нас шмагати.

Правду кажи, попередила інша пропитим голосом мого дядька Джина (він завжди поводився зі мною геть кепсько, а якось, нажлуктившись, скинув мене зі сходів зерносховища), і вони, кожна зі свого боку, гупнули своїми головами в мою.

Я намагався впустити їх туди якомога повніше, нічого не затримував і не приховував, звітував про своє життя так правдиво, як тільки міг.

Та відсахнулися вони ще поспішніше, ніж попереднього разу, а їхні дрібніші копії вже притягли звідкись ще більші горщики із сірого каменю, у які мої жовтоногі судді й почали судомно блювати.

Я глянув на представника Христа.

Він не підводив очей.

Можна підтвердити? спитала істота ліворуч. Справа принесли дзеркало з фекаліями. Зліва — терези.

Швидка перевірка, сказав представник Христа.

Я розвернувся і побіг.

Ніхто не кинувся за мною навздогін. Не знаю, чому. Перехопити мене було легко. Авжеж, зовсім легко! Я біг, а повз вуха мені хльоскали вогняні батоги; вони начебто щось шепотіли, і я розібрав такі слова:

Нікому про це не розповідай.

А то ще й не такого зазнаєш, коли повернешся.

(Коли повернуся? повторював подумки я, і в серце мені встромилася скалка страху, яка стримить там ще й досі.)

Я біг днями, тижнями, місяцями, піднімався вгору тією самою стежиною, аж доки якось увечері, спинившись трохи перепочити, заснув і прокинувся… тут.

Знову тут.

І був за це вдячний, надзвичайно, глибоко вдячний.

Відтоді я тут і, як мені звеліли, нікому не розповідаю про те, що зі мною було.

Який у цьому сенс? Для будь-кого з нас, тих, хто перебуває тут, змінювати бодай щось уже надто пізно. Усе вже зроблено. Ми — лише тіні, нематеріальні тіні, а позаяк присуд пов’язаний із тим, що ми робили (або не робили) у тому попередньому, матеріальному царстві, виправити щось ми не зуміємо вже ніколи. Нашу працю там завершено; нам залишається тільки чекати розплати.

Я довго й тяжко думав, чим міг заслужити на таку страшну кару.

Не знаю.

Я не вбивав, не крав, не зловживав, не обманював, завжди намагався бути милосердним та справедливим, вірив у Бога і докладав усіх зусиль, щоб за будь-яких обставин жити у якомога повнішій згоді з Його волею.

І все ж заробив собі вічне прокляття.

Можливо, причина тут у тому, що іноді я таки сумнівався? Чи в хоті, що часом мене проймала? Чи в гордині, яка підбивала тій хоті опиратися? Чи у нерішучості, яку я виявляв, коли тій хоті не поступався? Чи у тому, що я марнував життя, частенько діючи напоказ, про людське око? Чи у якомусь недогляді, прогалині або хибі у сімейних справах? Чи в зухвальстві (достоту безмежному!), що спонукало мене вірити, ніби, живучи ще там (в межах свого тіла та розуму), я можу уявляти собі, що відбуватиметься тут? Чи у якомусь гріхові, настільки для мене незбагненному, що я не усвідомлюю його ще й досі, а отже, готовий скоїти знову?

Не знаю.

Багато разів мене проймала спокуса розбовкати правду Бевінсові й Воллмену. Вас очікує страшне судилище, так і кортіло мені їм сказати. Залишаючись тут, ви тільки тягнете час. Ви мертві і до тієї попередньої місцини не повернетеся ніколи. Невже на світанні, коли вам доводиться хоч-не-хоч повертатися до своїх тіл, ви ніколи не помічали, в якому жахливому вони стані? Невже ви справді вірите, що ці огидні останки можуть ще знову вас кудись перенести? Щобільше (сказав би я, якби можна було), вам не дозволять баритися тут вічно. Нікому з нас не дозволять. Ми повстали супроти волі нашого Господа, й у належний час наш опір неминуче буде зламано, й ми будемо змушені піти.

Проте, як мені й звелено, я мовчав.

І це чи не найважча з усіх моїх мук: не мати змоги сказати правду. Говорити я можу, та тільки не про те, у чому вся суть. Для Бевінса з Воллменом я — зарозумілий чванько-задавака, буркотливий старий зануда, і коли я щось їм раджу, вони лиш очі закочують, але насправді нічогісінько не знають і навіть не здогадуються, яким гірким та переконливим досвідом ті мої поради підкріплені.

Тож так я й ховаюся тут, щулюся і маруджуся, й ні на секунду не забуваю (як же моторошно від цього на душі!), що хоч мені й невтямки, якого гріха я припустився, та підсумок залишається незмінний, він такий самий, як і того страшного дня. Я відтоді не зробив нічого, щоб хоч трохи його виправити. Адже тут, у цьому місці, нічого й не можна зробити; хай що ми тут робимо, жодного значення це вже не має.

Жах.

Просто жах та й годі.

Чи може таке бути, що хтось інший мав досвід, відмінний від мого? І потрапив до якогось зовсім іншого місця? Де все було цілковито інакше? Тобто чи може таке бути, що все побачене і пережите у той страшний день — то лише гра моєї уяви, плід моїх переконань та сподівань, наслідок моїх потаємних страхів?

Ні.

Усе там було справжнє.

Таке ж справжнє, як оці дерева, що гойдають гілками у мене над головою; справжнє, як усипана світлим гравієм доріжка он там унизу; справжнє, як оцей знесилений хлопчак, що вже ледь дихає, бо ніби потрапив у цупку павутину і тепер лежить долі просто в мене під ногами, а груди йому, мов бранцеві диких індіанців, перетягують міцні зелені мотузки (він став жертвою моєї недбалості, бо заглибившись у спогади про описані вище події, я вже давно припинив працювати заради його порятунку); справжнє, як Воллмен із Бевінсом, що квапливо піднімаються онде посковзом стежиною: такими щасливими я ще зроду їх не бачив.

Вдалося! вигукнув Воллмен. Нам справді вдалося!

То були ми! вторував йому Бевінс.

Ми ввійшли в того чоловіка і його переконали! пояснив Воллмен.

Аж сяючи з радощів, обидва одним махом вистрибнули на дах.

І справді: чудо з чудес, вони привели нашого добродія назад. Він саме ступив на галявинку внизу, а в руках мав замок, замок від білої кам’яниці, що його, хоч і зігнувся від горя, підкидав собі, ніби яблуко, на долоні.

Яскраво світив місяць, і я вперше отримав змогу добре роздивитися його обличчя.

І що ж за обличчя то було!

преподобний еверлі томас

LXII

Важкий, дещо по-орлиному загнутий ніс, худі і поорані зморшками щоки, бронзова шкіра, повні губи, широкий рот.

Джеймс Р. Ґілмор, «Особисті спогади про Абрагама Лінкольна та Громадянську війну».

Очі у нього темно-сірі, чисті, дуже виразні й часто змінюються залежно від настрою.

Айзек Н. Арнолд, «Життя Абрагама Лінкольна».

Очі він мав сірого кольору — ясні, блискучі, проникливі.

Ллойд Остендорф, «Світлини Лінкольна: повний альбом» (з уст Мартіна П. С. Ріндляуба).

З-під густих брів дивилися запалі сіро-карі очі, оточені кільцем глибоких темних зморщок.

Маркіз де Шамбрюн, «Особисті спогади про Лінкольна».

У нього були голубувато-карі очі.

«Інформанти Герндона», за ред. Даґласа Л. Вілсона та Родні О. Девіса (з уст Роберта Вілсона).

Очі у нього були голубувато-сірі, проте дивилися завжди з глибокого затінку, з-під незвичайно важких повік.

Ф. Б. Карпентер, «Шість місяців у Білому домі: історія однієї картини».

Добрі блакитні очі, наполовину прикриті повіками.

Джон С. Барнс, «З Лінкольном із Вашингтона до Річмонда у 1865-му».

Я б сказав, що очі у президента Лінкольна були голубувато-сірі чи, радше, сірувато-голубі, адже в них незмінно проблискувала блакить, хоч і не завжди це впадало у вічі.

Записи Рут Пейнтер Рендолл (з уст Едварда Далтона Марчанта).

Найсумніші людські очі, які я будь-коли бачив.

Джошуа Вулф Шенк, «Меланхолія Лінкольна: як депресія кидала президентові виклик і живила його велич» (з уст Джона Відмера).

Жоден із його портретів чи фотознімків не дає ані найменшої змоги скласти про нього правдиве уявлення.

Часопис «Гералд» (Ютіка).

Завдяки зображенням, на яких ми бачимо президента, його можна уявити хіба що наполовину.

Шенк, там само (з уст Орландо Б. Фікліна).

У спокійному стані то було найсумніше обличчя, яке мені будь-коли траплялося. Бували дні, коли я ледь міг дивитися на нього без сліз.

Карпентер, там само.

Та коли він посміхався чи сміявся…

Остендорф, там само (з уст Джеймса Майнера).

…то воно оживало й світилося, ніби великий ліхтар.

Донн Паєтт, «Лінкольн-чоловік» (з уст одного журналіста).

Такої різниці між виразами обличчя, як у Лінкольна похмурого і Лінкольна радісного, я ніколи не бачив більше в жодної людини.

Вілсон і Девіс, там само (з уст Гораса Вайта).

Волосся він мав темно-каштанове, без жодних натяків на залисини.

Кетрін Гелм, «Справжня історія Мері, дружини Лінкольна» (з уст сенатора Джеймса Гарлана).

Волосся у нього було чорне, ще без сивини.

Натаніель Готорн, «Здебільшого про воєнні справи».

Його волосся було вже добряче посріблене, хоч каштанова барва тоді ще переважала; борода посивіла сильніше.

Корделія А. П. Гарві, «Портрет президента Лінкольна, створений однією жінкою з Вісконсіну» («Вісконсін Меґезін оф Гісторі»).

Усмішка в нього була надзвичайно приємна.

Чарлз А. Дейна, «Спогади про Громадянську війну: з провідниками країни у Вашингтоні та в польових умовах у шістдесятих роках».

Вуха — великі, неправильної форми.

Абрагам М. Ґордон, «Абрагам Лінкольн: медичний висновок».

Коли я бачила його у доброму гуморі, то завжди мала таке враження, ніби він зараз захлопає ними, немов якийсь добродушний слон.

Принцеса Сальм-Сальм, «Десять років мого життя».

Ніс його аж таким уже завеликим не був, але на худому обличчі все ж виділявся.

Едвард Дж. Кемпф, «Філософія здорового глузду Абрагама Лінкольна».

Ніс у нього доволі довгий, та оскільки він і сам не низенький, це можна пояснити необхідністю дотримання пропорцій.

Рут Пейнтер Рендолл, «Мері Лінкольн: життєпис одного шлюбу» (з уст якогось солдата).

Сміявся він так кумедне шо страшне а ше такі незграбні рухи при тім робив шо на него тоді зглядалися всі від старого сольдата до малого шкуляра але вже за пару мінут був такий спукійний та розважний як суддя на лаві.

Вілсон і Девіс, там само (з уст Абнера Елліса).

Мені думалося, що то найпотворніший чоловік, якого я будь-коли бачив.

Френсіс Ф. Браун, «Повсякденне життя Абрагама Лінкольна: біографія великого американського президента з цілковито нового ракурсу, з використанням безцінних нових матеріалів» (з уст о. Джорджа К. Ноєса).

Коли я вперше побачив містера Лінкольна, то подумав, що він найнепоказніший з усіх, кого я коли-небудь бачив.

Кларк Е. Карр, «Мій день та моє покоління».

Найпотворніший чоловік, який будь-коли трапляв мені на очі.

Фредерік Гілл Мізерв і Карл Сендберґ, «Фотографії Абрагама Лінкольна» (з уст полковника Теодора Лаймена).

Найнезугарніший з-поміж усіх, кого я коли-небудь бачив.

Паєтт, там само.

З усіх, кого я будь-коли бачив, він не лише найпотворніший, але й найбільш неотесаний та незграбний.

Девід Герберт Доналд, «Лінкольн» (з уст одного солдата).

Вродливим він не був ніколи, то правда, проте місяць за місяцем ставав усе неоковирнішим, а з лиця робився дедалі більше подібний на якогось мертвяка.

В. О. Кроффат, «Лінкольнів Вашингтон: спогади журналіста, який знав усіх».

Варто було пробути бодай п’ять хвилин у його товаристві, і він уже не здавався ні якимсь незугарним, ні незграбним.

Часопис «Гералд» (Ютіка).

Що ж до обличчя й постави, що їх так неповторно скомпонувала Природа, то думка тут, схоже, залежала від особистих уподобань кожного більше, ніж зазвичай.

«Листи Сема Г’юма», за ред. Кристал Барнс.

Потворним він мені ніколи не здавався, адже його обличчя, що світилося безмежною добротою та доброзичливістю до людей, несло на собі печать інтелектуальної краси.

Принцеса Сальм-Сальм, там само.

Завдяки доброму гумору, щедрості та розуму, якими світилося те обличчя, воно притягувало до себе око, і невдовзі вам уже уявлялося, що взагалі-то з себе він досить навіть такий нічогенький.

Лілліан Фостер, «Погляди з узбіччя: Північ і Південь».

Сусіди попереджали, що на вигляд містер Лінкольн видасться мені паскудним, а насправді то найвродливіший чоловік, якого я коли-небудь бачив.

Аллен Торндайк Райс, «Спогади визначних сучасників про Абрагама Лінкольна».

Зроду не бачив я обличчя задумливішого та шляхетнішого.

Райс, там само (з уст Девіда Лока).

Ох, скільки ж було в тому обличчі смутку!.. Змарніле, пооране глибокими зморшками, які свідчили про невимовну журбу, а ще — про самотність, от ніби до безодні печалі та гіркоти, що проймають цю душу, не в змозі сягнути жодне людське співчуття. У мене було таке враження, наче бачив я не стільки президента Сполучених Штатів, скільки найсумнішого чоловіка в цілому світі.

Браун, там само.

LXIII

Так важко, немов кожен рух вимагав страшного зусилля, містер Лінкольн узяв ланцюг і повісив на нього замок.

роджер бевінс ііі

Двері, однак, так і залишалися прочинені, всередині лежало хвороб-тіло його сина, й опиратися бажанню ще раз, востаннє тієї ночі, туди зайти було, схоже, просто несила.

преподобний еверлі томас

Зістрибнувши з даху, ми подалися за ним.

ганс воллмен

Здається, близькість того хвороб-тіла спонукала містера Лінкольна відмовитися від якогось прийнятого раніше рішення; він витягнув короб з ніші у стіні і поставив на підлогу.

преподобний еверлі томас

Наміру йти далі в нього начебто не було.

роджер бевінс ііі

(Та спочатку він і цього робити не збирався.)

преподобний еверлі томас

От лише потім опустився навколішки.

ганс воллмен

А стоячи вже на колінах, не зумів устояти перед бажанням відкрити короб — востаннє.

преподобний еверлі томас

Тож і відкрив його; зазирнув досередини; зітхнув.

роджер бевінс ііі

Простягнув руку і ніжно пригладив чубчик.

ганс воллмен

Легенько поправив бліді складені руки.

роджер бевінс ііі

Хлопець на даху скрикнув.

ганс воллмен

Ми зовсім про нього забули.

роджер бевінс ііі

Я відступив на крок і одним стрибком піднявся назад на дах; щоб його звільнити, довелося трохи попрацювати. Він був у кепській формі: такий приголомшений, що геть утратив дар мови, і міцно зв’язаний.

І тут мені свінуло: якщо не можна підняти його вгору, то чому б не скинути вниз?

Виявилося, я цілковито мав рацію: знизу, під спиною, він не зазнав ще жодних ушкоджень.

Я пропихав руки крізь м’ясистий, ще не сформований і не затверділий панцир, доки не вперся йому в груди, а тоді сильно штовхнув — і, зойкнувши від болю, він полетів крізь дах униз, у білу кам’яницю.

ганс воллмен

Хлопець провалився крізь стелю й опустився на долівку біля батька. Одразу за ним з’явився і містер Воллмен.

роджер бевінс ііі

Ще не піднявшись з колін, він легенько підштовхнув хлопця вперед і сказав:

Увійди і добре прислухайся. Може, дізнаєшся дещо корисне. Ми чули недавно, як твій тато висловлював одне бажання, озвався й містер Бевінс.

Говорив про те, де, має надію, ти нині перебуваєш, вів далі містер Воллмен.

У якомусь світлому місці, мовив містер Бевінс.

Вільному від страждання, докинув містер Воллмен.

Пройнятий новим осяйним способом буття, виголосив містер Бевінс.

Увійди, увійди, поквапив хлопця містер Воллмен.

І побачиш, як тобі бути, сказав містер Бевінс. Довідаєшся, чого він від тебе сподівається.

преподобний еверлі томас

Хлопчак кволо звівся на ноги.

ганс воллмен

Усі ці знегоди сильно його виснажили.

роджер бевінс ііі

Якимсь зовсім уже старечим кроком він поплівся до свого батька.

преподобний еверлі томас

Раніше він увійшов був у того чоловіка, не маючи такого наміру, ненавмисне.

ганс воллмен

А тепер, схоже, особливого бажання робити це вдруге не відчував.

роджер бевінс ііі

LXIV

Увесь цей час навколо білої кам’яниці знову збирався натовп.

роджер бевінс ііі

Чутка про ці другі відвідини розійшлася дуже хутко.

преподобний еверлі томас

І тепер туди щосекунди підходив хтось новий.

ганс воллмен

Так хотілося кожному бути присутнім при такій надзвичайній події.

роджер бевінс ііі

Усі прагнули бодай найменшим чином долучитися до вирішального моменту, який видавався абсолютно неминучим.

ганс воллмен

Ніхто вже й не намагався бодай удавати, ніби чекає своєї черги; багато хто розпачливо волав з того місця, де й стояв, а дехто просто нахабно пхався до відчинених дверей, щоб прокричати у них свою історію.

роджер бевінс ііі

Як наслідок, зчинилася веремія.

преподобний еверлі томас

LXV

Ту пожежу запалив я.

енді торн

Краду всьо шо погано лежить.

дженіс п. двайтсон

Я дарую їй брилянти і перли і розбиваю серце жінці і дітям і спродаю наш будинок шоб купити ше брилянтів і перлів а вона мене кидає заради містера голліфена — того шо має живіт як у свині і тільки скалить свої жовті зубиська і рже як той кінь?

роберт ґ. твістінґс

Шідесят акрів землі з добрим доходом і повний свинарник свиней і трийцять голів скотини і шість добрих коней і кам’яниця з кругляка в зимі тепла як колиска і славна жінка яка дивиться на мене як на ікону на стіні і троє файних хлопців які ловлять кожне моє слово і гарний сад з грушами яблунями сливами персиками — а батькові далі на мене начхати?

ланс дернінґ

От що мені недовподоби то це те що я така тупа! Ціле життя всі ставляться до мене так ніби я тупа. І так воно і є! Я тупа. Навіть шити і то мені тяжко. Тітонька яка мене виростила годинами сиділа зі мною і вчила шити. Роби ось так, люба, казала вона. І я робила. Один раз. А коли наступного разу треба було те саме робити, то тільки сіла, голку піднесла… і все. І тітонька казала господи дитино то вже десь хіба мільйонний раз тобі показую. І так зі всім, що б то не було. О, бачите, я вже й згадати не годна. Що то було. Що тітонька мені показувала, а я забула. Коли якийсь молодий чоловік пробував попідбивати клинці, то казав щось там на приклад про уряд, а я відповідала о так-так, уряд він такий, а от мене моя тітонька вчить шити. І він тоді аж на лиці мінявся. Бо кому то треба утримувати або любити таку тупу. Хіба що була б яка красуня. А я не красуня. Така собі, звичайна. Скоро стану вже застара, щоб хлопці приходили тут і нудилися, та й буде по всьому. І зуби в мене жовтіють, деякі і випадають. Але навіть коли ти самотня старша дама, то бути тупою все одно не солодко. На всіляких гостинах тільки сидиш сама біля вогню і всміхаєшся, ніби все добре, бо ж і так знаєш, що ніхто з тобою не хоче говорити.

міс тамара дулітл

Тягав сімдесятифунтові труби на Свот-Гілл   Приходиш додому а руки пообдирані і всі в крові   Гравій возив по дев’ятнайцять годин без перерви   І дивіться яку маю винагороду   Една з дівчатами тільки крутяться туда-сюда, сукні пообхляпували, мене доглядають   Я завжди працював тяжко, але весело   Як тільки оклигаю, то зразу й повернуся до роботи   Мушу тільки на лівому черевику підошву поміняти   І в Доґерті треба забрати те, що він мені винен   Една про це не знає   То я боюся, що так і не забере   А гроші якраз дуже потрібні   Я ж працювати не можу   То якби ви були такі ласкаві їй переказати   Щоб вона забрала   Бо якраз то дуже потрібно   Поки я не працюю і з мене їм жодної користі.

тобін мюллер-«борсук»

Містер Джонс Мелбурн таки повів мене у своїй садибі в якийсь закапелок і там недобре до мене торкався. Я був просто собі хлопець. А він же — пастор, поважна людина. То я й не перечив жодним словом, бо не міг, і про це не говорив. Ніколи. Нікому. І тепер хотів би поговорити. Хотів би поговорити про це і про…

веспер йоганнес

Спотикаючись і заточуючись, пришкандибали містер Декруа і професор Блумер, які внаслідок багатьох років взаємних лестощів зрослися докупи стегнами. Грубо відсунувши плечем містера Йоганнеса, вони нерівним кроком посунули прямо у двері.

преподобний еверлі томас

Свого часу я зробив чимало відкриттів, раніше у науковому пантеоні невідомих, та належного мені по праву визнання так ніколи й не здобув. Я вже згадував, які безмозкі були у мене колеги? Порівняно з моїми надзвичайно значущими дослідженнями їхні видавалися сущим дріб’язком. Проте якраз ті свої дослідження вони вважали страшенно важливими. І ставилися до мене як до якогось нікчеми. А я ж чудово усвідомлював, що насправді є постаттю доволі вагомою. Я написав вісімнадцять томів блискучих наукових праць, і в кожній із них виступав, по суті, першопрохідцем у таких царинах людських знань як… е-е…

Дуже перепрошую, але власне цієї миті я й не пригадаю чомусь, які саме галузі досліджував.

Зате дуже добре пам’ятаю ту останню ганьбу, коли, вже після мого відходу, але ще до того, як мене перемістили сюди (я був дуже схвильований і забарився у тому добре знаному клені), мій дім просто спустошили, а мої папери звалили купою надворі і…

професор едмунд блумер

Не нервуйтеся, сер.

Коли ви отак підскакуєте, мені боляче в тому місці, де ми зрослися.

лоренс т. декруа

І спалили!

Усі неопубліковані томи моїх блискучих наукових праць просто взяли і спалили.

професор едмунд блумер

Ну-ну, та годі вже вам. Знаєте, що сталося з моєю фабрикою маринадів, якщо вже про це мова? Так от, вона ще стоїть. Бодай цим я таки пишаюся. Хоч маринадів там уже не роблять. Тепер у тому приміщенні якийсь суднобудівний завод чи щось подібне. А від назви «Маринади Декруа» не…

лоренс т. декруа

Яка несправедливість! Уся моя праця, яка мала стати справжнім проривом, пішла з димом…

професор едмунд блумер

Знаєте, якщо вже зайшло про мою фабрику, то я теж відчуваю щось подібне. Це ж було так важливо, у той час. Зранку звучав свисток, і з довколишніх домів висипало сім сотень моїх відданих…

лоренс т. декруа

Дякую за те, що погоджуєтесь… це ж несправедливість яка! На таке проникливе розрізнення мало хто здатен. І на таке інтуїтивне співчуття. Я про свою працю. Гадаю, ви зуміли розпізнати в мені ту велику людину, якою я був. Ех, якби ж то ми зустрілися в ті часи! Якби ж то ви були в мої дні редактором одного з провідних наукових журналів! Ви б неодмінно опублікували мої праці. І належно б їх оцінили, це точно. У будь-якому разі, щиро дякую вам за те, що визнаєте мене найбільш передовим мислителем мого часу. Ось тепер, отримавши нарешті визнання як найкраща голова свого покоління, я відчуваю навіть певну сатисфакцію.

професор едмунд блумер

Послухайте, а хоч якийсь із моїх маринадів ви коли-небудь куштували? Якщо на початку століття у Вашингтоні чи десь поблизу перед вами на столі стояли мариновані овочі, то є доволі високі шанси, що то було «Гостреньке від Декруа».

лоренс т. декруа

Наскільки пригадую, на слоїках були червоно-жовті етикетки. А з кожної етикетки дивилася росомаха у жилеті, чи не так?

професор едмунд блумер

Саме так! То були мої маринади! І що, як вам смакувало?

лоренс т. декруа

Дуже добре.

професор едмунд блумер

Як же приємно чути, що мої маринади були просто досконалі! Дуже вам дякую. І за те, що вважаєте їх найкращими з-поміж усіх маринадів, які виготовляли в той час у нашій країні, також щира вам подяка.

лоренс т. декруа

Вони були як мої праці: на той час — найкращі у цілому світі. Чи не так? Ми ж можемо щодо цього погодитися?

професор едмунд блумер

Думаю, можемо.

Думаю, вже й погодилися.

І не раз.

лоренс т. декруа

Сподіваюсь, незабаром ви знову нагадаєте мені про те, якої високої ви думки про мою працю. Знаєте, мене це ваше захоплення моєю особою направду зворушує. І, знаєте, скоро я, цілком можливо, знову згадаю мимохідь, які чудові були ваші маринади: бачу, це приносить вам неабияку приємність. Що ж, радо зроблю це ще раз. З огляду на вашу відданість та захоплення мною, ви цього варті.

професор едмунд блумер

А дивно ж, правда? Ціле життя присвятити певній справі, нехтувати всілякими іншими життєвими аспектами — й усе це тільки для того, щоб урешті-решт побачити, як від тієї справи залишився повний пшик, а плоди твоїх трудів відійшли у забуття?

лоренс т. декруа

На щастя, нас це не стосується.

Як ми допіру (вкотре вже) самі собі нагадали, наші вельми значні досягнення живуть ще й досі!

професор едмунд блумер

Тієї миті двері атакували Берони, які заходилися пропихатися між двома співрозмовниками і ненадовго їх роз’єднали.

ганс воллмен

Ой!

професор едмунд блумер

А це боляче!

лоренс т. декруа

І роз’єднуватися, і потім з’єднуватися!

професор едмунд блумер

Сер!

Отче!

едді берон

Ми не закінчили.

бетсі берон

Ви нас відігнали.

Ну, тоді, перше.

едді берон

Отже…

бетсі берон

Як я вже казав, та ну їх до с***! Ті невдячні г*** вилупки не мають жодного права звинувачувати нас у якихось своїх с*** проблемах, доки самі не влізуть хоч би на якусь годинку у нашу трикляту шкуру, а ніхто з тих малих й*** не був у нашій г*** шкурі навіть довбаної хвилини.

едді берон

Може, ми забагато гулянок влаштовували. Може, тому вони до нас ніколи не приходять.

бетсі берон

Та ті дітиська, видно, відразу скоцюрбленими стариганями вродилися і про то, що таке й*** веселощі, ні х*** не знають! Знаєш, як інакше сказати «гулянка»? Свято. А знаєш, як інакше сказати «святкувати»? Веселитися, сто чортів їм у печінку! Забавлятися, щоб їм гикнулося! То ми так і робили: попивали собі, к***, пивце, потягували, с***, винце…

едді берон

Часом і дрібочку опію той-во…

бетсі берон

Ну, може, й скуштували тої х***, щоб не образити того… а хто то був? Хто ту х*** приносив? Хто почав ту цілу…

едді берон

Бенджамін.

бетсі берон

А, Бенджамін, Бенджі! Пам’ятаєш ті його с*** вуса? А як у МакМюррея ми його завалили на землю і поголили на лисо?

едді берон

Одного разу ми з Бенджі так стрижня ганяли…

бетсі берон

Ну, то таке, з ким не буває? Ха! Ні, особисто я з Бенджі, наскільки пригадую, нічого такого не мав, але ж воно, к***, як: часом такі веселощі починаються, що вже ні х*** не розумієш, хто, з ким і де…

едді берон

Тієї миті звідкілясь із натовпу донісся страшний крик…

преподобний еверлі томас

Потім здійнялося глухе ремство…

роджер бевінс ііі

А тоді вже багато хто закричав: мовляв, ні‑ні, так не годиться, нехай ті «чорномазі»…

преподобний еверлі томас

«Чорні тварюки»…

ганс воллмен

«Кляті дикуни»…

роджер бевінс ііі

Зараз же забираються туди, звідки прийшли.

преподобний еверлі томас

Бо це подія надзвичайної ваги, і не можна допустити, щоб вони її зіпсували.

ганс воллмен

Їм також треба дати шанс, гукнув хтось із юрби. Тут, у цьому місці, ми всі однакові.

Ти за себе говори, гаркнув ще хтось у відповідь.

І ми почули звуки ударів.

преподобний еверлі томас

Проте якщо вже кілька чоловіків та жінок з обличчями смоляної барви відважно піднялися з масового захоронення по той бік огорожі і подалися слідом за Беронами…

роджер бевінс ііі

…то переконати їх відступити було не так і легко.

ганс воллмен

Схоже, вони теж мали сказати своє слово.

преподобний еверлі томас

LXVI

У всіх своїх проявах силкувався я змагати незмінно лишень до всього найбільш піднесеного, щоб завдяки таким-ото намаганням зароняти у своє серце високі чесноти, адже, без них зоставшись, можна зовсім легко втрапити у справдешню юдоль, що поспіль нас пристерігає.

елсон фарвелл

Що за х*** він несе?

едді берон

Елсоне, говори трохи простіше, інакше ніхто, к***, не долупає, що ти хочеш сказати.

бетсі берон

Народився я не з власної волі під нещасливою зіркою, і то було б іще пів лиха, якби, осідлавши гірку долю, віддався я їй на поталу, та натомість, одначе, я завжди тішився можливості звалити собі на плечі будь-яку непомірну ношу й неодмінно з гарячковим натхненням хапався за кожнісіньку нагоду вдосконалитися — приміром, за книжки (з яких потаємним чином виписував усе на аркушах, що їх містер Іст позбувався як непотребу, а я ретельно підбирав і вкривав численними й вельми змістовними нотатками); книжки ті наповнювали мене всевіданням і дозволяли дізнаватися та досліджувати те, що моїй душі видавалося найкращим і найбільш осяйним, як‑от: чиста білизна; плавні рухи (як у танці); блискотливі виделки, що їх підносять високо над столом посеред розмови, а навколо звучить схожий на тихе іржання радісний сміх.

елсон фарвелл

Дуже милий мудила, але як роззявить, к***, рота, то аж вуха в’януть.

едді берон

А в нас у ямі впирається своїм стегном у моє.

бетсі берон

Ага, його с*** якраз навпроти мого плеча.

едді берон

Ми не перечимо. Він наш друг.

бетсі берон

Один із тих, звісно, але все одно наш друг.

едді берон

Завжди такий чемний.

бетсі берон

Знає своє місце.

едді берон

Я відчував, що, підносячись на такі високі широти, виставляю напоказ свої блискучіші сторони, і вже невдовзі (нашіптувала мені надія) Істи, щиросердно обговорюючи у якомусь постійно залитому ясним світлом покої мої перспективи, вирішать, як наслідок, мене підвищити й перевести у дім, і тієї ж миті мої страждання, що доти знай громадилися, сердито воркотіли і дратувалися, напучуючи на путь істинну мою піднесену чутливість, навернуться, і тоді я, стрічаючи на радощах веселими криками середину свого шляху, заживу життям, де буде більше ніжності (сиріч менше стусанів і більше добрих посмішок), і все це… е-е…

елсон фарвелл

Потамує.

едді берон

Вічно йому тут оте слівце з голови вилітає.

бетсі берон

Ото власне, потамує.

Потамує мої колишні муки.

елсон фарвелл

А тепер дивіться.

бетсі берон

Що сильніше він сердиться, то краще говорить.

едді берон

Де ж пак.

Як виявилося, мої колишні муки те нове життя не потамувало.

Аж ніяк.

Якось ми поїхали з Вашингтона за місто подивитися на феєрверки. Занедужавши, я спіткнувся просто на стежці і не міг підвестися, так і корчився там під палючим сонцем, але… е-е…

елсон фарвелл

«Так і корчився там під палючим сонцем, але ніхто навіть не підійшов».

бетсі берон

От-от, так і корчився там під палючим сонцем, але ніхто навіть не підійшов. Аж доки врешті-решт не нагодився Реджиналд, наймолодший з дітей Істів. Ти що, захворів, Елсоне? запитав він. Так, я дуже хворий, відповів я. І він сказав, що зараз когось по мене пришле.

Але ніхто так і не прийшов. Ні містер Іст, ні місіс Іст, ні хтось із інших їхніх дітей, ні навіть містер Частерлі, наш брутальний, вічно вишкірений наглядач.

Гадаю, Реджиналд так захопився феєрверками, що просто забув.

Забув про мене.

Про мене, який знав його від народження.

І от, коли я там лежав, мені… е-е…

А щоб йому!

елсон фарвелл

І от, коли ти там лежав, тобі «сяйнуло з силою справжнього одкровення…».

бетсі берон

І от, коли я там лежав, мені сяйнуло з силою справжнього одкровення, що мене (Елсона Фарвелла, чудового хлопця, улюбленого сина своєї матері) просто підло обманули, і тепер (а вгорі, у небі, саме розривалися кольорові ракети й утворювали там і «Стару славу»[4], і курча на прогулянці, і зелено-золоту комету, ніби відзначаючи вчинений наді мною жарт, а кожен новий вибух викликав у тих товстих, розбещених дітей Істів захоплені вигуки) я вже жалкував про кожну мить примирення, всміхання та святочного чекання, й усім серцем прагнув (там-таки, у пістрявому затінку під деревом, над яким сяяв місяць… в останні секунди перебування у тій попередній місцині затінок перетворився на справжню усетінь), прагнув, щоб до мене повернулося здоров’я, хоча б ненадовго, бодай на якусь годинку, щоб я міг відтак виправити свою найбільшу помилку і відкинути весь острах, позбутися звички підлабузнюватися та запобігати ласки, і піти до тих завжди таких самовдоволених Істів, і відгамселити їх добрячою ломакою, і потяти ножем, і розірвати їх на шматки, і мокрого місця від них не зоставити, і роздерти їхній намет, і спалити дотла той будинок, і таким чином повернути собі бодай… е-е…

елсон фарвелл

«…бодай одробину людської природи, бо тільки тварина…»

бетсі берон

От власне: бодай одробину людської природи, бо тільки тварина могла б покірливо й без нарікань зносити те, що довелося знести мені, і навіть тварина не стала б намагатися перейняти звичаї та вдачу своїх господарів, сподіваючись отримати за це винагороду.

Та було вже надто пізно.

І тепер надто пізно.

І завжди буде надто пізно.

Коли наступного дня мою відсутність усе-таки помітили, то відправили назад містера Частерлі, він же, дізнавшись, де я, навіть не вважав за потрібне відвезти мене додому, а домовився натомість з одним німцем, який забрав мене і пожбурив на свій візок, де вже було кілька інших…

елсон фарвелл

Той с*** німак пів хлібини в моєї жінки поцупив!

едді берон

Ага, добрий хлібець був.

бетсі берон

Там ми з Елсоном і запізналися.

едді берон

На тому візку.

бетсі берон

Відтоді й товаришуємо.

едді берон

І доки я не помщуся, нікуди звідси не піду.

елсон фарвелл

Та годі вже, друзяко, не бачити тобі ніякої, к***, помсти.

едді берон

У тому, що з тобою сталося, є один урок.

бетсі берон

Якщо вже ти не вродився білим, то не намагайся ним стати.

едді берон

Якби я зумів повернутися до тієї попередньої місцини, то помстився би ще й тепер.

Скинув би полиці у спальні на голову малому товстунові Реджиналду; підлаштував би так, що місіс звалилася би зі сходів і скрутила би собі в’язи, а на містерові загорівся б одяг — прямо біля ліжка його скалічілої дружини; наслав би на той дім моровицю і повбивав би всіх дітей, навіть найменшого, якого колись дуже…

елсон фарвелл

Гаразд, Елсоне, мушу сказати — вибач, переб’ю тебе, — що на мою долю жодних таких важких випробувань, як ти описуєш, не випало.

Містер Коннер зі своєю доброю дружиною та всі їхні діти й онуки були для мене наче сім’я. Ніколи не доводилося мені розлучатися зі своєю дружиною чи дітьми. Їсти ми мали досхочу, руки на нас ніхто не піднімав. Нам виділили невеличку, але гарненьку жовту хатину. У підсумку, враховуючи всі обставини, велося мені дуже непогано. Адже так чи інак кожен працює, зазнаючи тих чи інших обмежень; абсолютної свободи не існує. Тож я (принаймні здебільшого таке в мене було враження) просто жив із притиском на тому, чим тішився би будь-хто інший. Обожнював свою дружину й наших дітей і поводився так, як поводився б на моєму місці будь-який здатний до праці чоловік, тобто робив те, що приносило користь їм і давало нам усім змогу й далі жити разом та тішити одне одного: намагався вірою і правдою служити своїм господарям, які, на наше щастя, самі були людьми вірними і правдивими.

Звісно, завжди траплялися моменти, коли чуєш той чи інший наказ, а з якогось закапелка у тебе в голові озивається нараз такий тоненький невдоволений голосок. Тоді доводилося докладати зусиль, щоб той голосок нехтувати. Він не був якийсь особливо непокірний чи сердитий, просто тоненький такий людський голосок, який нашіптував (та ви й самі знаєте): я хочу робити те, що собі хочу, а не те, що ви мені кажете.

І, мушу зізнатися, заглушити той голосок повністю так ніколи й не вдалося.

Хоча з роками він таки став помітно тихішим.

Хай там як, надто на це скаржитися мені гріх, адже було в мене й чимало хвилин вільних і радісних. Наприклад, у середу пополудні, коли мені давали дві години вільного часу і можна було робити, що заманеться. А що третьої неділі — цілісінький день, якщо не було, звісно, якоїсь запарки. Зізнаюся, у такі моменти перепочинку радість мені приносили речі дуже банальні, ба навіть якісь дитинячі: А чи не піти побалакати хвильку з Редом? Або до ставка і трохи там посидіти. І стежкою отією, а не цією. І ніхто не міг тоді взяти й гукнути: «Томасе, а йди-но сюди!», або «Томасе, прибери цю тацю, будь ласкав», або «Томасе, ту грядку з городиною треба прополоти, поклич Чарлза та Вайолет, нехай нею займуться, гаразд, старий?».

Якщо, звісно, не було якоїсь нагальної потреби. Бо в такому разі, ясна річ, мій перепочинок могли й перервати. Навіть у середу пополудні.

Або в неділю. Або просто серед ночі. Якраз тоді, коли я насолоджувався хвилиною близькості зі своєю дружиною. Або, набігавшись за цілий день, саме забувся сном. Або молився. Або зайшов до вбиральні.

І все ж свої хвилини я мав. Свої вільні хвилини, коли мене ніхто не переривав і можна було діяти на власний розсуд.

Утім, дивина та й годі, але саме спогади про ті хвилини й непокоять мене нині найбільше.

Зокрема, думка про те, що в інших людей з таких хвилин складалося ціле життя.

томас гейвенс

Як же ви опинилися в нашій ямі, сер?

елсон фарвелл

Я був у місті. Виконував одне доручення. Аж раптом відчув біль у грудях і…

томас гейвенс

І що, вас не шукали?

елсон фарвелл

Ще й як шукали!

Шукають і досі, я певен.

Насамперед моя дружина, звісно, а містер і місіс Коннер усіляко їй допомагають.

Річ лиш у тім, що… вони ще мене не знайшли.

томас гейвенс

Тут цього чоловіка рішуче відсунула вбік молода мулатка у довгій білій сорочці і мереживному чепці з синьою оторочкою; вона ціла тремтіла, ніби у пропасниці, а ще відзначалася такою разючою вродою, що серед білих прохачів, які юрмилися навколо, хвилею прошелестів тихий гомін.

роджер бевінс ііі

Вперед, Літці, або тепер, або, к***, ніколи.

бетсі берон

————————————

літці райт

Мовчить.

едді берон

Як завжди.

бетсі берон

Що ж то з нею таке мали, б***, зробити, щоб аж так заткати їй горлянку?

едді берон

З-за спини мулатки вийшла і стала збоку опасиста негритянка; була вже в літах і в тій попередній місцині славилася, безперечно, своєю дебелою поставою та веселою вдачею — принаймні таке враження справляла зовні. Тут, одначе, від її веселощів не зосталося й знаку, вона була сердита й лише похмуро зиркала з-під лоба, а стерті до мозолів ноги залишали позаду кривавий слід; коли ж вона заспокійливим рухом поклала руки на стегна мулатці, яка й далі тільки щось бубоніла й уся трусилася, на білій сорочці в тих місцях теж залишилися криваві відбитки, бо й руки у неї так само були стерті до крові.

преподобний еверлі томас

————————————

літці райт

Те, що з нею робили, робив багато хто багато разів. Тому, що з нею робили, часом годі було опиратися, і вона не опиралася, а часом таки опиралася, і закінчувалося це нерідко тим, що її відсилали у якесь значно гірше місце, іноді ж цей опір просто долали силоміць (били кулаком, коліном, дошкою і т. д.). Те, що з нею робили, знай робили й робили. Або робили тільки раз. Те, що з нею робили, іноді взагалі ніяк на неї не впливало, а іноді впливало дуже сильно, доводило її до нервових зривів, до сповнених ненавистю слів, до спроб кинутися вниз із мосту через Седар-Крік, і довело врешті-решт до цієї впертої мовчанки. Те, що з нею робили, робили чоловіки великі і чоловіки дрібні, чоловіки-начальники, чоловіки, які випадково проходили повз поле, де вона працювала, молоді синки чоловіків-начальників або чоловіків, які випадково проходили мимо, трійко чоловіків напідпитку, які вийшли з дому і вже збиралися йти геть, аж раптом побачили її, коли вона рубала дрова. Те, що з нею робили, робили регулярно, немов за розкладом, що скидався на якісь моторошні відвідини церкви щонеділі зранку; робили, коли доведеться; не робили ніколи, жодного разу, але постійно грозилися, що таки зроблять, і ця загроза знай висіла над головою, темна й цілком здійсненна. А робили з нею ось що: трахали у звичайній місіонерській позі, трахали анально (а бідолашка ж до того ніколи про таке й не чула), коїли всілякі дрібні збочення (під грубі слівця, що так і сипалися з уст рахітичних селюків, яким ніколи й на думку не спадало, що подібним чином можна повестися і з жінкою своєї раси) і трималися так, наче крім нього, чоловіка, який це робив, там нікого більше й не було, а вона — то лише така собі воскова фігура, тепла й мовчазна. Робили з нею, що кому хотілося, і навіть якщо у когось виникало якесь бодай і слабеньке бажання щось із нею зробити, що ж, жодних перепон не існувало, це можна було зробити — і це знай робили, і робили, і робили, і…

місіс френсіс годж

До нас бігцем наближався лейтенант Стоун («Назад, КІПТІ, ану назад!» репетував він) на чолі ватаги кремезних білих чоловіків (були серед них і Пті, і Дейлі, і Бернс), які без зайвих церемоній відтіснили чорних прохачів від білої кам’яниці, штурхаючи їх гілляками, що пообламувалися з дерев під час учорашнього буревію; ті гілляки вони тримали горизонтально на висоті грудей.

роджер бевінс ііі

З чорного гурту почулися обурені крики.

ганс воллмен

Ага, сказав містер Гейвенс, то тут так само, як там?

місіс френсіс годж

Ну навіщо ж так, к***, грубо?

едді берон

Ми їх знаємо, вони нормальні!

бетсі берон

З побагровілими й перекошеними від гніву широкими обличчями Пті, Бернс і Дейлі загрозливо посунули на Беронів, і та парочка тут-таки боязко відступила у натовп.

ганс воллмен

За сигналом лейтенанта Стоуна патруль рушив уперед, притискаючи чорний гурт до моторошної залізної огорожі.

преподобний еверлі томас

(Втім, у темношкірих та огорожа аж такого страху чомусь не викликала.

Згубно вона діяла лише на тих, хто мешкав у її межах.)

ганс воллмен

Відтак ситуація зайшла у глухий кут: лейтенантові Стоуну та його патрульним паморочилося в голові, тож вони не могли підійти ближче, щоб перекинути темношкірих через огорожу, а тим урешті-решт увірвався терпець і вони не хотіли покірливо зносити подібні знущання й надалі, тому продовжували утримувати позицію по цей бік.

преподобний еверлі томас

Тим часом у вільний тепер простір перед білою кам’яницею ринули, скориставшись нагодою, десятки інших (білих) прохачів, і всі нараз горланили у двері свої історії; вирізнити у цьому розпачливому ревищі чийсь окремий голос було вже неможливо.

ганс воллмен

LXVII

Містер Лінкольн, звичайно, нічого цього не чув.

Для нього то був просто тихий склеп у глупу ніч.

преподобний еверлі томас

Настала вирішальна мить.

роджер бевінс ііі

Батько й син мали поспілкуватися.

ганс воллмен

Завдяки цьому спілкуванню хлопець мав багато чого зрозуміти, одержати згоду чи спонуку — і піти.

роджер бевінс ііі

Інакше все це було марно.

преподобний еверлі томас

Чому ти зволікаєш? запитав у хлопця містер Воллмен.

роджер бевінс ііі

Той глибоко зітхнув і, схоже, приготувався нарешті ввійти й отримати настанови.

ганс воллмен

LXVIII

І тут, як на те…

роджер бевінс ііі

У темряві зблиснуло світло ліхтаря.

ганс воллмен

Містер Мандерс.

Нічний сторож.

роджер бевінс ііі

Він наближався до білої кам’яниці, на вигляд такий, як завжди у ті хвилини, коли опинявся серед нас: наляканий і сам трохи цим збентежений, сповнений бажання чимскоріше повернутися до своєї сторожки.

преподобний еверлі томас

Мандерс нам подобався; під час таких обходів він, щоб додати собі духу, приязно до нас заговорював і запевняв, що «там», по той бік огорожі, усе по-старому: люди й далі так само їдять, кохають, сваряться, народжуються, пиячать, заздрять одне одному — словом, життя йде своїм звичаєм. Бували ночі, коли він згадував своїх дітей…

роджер бевінс ііі

Філіпа, Мері, Джека.

ганс воллмен

…і розповідав нам, як їм ведеться.

роджер бевінс ііі

Його розповіді ми цінували більше, ніж самі могли б сподіватися, адже звучали вони зазвичай дуже весело й потішно.

ганс воллмен

Наближаючись до нас сьогодні, він знай гукав то якогось «містера Лінкольна», то «пана президента».

преподобний еверлі томас

Та хоч ми Мандерса й любили…

ганс воллмен

Цієї ночі з’явився він абсолютно недоречно.

преподобний еверлі томас

Страшенно недоречно.

роджер бевінс ііі

Гірше й не придумаєш.

ганс воллмен

Він кличе тата, озвався хлопець, який далі кволо стояв під стіною біля дверей.

Твій батько — президент? скоса зиркнув на нього преподобний.

Так, кивнув хлопець у відповідь.

Президент чого? поцікавився преподобний.

Сполучених Штатів, відказав хлопець.

Це правда, запевнив преподобного я. Він — президент. Минуло багато часу. Тепер є штат, який називається Міннесота.

У нас війна, сказав містер Воллмен. Ми воюємо самі зі собою. Гармати дуже вдосконалили.

У Капітолії стоять табором солдати, додав я.

Ми самі все це бачили, пояснив містер Воллмен.

Коли були у ньому, мовив я.

роджер бевінс ііі

Містер Мандерс ступив у двері; у замкнутому просторі кам’яниці його ліхтар видавався напрочуд яскравим.

ганс воллмен

Ясне світло розвіяло темряву; тепер можна було розгледіти кожну тріщинку та шпаринку в кам’яних стінах і складки на одязі містера Лінкольна.

роджер бевінс ііі

Й запалі обриси блідого хлопцевого хвороб-тіла.

ганс воллмен

Яке лежало у…

преподобний еверлі томас

Хвороб-коробі.

ганс воллмен

Ах, мовив Мандерс. Ось ви де, сер.

Так, відповів містер Лінкольн.

Вибачте, Бога ради, що заважаю, сказав Мандерс. Просто я подумав, може… може, вам світло буде потрібне. Щоб не йти назад потемну.

Якось спроквола звівшись на ноги, містер Лінкольн потиснув йому руку.

роджер бевінс ііі

Схоже, чувся він явно не в своїй тарілці.

ганс воллмен

Збентежений, либонь, тим, що сторож надійшов якраз тієї миті, коли він…

преподобний еверлі томас

Стояв навколішки перед хвороб-коробом свого сина.

ганс воллмен

Відкритим хвороб-коробом.

преподобний еверлі томас

Погляд містера Мандерса мимохіть ковзнув повз президента, всередину хвороб-короба.

ганс воллмен

Містер Лінкольн запитав, як сторож сам повернеться назад без світла. Містер Мандерс на це відповів, що хоч і воліє ходити зі світлом, бо трохи страхопуд, але ж і знає тут усе, як свої п’ять пальців. Тоді містер Лінкольн запропонував, щоб містер Мандерс дав йому ще буквально кілька секунд, і тоді вони підуть назад разом. Сторож погодився і вийшов.

роджер бевінс ііі

Катастрофа.

преподобний еверлі томас

Вони зовсім не поспілкувалися.

ганс воллмен

Не трапилося ще нічого такого, що могло б піти хлопцеві на користь.

роджер бевінс ііі

Він так і не ступив уперед.

ганс воллмен

Далі стояв, спершись до стіни; видно, його скував страх.

преподобний еверлі томас

Та тут ми побачили, що то ніякий не страх.

Стіна за ним розрідилася, з неї полізли пагони, і чотири чи п’ять уже обхопили його за поперек, утворивши огидний зелений пояс, який не давав йому ступити й кроку.

роджер бевінс ііі

Щоб його звільнити, нам потрібен був час.

ганс воллмен

Нашого добродія треба було будь-що якось затримати.

преподобний еверлі томас

Ми з містером Бевінсом перезирнулися.

ганс воллмен

Що тепер робити, нам було зрозуміло.

роджер бевінс ііі

Цією здатністю ми володіли. Здатністю переконувати.

ганс воллмен

Уже це робили, ще й години не минуло.

роджер бевінс ііі

Містер Бевінс був молодший і мав чимало (дуже сильних) рук; я ж був голий та ще й постійно стикався з наслідками своєї важкої недуги, а тому не надто годився для нелегкої праці, за допомогою якої можна було звільнити хлопчака.

Тож цього разу в містера Лінкольна я ввійшов сам-один.

ганс воллмен

LXIX

І, Господи Боже, як же кепсько було йому на душі.

Прощання він намагався скрасити хоча б на дрібку позитивним духом, щоб не покидати те місце у такому пригніченому стані: ану ж син якось це відчує (хоч і говорив собі, що той тепер там, де нічого подібного вже не відчувають); та його переповняли почуття печалі, провини й жалю, і знайти у себе в душі бодай щось іще було просто неможливо. Тож він і барився, сподіваючись, що до голови ось-ось прийде та чи інша втішна думка, на яку можна буде спертися.

Та жодна така думка чомусь не приходила.

Був пригнічений, ще сумніший, ніж раніше, та й змерз уже добряче, а коли спрямував помисли назовні, шукаючи втіху у своєму житті там, у підтримці задумів на майбутнє й у шані, якою був оточений, то втіхи не знайшов, радше навпаки: думали про нього, схоже, не так уже й добре, та й успіхів він сягнув зовсім не бозна-яких.

ганс воллмен

LXX

У міру того, як кількість загиблих усе зростала і сягала вже небачених висот, а печаль знай примножувалася, нація, яка до того мало що знала про жертви, почала звинувачувати Лінкольна у нерішучості та в помилках у провадженні воєнної кампанії.

Ларрі Теґґ, «Непопулярний Лінкольн: історія американського президента, якого лаяли найбільше».

Президент — ідіот.

«Записки Джорджа Б. МакКлеллана про Громадянську війну», за ред. Стівена Сірса.

Марнославний, слабкий, незрілий, лицемірний, невихований, неприємний у спілкуванні, а розмовляючи з вами, постійно тицяє вам кулаком під ребра.

Карл Сендберґ, «Роки війни» (з уст Шеррарда Клеменса).

Очевидно, особа вельми посереднього характеру, цілковито невідповідна поточній кризі.

Аллан Невінс, «Поява Лінкольна: пролог до Громадянської війни, 1859–1861» (з уст Едварда Еверетта).

Під час його промов усі тут мало не засинали. Коли він починав говорити, від бодай якогось поняття про велич не зоставалося й сліду.

Теґґ, там само (з уст конгресмена Чарлза Френсіса Адамса).

Безумовно, найслабший з усіх, кого будь-коли обирали [на цю посаду].

Клеменс, там само.

Залишиться у пам’яті нащадків як той, хто не вмів читати знаків часу, не розумів ні обставин, ні інтересів, притаманних власній країні… не мав здібності до політики; не розробивши жодного плану, підштовхнув країну до великої війни; припускався непрощенних помилок і врешті-решт, розгубивши всіх друзів, упав сам.

Теґґ, там само (з лондонської «Морнінґ Пост»).

Дев’ятнадцять місяців народ, відгукнувшись на ваш поклик, віддавав своїх синів, братів і чоловіків, свої гроші. І що отримав у винагороду? Ви бодай іноді усвідомлюєте, що спустошення, горе та печаль, які проймають сьогодні нашу країну, — це ваших рук справа? Що молоді хлопці, яких понівечили, покалічили, повбивали, які на ціле життя залишилися інвалідами, постраждали через вашу слабкість, нерішучість та нестачу моральної мужності?

Теґґ, там само (з листа С. В. Оукі).

Гроші викидають на вітер, десятки тисяч людей чекають, їх просто так, без жодної мети, перегруповують, вони безцільно проходять недешевими мостами, лише для цього й зведеними, а потім повертаються назад тими самими мостами, які тут-таки й розбирають. І все це абсолютно намарно.

Тобіан Клірлі, «Листи одного юніоніста».

Якшо ти не підеш у Відставку ми підкинем павука тобі в тарілку і так тобі чортяці гаспидському нашкодим шо будеш знати шо то є ківш лиха будь ти хоч сам бог усемагутній ти потіпахи син іди до чорта і поцілуй мене в дупу і посмокчи мій хрін а мої яйці назви своїм дядьком Хером прокляття на тебе дурнуватий Ейб Лінкольн бий тебе грім вибач шо пишу тобі такі негарні слова але так треба бо ти є тільки три клятий чорномазий негр і нічого більше.

«Дорогий містере Лінкольн», за ред. Гаролда Гольцера.

Якщо моя дружина захоче від мене піти, чи можу я силою зброї змушувати її залишатися в нашому «союзі»? Особливо якщо вона б’ється завзятіше, ніж я, краще організована і рішуче налаштована від мене звільнитися?

«Голоси розділеної землі», за ред. Бейнса й Едґара (з уст П. Меллона).

Вишикуйте трупи; пройдіть повз увесь той шерег від одного краю до іншого; подивіться на кожного батька, чоловіка, брата, сина; підсумуйте у такий спосіб загальні втрати, а тоді подумайте (якщо негласно розпитати наших військових, то вони скажуть вам, що так робить кожен) про те, що цей безрадісний шерег молодих понівечених доль — то лише початок великої припливної хвилі передчасних смертей, яка скоро неминуче на нас накотиться.

Часопис «Філд-Ґезетт» (Аллентаун).

Мир, сер, сотворіть мир: саме про це благають люди ще з часів нашого Спасителя, якщо не з іще давніших. То навіщо ж нехтувати цим закликом нині? Блаженні миротворці, сказано у Писанні, і нам нічого не залишається, як припустити, що правдивим є і зворотне твердження: прокляті палії війни, хоч якою праведною вважають вони справу, за яку борються.

Часопис «Труз-Сентінел» (Клівленд).

Ми не годилися і ніколи не згодимося воювати за ніґґерів, ломаного шеляга невартих.

«Забуті голоси Громадянської війни», за ред. Дж. Б. Стрейта (з листа одного піхотинця з Нью-Йорка до Лінкольна).

Ви вхопилися за віжки, зробилися диктатором і встановили нову монолітну форму урядування, яка має відтепер домінувати над правами окремої особи. Ваше правління провіщає страшні часи, коли ми втратимо всі свої свободи на користь прав того моноліта при владі. Батьки-засновники споглядають усе це із занепокоєнням та сум’яттям.

Р. Б. Арнолдс, «Негідник Лінкольн» (з уст Даррела Камберленда).

Тож перед нами постала дилема: «Що робити?», бо він має перебувати при владі ще цілих два роки, а існування нашої країни може опинитися під загрозою ще до того, як йому на зміну прийде хтось із клепкою в голові. Як же важко підтримувати геть некомпетентну людину, навіть заради порятунку країни…

Девід Герберт Доналд, «Переосмислення Лінкольна» (лист Джорджа Бенкрофта до Френсіса Лібера).

Якщо Ейба Лінкольна переоберуть на ще один термін і на нас чекатимуть ще чотири роки такого нікчемного керівництва, то, сподіваємося, знайдеться десь відважна рука, яка заради загального блага встромить кинджал у серце тирана.

Часопис «Ла-Кросс Демократ».

Старий Ейбе Лінкольне,

Прокляття на твою стару проклятущу бісову душу і до біса в пекло тебе триклятого і прокляття на кляті душі твоєї проклятущої бісової родини і до біса в пекло їх усіх триклятих і прокляття на кляті душі всіх твоїх проклятущих бісових приятелів і до біса в пекло їх усіх триклятих.

Гольцер, там само.

LXXI

Ну, то й що з того?

Ніхто з тих, кому випало зробити щось справді варте уваги, критики не уник. Принаймні що стосується цього питання (пов’язаного з ним), то тут я вище за будь-яку…

Так думав містер Лінкольн.

Та тут його (наші) очі заплющилися, й на обличчя набіг викликаний одним спогадом вираз печалі.

ганс воллмен

LXXII

Ті моторошні дні повнилися жорстокими чутками: мовляв, хлопцеві можна було зберегти життя, просто хтось із батьків мав спонукати його дотримуватися певних правил.

Джеймс Спайсер, «Муки прерій: психологія Лінкольна».

Від одного маленького поні Віллі був у такому захваті, що хотів кататися на ньому щодня. Погода була мінлива, і тривале перебування просто неба призвело до важкої застуди, яка перейшла у лихоманку.

Кеклі, там само.

Чому, запитував дехто, дитина каталася на поні під зливою без плаща?

Спайсер, там само.

Ті з нас, хто знав дітей Лінкольна особисто і бачив, як вони ганяють навколо Білого дому, ніби пара якихось дикунів, засвідчать, що у житті тієї родини панував постійний бедлам, а любов до дітей там явно плутали з уседозволеністю.

«Випадковий Єгова: воля, зосередженість і великий чин», за ред. Крістен Тоулбранд.

У своєму домі [Лінкольн] не керував узагалі. Його діти робили все, що заманеться. Їхні пустощі він часто-густо схвалював і ні в чому їх не обмежував. Ніколи їх не картав і не хмурив по-батьківському чоло.

Вільям Г. Герндон і Джесс В. Вейк, «Життя Лінкольна».

Він завжди казав: «Мені до вподоби, що мої діти вільні — щасливі й не пригноблені батьківською тиранією. Любов — ось ланцюг, яким треба приковувати дитину до батьків».

«Інформанти Герндона», за ред. Даґласа Л. Вілсона та Родні О. Девіса (з уст Мері Лінкольн).

Ті діти стягували на купу книжки, порожні відра для попелу, обвуглені головешки, чорнильницю, папери, золоті пера, листи і т. д., і т. ін., а потім на тій купі витанцьовували. Лінкольн на це не казав ані слова, такий був неуважний і засліплений любов’ю до дітей, що їхніх вад просто не бажав бачити. Якби їм спало на думку надзюрити йому в капелюх, а потім вилити усе те в його черевики, то він тільки посміявся би: спритно ж вони це утяли, правда?

«Інформанти Герндона», за ред. Даґласа Л. Вілсона та Родні О. Девіса (лист до Джесса К. Вейка).

Вони могли гасати повз нього, ніби навіжені, бавитися у стрілецькі змагання, а він навіть голови не підводив від своєї роботи. Адже Лінкольн (відкладемо всю подальшу агіографію) був людиною амбітною — амбітною мало не маніакально.

«Вони його знали», за ред. Леонори Моргауз (з уст Теодора Бласґена).

У того, хто вважає, буцім Лінкольн спокійнісінько сидів собі, розправляв складки на своїй [адвокатській] мантії і чекав, доки його покличуть, уявлення про нього вельми хибне. Він завжди все прораховував і завжди планував наперед. Його амбіції — то був такий собі невеликий двигун, який ніколи не знав спокою.

Майкл Берлінґейм, «Внутрішній світ Абрагама Лінкольна» (з уст Вільяма М. Герндона).

Хтось подібний на мене — а я давно вже вирішив відмовитися від мирських устремлінь задля спокійніших домашніх та сімейних утіх і погодився, як наслідок, на менш бурхливе світське життя, — може лиш уявляти собі ті чорні хмари, які неминуче купчилися над головою, варто було бодай на мить замислитися про те, що все могло б скластися зовсім інакше, якби важливим домашнім справам приділяли належну увагу.

Норман Дж. Ґранд, «Мудрі слова та добірка листів від дідуся» (неопублікований рукопис за ред. Сімон Ґранд; використано з дозволу).

Самокатування батьків після втрати дитини іноді не має кінця-краю. Коли ми любимо, а об’єкт нашої любові — маленький, слабкий та беззахисний і тільки в нас шукає захисту, й коли такий захист через які завгодно причини виявляється недостатнім, то яка тут може бути розрада (виправдання, вибачення)?

Жодної.

Сумніви гризтимуть нас довіку.

І навіть якщо ми одні сумніви відкинемо, на їхнє місце неодмінно прийдуть інші, а потім — ще інші.

Мілленд, там само.

LXXIII

Осуд і провина — ось дві фурії, що оселяються у домі, де смерть забирає дитину так, як забрала Віллі Лінкольна; у цьому ж випадку осуду навколо було більше, ніж досить.

Епстейн, там само.

Критики звинувачували Лінкольнів у безсердечності: мовляв, доки Віллі хворів, планувати прийняття не варто було.

Брайтні, там само.

Навіть коли минув уже якийсь час, спогади про той урочистий вечір неодмінно змішувалися з болем.

Ліч, там само.

Побачивши, що Віллі стає щораз гірше, місіс Лінкольн вирішила відкликати картки із запрошеннями і відкласти прийняття. Містер Лінкольн натомість тримався думки, що картки краще не відкликати.

Кеклі, там само.

Увечері п’ятого числа Віллі палав у гарячці, а мати одягалася тим часом на бенкет. Дихати йому ставало дедалі важче. Вона зрозуміла, що у нього набрякли легені, і злякалася.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

[Лінкольн] принаймні сказав, що перш ніж удаватися до якихось кроків, треба порадитися з лікарем. Покликали доктора Слоуна. Той заявив, що Віллі вже ліпше, і додав, що не бачить жодних перепон для швидкого одужання.

Кеклі, там само.

Лікар запевнив Лінкольна, що Віллі одужає.

Дебора Чейз, «Президентські Гіппократи» (з уст Джошуа Фрівелла).

Героїчні й розв’язні мотиви у виконанні оркестру морської піхоти гриміли на весь дім; у гарячковому маренні хворого хлопчака вони перетворювалися, либонь, на кпини якогось здорового товариша по іграх.

Слоун, там само.

Якщо та вечірка й не прискорила кончину хлопця, то вже точно примножила його страждання.

Мейз, там само.

У вашингтонській газетці «Гомін та борня» з’явилася карикатура: містер та місіс Лінкольни перехиляють келихи з шампанським, а тим часом хлопчак (з крихітними хрестиками замість очей) злізає у щойно викопану могилу і запитує: «Тату, по келишку на прощання?».

Морін Г. Геджис, «Корабель без стерна: коли президенти дають маху».

Гамір, веселощі, божевільний п’яний сміх серед ночі, нагорі ж тим часом лежить у гарячці хлопчик; йому страшенно самотньо, а він ще й намагається не пустити в дім темну постать у каптурі, яка вже стовбичить перед порогом!

Спайсер, там само.

«Тату, по келишку на прощання?»

«Тату, по келишку на прощання?»

«Тату, по келишку на прощання?»

Геджис, там само.

Лікар запевнив Лінкольна, що Віллі одужає.

Чейз, там само (з уст Джошуа Фрівелла).

Лінкольн узяв до уваги слова лікаря.

Страґнер, там само.

Відкинути думку лікаря Лінкольн не зумів.

Спайсер, там само.

Вирішивши, що потреби у застережних заходах немає, президент постановив прийняття не відкладати.

Геджис, там само.

З президентового благословення вечірка тривала, а хлопчик нагорі страшно мучився.

Чейз, там само (з уст Джошуа Фрівелла).

LXXIV

Надворі пронизливо скрикнула сова.

Я вловлював запах, що піднімався від нашого костюма: лляна тканина, піт, ячмінь.

Я гадав, що вже сюди не прийду.

Так думав містер Лінкольн.

Але ось я знову тут.

Ще один, останній погляд.

І він присів перед хвороб-коробом навпочіпки.

Знову його личко. Рученята. Ось вони. І завжди будуть такі. Лише такі. Посмішки немає. І ніколи більше не буде. Губи міцно стиснуті. Він не має такого вигляду, ніби спить, аж ніяк. Бо ж зазвичай спав, розтуливши рот, й уві сні його обличчям пробігало багато різних виразів, а часом він міг і бурмотіти якусь нісенітницю собі під ніс.

Якщо справді жив колись на світі Лазар, то немає жодних перепон для того, щоб умови, які склалися у той час, не повторилися тут і тепер.

І тоді трапилася річ справді незвичайна: містер Лінкольн спробував спонукати хвороб-тіло піднятися. Вгамував свої думки, а потім відкрив розум перед тим, що, можливо, існує, хоча й незнане, і могло б дозволити хвороб-тілу піднятися (чи спонукало б його до цього).

Почувався по-дурному, бо ж насправді не вірив, що щось таке могло б…

А проте світ он який широкий, у ньому може трапитися що завгодно. І дивився широко розплющеними очима на хвороб-тіло, уп’явся поглядом у палець на одній руці, сподіваючись побачити бодай найслабший…

Будь ласка будь ласка будь ласка.

Але ні.

Це забобон.

Так не піде.

(Навертайтесь-но знову на розум, сер.)

Я помилявся, коли вважав його сталим і постійним та вважав, що він буде у мене завжди. Він ніколи не був ні сталим, ні постійним; завше був лише минущим, тимчасовим вибухом енергії. І я мав би це усвідомлювати, бо підстави для цього були. Хіба ж не був він на вигляд один, коли народився, інакший — у чотири роки, ще інакший — у сім, і зовсім уже інакший — у дев’ять? Він же ніколи не залишався такий, як був, ані навіть на мить.

Прийшов з нічого, набув певних обрисів, спізнав любов і завжди був приречений повернутися у ніщо.

От лише я не думав, що це станеться так скоро.

І що він піде ще до того, як підемо ми.

Дві минущі тимчасовості сповнилися взаємною приязню.

Дві хмарки диму полюбили одна одну.

Я помилково вважав його чимось постійним і тепер мушу за це заплатити.

Я сам не постійний, і Мері не постійна, й усі оці споруди та пам’ятники навколо не постійні, і це велике місто не постійне, й увесь широкий світ теж не постійний. Усе змінюється, зміни відбуваються кожнісінької миті.

(І що, легше тобі?)

Та ні.

(Час.

Іти.)

У цих міркуваннях містера Лінкольна було стільки напруги, що я відволікся і зовсім забув про свою мету.

Та тут-таки про неї й згадав.

Не треба нікуди йти, подумав я. Ви обов’язково мусите залишитися. Мандерс хай повертається сам. Ви ж зручно влаштуйтеся собі на підлозі, і ми спонукаємо хлопця ввійти у вас, і хто знає, які добрі наслідки принесе це возз’єднання — возз’єднання, якого ви обидвоє так палко прагнете.

А тоді постарався якомога точніше уявити собі, як містер Лінкольн залишається: ось він сидить і задоволений, бо сидиться йому вельми зручно, і через те, що він залишився, його охоплює відчуття спокою і т. д.

Час іти.

Подумав містер Лінкольн.

І почав уже підводитися.

Коли він тільки вчився ходити і якось упав, я підхопив його на руки і поцілунками осушив сльози. Коли у Престера ніхто не хотів з ним бавитися, я підійшов і розрізав яблуко. Для всіх.

І це подіяло.

Це і його природна невимушеність.

Невдовзі він уже всім там рядив і всіма верховодив.

А тепер я маю залишити його, безпорадного, тут, у цьому моторошному місці?

(Щось ти геть загруз. Ти йому вже не допоможеш. Онде у Санґамоні старий містер Ґрасс сорок днів поспіль ходив на могилу до своєї дружини. Спершу це, схоже, навіть викликало захоплення, та незабаром ми вже про нього жартували… а свою крамницю він узагалі довів тоді до ручки.)

Отже, вирішено. Вирішено: тепер нам треба…

(Налаштуватися на думки — важкі, безперечно, і неприємні, — які спонукають тебе вчинити правильно, і тобі це відомо. Поглянь.

Поглянь униз.

На нього.

На… це.

Що це таке? Дай щиру відповідь на це запитання.

Це він?)

Ні.

(Тоді що це таке?)

Це те, у чому він був тут… такий собі носій. Головного (того, що з’явилося на світ і що ми любили) вже немає. Хоч воно й було частиною того, що ми любили (а любили ми те, який у нього, цього поєднання іскри й носія, був вигляд, як він ходив, і бігав підстрибом, і сміявся, і пустував), але ось це, що лежить переді мною, — менша частина того, що було таке нам любе. Без тієї іскри ось це — те, що тут лежить, — то лише…

(Подумай це. Ну ж бо, вперед. Дозволь собі промовити подумки це слово.)

А може, не варто?

(Воно правдиве. Це допоможе.)

Не треба мені його вимовляти, сповнюватися відповідними почуттями і відповідно діяти.

(Перетворювати це на фетиш — теж неправильно.)

Я піду, я вже йду, не треба мене більше переконувати.

(Але ти все ж вимов це, заради правди. Просто вимов те слово, яке приходить тобі на думку.)

Ех, хлопчику мій, хлопчику…

(Без тієї іскри те, що тут лежить, — то лише…

Ну, скажи це!)

М’ясо.

Як же недоречно…

Недоречнішого висновку годі й придумати.

Я спробував ще раз, вкладаючи в цю спробу чи не всього себе:

Залиштеся тут, благав я. Ви можете йому допомогти. Ще й як можете. Можете зробити йому ще багато добра. Як по правді, то зараз ви, можливо, допоможете йому більше, ніж будь-коли у тій попередній місцині.

Адже його вічне життя повисло на волосинці, сер. Якщо він зостанеться тут, його спіткає таке лихо, якого вам і не уявити.

Тож забаріться, затримайтесь, не біжіть стрімголов геть, сідайте собі он там, влаштовуйтеся зручніше і почувайтеся як удома, просто погайте трохи час…

Заклинаю вас.

Я думав, це допоможе. Ні, не допомагає. Не треба мені знову на це дивитися. Коли мені треба буде подивитися на Віллі, я зроблю це у своєму серці. Як належиться. Там, де він ще цілий та неушкоджений. Якби я міг з ним порадитися, то він, безперечно, моє рішення схвалив би; сказав би, що так, усе правильно, а тепер мені треба йти і більше сюди не приходити. У нього була така шляхетна натура. Найбільше його серцю було до вподоби добро.

Як же це добре. Любий мій хлопчик. Він завжди знав, як учинити правильно. І спонукав би до цього й мене. Так я зараз і зроблю. Хоч це й нелегко. Усі дари — тимчасові. І з цим даром я розлучаюся всупереч своїй волі. Дякую за нього Тобі, Боже. Чи світе. Хай хто мені його дав, смиренно дякую і сподіваюсь, що ставився до нього належним чином і так само належним чином ставитимусь до нього й надалі.

Любове, любове… я знаю, що ти таке.

ганс воллмен

LXXV

Нігтями та гострим каменем, який знайшовся неподалік, ми майже звільнили хлопця від зеленого пояса.

преподобний еверлі томас

Уже ось-ось! гукнув я містерові Воллмену.

роджер бевінс ііі

Та було надто пізно.

преподобний еверлі томас

Містер Лінкольн закрив хвороб-короб.

(Серце в мене упало.)

роджер бевінс ііі

Підняв його, відніс назад до ніші у стіні і засунув усередину.

(Тепер усьому кінець.)

преподобний еверлі томас

І вийшов надвір.

роджер бевінс ііі

LXXVI

Просто в тепер уже принишклу юрбу.

преподобний еверлі томас

Яка сумирно розступилася, щоб дати йому пройти.

роджер бевінс ііі

Він пішов? скрикнув хлопець.

Ми нарешті його звільнили. Він відштовхнувся від стіни і, продибавши кілька кроків уперед, сів долі.

преподобний еверлі томас

Де на нього тут-таки знову полізли зелені пагони.

роджер бевінс ііі

LXXVII

Ходімо, сказав я містерові Бевінсу. Мене самого виявилося недостатньо. Гадаю, нам треба спробувати вдвох. Може, ми все-таки його зупинимо.

ганс воллмен

Преподобний, мовив до мене містер Бевінс, підете з нами? За цих обставин вирішальну роль може зіграти навіть одна додаткова голова.

Особливо така потужна, як ваша, докинув містер Воллмен.

Колись, багато років тому, ми з друзями здійснили l’occupation[5] однієї розсвареної молодої пари, що потай пробралася сюди вже після призначених для відвідування годин. Тоді ми спонукали тих молодих людей до перелюбу. Як наслідок, вони відновили свої стосунки. Десь через рік після цього примирення той самий молодий чоловік знов опинився тут. Побачивши, що він, очевидно, шукає місце, де відбувалося згадане побачення, ми сповнилися цікавістю і повторили l’occupation. Виявилося, що причини незгоди, які допровадили до розриву стосунків тоді, згодом, потрапивши у родючий ґрунт подружнього життя, знай розросталися і множилися й урешті-решт призвели до того, що молода дружина за допомогою отрути вкоротила собі віку.

Доводилося хоч-не-хоч визнати, що через те втручання у нас на руках тепер була кров.

Я заприсягнувся тоді, що ніколи більше не братиму участі у подібних справах.

Та моя симпатія до хлопця, а також усвідомлення того, що саме я через свою неуважність накликав певною мірою біду на його голову, спонукали мене тепер знехтувати тією обіцянкою і долучитися до своїх друзів.

преподобний еверлі томас

Прожогом вискочивши з білої кам’яниці і щодуху кинувшись посковзом навздогін, ми втрьох дуже скоро наздогнали містера Лінкольна.

роджер бевінс ііі

І стрибнули.

ганс воллмен

У президента.

роджер бевінс ііі

А навколо тим часом юрмився народ.

ганс воллмен

Кілька натхнених нашим прикладом сміливців теж спробували ввійти в нього слідом за нами.

преподобний еверлі томас

Втім, спершу вони просто пробігали крізь президента, ніби пробуючи розвідати, як воно там усередині, або прошмигували впритул, щоб іще раз кинути на нього оком, або застрибували всередину — і тут-таки вистрибували назад, ніби гагари, які, намагаючись упіймати рибу, притьмом занурюють голову у воду й одразу витягають.

ганс воллмен

Містер Когоус, колишній котляр, який ніколи по слово до кишені не ліз, примірившись до ходи містера Лінкольна, ввійшов у нього зі спини і так у ньому й залишився, точно, крок за кроком, відтворюючи рухи президента.

роджер бевінс ііі

Простіше не буває! вигукнув він якимсь аж пронизливим від усвідомлення нахабності цього вчинку голосом.

преподобний еверлі томас

Ці слова відразу додали всім сміливості.

ганс воллмен

І вже невдовзі до справи взялися геть усі.

роджер бевінс ііі

Залишатися осторонь не бажав ніхто.

ганс воллмен

Багато хто наскакував один на одного…

преподобний еверлі томас

Й один у одного входив…

ганс воллмен

Утворюючи таким чином множинні поєднання…

роджер бевінс ііі

За потреби стискаючись…

ганс воллмен

Щоб усім вистачило місця.

роджер бевінс ііі

Увійшла місіс Крофорд (її, як завжди, мацав Лонґстріт).

ганс воллмен

Увійшов містер Бойс (той, у якого всадили ножа); увійшов Енді Торн; увійшов містер Твістінґс, а ще — містер Дернінґ.

роджер бевінс ііі

Звільнившись від лейтенанта Стоуна та його патруля, увійшов туди й негритянський загін; натомість Стоун зі своїми приятелями, ображені самою присутністю там чорношкірих, загальний почин не підтримав.

преподобний еверлі томас

Берони були вже всередині; були там і міс Дулітл, і містер Йоганнес, і містер Барк, і Тобін Мюллер-«Борсук».

роджер бевінс ііі

Разом із багатьма іншими.

ганс воллмен

Усіх і не перелічити.

преподобний еверлі томас

Стільки проявів волі, спогадів, скарг, бажань, стільки чистої, без жодних домішок, життєвої сили…

роджер бевінс ііі

Тимчасом як Мандерс, високо піднявши ліхтар, саме вів президента через невеликий гайок, нам спало на думку, що цю енергію, цю сукупну силу можна приборкати і спонукати її послужити нашій меті.

ганс воллмен

Чого містер Воллмен не зумів досягнути самотужки…

роджер бевінс ііі

…те, можливо, пощастить здійснити нам усім, якщо ми об’єднаємо свої зусилля.

преподобний еверлі томас

Попереду на стежку косо падало світло ліхтаря, а я тим часом попросив, щоб ті, хто перебував там, усередині, всі воднораз попросили містера Лінкольна зупинитися.

ганс воллмен

(Спершу треба було його зупинити, а якщо пощастить — постаратися повернути до кам’яниці.)

преподобний еверлі томас

Усі охоче погодилися.

роджер бевінс ііі

Кожному лестило, що його взагалі про щось просять, що й казати про запрошення до бодай найменшої участі у якійсь спільній діяльності.

преподобний еверлі томас

Зупинись! подумав я, й до мого заклику долучився весь той сонм, виражаючи його кожен на свій лад.

роджер бевінс ііі

Затримайся, придержи ходу, стань.

ганс воллмен

Притримай крок, загальмуй, припини будь-який рух.

І так далі.

преподобний еверлі томас

Яка ж насолода! Яка ж то була насолода — перебувати там усередині. Усім разом. Об’єднатися заради спільної мети. Усередині у містері Лінкольні, так, проте водночас і всередині одне в одному, маючи змогу мигцем відчитувати не лише його думки та почуття, але й думки та почуття одне одного. Як же добре було робити це всім разом!

роджер бевінс ііі

Ми думали.

ганс воллмен

Думали всі.

преподобний еверлі томас

Як один. Водночас.

ганс воллмен

Єдиний сукупний розум, згуртований певним благим наміром.

роджер бевінс ііі

Усі на якийсь час забули про свої егоїстичні клопоти (зостатися тут, уникати турбот, берегти сили).

преподобний еверлі томас

Який же чудовий то був перепочинок.

ганс воллмен

Звільнитися від усього цього.

роджер бевінс ііі

Нам же зазвичай було так самотньо.

Ми знай воювали за те, щоб тут утриматися.

І боялися помилитися.

ганс воллмен

Та ми не завжди були такі самотні. Адже там, у тій попередній місцині…

преподобний еверлі томас

І нараз ми згадали…

ганс воллмен

Усі одночасно згадали…

преподобний еверлі томас

Згадав раптом і я: ось поява у церкві, ось надіслані квіти, приготування печива, яке мав віднести Тедді, рука на плечі, чорний одяг, чекання годинами у шпиталі.

роджер бевінс ііі

Добре слово, яке чує від Леверворта Бурмайстер у найгірші миттєвості скандалу в банку; Фурбах виймає свій гаманець, щоб зробити щедру пожертву докторові Пірлу, бо у Західному окрузі сталася пожежа.

ганс воллмен

Тримаючись за руки, ми всі гуртом йдемо просто у прибій шукати бідолаху Чонсі, який потонув; дзенькіт монет, що падають до полотняної торбини, де кострубатими літерами написано: «Нашим біднякам»; і знову ми всі гуртом прополюємо навколішки в сутінках цвинтар при церкві; бряжчання великого зеленого казана з юшкою, який ми з моїм дияконом тягнемо тим пропащим нічним блудницям до Овечого Гаю.

преподобний еверлі томас

Ми в дитинстві щасливою юрбою купчимося навколо велетенського чана з киплячим шоколадом, а наша люба міс Бент помішує те вариво і лагідно до нас прицмокує, ніби ми не діти, а якісь кошенята.

роджер бевінс ііі

Боже мій, як це чудово — натрапити в собі на такі приємні подробиці!

ганс воллмен

Як же ми забули? Забули про всі ці щасливі миттєвості?

преподобний еверлі томас

Щоб зоставатися тут, треба ретельно й безперервно обдумувати ті головні причини, які й спонукають тебе тут зоставатися, навіть якщо задля цього доводиться жертвувати всім іншим.

роджер бевінс ііі

І постійно шукати нагод розповісти свою історію.

ганс воллмен

(Якщо ж розповідати її вам заборонено, то все одно треба про неї думати, думати й думати.)

преподобний еверлі томас

Та тепер ми побачили, як дорого нам це коштувало.

Скільки ж усього ми забули — про те, чим були і що знали.

роджер бевінс ііі

Одначе тієї миті, завдяки цьому благодатному масовому співперебуванню…

преподобний еверлі томас

З’ясувалося, що ми (ніби квіти, з яких щойно прибрали каміння) повернулися певною мірою до свого повноцінного природного стану.

роджер бевінс ііі

Так би мовити.

ганс воллмен

То було приємне відчуття.

преподобний еверлі томас

О, так.

ганс воллмен

Дуже приємне.

роджер бевінс ііі

До того ж усе це, схоже, пішло нам на користь.

преподобний еверлі томас

Озирнувшись, я побачив, що на містері Воллмені зненацька з’явився одяг, а його член змалів до нормального розміру. Вигляд у нього був, щоправда, геть нечупарний (друкарський фартух, заляпані фарбою черевики, розпаровані шкарпетки), та все ж він був одягнений: чудо та й годі.

роджер бевінс ііі

Побачивши, що містер Бевінс здивовано позирає на мене, я глянув на нього й собі. Виявилося, що він уже не безладне скопище очей, носів, рук тощо, на яке, відверто кажучи, й дивитися було важко, а вродливий молодик вельми приємної зовнішності: двоє очей, один ніс, дві руки, рум’яні щоки, та ще й копиця чудового чорного волосся там, де раніше наростало стільки очей, що для волосся вже не залишалося місця.

Словом, привабливий хлопець з належною кількістю всього, що треба.

ганс воллмен

Даруйте, якось знічено озвався преподобний, можна щось у вас запитати? А який вигляд у мене?

Дуже навіть непоганий, запевнив його я. Цілком спокійний.

Зовсім не наляканий, додав містер Воллмен.

Брови там, де й мають бути, а не ген на чолі, докинув я. Очі не вирячені.

І волосся вже не стоїть сторч, сказав містер Воллмен.

А рот більше не круглий, наче бублик, мовив я.

роджер бевінс ііі

І ми були не єдині, кому згадана благодатна подія пішла на користь.

преподобний еверлі томас

З не відомих нам причин Тіма Міддена завжди переслідувала більша за нього копія його самого, яка постійно над ним нахилялася і шепотіла якісь бентежні слова. Тепер це страшидло зникло.

ганс воллмен

Містер Декруа та професор Блумер роз’єдналися і, хоч би й ходили пліч-о-пліч, більше не зросталися.

роджер бевінс ііі

Містер Тедмілл, клерк, який зганьбився, бо помилково надіслав один важливий документ не туди, куди треба було, і цим спричинив крах своєї фірми, і потім ніяк не міг знову влаштуватися на роботу, і почав пити, і втратив ще й дім, і лише дивився, як його дружина внаслідок усіх тих гризот опинилася у хвороб-коробі, а їхні діти — у різних сиротинцях, бо через своє розгульне життя дбати про них він був неспроможний, зазвичай з’являвся на людях зігнутий під вагою своєї провини мало не до самої землі; схожий на увінчану сумним віхтем сивого волосся дужку, він увесь трусився і рухався надзвичайно обережно, бо навіть думка про хоча б найменшу помилку викликала у нього дикий жах.

Тепер же перед нами постав моторний молодий хлопець з розкуйовдженою чуприною та з квіткою на лацкані; він щойно отримав призначення на нову посаду і повнився найкращими сподіваннями.

преподобний еверлі томас

Містер Лонґстріт нарешті перестав мацати місіс Крофорд, розплакався і попросив у неї пробачення.

роджер бевінс ііі

(Просто я, мила моя, такий самотній!)

сем лонґстріт-«мазунчик»

(Я могла б, якщо бажаєте, назвати вам деякі дикі квіти з наших пралісів.)

місіс елізабет крофорд

(З задоволенням послухаю.)

сем лонґстріт-«мазунчик»

Верна Блов та її мати, Елла, які звичайно поставали перед нами у вигляді двох майже однакових старих карг (хоч обидві померли під час пологів, а отже, до старості у тій попередній місцині не дожили), були тепер знову молоді (кожна ще й штовхала поперед себе дитячий візочок) і страшенно цим тішилися.

ганс воллмен

До сердешної Літці, жертви хтозна-скількох зґвалтувань, повернувся дар мови, і вона насамперед заходилася дякувати місіс Годж за те, що та протягом усіх цих самотніх і мовчазних років говорила за неї.

елсон фарвелл

Місіс Годж, великодушна жінка, відповіла на подяки Літці лише скупим кивком, бо не могла відвести очей від своїх рук і ніг, які зненацька загоїлися й уже не кривавили.

томас гейвенс

Та незважаючи на ці чудесні перетворення серед нашого люду, містер Лінкольн не зупинявся.

роджер бевінс ііі

Взагалі.

ганс воллмен

Навпаки.

преподобний еверлі томас

Ще й наддав, таке враження, ходу.

роджер бевінс ііі

Наміряючись полишити цю місцину якомога швидше.

ганс воллмен

Ех… пробурмотіла Верна Блов, і навіть у той момент нищівної поразки мене просто вразила її відновлена юна врода.

роджер бевінс ііі

LXXVIII

Я гукнув Холостяків, які тут-таки з’явилися на поклик і, доки я пояснював, у якому розпачливому становищі ми опинилися, і просив облетіти приступні терени та привести на допомогу всіх, кого пощастить, ширяли над нами, скидаючи донизу крихітні випускні шапочки (і так, на свій милий та наївний лад, виявляючи увагу й зацікавлення).

А що саме треба казати? запитав містер Кейн.

Ми ж не бозна-які «майстри слова»! озвався містер Фуллер.

Кажіть, що ми тут намагаємося врятувати одного хлопця, пояснив містер Воллмен. Єдиний його гріх у тому, що він — дитя, а творець цього місця через причини, нам не відомі, вважав, що бути дитиною і любити своє життя настільки, щоб хотіти тут залишитися, — страшний гріх, вартий найсуворішої кари.

Кажіть, що ми втомилися бути нічим, і нічого не робити, й узагалі нічого ні для кого не означати, і жити у постійному страху, додав преподобний.

Не певний, що ми зможемо все це запам’ятати, завагався містер Кейн.

Надто вже серйозно звучить, мовив містер Фуллер.

Як вирішить містер Ліпперт, так і буде, сказав містер Кейн. Він же у нас за старшого.

роджер бевінс ііі

Хоч, Правду мовлячи, ми Троє були однолітками, адже кожен із нас опинився у цьому Місці посеред двадцять восьмого Року свого життя (на той час не спізнавши ще ні любові, ні шлюбу), серед членів нашого невеликого Гурту я й справді був, якщо підходити до питання суто технічно, вищим, так би мовити, за Званням, бо прибув сюди першим і майже дев’ять років провів тут на Самоті, аж доки до мене Долучився містер Кейн (його доправив сюди Індіанський Спис, який вельми невчасно встромили йому в сідницю); як наслідок, майже на одинадцять років ми з містером Кейном утворили Нерозривний Дует, доки оце Щеня, сиріч містер Фуллер, не надумало стрибнути на п’яну голову з однієї силосної вежі у Делавері, перетворивши відтак наш Дует на повноцінне Тріо.

Обміркувавши цю Справу, я подумав, що долучатися до неї, схоже, не в наших Інтересах, адже вона жодним чином нас не стосується і може становити Загрозу для самої нашої Свободи, й обтяжити нас Згубними Зобов’язаннями, й обмежити наші Намагання завжди та незмінно робити тільки й виключно те, що нам до Вподоби; ба більше, усе це може мати Фатальний Вплив на нашу здатність Залишатися тут.

Мені страшенно прикро, гукнув я униз, але ми не хочемо, а отже, й не будемо!

стенлі ліпперт-«прохвесор»

Тепер Холостяки посипали нас згори котелками: чорними, похмурими, похоронними; було таке враження, що попри звичну свою легковажність вони усвідомлювали всю вагомість того моменту і хоча й не мали наміру тут баритися, все ж шкодували, що не можуть допомогти.

преподобний еверлі томас

Утім, журилися Холостяки недовго.

ганс воллмен

Вони ж перебували у пошуку любові (принаймні самі себе в цьому запевняли), а тому мусили постійно бути в русі: сповнені надії, жартівливі, жваві, тільки те й робили, що роззиралися навколо і шукали.

роджер бевінс ііі

Шукали новоприбульців або й проґавлених раніше староприбульців, чия достоту незрівнянна врода могла б виправдати втрату свободи, яку вони цінували понад усе.

преподобний еверлі томас

Тож уже незабаром за ними тільки закурилось.

ганс воллмен

З «прохвесором» Ліппертом на чолі ми влаштували веселі перегони понад усіма нашими теренами.

джин кейн-«шельма»

Пролітали низенько над пагорбами та доріжками, проносилися на швидкості крізь хвороб-доми, повітки, дерева і навіть крізь оленя з того, іншого обшару.

джек фуллер-«пустобрех»

Який, злякавшись нашого майже одночасного входу і виходу, аж дибки став, ніби його бджола вжалила.

джин кейн-«шельма»

LXXIX

Зневірившись, люди почали містера Лінкольна залишати.

роджер бевінс ііі

Скручувалися у позу ембріона і вивалювалися назовні.

ганс воллмен

З достеменно гімнастичною спритністю з нього вистрибували.

роджер бевінс ііі

Або й просто трохи стишували крок, щоб президент сам із них вийшов.

ганс воллмен

І там-таки, на тій доріжці, кожен знеможено простягався долі, аж стогнучи від розчарування.

преподобний еверлі томас

То була мана.

роджер бевінс ііі

Химера.

преподобний еверлі томас

Ми сприймали бажане за дійсне.

роджер бевінс ііі

Врешті-решт, проминувши Дж. Л. Беґґа (тепер він живе у вічнім світлі), здалися навіть ми троє.

ганс воллмен

Спершу — Бевінс, за ним — Воллмен, потім — я.

преподобний еверлі томас

Випали один по одному на стежку неподалік від меморіалу Муїрів.

ганс воллмен

(Жменька ангелів, що метушаться над одягненими по-моряцькому хлопцями-близнюками, які лежать пліч-о-пліч на кам’яній плиті.)

роджер бевінс ііі

(Фелікс і Лерой Муїри.

Загинули в морі.)

преподобний еверлі томас

(Виконання могло бути й кращим. Ті ангели, таке враження, збиралися молодих моряків оперувати. Тільки-от не знали, як взятися до діла.)

ганс воллмен

(Там-таки, на операційному столі, з доброго дива лежала й пара весел.)

роджер бевінс ііі

Щойно тепер ми згадали нарешті про хлопця і про те, що́ він мав у ці хвилини зазнавати.

ганс воллмен

Тож попри втому підхопилися на ноги і квапливо побігли назад.

роджер бевінс ііі

LXXX

І хоч це масове співперебування витягнуло з глибин пам’яті багато зайвого (над головою в мене настирливо висіла тепер туманна хмара з розмаїтих мислених образів, так чи інак пов’язаних з моїм життям: імена, обличчя, якісь таємничі передпокої, запахи хтозна-коли спожитих страв, візерунки на килимах із хтозна-чиїх осель, різні предмети кухонного начиння, іграшковий коник без одного вуха… ба навіть усвідомлення того, що мою дружину звали Емілі), воно не дало мені відповіді на те основне питання, яке цікавило мене найбільше: чим я заслужив собі на прокляття. Я спинився там-таки, на доріжці, і загаявся, розпачливо намагаючись зосередитися на окремих елементах тієї хмари й урешті-решт пригадати, ким я був і яке зло вчинив, та все було марно, тож довелося брати ноги в руки й чимдуж наздоганяти друзів.

преподобний еверлі томас

LXXXI

Хлопець лежав долі у білій кам’яниці, по шию в панцирі, який, схоже, затверд уже повністю.

ганс воллмен

Усе навколо заполонив гнилий сморід дикої цибулі, такий густий, що переходив уже в інший, зловісніший запах, якому немає назви.

преподобний еверлі томас

Він лежав і дивився на нас затуманеними очима, поступливий і покірний.

роджер бевінс ііі

То був кінець.

преподобний еверлі томас

Хлоп’я мусило прийняти свої ліки.

ганс воллмен

Ми скупчилися навколо, щоб попрощатися.

роджер бевінс ііі

Тож уявіть собі наше здивування, коли раптом озвався жіночий голос і сповістив таке: якщо ми бажаємо перенести хлопця назад на дах, щоб він відбував своє (безконечне) ув’язнення там, то у «НЬОГО» заперечень немає.

преподобний еверлі томас

Зауважте, ми не з власної волі все це робимо, пробасив ще один голос, злегка шепелявий. Ми не маємо вибору, нас просто змусили.

роджер бевінс ііі

Голоси ці виходили начебто з самого панцира.

ганс воллмен

Який, схоже, складався з людей! Таких, як ми. Таких, як ми були. З колишніх людей, хтозна-як зменшених і вплетених у саму структуру того панцира. З тисяч крихітних тіл, кожне із зерня гірчиці завбільшки, які знай корчилися там і підносили до нас свої посудомлені мініатюрні обличчя.

преподобний еверлі томас

Хто вони? Ким були колись? Як трапилося, що їх «змусили» аж так сильно?

роджер бевінс ііі

Ми це не обговорюємо, мовив жіночий голос. Не хочемо про це говорити.

Припускалися помилок, сказав шепелявий бас.

ганс воллмен

Хочете пораду? озвався третій голос, у якому чувся британський акцент. Не винищуйте до ноги цілий полк своїх ворогів. Не змовляйтеся з коханою, щоб позбутися щойно народженої дитини, вставив шепелявий бас.

роджер бевінс ііі

Не вкорочуйте за допомогою отрути віку своєму благовірному, краще вже його терпіть, докинув жіночий голос.

преподобний еверлі томас

Статеві зносини з дітьми заборонені, озвався якийсь старий, судячи з вимови — з Вермонту родом.

ганс воллмен

Варто було котромусь з них заговорити, як із панцира на коротку, сливе невловиму мить виринало м’яким світлом відповідне обличчя, спотворене виразом страшної агонії та печалі.

преподобний еверлі томас

Ми бачили тут уже багато дивного.

роджер бевінс ііі

Та це було, певно, найдивніше.

ганс воллмен

Ви… ви у Пеклі? запитав преподобний.

Якщо й так, то не в найгіршому, відповів британець.

Не мусимо принаймні товктися головою до зв’язки викруток, сказала жінка.

Нас не ґвалтує роз’ятрений бик-содоміт, докинув шепелявий бас.

роджер бевінс ііі

Хай який гріх на моєму сумлінні, думав (молився) я, він, певне, ще не такий страшний порівняно з гріхами оцих. А проте я так чи інак — з їхнього роду-племені. Хіба ні? Скоріш за все, для мене піти звідси означає долучитися до них.

Як я сам не раз і не два говорив у своїх проповідях, Господь наш — Бог грізний і таємничий, а тому передбачити Його діяння годі. Він розсуджує, як уважає за потрібне, ми ж для Нього — лише ягнята, на яких Він дивиться хоч і без особливої любові, але й не зі злом; деяких відправляє на заріз, а деяких випускає на пасовисько, і робить це як сам собі забажає, керуючись мірилом, яке ми внаслідок мізерності свого розмислу збагнути не спроможні.

Тож і залишається нам лише приймати; приймати як Його присуд, так і свою кару. Втім, у моєму випадку ця наука переконливою чомусь не видавалася.

Важко, ох, як же важко було у мене на серці.

преподобний еверлі томас

Гаразд, то де? запитав британець. Тут? Чи на даху?

ганс воллмен

Усі погляди звернулися до хлопця.

роджер бевінс ііі

Який лише двічі кліпнув очима, проте так і не зронив ані слова.

ганс воллмен

Ймовірно… мовив містер Бевінс, ймовірно, ви могли б зробити тут виняток.

У відповідь в панцирі лише гірко розреготалися.

Він — добре дитя, сказав містер Воллмен. Добре дитя, у якого багато…

Зі скількома ж добрими дітьми довелося нам уже мати справу… протягнула жінка.

Правила є правила, озвався британець.

Але дозвольте поцікавитися, запитав містер Бевінс, чому для дітей правила мають бути інакші, ніж для всіх решта? Не надто це, знаєте, справедливо.

З панцира піднеслася ціла хвиля обурених докорів різними мовами; багато з тих мов звучали, як на наше вухо, вельми химерно.

От про справедливість нам, будьте ласкаві, не розповідайте, мовила жінка.

Справедливість, ти ба, кинув вермонтець.

Убила я Елмера? спитала жінка.

Так, відказав британець.

Авжеж, убила, підтвердила вона. Чи народилася я власне з такими схильностями та бажаннями, які спонукали мене після всіх прожитих до того років (упродовж яких я нікогісінько не вбивала) до власне такого вчинку? Так, народилася. Та чи моя це провина? Невже це було справедливо? Хіба ж я хотіла народитися розпущеною, жадібною і трохи схильною до мізантропії… хіба хотіла, щоб Елмер так мене дратував? Не хотіла. Але такою вже народилася.

І потім тут опинилася, сказав британець.

Отож-бо й воно, тут опинилася, погодилася жінка.

І я тут опинився, підхопив вермонтець. Чи ж я хотів уродитися з бажанням злягатися з дітьми? Далебі, не пригадую, щоб у материнському лоні мені чогось такого хотілося. Чи силкувався я побороти в собі ту спонуку? О, понад усіляку міру. Себто, певною мірою. Тією мірою, на яку був спроможний. Тією мірою, на яку спроможний той, хто народився з такою самою вадою, що розвинулася до такого самого ступеня. А покинувши ту попередню місцину, хіба ж не намагався я донести все це до відома тих, хто притягнув мене до суду?

Гадаю, таки намагалися, відгукнулася жінка.

Звісно ж, намагався, обурено заявив вермонтець.

І що ж вони відповіли? поцікавився британець.

Нічого втішного, сказав вермонтець.

У нас було дуже багато часу, щоб усе це належним чином обміркувати, мовила жінка.

Аж забагато, підтакнув вермонтець.

Послухайте-но сюди, співучо виголосив шепелявий бас. Коли ми з Марі позбулися того немовляти, то були свято переконані, що це на добро. Слово честі! Ми кохали одне одного; з тією дитиною було не все гаразд; вона становила, по суті, перепону для нашого кохання; затримка у її розвитку перешкоджала природному виявленню нашого кохання (ми не могли мандрувати, не мали змоги пообідати десь поза домом, украй рідко отримували нагоду бодай кілька хвилин побути на самоті), тож нам здавалося (принаймні у той час), що, усунувши негативний вплив того немовляти, себто вкинувши його у Ферніс-Крік, ми здобудемо волю, що це дасть нам змогу спізнати ще більшу любов і зробити повноціннішою свою присутність у світі, дитину ж позбавить страждань, спричинених вадами, які інакше завдавали б їй мук до самого скону; таким чином, отже, ми мали намір змінити на краще і її долю, примноживши огульне щастя.

Отже, вам так здавалося, протягнув британець.

Саме так, присягаюся, підтвердив шепелявий бас.

А тепер вам теж так здається? поцікавилася жінка.

Уже менше, сумно відповів шепелявий бас.

Значить, накладена на вас кара дає бажаний результат, констатувала вона.

преподобний еверлі томас

Ми були такі, які були! гаркнув шепелявий бас. Як могли ми бути інакшими? Або, якщо на те пішло, інакше повестися? У той час ми були такими, якими були, і туди, де ми опинилися, нас допровадило не якесь властиве нам від народження зло, а стан нашого пізнання та досвіду на той момент.

Фатум, Доля… пробурмотів вермонтець.

Те, що час біжить лише в одному напрямку і несе зі собою нас, ми ж зазнаємо лише того впливу, якого зазнаємо, і цей вплив спонукає нас робити лише те, що ми робимо, розтовкмачив шепелявий бас.

А потім отримуємо за свої вчинки жорстоку кару, мовила жінка.

У боях з белуджами наш полк зазнав важких втрат, заговорив британець. Та згодом удача обернулася до них спиною, і вони цілим тлумом прийшли під білим прапором до нас здаватися, і що ж… ми загнали тих дикунів до якогось рову, і хлопці за моєю командою вистріляли їх до ноги (зауважте, ніхто через це особливо не побивався), а потім ми кинули згори їхній білий прапор і засипали той рів землею. Як міг я повестися інакше? Особливо враховуючи те, що час пливе тільки в одному керунку, а я був такий, який був? Зважаючи на мій запальний характер, на мої уявлення про честь та мужність і на спогади про те, як ще школярем мене мало не до смерті побило троє старших братів, а тут ще й рушниця так гарно лягала в долоню і вороги видавалися такими мерзенними? То хіба ж міг я (чи будь-хто з нас) учинити тоді інакше, ніж учинив?

І що, яке враження справили всі ці аргументи? поспитала жінка.

Таж чудово бачиш, лахудро, що ніякого! сердито відказав британець. Я ж тут.

Усі ми тут, озвався вермонтець.

І є, і завжди будемо, докинув британець.

Нічого з цим не вдієш, сказав шепелявий бас.

Нічого з цим удіяти й не можна було, поправила його жінка.

роджер бевінс ііі

Озирнувшись, я помітив, що обличчям преподобного сковзнув якийсь новий вираз: то був проблиск рішучості, проблиск спротиву.

ганс воллмен

Потрапити до одного гурту з оцими, які сприймають свої гріхи так пасивно, ба навіть ними пишаються, та ще й не виявляють жодних ознак покаяння?

Цього знести я не міг; невже навіть тепер у мене не зосталося жодної надії?

(Либонь, подумав я, оце і є віра: бути впевненим, що наш Господь навіть щонайдрібніше добре намірення не залишає поза своєю увагою.)

преподобний еверлі томас

Ну, доста, спохопився вермонтець.

Так, до діла, мовила жінка. Ми й так уже витратили на цього хлопчиська купу сил.

А попередню пригадуєте? спитав британець. Ту дівчину? Вона якась набагато згідливіша була.

Чудесна дитина, погодилася жінка. Цілковито пасивна.

Жоднісінького клопоту нам не завдала, докинув британець.

Еге ж, що хотіли, те з нею й робили, пристав на цю думку і шепелявий бас.

Так-то воно так, обізвався вермонтець, але й усієї цієї «допомоги» вона не мала. І то правда, підтвердив британець. Ніхто й пальцем не кивнув, щоб їй допомогти.

Юначе, звернулася жінка до хлопця, то де беремося до діла? Тут? Чи на даху?

роджер бевінс ііі

Хлопець надалі мовчав.

ганс воллмен

На даху, коли ваша ласка, попросив преподобний.

Чудово, відказала жінка.

І панцир тієї ж миті розпався. Хлоп’я було вільне.

роджер бевінс ііі

Чи можу я попросити довірити мені честь його туди віднести? запитав преподобний.

Звісно, відказала жінка.

ганс воллмен

Я нахилився й підняв хлопця на руки.

І побіг.

Зі склепу в ніч.

Біг посковзом.

Біг посковзом, неначе вітер.

Біг до єдиного місця, де, ледь жевріла у мене надія, хлопець міг іще сподіватися знайти хоч якийсь притулок.

преподобний еверлі томас

LXXXII

Радість, яка ж радість!

Неймовірно відважний учинок!

роджер бевінс ііі

Падлюка! втомлено скрикнула жінка.

ганс воллмен

Ми з містером Воллменом посковзом вибігли з білої кам’яниці навздогін за преподобним.

роджер бевінс ііі

Позаду нас здійнялася нараз невисока хвиля, така собі рухома стіна до коліна заввишки з усього того, у чому перебували тієї миті демонічні істоти (у траві, у землі, у надгробках, у статуях, у лавках)…

ганс воллмен

Ось вона проминула нас…

роджер бевінс ііі

(Ніби діти, які купаються в океанських хвилях, ми спочатку піднеслися вгору, а тоді опустилися вниз.)

ганс воллмен

…і наздогнала преподобного.

роджер бевінс ііі

А той, хоч здиблена матерія гороїжилася навколо і знай частувала його штурханами та лихословила, тим часом уже збіг донизу з невисокого пагорба біля повітки садівника.

ганс воллмен

Попереду забовваніла каплиця, і тут ми нараз збагнули, що він задумав.

роджер бевінс ііі

Розділившись на два, так би мовити, бойові загони, демонічні істоти рухалися тепер обабіч преподобного, а тоді одночасно здибили землю з обидвох боків до висоти колін і кинулися навперейми йому під ноги.

ганс воллмен

Падаючи, він інстинктивно перекотився на спину, щоб хоч трохи пом’якшити таким чином силу удару й захистити хлопця.

роджер бевінс ііі

І тут вони його запопали.

ганс воллмен

Запопали їх.

Полювали за хлопцем, але, таки його вполювавши, скрутили і преподобного.

роджер бевінс ііі

Оскаженіли так, що, схоже, не здатні були вже розрізняти, хто є хто, а може, просто вирішили не морочити собі цим голови.

ганс воллмен

Заки ми до них домчали, обидва — і преподобний, і хлопець — були вже тісно запаковані разом у новий панцир, який швидко затвердівав.

роджер бевінс ііі

Зсередини доносилися жахливі крики преподобного.

ганс воллмен

Вони схопили мене! кричав він. Навіть мене! І що тепер… тепер я мушу йти! Господи Боже! Йти? Чи зостатися у цій пастці довіку?..

Йдіть, звісно, йдіть, рятуйтеся, любий друже! гукнув йому я. Йдіть!

Але я не хочу! зойкнув він. Мені страшно!

Кричав здушеним, не своїм голосом, і ми зрозуміли, що панцир дістався вже йому до рота, ба навіть проник, таке враження, і в мізки, бо те, що ми чули далі, скидалося радше на якесь марення.

Той палац! скрикнув він у самому кінці. Той страшний діамантовий палац!

роджер бевінс ііі

А тоді з-під панцира почувся добре знаний і все одно неймовірно моторошний вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини.

ганс воллмен

Преподобний пішов.

роджер бевінс ііі

Внаслідок його відходу під панцирем утворилося багато вільного місця…

ганс воллмен

Містер Воллмен зі страшною силою ударив його ногою і ввігнув усередину.

роджер бевінс ііі

Не тямлячи себе від люті, ми накинулися на нього, заходилися гамселити кулаками і рвати нігтями; я відчував на собі косі погляди демонічних істот, які зиркали на нас зсередини, вражені нашою несамовитістю та суто людською схильністю до натхнених ненавистю вчинків, яка раптом у нас ожила. Ось містер Бевінс зумів уже засунути одну руку по лікоть усередину.

Зі свого боку мені пощастило проткнути панцир довгим дрючком, а тоді я щосили наліг на той дрючок колінами, і панцир розколовся, і містер Бевінс заліз досередини вже обіруч. Там він за щось ухопився, аж крекчучи від натуги потягнув — і ось наш хлопчак випорснув назовні, ніби новонароджене лоша (такий самий мокрий та розтріпаний), ми ж на якусь секунду ясно побачили у розтрощеному панцирі відбиток обличчя преподобного, і мене неабияк утішило те, що в ті останні миттєвості поряд із нами воно не набуло знову виразу, який ми так давно і звично вже з ним пов’язували (страшенно переляканого, з високо піднятими бровами й ідеально круглим від жаху ротом), а виражало радше непевну надію — так, наче до того незнаного місця він вирушав задоволений бодай тим, що тут зробив усе, що міг.

ганс воллмен

Містер Воллмен ухопив хлопця і шугнув геть.

Демонічні істоти, перетікаючи з решток панцира у землю, кинулися навздогін.

Й уже невдовзі заплели йому ноги. Він упав на коліна, а переслідувачі, знову перетворившись на гнучкі пагони, стрімко полізли догори його ногами та тулубом і ось-ось мали добратися й до рук.

Тут наспів я, перехопив хлопця і щодуху побіг далі.

Та не минуло й кількох секунд, як вони перейняли і мене.

роджер бевінс ііі

Тим часом я зірвався на ноги, метнувся до містера Бевінса, вихопив хлопця та рвонув до каплиці і буквально за мить до того, як мене мали вже наздогнати, зумів-таки останнім ривком просто впасти всередину крізь обернену на північ бічну стіну.

О, це місце я знаю, пробурмотів хлопець.

Сподіваюсь, відповів я. Усі ми його знаємо.

Багато кому з нас каплиця послужила у свій час такими собі воротами: тут закінчувалася наша мандрівка тією попередньою місциною, тут нас востаннє сприймали серйозно.

ганс воллмен

Земля навколо каплиці раптом зворохобилася.

Що, навіть тут? спитав я. Біля цього святого місця?

Святого, не святого — нам до цього діла нема, сказав британець.

У нас робота, докинув вермонтець.

Ми змушені, нагадала жінка.

Ну, давайте його сюди, знов озвався британець.

Ви лише марно тягнете час, мовив вермонтець.

А ми набираємо на силі, додав британець.

Скоро до вас таки дістанемося, пригрозила жінка.

І тоді не минути вам помсти, попередив вермонтець.

Давайте його сюди! гиркнув шепелявий.

роджер бевінс ііі

Не встиг містер Бевінс ступити крізь стіну досередини, як із темряви, що вповивала передню частину каплиці, донісся раптом чіткий звук: там прокашлявся якийсь чоловік. Ми були не самі.

На одному зі стільців у передньому ряді (очевидно, там, де й під час відправи напередодні) сидів містер Лінкольн.

ганс воллмен

LXXXIII

Томе коли ми підійшли вже до брами президент побачивши каплицю сказав що мабуть піде і посидить трохи там у тиші якщо я не проти й зізнався що почувається так наче його син ще й досі тут біля нього і не здатний того відчуття позбутися але може кілька хвилин спокою у тому призначеному для молитви місці допоможуть.

Я запропонував йому ліхтар але він відмовився сказав що у цьому нема потреби бо він добре бачить у темряві завжди так бачив а тоді подався туди через ту саму галявину де ще вчора стояли з відкритими парасольками під дощем сотні людей у чорному і слухали сумні звуки органа що долинали зсередини а я повернувся до сторожки де й пишу ці рядки тим часом надворі його бідолашний дрібний коник уже нетерпляче цокає копитом по бруківці так наче відчуває що господар близько і має ще станцювати на прощання перед довгою дорогою додому.

А президент далі у каплиці.

Мандерс, там само.

LXXXIV

Хоч вітражі у вікнах трохи приглушували місячне світло, та все ж у каплицю його проникало цілком достатньо.

ганс воллмен

Надаючи всьому всередині голубуватого відтінку.

роджер бевінс ііі

Після вчорашньої відправи майже всі стільці прибрали; залишилося тільки перших кілька рядів, та й ті стояли дещо безладно.

ганс воллмен

Містер Лінкольн сидів обличчям до вівтаря; ноги він витягнув перед собою, руки склав на колінах, голову звісив на груди.

На якусь мить мені здалося навіть, що він спить.

Та тут, ніби відчувши, що вже не сам, він випростався й озирнувся навколо.

роджер бевінс ііі

Тим часом цікаві до всього мешканці наших теренів ринули у каплицю, наче вода крізь прорвану греблю.

Ну, заходь, мовив я до хлопця.

ганс воллмен

Той двічі кліпнув.

І ввійшов.

роджер бевінс ііі

Просто всівся собі у тата на колінах.

ганс воллмен

Як, напевно, не раз робив у тій попередній місцині.

роджер бевінс ііі

Сидячи так один у одному, вони займали тепер один і той самий фізичний простір; дитина була тут просто зменшеною копією чоловіка.

ганс воллмен

LXXXV

(Тату   я тут

Що мені робити

Якщо ти скажеш іти   я піду

Якщо скажеш залишитися   залишуся

Чекаю, що ти мені порадиш   ваше слово, сер)

Я прислухався, щоб почути татову відповідь

Місяць світив дедалі ясніше   Усе навколо стало ще голу   бішим   в голові у тата було пусто   пустопустопусто

І тут

Не можу повірити, що все це справді

Він почав згадувати   Переглядати   Деякі речі   Пов’язані зі мною   І з моєю хворобою

Як звали ту жінку, чию доньку вдарила блискавка… На луці у Понса. Якраз перед тим вони обидві йшли тією стороною і розмовляли про персики. Про різні сорти персиків. Кому які до вподоби. Потім ночами її знаходили на тій луці, вона блукала там і бурмотіла щось про персики, шукала в тій розмові ланку, за допомогою якої могла б стрибнути через прогалину в часі і повернутися назад, відштовхнути дівчинку й узяти на себе той фатальний удар. Бо ніяк не могла прийняти те, що трапилося, і знай прокручувала все це в голові, знов і знов.

Тепер я її розумію.

Того дня пополудні він приніс додому на таці п’ять камінців. Щоб спробувати знайти потім їхні наукові назви. Таця з камінцями так і стоїть. На підвіконні у коридорі біля його кімнати. (Навряд чи я зможу коли-небудь їх звідти забрати.)

Уже сутеніло, коли я побачив, що він сидить на сходах з тією тацею на колінах.

Щось мені нині не дуже добре, поскаржився він.

Я приклав руку йому до чола.

Воно горіло.

віллі лінкольн

LXXXVI

Гарячка, яку спершу приписали застуді, перейшла у тиф.

Ліч, там само.

Тиф розвивається упродовж кількох тижнів, повільно й жорстоко, порушуючи у жертви травлення, викликаючи прорив кишок, кровотечу та запалення очеревини.

Епстейн, там само.

Симптоми хвороби зовсім його знесилювали: тут була і сильна гарячка, і діарея, і болісні спазми, і внутрішня кровотеча, і блювота, і глибоке виснаження, і марення.

Ґудвін, там само.

Знеболювальне може трохи погамувати нестерпний біль у животі; марення може перенести дитину у затишну гавань солодких мрій, а може й запроторити її до лабіринту страхітливих нічних жахіть.

Епстейн, там само.

Думки хворого блукали хтозна-де, і високого чоловіка, який схилявся над ним з любов’ю та тривогою в очах, він не впізнавав.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Відпрацювавши день на благо країни, президент повертався до кімнати хворого і знай міряв її кроками; від болісних стогонів бідолашного хлопчика він аж хапався за голову.

Флеґґ, там само.

З його уст без упину злітали ті «добрі, скромні слова, які однієї крові з великими і святими діяннями».

Гаролд Гольцер, «Лінкольн, яким я його знав» (з уст Елізабет Тодд Ґрімслі).

Лінкольн був людиною вельми добросердою і навдивовижу лагідно ставився до кожного, кого спіткало лихо, байдуже, людина то була, тварина чи пташина.

Гольцер, там само (з уст Джошуа Фрая Спіда).

Він мав дуже добре серце, надзвичайно ніжне і чуйне, та відзначався неабиякою людяністю.

Вілсон і Девіс, там само (з уст Леонарда Светта).

Ніколи у житті не стикався я більше з людиною, яка виявляла б таку саму готовність служити іншим.

Гольцер, там само (з уст Джона Г. Литлфілда).

Ненависник з нього був, звісно, геть кепський.

Вільям Г. Герндон і Джесс В. Вейк, «Абрагам Лінкольн: правдива історія великого життя».

Якого ж болю мали завдавати такому від природи співчутливому чоловікові страждання його любого хлопчика!

Флеґґ, там само.

Віллі Лінкольн лиш метався та стогнав, і хоч якось цьому зарадити було годі.

Гіл’ярд, там само (з уст Д. Страмфорта, дворецького).

Щоки у Віллі палали, він блукав очима навколо і тихенько стогнав від розпачу; усе це свідчило, схоже, про те, що він зазнавав неабияких страждань, а водночас страшенно хотів їх уникнути і знову бути собою — щасливим маленьким хлопчаком.

Гонер, там само.

Метаючись на ліжку, юний Віллі скинув із себе золотисто-фіолетове покривало. Тепер воно жужмом лежало на підлозі.

Стернлет, там само.

Жовта облямівка, золоті китиці та торочки не скрашували похмурого враження, яке справляв королівський декор, радше навпаки; тим, хто сюди заходив, вони нагадували, що морок і смерть приходять навіть до принців.

Епстейн, там само.

Та ось очі потьмарилися, й усе те безупинне метання припинилося. Це затишшя, втім, жахало чи не найсильніше. Тепер він був зовсім сам. Ніхто не міг ні допомогти, ні завадити йому у тій останній земній мандрівці, яка, здається, уже розпочалась.

Гонер, там само.

Чоло йому зросив передсмертний піт.

Кеклі, там само.

Перш ніж згасне останній віддих, час у смертному покої начебто цілковито спиняється.

Стернлет, там само.

Президентові залишалося лише стояти і дивитися, широко розплющивши очі; над цими страшними новими обставинами, що так брутально вторглися у його життя, влади він не мав жодної.

Гонер, там само.

LXXXVII

Заждіть-заждіть, мовив хлопчак.

Сидів там, у своєму батькові, зі зляканим виразом на личку; схоже, те, що він там чув, його радше засмучувало, ніж тішило.

Виходь, наказав я.

Я не розумію, сказав він.

Виходь негайно, повторив я.

ганс воллмен

LXXXVIII

Тіло бальзамували 22 лютого доктор Браун і доктор Александер, допомагав їм доктор Вуд.

«Традиційні уявлення про Лінкольна: бюлетень фонду Життя Лінкольна», № 1511, січень 1964 р.

Ні Браун, ні Александер не бальзамували Віллі особисто; цю роботу виконав їхній майстер-бальзамувальник Генрі П. Кеттел.

Томас Дж. Кровелл, «Викрадення тіла Лінкольна».

Головним розпорядником похорону був Френк Т. Сендз. Можливо, саме він завбачливо запропонував вкрити груди трупа зеленню та білим цвітом резеди (Reseda odorata), відомої своїм надзвичайно міцним солодким ароматом.

Епстейн, там само.

Було використано метод Саньє з Парижа.

«Традиційні уявлення про Лінкольна», там само.

Саньє першим почав застосовувати хлорид цинку.

Стівен Ведж та Емілі Ведж, «Уповільнення смерті: бальзамування та культ безсмертя».

П’ять кварт двадцятипроцентного розчину хлориду цинку, введені у підколінну артерію, не лише дозволяли зберегти тіло щонайменше на два роки, але й викликали дивовижне перетворення, надаючи йому вигляду осяйного білого мармуру.

Кровелл, там само.

Про метод Саньє робили всілякі доволі непересічні заяви; стверджували, наприклад, що завдяки цьому методу останки перетворюються «на оболонку статуї, на скульптуру».

«Традиційні уявлення про Лінкольна», там само.

Для цієї процедури там-таки на місці склали тимчасовий стіл на підмостках. Килими у Зеленій кімнаті скрутили, а підлогу застелили великим квадратним шматком брезенту.

Д-р Донован Дж. Рут, «Асистент лікаря: мемуари Д. Рута».

Спускати з тіла кров не треба було. Хлопця роздягнули, на лівому стегні зробили надріз. Хлорид цинку ввели у тіло за допомогою металевої помпи маленького діаметру. Жодних незвичайних труднощів при цьому не виникло. Потім на місце надрізу наклали невеликий шов, і хлопця знову вдягнули.

Ведж і Ведж, там само.

Мати була надто прибита горем, тож одяг для похорону вибирав батько; той одяг принесли нам у великій коробці з-під капелюха.

Рут, там само.

Віллі вдягнули у звичайне вбрання, яке він носив на щодень. То були штани, куртка, білі панчохи, відкриті туфлі. Комір білої сорочки виклали поверх куртки, манжети закотили на рукави.

Вейн К. Темпл, «Абрагам Лінкольн: від скептика до пророка» (цит. у «Іллінойс стейт джорнел», 7 липня 1871 р.).

Усі ми, челядь, багато разів бачили колись хлопчика, доки він був ще живий, у тому маленькому сірому костюмі.

Гіл’ярд, там само (з уст Д. Страмфорта, дворецького).

Маленького Віллі, такого схудлого, що дивитися на нього без жалю було неможливо, одягнули у старий брунатний костюм, білі шкарпетки та відкриті туфлі; він скидався на маріонетку, з якою повелися не найкращим чином.

Епстейн, там само.

Лежав із заплющеними очима, із зачесаним у звичній манері, на проділ, каштановим волоссям, блідий у своєму смертному сні, та в усьому іншому такий самий, як за життя, бо ж був убраний, ніби зазвичай увечері, а в одній зі складених на грудях рук тримав букетик чудесних квітів.

Вілліс, там само.

Президент прийшов подивитися — от лише трохи зарано. Стіл на підмостках ще не розібрали. Дженкінс якраз згортав брезент. У відкритій коробці виднілися необхідні для нашого ремесла інструменти. Ще булькотіла помпа. Мені було трохи прикро, бо все це певною мірою нівелювало бажаний ефект. Президент помітно зблід, подякував нам і хутко вийшов.

Рут, там само.

LXXXIX

Хлопець сидів не ворушачись, із широко-прешироко розплющеними очима.

роджер бевінс ііі

ХС

У той день, коли ховали Віллі Лінкольна, віяв шалений вітер; він зривав з будинків дахи і рвав на стрічки прапори.

Ліч, там само.

У похоронній процесії, що прямувала до цвинтаря Оук-Гілл у Джорджтауні, катафалк з тілом хлопчика, який спізнав у житті лише радість, тягнуло двійко білих коней. Натомість у повіз, де сидів вимучений і приголомшений горем президент, коней запрягли чорних.

Рендолл, там само.

Буревій зривав дахи з високих будівель, трощив скляні вікна, клав покотом цілі ряди військових наметів, перетворював заболочені вулиці на канали, а канали — на стрімкі потоки. Пориви вітру зруйнували кілька церков і чимало не надто міцних хатин, повалили багато дерев, повибивали дахові вікна у бібліотеці Конгресу; на шляху до Александрії «Довгий міст» через Потомак залили хвилі збуреної ріки.

Епстейн, там само.

Та батько їхав, не приглядаючись до руйнувань навколо.

Ліч, там само.

Екіпажі похоронної процесії розтягнулися на стільки кварталів, що звивисту дорогу до джорджтаунського узгір’я та мальовничого, увінчаного могутніми дубами цвинтаря Оук-Гілл їм довелося долати дуже довго.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Коли голова кортежу, рухаючись по Вашингтон-стріт, сягнула цвинтаря Оук-Гілл, виявилося, що з огляду на довжину процесії частину екіпажів краще спрямувати через Бридж-стріт на Гай-стріт.

Піднявшись повз нове водосховище високого рівня на пагорб, процесія повернула на Роуд-стріт і подалася далі на схід, до цвинтаря, де у склепі В. Т. Керролла на ділянці 292 й мали покласти на спочинок тіло Вільяма Воллеса Лінкольна.

Матільда Вільямс, кураторка Пібодського бібліотечного товариства, «Есей на смерть Віллі Лінкольна».

Тут усі спинилися, сотні людей повиходили зі своїх екіпажів і через цвинтарні ворота вирушили до гарної невеликої каплиці з блакитними вітражними вікнами, зведеної з червоного каменю у готичному стилі.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Якоїсь хвилини визирнуло сонце, і світло, що полилося нараз через маленькі вікна досередини, несподівано забарвило все там у зеленаво-блакитні тони, ніби десь на морському дні, аж стихли на мить молитви, а людей, які їх підносили, пройняло непідробне благоговіння.

Сміт-Гілл, там само.

Тут, над домовиною, доктор Ґерлі промовив ще кілька молитов.

Кунгардт і Кунгардт, там само.

Можемо бути певні — а отже, можуть бути певні і скорботні батьки, й усі діти печалі, — що наше горе постало не з пороху, не з землі прийшли наші знегоди.

Такий порядок установив своїм велінням наш Бог-Отець. Нам це діяння може здаватися аж надто таємничим, але так чи інак це Його діяння; і доки ми сумуємо, Він каже нам так само, як сказав колись Господь наш Ісус своїм учням, коли ті спантеличені були Його вчинками: «Те, що я роблю, ти під цю пору не відаєш; зрозумієш потім».

Ґерлі, там само.

І там сидів чоловік, який і так уже несе на плечах та в думках таку ваготу, що цілий світ лише приголомшено за цим спостерігає; тепер же його зігнув ще й інший тягар, який тиснув на серце і на голову так, що він аж похитувався. Зазнав-бо нового удару, який забрав у нього любе дитя!

Вілліс, там само.

Президент звівся на ноги, підійшов до домовини і став над нею, сам-один.

Френсін Кейн, «Темні дні».

Напругу і горе в каплиці можна було відчути на дотик. У ці останні дорогоцінні миттєвості поряд зі своїм сином президент стояв, опустивши голову; молився він, плакав чи заціпенів від горя — сказати напевне було важко.

Сміт-Гілл, там само.

Звіддалік донісся якийсь крик. То, певно, керував товаришами хтось із робітників, які розчищали територію цвинтаря після тієї спустошливої бурі.

Кейн, там само.

Президент відвернувся від домовини — для цього, правдоподібно, потрібне було неабияке зусилля волі, — а мені подумалося: як же важко, либонь, залишати свою дитину у місці, де панує такий морок і така самотність; з живим дитям, довіреним його опіці, він ніколи б так не повівся.

З приватного листування містера Семюела Пірса (з дозволу правовласників).

За останніх кілька днів президент, здавалося, сильно постарів. До нього було звернено тієї миті багато співчутливих очей та молитов, він, схоже, це відчув, опам’ятався і вийшов з каплиці; був страшенно сумний на виду, але сльозам волі ще не давав.

Сміт-Гілл, там само.

Я підійшов до президента, взяв його за руку і висловив щире співчуття.

Але він, таке враження, не слухав.

Його обличчя світилося якимсь темним зачудуванням.

Віллі мертвий, сказав він так, наче щойно це збагнув.

Пірс, там само.

ХСІ

Хлопчак підвівся.

ганс воллмен

Вийшовши, таким чином, з містера Лінкольна.

роджер бевінс ііі

Й обернувся до нас.

ганс воллмен

Бліде кругле обличчя мало здивований вигляд.

роджер бевінс ііі

Можна вам дещо сказати? запитав хлопчак.

Як же він мені тієї миті подобався! Такий трохи дивакуватий парубійко: довгий чуб, випнутий кругленький животик, досить дорослі манери.

Ви не хворі, сказав він.

ганс воллмен

Усі раптом занервували й розхвилювалися.

роджер бевінс ііі

Те, що лежить у моєму коробі, вів далі він, не має до мене жодного стосунку.

ганс воллмен

Люди почали протискатися до дверей.

роджер бевінс ііі

Тобто, має, продовжував він, або мало. Але тепер я вже існую зовсім окремо. Від нього. Не знаю, як це пояснити.

ганс воллмен

Замовкни, наказав містер Воллмен. Будь такий ласкавий, негайно замовкни.

Те, чим ми тут начебто хворіємо, має назву, мовив хлопець. Вам вона не відома? Невже ви справді її не знаєте?

роджер бевінс ііі

Тепер уже порятуватися втечею намагався багато хто, і біля дверей зчинилася тиснява.

ганс воллмен

Це просто дивовижно, сказав хлопець.

Зупинись, попросив містер Воллмен. Зупинись, прошу тебе. Заради добра всіх цих людей…

Мертві, промовив хлопець. Чуєте, ми всі мертві!

роджер бевінс ііі

Раптом десь позаду пролунало один за одним три схожі на тріскучі удари грому, добре знані і все одно неймовірно моторошні вогнезвуки, пов’язані з явищем спалаху світлоречовини.

ганс воллмен

Озирнутися і подивитися, хто пішов, я не наважувався.

роджер бевінс ііі

Ми померли! майже радісно вигукнув хлопець і повагом виступив на середину приміщення. Померли, померли, померли! Те слово. Те страшне слово.

ганс воллмен

Перді, Барк та Елла Блов билися у віконній ніші, мов птахи у пастці; безжальні слова хлопця забирали в них сили і викликали відчуття небезпеки.

роджер бевінс ііі

Верна Блов стояла внизу і благала маму спуститися на землю.

ганс воллмен

Послухай-но, мовив до хлопця містер Воллмен, ти помиляєшся. Якщо те, що ти кажеш, — правда, то хто ж тоді це каже?

Хто це чує? докинув я.

Хто до тебе говорить? продовжував містер Воллмен.

До кого говоримо ми? додав я.

роджер бевінс ііі

Та змусити його замовкнути було не так і просто.

ганс воллмен

Кожною бездумною фразою він нищив роки тяжкої праці.

роджер бевінс ііі

Так сказав тато, мовив він. Сказав, що я мертвий. Чого б йому таке казати, якби то була неправда? Ось щойно я сам чув, як він так сказав. Чув, тобто, як він згадував, що так сказав.

Відповіді на це у нас не було.

ганс воллмен

Справді, якось складно було уявити (особливо знаючи містера Лінкольна так, як ми його тепер знали), що він брехатиме про таку важливу річ.

Це, мушу сказати, спонукало мене замислитися.

Тепер я пригадав, що, допіру сюди потрапивши, я й справді впродовж якогось короткого періоду часу вважав себе…

роджер бевінс ііі

Але ж потім ви побачили, що це не так. Побачили, що можете пересуватися, і говорити, і думати, а отже, безперечно, просто хворі, хворі якоюсь невідомою раніше недугою, і, звісно ж, не можете бути…

ганс воллмен

Це спонукало мене замислитися.

роджер бевінс ііі

Я завжди поводився так, як треба, озвався знову хлопець. Принаймні намагався так поводитися. Хочу зробити, як треба, й тепер. І піти туди, куди маю піти. Туди, куди мав піти ще тоді, коли тільки тут з’явився. Тато сюди більше не прийде. А назад до тієї попередньої місцини нікого з нас ніколи не пустять.

ганс воллмен

На радощах він аж підстрибував, ніби малюк, якому конче потрібен горщик.

Слухайте, гукнув він, ходімо разом! Усі! Навіщо залишатися тут? У цьому ж немає сенсу. Нам кінець. Хіба ви не бачите?

роджер бевінс ііі

У віконній ніші сліпучо зблиснуло: то у потрійному спалаху світлоречовини пішли Перді, Барк та Елла Блов.

ганс воллмен

Внизу відразу за ними пішла й Верна; залишатися тут без матері вона не хотіла (й так уже мусила прожити без неї стільки років у тій попередній місцині).

роджер бевінс ііі

Я знав! крикнув хлопчак. Знав, що зі мною щось не те!

ганс воллмен

Шкіра у нього зробилася на вигляд тонка, ніби пергамент; тілом пробігав дрож.

роджер бевінс ііі

Зненацька його оболонка почала раз у раз змінюватися, демонструючи різні іпостасі, в яких він побував у тій попередній місцині (таке часом трапляється з тими, хто ось-ось має піти); ми побачили багрове, щойно народжене дитя, потім — верескливе голе немовля, малюка з пухлими щічками, який уже зіп’явся на ноги, недужого хлопчика у гарячці на хвороб-ліжку.

ганс воллмен

Потому, не змінюючись у розмірі (тобто й далі залишаючись із хлопця свого віку завбільшки), він заходився виявляти різні свої майбутні іпостасі, яких йому, на превеликий жаль, сягнути не судилося. Тож ми побачили: нервового молодика у весільному костюмі; оголеного одруженого чоловіка з вологим від нещодавніх утіх пахом; молодого батька, який вистрибує з ліжка, щоб запалити свічку, бо його розбудив дитячий плач; скорботного, сивочолого вдівця; зігнутого роками старого зі слуховою трубкою, який напівлежить на пеньку, відмахуючись від мух.

роджер бевінс ііі

Сам хлопець, схоже, про всі ці зміни навіть не здогадувався.

ганс воллмен

Ех, добре було там, мовив він сумно. Так добре. Але повернутися туди і знову стати такими самими неможливо. Усе, що ми можемо, — це зробити те, що й маємо зробити.

роджер бевінс ііі

А потім, глибоко вдихнувши і заплющивши очі…

ганс воллмен

Він пішов.

роджер бевінс ііі

Хлопчак пішов.

ганс воллмен

Ні містерові Воллмену, ні мені ніколи не доводилося ще перебувати так близько від спалаху світлоречовини та вогнезвуку — давно знайомого, та все одно кров у жилах від нього щоразу аж холола.

роджер бевінс ііі

Вибух був такий, що звалив нас з ніг.

ганс воллмен

Зиркнувши з підлоги вгору, ми востаннє побачили ще на коротку мить бліде дитяче личко, пару затиснутих в очікуванні кулачків і зігнуту спинку.

роджер бевінс ііі

А тоді він зник.

ганс воллмен

У повітрі барився ще якусь коротесеньку частку секунди його сірий костюмчик.

роджер бевінс ііі

ХСІІ

Я — Віллі   Я — Віллі   Навіть досі

Я не

Віллі

Не віллі але якось

Менше

Більше

Усе   Тепер можна   Тепер мені можна все   Усе можна світлосвітлосвітло   Мені тепер

Встати з ліжка і зійти вниз на гулянку — можна

Цукрові бджоли — можна

Торт цілими шматками — можна!

Пунш (навіть ромовий) — можна!

Нехай той оркестр грає ще гучніше!

Гойдатися під люстрою — можна; злетіти до стелі — можна; підійти до вікна і визирнути надвір — можна можна можна!

Вилетіти з вікна — можна, можна (усі гості радо, зі сміхом сходяться разом позаду; так, лети собі, лети, спонукають вони мене; і додають: о, та йому вже значно ліпше, він узагалі на хворого не подібний!)!

Усе, що мав той колишній хлопець (віллі), тепер треба повернути (роблю це з радістю), адже все це ніколи мені (йому) не належало, отже, забрати все це з собою не вдасться, аж ніяк!

Тимчасом як я (той, хто був віллі, але вже не (просто) віллі) повертаюся

До такої краси.

віллі лінкольн

ХСІІІ

Містер Лінкольн, який і досі сидів на стільці, стрепенувся.

роджер бевінс ііі

Ніби школяр, який задрімав на уроці, а тоді раптом прокинувся.

ганс воллмен

Він огледівся навколо.

роджер бевінс ііі

Так, наче спочатку якусь мить не міг пригадати, де перебуває.

ганс воллмен

Звівся на ноги і попрямував до дверей.

роджер бевінс ііі

Тепер, після відходу хлопця, він знову був вільний.

ганс воллмен

Рухався так стрімко, що пройшов крізь нас, заки ми встигли відступити вбік.

роджер бевінс ііі

І ми знову на мить спізнали його.

ганс воллмен

XCIV

Його син, його хлопчик пішов; його сина більше немає.

ганс воллмен

Його сина немає ніде; його син — повсюди.

роджер бевінс ііі

Тут йому робити вже нíчого.

ганс воллмен

Себто, його син був тут не більше, ніж деінде. Тут, у цьому місці, не було вже нічого особливого.

роджер бевінс ііі

Не варто було так довго тут затримуватися; це вже він, схоже, своїм горем просто впивався.

ганс воллмен

Та й узагалі, прийшовши сюди, він збився на манівці і виявив слабкість.

роджер бевінс ііі

Його думки знову звернулися до печалі; до того, що світ повниться печаллю; що той чи інший тягар печалі лежить на серці у кожного; що страждають усі; що хоч який шлях обере собі у цьому світі людина, завжди треба пам’ятати, що страждають усі (ніхто не вдоволений життям цілковито; з усіма поводяться несправедливо, всіх нехтують, навмисно не помічають, хибно розуміють), а тому всі повинні робити все можливе, щоб хоч трохи полегшити тягар на плечах у тих, з ким їх зводить на життєвому шляху доля; що печаль, яка гнітить йому душу нині, — не лише його, аж ніяк, адже подібно вже почувалися чи ще почуватимуться десятки інших людей, завжди, в усі часи, і подовжувати чи перебільшувати цю печаль не варто, бо користі тоді з нього не буде нікому жодної, а з огляду на те, що завдяки своєму становищу у світі він спроможний або чинити велике добро, або завдавати великої шкоди, залишатися й надалі у такому пригніченому стані не годиться, якщо тільки можна цьому якось зарадити.

ганс воллмен

Печаль спізнають, чи вже спізнали, чи скоро спізнáють усі.

роджер бевінс ііі

Така вже природа всього сущого.

ганс воллмен

Хоч позірно здається, начебто всі люди різні, та насправді це не так.

роджер бевінс ііі

У серці кожного криється страждання; це і наш невідворотний кінець, і ті численні втрати, яких нам неминуче доводиться зазнавати на шляху до цього кінця.

ганс воллмен

Тож варто бодай спробувати поглянути одне на одного під таким кутом.

роджер бевінс ііі

Як на істот стражденних та обмежених…

ганс воллмен

Над якими вічно беруть гору обставини, а ласкою їх винагороджують зовсім не рівномірно.

роджер бевінс ііі

Завдяки такій-от чіткій логіці його співчуття простягалося тієї миті, нехай навіть навпомацки, через усі можливі поділи.

ганс воллмен

Він ішов звідси розбитий, пройнятий благоговійним страхом, принижений, применшений.

роджер бевінс ііі

Готовий повірити у що завгодно в цім світі.

ганс воллмен

Він залишався самим собою, але через пережиту втрату виявлялося це вже не так жорстко, як раніше.

роджер бевінс ііі

А отже, був таки доволі сильний.

ганс воллмен

Пригнічений, спустошений, перетворений.

роджер бевінс ііі

Милосердний, терплячий, засліплений.

ганс воллмен

Та все ж…

роджер бевінс ііі

Та все ж…

Він вів війну. І хоч протистояли йому так само істоти стражденні й обмежені, він мусив…

ганс воллмен

Їх нищити.

роджер бевінс ііі

Мусив їх убивати, позбавляти засобів для існування і заганяти назад до кошари.

ганс воллмен

Пам’ятаючи про те, скільки вояків по цілій країні лежали вбиті чи поранені, просто в полі, де поміж ребрами у них проросли бур’яни, очі повикльовували птахи або висушило сонце, губи моторошно розтягнулися, а поруч валялися промочені дощем / просяклі кров’ю / засипані снігом листи, він мусив (ми мусили, думалося нам) зробити все можливе, докласти всіх зусиль, щоб, торуючи той непростий шлях, з якого вже не зійти, не робити більше таких страшних помилок (тих помилок і так уже було забагато), щоб цими помилками не руйнувати й надалі життя іншим хлопцям, кожен з яких був колись комусь дорогий. Неруйнуватийнадалі, думали ми, зробити все можливе, щоб неруйнуватийнадалі.

Отже, наше горе треба було подолати; не можна дозволити йому оволодіти нами, зробити нас недієздатними і зіштовхнути до ще глибшої ями.

роджер бевінс ііі

Заради тріумфу добра все це треба закінчити якнайскоріше, а тому доведеться…

ганс воллмен

Убивати.

роджер бевінс ііі

Убивати ще ефективніше.

ганс воллмен

Нічого не відкладати на потім.

роджер бевінс ііі

Пускати кров.

ганс воллмен

Пускати й пускати кров ворогові, аж доки до нього повернеться здоровий глузд.

роджер бевінс ііі

Найшвидший (а отже, й наймилосердніший) спосіб усе це закінчити — водночас, можливо, і найкривавіший.

ганс воллмен

І для того, щоб покласти стражданням край, треба завдати ще більше страждань.

роджер бевінс ііі

Ми були пригнічені й заблукані, з нас насміхалися, ми вже не мали майже нічого і зазнавали невдачі за невдачею, тож мусили вдатися до якихось дій, щоб зупинити своє падіння і повернути собі самих себе.

ганс воллмен

Мусили перемогти. Мусили здобути в цій війні перемогу.

роджер бевінс ііі

Від думки про потребу вбивати серце у нього впало.

ганс воллмен

Чи воно того варте. Чи варте такого кровопролиття. Питання, яке лежало на поверхні, було радше технічне (існування Союзу), та якщо зазирнути глибше, воно тягнуло за собою багато чого іншого. Як мають жити люди? Як вони можуть жити? Він пригадав себе хлопцем (як ховався тоді від батька, щоб почитати Баньяна; як вирощував кролів, щоб заробити кілька центів, а в місті слухав, як сухі, мов тріска, завсідники головної вулиці знай шпетили останніми словами тих, хто, на їхню думку, завинив у нестачі харчів; як мусив сахатися вбік, коли мимо весело проїжджали своїми екіпажами ті, кому в житті пощастило більше), пригадав, яким почувався чужим та недоладним (проте водночас і розумним, вищим), яким був довготелесим та незграбним, які прізвиська отримував від інших (а прозивали його і Мавпольном, і Павуком, і Мавпагамом Лінкольном, і Чуперадлом), однак завжди тихенько, у глибині душі, думав собі, що колись, можливо, чогось таки досягне. І потім, коли вирушив уже по те досягнення, виявилося, що дорога попереду вільна: він був бистрий на розум, людям подобалося його невиразне бубоніння та несамовита одержимість метою, а персикові сади, копиці сіна, юні дівчата і прадавні дикі луки мало не зводили його з розуму своєю красою, замуленими річками бродили ліниві гурми якихось дивних тварин, переправитися ж через таку річку можна було лише за посередництвом древнього самітника-весляра, чия мова тільки віддалено нагадувала англійську. Й усе це, усі ці щедроти, були для всіх, ними міг користуватися кожен, та й створено їх було тут, таке враження, власне для того, щоб навчити людину бути вільною, щоб показати, що людина може бути вільною, що будь-хто, будь-який вільний білий чоловік, може прийти сюди навіть із таких геть упосліджених теренів, як ті, звідки прийшов він сам (одного разу, почувши стогони та сопіння, він мимохідь зазирнув через прочинені двері у хатину Кейна і побачив дві пари ніг у шкарпетках: не в змозі встояти перед нападом хоті, господарі віддалися їй тут-таки, на місці, а поруч дибав малюк, притримуючись за одну з тих ніг, щоб не впасти), і навіть молодий чоловік, який усе це бачив і серед усіх цих жив, тут може піднестися так високо, як тільки сягають його поривання.

Проти цього були, одначе, ті, хто вважав себе приналежним мало не до царського роду, хто без вагань вихопить у вас з руки яблуко, а тоді заявить, що сам його й виростив, хоча своє майно ці люди наживали або без жодних зусиль, або несправедливим шляхом (природа тієї несправедливості часто крилася, мабуть, лише у тому, що їм пощастило народитися сильнішими, розумнішими й енергійнішими за інших), хто, схопивши те яблуко, вгризеться потім у нього так гордо, ніби не тільки його виростив, а й подав саму ідею існування на землі такого фрукта; ціна ж цієї брехні лягала всією ваготою на серця тих, хто перебував нижче (онде містер Белвей зганяє дітей з веранди свого санґамонського дому якраз тоді, коли мимо незграбно чвалають вони з батьком, тягнучи обіруч той важезний мішок зерна).

Огрядні заморські володарі (як і подібні на них володарі, що осіли ген на Півдні) пильно стежили за всім, що відбувалося, і раділи: те, що начебто так гарно починалося, здається, зійшло з рейок і летіло під укіс, а якщо так, то така сама доля неодмінно спіткає і всі інші прояви того починання, і настане йому кінець назавжди, і якщо комусь спаде згодом на думку бодай спробувати те починання відновити, то можна буде цілком небезпідставно сказати: «Чернь керувати сама собою не здатна».

Та ні, здатна. І керуватиме.

І очолить ту чернь у її спробі керувати собою не хто інший, а він.

І вони таки переможуть.

роджер бевінс ііі

Наш Віллі не хотів би, щоб нам стала на заваді у цій боротьбі марна й безплідна печаль.

ганс воллмен

У нашій уяві хлопець стояв на вершині пагорба і весело махав нам, закликаючи бути відважними і вирішити все на свою користь.

роджер бевінс ііі

Стривайте-но (тут ми різко зупинилися), а чи не видаємо ми тут бажане за дійсне? Чи не стверджуємо, щоб мати змогу рухатися далі, нібито отримали від нашого хлопця благословення, наявність якого ні підтвердити, ні спростувати неможливо?

Авжеж.

Так і є.

ганс воллмен

Втім, хай там як, а доведеться так зробити й у це повірити, інакше нам кінець.

роджер бевінс ііі

А про ніякий кінець не може бути й мови.

ганс воллмен

Нам треба йти вперед.

роджер бевінс ііі

Усе це ми побачили за ту мить, якої вистачило містерові Лінкольну, щоб пройти крізь нас.

ганс воллмен

А тоді він ступив із дверей каплиці у ніч.

роджер бевінс ііі

XCV

Ми, чорні, до церкви разом із усіма іншими не ходили.

Знали-бо з досвіду, що білим не надто до вподоби, коли ми з’являємось у їхніх церквах. Хіба що треба, наприклад, потримати дитину, або підпирати якогось літнього пана, щоб йому зручніше сиділося, або махати рукою, мов віялом, перед якоюсь літньою панею, бо їй гаряче.

І тут з дверей прямо на мене вийшов той високий білий чоловік.

Коли він проходив крізь мене, я не відступила і відчула тієї миті щось таке: Я не зупинюсь — о, ні. З Божою поміччю. Хоч убивати інших — це, здається, таки Його волі суперечить. Де ж тут Бог. Він показав нам. Адже міг усе це зупинити. Та не зупинив. Узагалі Бог має поставати в нашій уяві не як Він (такий звичайний собі чолов’яга, який дає кожному відповідно до заслуги), а як Щось — велике, незбагненне з’явисько, яке чогось від нас хоче і завдяки якому ми маємо те, чого Воно хоче, давати; усе, над чим ми можемо при цьому панувати, — це дух, у якому даємо, й остаточна мета, заради якої все це діється. Якій же меті ми маємо, на Його думку, служити? Не знаю. Зараз Йому, таке враження, треба крові, ще крові, а тоді — зміни поточного устрою на такий, який більше відповідатиме Його волі. Та яким має бути той новий устрій, я ще не знаю і терпляче чекаю, аж це з’ясую, хоч ті три тисячі загиблих і вдивляються у мене сповненими ненависті очима, схвильовано розмахуючи руками й запитуючи: до якої ж мети може все це змагати, щоб та мета виправдала нашу страшну жерт…

Тут він з мене вийшов, і я зраділа.

Біля головних воріт, так само на шляху в того білого, стояв містер Гейвенс, і він зробив те, на що мені не вистачило ні зухвалості, ні бажання.

місіс френсіс годж

XCVI

Що на мене тоді найшло, не знаю. У тій попередній місцині схильністю до нерозсудливих учинків я не відзначався зроду. Бо навіщо? Містер Коннер зі своєю доброю дружиною та всі їхні діти й онуки були для мене наче сім’я. Ніколи не доводилося мені розлучатися зі своєю дружиною чи дітьми. Їсти ми мали досхочу, руки на нас ніхто не піднімав. Нам виділили невеличку, але гарненьку жовту хатину. У підсумку, враховуючи всі обставини, велося мені дуже непогано.

Тож що на мене найшло, я справді не знаю.

Коли той добродій проходив крізь мене, я відчув якусь спорідненість.

І вирішив трохи затриматися.

Там, у ньому.

Отже, так разом ми й ішли, і я повторював кожен його рух, крок за кроком. Було це нелегко: ноги він мав таки довжелезні. Щоб зрівнятися з ним, я витягнув свої ноги, витягнувся весь, і тепер ми були однакові на зріст. Так ми й вийшли за ворота, а коли опинились у сідлі, то насолода від того, що я знову їхав верхи, так мене схвилювала, що я не стримався і… залишився там. У ньому. Яка ж то була радість! Робити те, що хочеш. Коли тобі ніхто цього робити не наказував і ти ні в кого не питав дозволу. У домі, де я прожив ціле життя, раптом зірвало дах, якщо можна так сказати. Миттєво спізнав я широкі простори Індіани й Іллінойсу (точні плани цілих міст, особливу гостинність певних тамтешніх осель — хоч і зроду в тих краях не бував), а ще відчув, що цей чоловік… ой, ні, мій Боже, я не наважуся назвати посаду, яку, видалося мені, він тоді обіймав. Я аж трохи злякався, що насмілився проникнути в особу настільки високопоставлену. Хай там як, мені було в ньому дуже затишно. І захотілося раптом, щоб він також спізнав мене. Моє життя. Спізнав нас. Наш люд. Не знаю, чому, але саме так я тоді почувався. Він не мав до мене відрази — ось як, мабуть, можна це висловити. Чи, радше, така відраза була раніше, і певні сліди від неї ще залишалися, але витягнувши її на світло і ретельно розглянувши, він уже певною мірою її позбувся. Нагадував розгорнену книжку. Або книжку, яку саме розгортають. Яку допіру розгорнули дещо ширше. Розгорнула печаль. І — ми. Усі ми, білі і чорні, ті, що недавно цілими десятками, а чи й сотнями в ньому перебували. Схоже, ця подія таки на нього вплинула. Ще й як вплинула. Додала зажури. Хоч якраз зажури там не бракувало, аж ніяк. І це зробили ми. Усі ми, білі і чорні, своєю зажурою додали зажури і йому. І тепер, хай як дивно звучать ці слова, він своєю зажурою додавав зажури й мені, і я думав: гаразд, сер, якщо вже ми вирішили влаштувати такі-от журливі посиденьки, то у мене теж знайдеться чимало суму, про який, гадаю, не вадило б знати і такій поважній птиці, як ви. І почав думати, думати так напружено, як тільки міг, про місіс Годж, і про Елсона, і про Літці, і про всіх тих, про кого чув упродовж тривалого співперебування в нашій спільній ямі, про всі знегоди та приниження, які випали на їхню долю, а також пригадав собі ще деяких людей нашої раси, що їх знав і любив (свою маму; дружину; наших дітей: Пола, Тімоті та Ґлорію; Ренса П. та його сестру Бі; чотирьох малих Кушменів), та все те, чого довелося зазнати їм, і далі думав: сер, якщо ви й справді маєте таку владу, як мені здається, і справді відчуваєте до нас таку прихильність, яку я начебто читаю у вашому серці, то постарайтеся, якщо ваша ласка, зробити щось для нас — щось таке, що дозволить нам самим про себе подбати. Ми готові, сер: розгнівані і спроможні, наші надії та сподівання стиснуті у таку тугу пружину, що можуть зробити нас або смертельно небезпечними, або святими; відпустіть нас, сер, дайте нам волю і змогу показати, на що ми здатні.

томас гейвенс

XCVII

Елсон із Літці стояли біля дверей каплиці й прислухалися.

А тепер швидко підбігли посковзом, тримаючись за руки.

Той білий хлопчик… озвалася Літці.

Сказав, що ми мертві, докінчив Елсон.

місіс френсіс годж

О, Господи, мовила місіс Годж.

елсон фарвелл

Усі ці роки у нашій ямі я, мов справжній скарб, леліяла думку про те, що колись мої діти, Анналіза й Бенджамін, прийдуть і…

І що? Залишаться? Зі мною? Тут?

Що за безглуздя.

Тільки тепер я раптом побачила, яке ж це безглуздя.

Ех, бідолашна ж я, бідолашна.

Стільки років…

Вони ніколи не прийдуть до мене сюди. Постаріють, і помруть, і знайдуть вічний спочинок там, у тих далеких краях, куди їх відвезли, коли забрали у мене. Сюди вони не прийдуть. Зрештою, а чи справді мені цього хотілося б? Хотілося, еге ж, доки я була в очікуванні, бо думала, що все це лише тимчасово. Але тепер, коли…

Тепер, коли я знаю, що померла, я хотіла б лише, щоб вони пішли туди, куди й мають піти. Прямо туди. Хай де це. І, так подумавши, збагнула, що й сама маю туди піти.

Я глянула на Літці, як то не раз робила колись, ніби запитуючи: ну, пані моя, а ви що про це думаєте?

Я з вами, місіс Годж, відповіла Літці. Ви завжди були для мене як мати.

місіс френсіс годж

Хоча трохи сумно.

До мене ж щойно повернувся голос, а вже треба йти.

літці райт

Елсоне? окликнула я.

Ні, озвався він. Якщо щось таке як чеснота, братерство та покута існує й досяжне, то інколи задля того, щоб цього сягнути, треба пролити кров і вчинити помсту, зробити так, щоб того, хто колись скоїв злочин, тепер аж судомило від страху, взяти гору над безсердечним гнобителем. Тож я залишаюся. Залишаюся тут. Доки не помщуся. Доки не помщуся хоч комусь.

(Такий милий хлопець. Такий гордий. Так любить драматизувати.)

Ми померли, мовила я.

Я ж тут, відповів він. Тут — я.

Я не стала більше нічого казати. Якщо він хотів залишитися, то я не мала наміру йому перешкоджати.

Усі мають робити так, як уважають за потрібне.

Готова? запитала я у Літці.

І наче у пам’ять про давні часи, вона двічі кліпнула очима, що у нас завжди означало: так.

місіс френсіс годж

XCVIII

Дорогий брате, постскриптум. Написавши те, що повище, я пішла спати. Та за якийсь час прокинулася від тупоту кінських копит. Я покликала Ґрейс, і вона допомогла мені перебратися у крісло на коліщатах та підвезла до вікна. І хто ж то від’їжджав, як ти гадаєш? Сам містер Лінкольн! Присягаюся. На вигляд — зовсім виснажений, дуже горбився у сідлі. Він зник з очей, а я прочинила вікно, окликнула «старого доброго Мандерса» і перепитала: так, це й справді був президент. Що ж за біль має терзати йому серце, якщо змусив його приїхати сюди навіть такої-от холодної та безжальної нічної пори?

Доведеться тепер знову кликати Ґрейс, щоб допомогла мені дістатися назад до ліжка. Намагаюся викликати її тільки тоді, коли це справді потрібно, бо щось вона останнім часом лиха на мене. Завжди у кепському гуморі і ніколи зі мною не жартує. Так, наче від мене втомилася, але хто б ставив їй це на карб. Що тут доброго — бути на побігеньках у людини, нездатної самостійно пересуватися… Винити її нíчого, бо мене віднедавна знову мучать болі, тож і настрій маю відповідний. Але й вона мені не товаришка. Мушу постійно сама собі нагадувати, що її ми найняли доглядати за мною — і все, крапка на цьому.

Брате, коли ти приїдеш додому? Знаю, що ти не просто для розваги мандруєш, але важко повірити, що тобі не самотньо… хіба що ти, може, встиг уже причарувати якусь леді з прерій. А сестра твоя втомлена, самотня і хвора. Чи ж ти мене не любиш і не хочеш більше бачити? Повертайся додому, будь ласка. Я не маю наміру тебе тривожити і кажу це не для того, щоб змусити тебе приїхати, але почуваюся останнім часом направду погано. Якась така слабка, і думки в голові мішаються, і їсти не можу. Хіба ж це не правильно, щоб ми були разом, якщо вже любимо одне одного?

Тож будь ласкавий, приїжджай додому, мені тебе дуже бракує. Та й не маю я тут жодного справжнього друга.

З любов’ю, твоя сестра, Ізабель.

Перкінс, там само.

XCIX

Коли президент з’явився у дверях каплиці я притьмом вискочив зі сторожки і помчав щодуху відімкнути ворота і він мовчки вийшов здавався трохи розгубленим тепло потиснув мені руку а тоді вистрибнув на спину своєму коникові і я вже думав що зараз вони двоє так і шелепнуться на землю але ні те геройське коненя напнуло всі свої сили та й цілком собі гідно потрюхикало геть так ніби постановило не псувати президентові репутації і заплющити очі на те що той мало не шкребе по землі ногами кажу тобі Томе дивився я як вони від’їжджають по Р.-стріт у холодну ніч та й думав собі що та шляхетна шкапина ступає так поважно й гордовито наче везе на спині самого Геркулеса чи Дж. Вашингтона.

А потім Томе замикаючи знову ворота я відчув на собі чийсь погляд і підвів очі і побачив що у вікні навпроти на своєму звичному посту сидить наша «таємнича дівчина» і вона підняла догори віконну раму що не так легко зробити коли не можеш підвестися й окликнула мене через вулицю запитуючи чи то не президент бува допіру від’їхав і я гукнув у відповідь що так то був президент і сумно мені стало Томе бо ж я знав і бачив її дівчам коли вона ще могла ходити і бігати з іншими дітьми а тепер їй уже напевно десь біля тридцяти і так якось жаль мені було Томе що я гукнув щоб вона краще зачинила вікно бо холодно а я чув що почувається вона не надто добре і вона подякувала мені за турботу і сказала як же сумно правда що президентового сина спіткало таке лихо і я відповів ой так дуже сумно а вона тоді сказала що на її думку тепер те дитя вже у кращому світі і я відповів що теж на це сподіваюся і за це молюся і наші голоси звучали там так ніби ми були останніми живими душами на землі а тоді я побажав їй на добраніч і вона побажала на добраніч мені й опустила своє вікно і вже невдовзі світло в неї згасло.

Мандерс, там само.

C

Наш люд кинувся врозтіч з каплиці, утікаючи через усі чотири стіни одночасно.

ганс воллмен

Багато хто піддавався просто на ходу.

роджер бевінс ііі

Ми з містером Бевінсом вискочили надвір разом; у чорнильній темряві ночі стіни каплиці раз по раз осявали спалахи світлоречовини.

ганс воллмен

Навколо панував хаос.

роджер бевінс ііі

Поволі опала на землю світла сорочка вродливої мулатки, яку колись знай ґвалтували; на білих боках усе ще виднілися криваві відбитки рук.

ганс воллмен

Слідом опустилася і широка, порожня вже сукня місіс Годж.

роджер бевінс ііі

Повітря повнилося криками, прокльонами та характерним шипучим посвистом: то у розпачі чимдуж розбігалися посковзом хто куди крізь кущі та низьке віття дерев наші любі друзі.

ганс воллмен

Деяких здолали такі важкі сумніви, що вони просто втратили здатність пересуватися.

роджер бевінс ііі

Тож лише важко хряпалися на каміння, кволо намагалися повзти доріжками, лежали, якісь пожмакані та розбиті на вигляд, упоперек лавок — так, немов оце допіру звалилися з неба.

ганс воллмен

У таких-от неподобних позах багато хто і здавався.

роджер бевінс ііі

Нараз ми побачили лейтенанта Стоуна, який щодуху мчав через галявину перед каплицею.

ганс воллмен

Прямуючи навпростець до містера Фарвелла.

роджер бевінс ііі

Припини Оскверняти це Святе місце, КІПТЮ, ану геть звідси!

Оскільки з-поміж усіх мешканців цього Місця я тут найдовше (число Ночей, що їх я пробув тут, перевалило вже за ДВАДЦЯТЬ ТИСЯЧ, а число Душ, які, опинившись у цьому Місці, невдовзі його й покинули через своє Боягузтво або бажання Ухилитися від Обов’язку, сягнуло відтоді, за моїми останніми підрахунками, майже ДЕВ’ЯТИ СОТЕНЬ), то кому ж тут Керувати, як не мені, і нехай упаде на мою Голову ПРОКЛЯТТЯ, і то ПРОКЛЯТТЯ цілком ЗАСЛУЖЕНЕ, якщо я дозволю якомусь КІПТЕВІ скористатися всім цим безладом і гармидером як приводом для того, щоб ледарювати!

лейтенант сесіл стоун

Веремія навколо вплинула, схоже, й на безмежну самовпевненість лейтенанта, бо під час цієї гнівної промови він не виріс ані на вершок, ба навіть трохи змалів.

роджер бевінс ііі

Лейтенант звелів містерові Фарвеллу повертатися до роботи, хоч яка б то була робота і хоч хто б із білих наказав її виконати, а містер Фарвелл тим часом ухопив лейтенанта за комір і одним махом грубо повалив на спину.

ганс воллмен

Лейтенант обурено поспитав, як це Фарвелл насмілився у гніві підняти руку на білого, а тоді скомандував Фарвеллові його відпустити; той відмовився, і лейтенант ударив його ногою в груди, і тепер уже навзнак звалився Фарвелл, а лейтенант підхопився на ноги, нахилився і почав обіруч гамселити супротивника кулаками по голові. У розпачі Фарвелл намацав на стежці чималий камінь і вгатив ним лейтенанта в чоло, внаслідок чого той упав, а його трикутний капелюх відлетів убік. Відтак Фарвелл став одним коліном лейтенантові на груди, і тим-таки каменем заходився трощити йому череп, і не спинявся доти, доки той не перетворився на пласку безформну масу. А потому відшкандибав кілька кроків убік, сів долі, обхопив голову руками й безутішно заплакав.

роджер бевінс ііі

Тим часом лейтенантова голова швидко набула попереднього вигляду, він ожив і, уздрівши неподалік заплаканого містера Фарвелла, гаркнув: о, виявляється, КІПТІ вміють плакати, нічого собі, у мене й гадки про те не було, бо ж для того, щоб плакати, треба мати людські почуття. А тоді знову звелів містерові Фарвеллу повертатися до роботи, хоч яка б то була робота і хоч хто б із білих наказав її виконати, і містер Фарвелл знов ухопив лейтенанта за комір та повалив навзнак, і лейтенант знов обурено спитав, як це Фарвелл насмілився у гніві підняти руку на білого, і скомандував Фарвеллові його відпустити, і той знову відмовився, і лейтенант знов ударив його ногою в груди…

ганс воллмен

І так далі.

роджер бевінс ііі

І доки ми бігли звідти геть, ті двоє далі духопелили один одного.

ганс воллмен

І жодних ознак того, що це скоро закінчиться, не було.

роджер бевінс ііі

Навпаки, вони так оскаженіли, що ця колотнеча могла, либонь, тривати й цілу вічність.

ганс воллмен

Хіба що на заваді їй стане якийсь докорінний, немислимий злам дійсності.

роджер бевінс ііі

CI

У відчаї ми з містером Воллменом бігли посковзом до своїх домівок.

роджер бевінс ііі

Приголомшені.

ганс воллмен

Так, приголомшені були навіть ми.

роджер бевінс ііі

Навіть ми з містером Бевінсом.

ганс воллмен

Брате, що ж нам робити? вигукнув я.

Ось ми, відповів містер Воллмен. Поглянь на мене. Ось я, тут. Хто це… хто це говорить? І хто чує, що я говорю?

Та хай там як, а ми були по-справжньому приголомшені.

роджер бевінс ііі

На шляху нам трапилися ті не варті доброго слова Берони; вочевидь, вони як ішли, так і звалилися просто на хвороб-насипі Константина (то була непримітна вапнякова плита; в одному кутку вона тріснула й була вся поцяткована пташиним послідом, якого за десятиліття назбиралося вже чимало…

ганс воллмен

…бо колись давно комусь спало на думку посадити над нею деревце, щоб захистити Константина від сонця).

роджер бевінс ііі

Вставай, вставай!

Не час тепер, к***, зупинятися. І думати, с***, теж не час.

едді берон

Та ні х*** я не думаю.

Мені просто недобре.

бетсі берон

Подивися на мене, чуєш, подивися на мене!

Пам’ятаєш, як ми жили у тому, б***, прегарному полі? З дітиськами? Ту широченну луку пам’ятаєш?

У тому наметі? Пам’ятаєш? Ну, коли той й*** Донован витурив нас з тієї с*** діри біля річки? Ото були деньки, га?

едді берон

Ніяка то не була широченна лука, чи тобі повилазило? От г***! То було місце, куди всякі й*** покидьки приходили с*** і викидати своє с*** сміття!

бетсі берон

Але ж краєвид який, га? Скажи, ну які ще діти щодня таке бачать? А тут виглядаєш з намету — і на, маєш, й*** Білий дім прямо перед носом!

едді берон

Тільки спочатку треба було обійти ту с*** гору всякого сміття. І стерегтися, щоб на якогось з тих здоровенних й*** щурів часом не наступити. І щоб на когось з тих бісових й*** не нарватися, яких там жила ціла банда. Бо ж воно, с***, відразу руки розпускає!

бетсі берон

Але ж тебе вони не чіпали.

едді берон

Не тринди! Одному я мусила цілу лопату розпеченого вугілля в ноги шурнути, щоб відчепився! Бо приперся, й*** с***, прямо в намет! Отак просто перед дітьми, к***! Не дивно, що вони ніколи до нас не приходять! Ми ж тут… скільки це ми вже тут? Уже до х*** часу, хіба ні? А вони ще жоднісінького разу до нас не прийшли.

бетсі берон

Та ну їх до с***! А що, ні?! Ті невдячні г*** вилупки не мають, к***, ніякого права винити нас у якихось своїх с*** проблемах, доки самі не влізуть хоч на якусь довбану годинку у нашу с*** шкуру, а ніхто з тих малих й*** не був у нашій г*** шкурі навіть…

едді берон

Едді, ні.

Вони — наші діти.

Ми самі все прої***.

бетсі берон

Не кажи такої сумної х***, чуєш?

Не час тепер, к***, зупинятися і думати.

Знаєш, чому?

Бо ми хочемо, б***, залишитися тут! У нас ще до х*** веселощів попереду, ні?

едді берон

Едді…

Едді, ми ж той… померли, б***.

Люблю тебе, й*** с***.

бетсі берон

Ні. Ні-ні-ні. Не роби цього.

Залишся тут, к***, зі мною, чуєш, мала?

едді берон

Шкіра у неї зробилася тонка, ніби пергамент. Тілом пробіг дрож. Її оболонка вже раз у раз змінювалася, демонструючи різні іпостасі, в яких вона побувала у тій попередній місцині (надто розпусні, убогі та ганебні, щоб їх тут згадувати), а далі пішли різні майбутні іпостасі, сягнути яких їй уже, на жаль, не судилося: дбайливої матері; вправної пекарки, якій удавався чудовий хліб та всіляке печиво; розважливої парафіянки; поважної, лагідної бабусі, оточеної виплеканими у чистоті нащадками, які прикипіли до неї душею.

роджер бевінс ііі

А тоді пролунав вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини, — давно знайомий, та все одно моторошний, аж мороз дер по спині.

ганс воллмен

І вона пішла.

роджер бевінс ііі

Навколо дощем опав на землю її зношений і не надто запашний одяг.

ганс воллмен

Містер Берон аж завив з горя і видав приголомшливу тираду зі самої лише брутальної лайки, а тоді, хоч і не надто охоче, піддався й сам, бо через нестримну любов до дружини навряд чи міг учинити інакше; втім, спалах світлоречовини був у його випадку не сліпучо-білий, як зазвичай, а радше тьмяно-сірий.

роджер бевінс ііі

Долі опав його одяг, пропахлий тютюном, потом і віскі.

ганс воллмен

І програма верхогонів, і якась непристойна карикатура.

роджер бевінс ііі

CII

Раптом мені впало у вічі, що вигляд у містера Бевінса якийсь не дуже добрий.

Шкіра у нього була тонка, мов пергамент. Тілом побіг дрож.

ганс воллмен

Так багато спогадів, просто повінь якась…

Мені пригадався один ранок. Ранок мого…

Ранок, коли я…

Я бачив тоді Ґілберта. У пекарні.

Так. Авжеж, бачив.

Боже мій!

Він був… о, це найболючіше! Він був не сам. А з якимсь чоловіком. Темноволосим, високим. Широкогрудим. Ґілберт щось йому шепнув, і вони засміялися. Сміялися, здається, з мене. Світ раптом померк. Перетворився на сцену, споруджену з одною-єдиною метою: так-от недобре наді мною пожартувати.

Народився я такий, який народився, згодом знайшов Ґілберта і полюбив його, але бути з ним не мав змоги (бо він хотів «жити правильно»), й ось вона, кульмінація: я, пригнічений, виходжу з дверей пекарні з хлібиною в руках, аж тут мені назустріч — вони… на мить спиняються… шепочуться, сміються… а тоді проходять обабіч мене досередини, і той незнайомець (красень, яких пошукати) ще й недовірливо і насмішкувато підносить брову, ніби перепитує: оце? оце він?

І ще один убивчий вибух сміху. Я кинувся додому і…

Зробив те, що зробив.

роджер бевінс ііі

Містер Бевінс упав навколішки.

Його оболонка почала раз по раз змінюватися, демонструючи різні іпостасі, в яких він побував у тій попередній місцині: розманіжений і пещений, схильний до високих почуттів хлопчик, над яким понад усіляку міру метушаться численні сестри; старанний учень, який скніє над таблицею множення; оголений молодик у возівні з Ґілбертом, до якого й тягнеться, щоб ніжно поцілувати; добрий син, якого посадили між батьками, щоб зробити даґеротип з нагоди його дня народження; знавісніла від горя ходяча катастрофа: багрове обличчя, по щоках котяться сльози, різницький ніж в руках, керамічна ванночка на колінах.

Пам’ятаєте, озвався він, як воно було, коли я щойно сюди потрапив? Ви були до мене такі добрі. Заспокоїли мене. Переконали залишитися. Пам’ятаєте?

Я радий був прислужитися, відповів я.

Щойно мені пригадалося ще дещо, здивовано сказав він. Одного разу сюди приходила ваша дружина.

ганс воллмен

Я нічого такого не пригадую, сухо відказав містер Воллмен. Моя дружина вважає, що найкраще моєму одужанню посприяє перебування на самоті, тому воліє не приходити.

Друже, мовив я, досить уже. Поговорімо відверто. Я пригадую багато чого. Та й ви, підозрюю, теж.

Аж ніяк, відрізав містер Воллмен.

Якось сюди навідалася така повнява, усміхнена жінка, сказав я. Десь рік тому. Вона згадувала багато всього, багато щасливих моментів, пов’язаних зі своїм життям (численних дітей, бездоганного чоловіка), і дякувала — дякувала вам, уявіть собі, — за доброту, яку ви колись до неї виявили, за вашу доброту, яка, мовляв, «дозволила їй віддатися в руки того, хто виявився великою любов’ю цілого її життя, чистою і невинною». Дякувала за те, що ви вказали їй «шлях до любові», і за те, що ви ніколи, жодного разу, погано до неї не поставилися, а завжди були лагідним, милим та розсудливим. Називала вас «справжнім другом».

У містера Воллмена по щоках котилися сльози.

Вона, сер, зробила вам честь, адже прийшла сюди попрощатися і, стоячи біля вашої могили, пояснювала, що не зможе колись приєднатися до вас там, бо муситиме у належний час лягти на вічний спочинок біля того хлопця, свого нового чоловіка, значно…

Прошу вас… простогнав містер Воллмен.

Значно молодшого, докінчив я. Молодшого за вас. Більше підхожого, себто, їй за віком.

А ви, різко крикнув містер Воллмен, перетяли собі вени! Й так і стекли кров’ю на підлозі в себе на кухні.

Авжеж, відповів я, так воно й було.

Багато років тому, додав він.

Дуже багато років тому, погодився я.

Ох, Боже мій, мовив містер Воллмен, і шкіра в нього зробилася тонка, мов пергамент, і тілом побіг дрож, і оболонка почала раз у раз змінюватися, демонструючи різні іпостасі, в яких йому довелося побувати у тій попередній місцині: юний підмайстер у забрудненому фарбою робочому одязі; молодий удівець, який витирає сльози, оплакуючи свою першу дружину; попри нав’язливе відчищання та відшкрябування перед похороном чорна облямівка на нігтях нікуди не поділася — така вже в нього була робота; самотній чоловік середнього віку, який не плекав уже жодних сподівань і знай працював та пив, а час од часу, коли усе навколо здавалося надто гнітючим, навідувався до хвойд; кремезний сорокашестилітній друкар у перуці та з дерев’яними зубами, який, завітавши у перший день нового року до Вікеттів, побачив у іншому кутку кімнати осяйну молоду жінку (фактично, зовсім іще дівчинку) у світло-зеленій сукні — і раптом відчув, що ще не старий, навпаки — молодий (цікавий, енергійний, хвацький), і вперше за багато років збагнув: у нього є що запропонувати, а якщо трохи постаратися, то, можливо, буде й кому.

роджер бевінс ііі

Ходімо? запитав містер Бевінс. Ходімо разом?

І його оболонка почала демонструвати різні майбутні іпостасі, сягнути яких йому, на жаль, не судилося: привабливого на вигляд молодого чоловіка, який стоїть на носі корабля, вдивляючись у низку жовто-блакитних будинків, що допіру з’явилися у полі зору на далекому березі (під час цього плавання його порав — і то добре порав — один інженер-бразилець, який багато чого йому показав і приніс чимало насолоди; відтоді він уже точно знав, що таке життя — для нього, хай який вигляд усе це має в Божих очах);

вдоволеного коханця (впродовж багатьох уже років) лагідного бородатого аптекаря на ім’я Рірдон; забезпеченого круглощокого чоловіка середнього віку, який до самого кінця не відходить від постелі бідолашного смертельно хворого Рірдона; майже столітнього, блаженно вільного від будь-яких бажань стариганя (йому вже не потрібні ні чоловіки, ні їжа, ні, таке враження, навіть повітря), якого привозять до церкви на дивовижному повозі, куди не треба впрягати коня, а їздить той повіз на ґумових колесах, і то так гучно, ніби гармата, що без упину стріляє.

ганс воллмен

Гаразд, відказав містер Воллмен. Ходімо. Разом.

роджер бевінс ііі

Схоже, рішення ми прийняли остаточне. Усвідомлення того, щó з нами, уже міцно сиділо в нас у головах, і заперечити його було годі.

ганс воллмен

Та все ж щось нас не пускало.

роджер бевінс ііі

І ми знали, що.

ганс воллмен

Чи то пак, хто.

роджер бевінс ііі

Сягнувши нарешті повної згоди, ми стрімголов помчали посковзом на схід (заточуючись на ходу, наштовхуючись, наче поранені птахи, на камені, горбики та стіни кам’яниць, не відчуваючи нічого, крім нагальної потреби якомога швидше потрапити туди, куди прямували); ми то спалахували, то пригасали, нас проймала дедалі сильніша слабкість, а підтримувала, та й то ледь-ледь, лише віра у свою реальність, якої, втім, залишалося щораз менше. На схід, на схід, ще трохи на схід — і ось ми дісталися врешті-решт до краю тієї незаселеної глухої місцини площею кількасот ярдів…

ганс воллмен

…яка закінчувалася моторошною залізною огорожею.

роджер бевінс ііі

СІІІ

Міс Трейнор, та дівчина, лежала, як завжди: біля огорожі потрапила колись у пастку, а тепер уже становила її частину. Тієї миті прибрала вигляд зменшених у масштабі димучих решток залізничного вагона, де застрягло кілька десятків обвуглених пасажирів, які вже доходили, проте гаркали ще найбрутальнішою лайкою, а «колеса» міс Трейнор тим часом безжально наїжджали на кількох свиней, які (наскільки ми зрозуміли) і спричинили катастрофу; ті свині мали людські обличчя й голоси і страшенно жалібно кричали, та колеса знай крутилися і крутилися, трощили їх і трощили, знов і знов, аж у повітрі тягнуло паленою свининою.

ганс воллмен

Ми прийшли попросити пробачення.

роджер бевінс ііі

За боягузтво, яке виявили тоді, коли її спіткала така-от лиха доля.

ганс воллмен

Ця провина гризла нас завжди, ми не забували про неї ані на хвилину.

роджер бевінс ііі

Наша перша велика помилка.

ганс воллмен

Це вперше ми відкинули тоді ту кращу природу, яку принесли були зі собою з тієї попередньої місцини.

роджер бевінс ііі

Я зупинився біля палаючого вагона і гукнув:

Люба дівчинко, ви мене чуєте? Ми хочемо щось вам сказати.

ганс воллмен

Могутній потяг злегка хитнувся на рейках, полум’я бухнуло вгору, і кілька свиней з тих, які спричинили аварію, повернули до нас свої досконало сформовані людські обличчя і прегарним американським діалектом абсолютно однозначно пояснили, що ми її не врятуємо, бо врятувати її неможливо, що вона все це ненавидить і нас усіх також ненавидить, і якщо вона справді нам не байдужа, то найкраще, що ми можемо зробити, — це дати їй спокій, бо своєю присутністю ми лише посилюємо її і так уже важкі муки, адже нагадуємо про те, які сподівання були в неї у тій попередній місцині і ким вона була, коли допіру тут опинилася.

роджер бевінс ііі

Юною дівчиною, яка знай кружляла і кружляла навколо…

ганс воллмен

…у літній сукні, що без упину мінилася різними кольорами.

роджер бевінс ііі

Ми перепрошуємо! крикнув я. Нам треба було докласти більше зусиль, щоб таки переконати вас піти, піти тоді, коли ви ще могли це зробити.

Але ми боялися, зізнався містер Бевінс. Боялися за себе.

І непокоїлися, додав я. Непокоїлися, бо не знали, чи зуміємо допомогти.

Вважали, що треба берегти сили, докинув містер Бевінс.

Нам дуже прикро, що з вами таке трапилося, сказав я.

Ви цього не заслуговували, запевнив містер Бевінс.

А ще нам прикро, страшенно прикро, що ми не зосталися сказати вам бодай слово розради, коли вас уже запопали, мовив я.

Еге ж, ви просто підібгали хвости і тихенько звідси чкурнули, протягнула одна зі свиней.

ганс воллмен

Від спогаду про це у містера Воллмена аж перекривилося обличчя.

А потім відбулася якась зміна, і він знову став на вигляд сильним та бадьорим: таким, напевне, був колись у своїй друкарні — чоловіком, якого насправді мало що може змусити просто взяти і чкурнути геть.

І він притьмом помчав своїми майбутніми іпостасями:

ось щасливий чоловік у зібганій постелі зранку після тієї ночі, коли вони з Анною стали нарешті справжнім подружжям (вона радісно пригорнулася йому до грудей, а рукою сягнула між ноги, бо страшенно хотіла ще, і то негайно);

батько двох дівчат-близнючок, на вигляд — менших і блідіших копій матері;

колишній друкар, тепер уже на пенсії; у нього хворі коліна, і та ж сама Анна, трохи старша, але все одно дуже вродлива, допомагає йому йти дощаним настилом; вони йдуть і перемовляються, звично обмінюються думками, хоч і не завжди погоджуються; у них своя, вироблена впродовж багатьох років умовна говірка, а мова, звісно, про близнючок, які самі вже стали матерями.

Містер Воллмен повернувся до мене й усміхнувся, трохи зболено, але добродушно.

Нічого цього ніколи не було, мовив він. І вже ніколи не буде.

А тоді глибоко вдихнув.

І ступив до охопленого полум’ям потяга.

роджер бевінс ііі

Там, де колись був вагон-ресторан, я побачив міс Трейнор: її обличчя чітко виднілося на смугастих шпалерах лавандової барви, якими були обклеєні стіни.

ганс воллмен

Млодий містер Брістоль бажав мене, млодий містер Фелловз і містер Делвей бажали мене, у вечері вони сиділи на траві нав коло мене, і в очах їхніх горіло палке-препалке сердечне Бажання.

Усе це було дуже

А тоді мати при силала по мене Енні.

Я так хотіла по тримати на руках дороге дитя.

Сер ви моглиб

Ви моглиб зробити мені послугу   велику послугу

Я добре знаю, що вже нетака гарненька, як раніше.

Ви моглиб спробувати

Хочаб спробувати

Тут. Зробіть це тут. І тепер. Ви ж спробуєте правда

Рознесіть цей довбаний сраний потяг на кавалки сер.

Своїм від ходом.

Як що ваша ласка Може це мине визволить Не знаю Неможу сказати на певне

Але я тут уже так давно і така не щасна.

еліза трейнор

Я спробую, сказав я.

ганс воллмен

І зсередини потяга долинув вогнезвук, пов’язаний із явищем спалаху світлоречовини, — давно знайомий, та все одно моторошний, аж холола в жилах кров.

Потягом затрусило, свині заверещали.

Я кинувся на землю — на стару, добру, благословенну землю, яка зовсім скоро не буде вже моєю.

Потяг вибухнув. Навколо градом сипалися додолу сидіння, сипалися частини свинячих туш, сипалися валізи, газети, парасолі, жіночі капелюшки, чоловічі черевики, дешеві романи.

Звівшись на коліна, я побачив, що там, де раніше був потяг, тепер залишилася тільки страхітлива залізна огорожа.

А мені не залишилося нічого іншого, як піти.

Хоч речі цього світу все одно ніяк не хотіли мене відпускати.

Як-от, наприклад: зграйка дітей, які насилу пробираються вперед крізь косу грудневу заметіль; спалах сірника, яким по-дружньому діляться під вуличним ліхтарем, що трохи похилився після одного давнього зіткнення; висока вежа з завмерлим годинником, до якого навідуються птахи; холодна вода з бляшаного кухля; сухий рушник на спині, з якої щойно стягнули мокру після червневої зливи сорочку.

Перли, ганчірки, ґудзики, торочки на килимку, піна на пиві.

Хтось бажає тобі добра; згадує, що треба тобі написати; зауважує, що ти геть не у своїй тарілці.

Смертельно-червона печеня з кров’ю на тарелі; верхівка живоплоту під рукою, коли стрімголов біжиш, бо вже зовсім пізно, до школи, яка пахне крейдою і дровами, що потріскують у пічці.

Гуси вгорі, конюшина внизу, звук власного дихання, коли засапався.

Краплина в оці, яка розмиває розсипи зірок над головою; натерті плечі, на яких ніс санки; ім’я коханого, написане затягнутим у рукавицю пальцем на вкритому памороззю вікні.

Шнурування черевика; зав’язування вузла на пакунку; вуста, що припали до твоїх вуст; рука, що лежить на твоїй руці; кінець дня; початок дня; відчуття, що завтра буде новий день — як завжди.

Прощавай… тепер усьому цьому треба сказати: прощавай.

Крик гагари у темряві; судома в литці навесні; потирання шиї у вітальні; ковток молока наприкінці дня.

Якийсь криволапий пес гордо порпає задніми лапами траву, щоб прикрити своє скромне гівенце; скупчення хмар над долиною, що проривається упродовж однієї просякнутої бренді години; пил на пальці, яким сунеш по дощечці жалюзі, уже майже полудень, і треба прийняти рішення; ти бачив те, що бачив, і побачене тебе зранило, і вихід, здається, тільки один.

Скривавлена керамічна ванночка витанцьовує догори дном на дерев’яній підлозі; шкуринка помаранчі, що лежить у тій дрібненькій літній пилюці, зовсім не ворушиться від останнього, все ще недовірливого подиху; застромлений у приступі паніки у знайому розхитану балясину фатальний ніж, який мати (люба, прибита горем мати) впускає (а чи й кидає) згодом у тихоплинний, шоколадно-коричневий Потомак.

Усе це було не насправді, зовсім не насправді.

Та ні, все це справжнє, незбагненно справжнє, безмежно дороге.

І це, й усе інше почалося з нічого, ховалося у безконечному вариві енергії, та потім ми дали всьому цьому назву, й усе це полюбили, і таким чином подарували всьому цьому буття.

А тепер мусимо все це втратити.

Кажу це вам, любі друзі, перш ніж піти, у такому-от миттєвому вибуху думки, з місця, де час уповільнюється й урешті спиняється, а ми можемо відтак жити вічно в одній-єдиній миттєвості.

Прощавайте   прощавайте   проща…

роджер бевінс ііі

CIV

Керолайн, Метью, Річард і я лежали собі переплетені у своєму закапелку біля щогли з прапором: моя штуковина — в роті у Керолайн, Річардова штуковина — у неї в задниці, штуковина Метью — у мене в задниці, а штучку Керолайн ми розділили між ротом Метью та моїм вправним у ласках середнім пальцем.

містер леонард ріді

Схоже, ми проґавили всю забаву.

місіс керолайн ріді

Доки забавлялися собі самі.

річард кратчер

Та потім, коли гуркіт від усіх тих спалахів світлоречовини став уже надто набридливим…

місіс керолайн ріді

…у нас, чоловіків, почалася висячка.

містер леонард ріді

І продовжувати забаву стало вже проблематично.

місіс керолайн ріді

Тоді ми з Річардом та містером Ріді підтягнули штани, місіс Ріді обсмикнула спідницю та застебнула блузку, і ми вирушили повздовж огорожі глянути, що ж там за забава, хоч до нашої вона, звісно, так чи сяк не дотягувала.

метью кратчер

Дорогою нам трапився містер Бевінс…

місіс керолайн ріді

Той довбаний педик.

річард кратчер

Стояв на колінах перед огорожею і щось бубонів собі під ніс.

містер леонард ріді

А потім — звичний шарварок: яскравий спалах, згори сипле одяг.

метью кратчер

І все, вже по Бевінсі.

річард кратчер

CV

Ось-ось мало встати сонце.

Ті з нас, кому пощастило пережити цю моторошну ніч, юрмилися, радилися між собою, бігцем вирушали в розвідку недалекими околицями, шукаючи тих, хто вижив.

Ні Перді, ні Йоганнеса, ні Кролі ми не знайшли.

Не знайшли Піклера, Елли й Верни Блов, Еплтона, Скеррі, Торна. Зник Мідден, і Ґонкур, і Капп, і Едвелл, і Лонґстріт.

Преподобний Томас теж зник.

Навіть Бевінс із Воллменом, двійко тутешніх довгожителів, чи не найбільше відданих цьому місцю, — і ті його покинули.

Як нам було їх жаль… Це ж треба — бути такими легковірними! Піддатися на просторікування звичайнісінького хлопчака. І згинути навіки. Такі милі дурники, інакше й не скажеш.

ланс дернінґ

Ось ми. Хіба ні? Якщо ні, то хто тоді говорить? А хто чує?

персіваль кольєр-«шарах»

Яка бійня!

І це ми зуміли оглянути лише невеличку частину наших теренів.

ланс дернінґ

Невдовзі день почав уже серйозно вступати у свої права, й усім тілом розлилася звична слабкість, яку супроводжувало відчуття здрібніння; ми кинулися кожен до своєї домівки і гидливо розташувалися у своїх хвороб-тілах, заплющуючи або відвертаючи очі, щоб не бачити, на яку бридоту вони перетворилися.

роберт ґ. твістінґс

А коли зійшло сонце, ми, кожен у собі, промовили звичну свою молитву:

лоренс т. декруа

Нехай же ми ще будемо тут, коли сонце знову сховається за небокраєм.

місіс антуанетта боксер

І тієї миті, коли знову зможемо рухатися, насамперед з’ясуємо, що знов отримали той великий материнський дар.

роберт ґ. твістінґс

Час.

ланс дернінґ

Ще трохи часу.

персіваль кольєр-«шарах»

CVI

Як завжди на Світанні, два царства Злилися докупи, й усе, що було справжнім у Нашому, стало таким самим справжнім і в Їхньому: усі Камені, Дерева, Кущі, Пагірки, Долини, Потічки, Ставки, Болота, Латки Світла та Тіні злилися воєдино, й були одними і тими самими поміж двома Обшарами, й одне Царство годі було відрізнити від іншого.

Цієї ночі трапилося багато чого Нового, Химерного і Тривожного. Ми, Троє Холостяків, стежили за тим, як розгорталися події, згори: там, у Височіні, ми були у безпеці, самі по собі та вільні, тобто все було якраз так, як нам до вподоби.

Я напоумив своїх юних Підопічних, що настав час нам нагально Повернутися до своїх Хвороб-коробів і Ввійти.

Увійти у те, що нас там Чекало.

стенлі ліпперт-«прохвесор»

Тьху!

джин кейн-«шельма»

Входити туди нам не подобалося.

джек фуллер-«пустобрех»

Зовсім.

джин кейн-«шельма»

Та це була Ціна; ми мусили перебувати, цілковито Свідомі, проте Бездіяльні, у тих Огидних Рештках, які колись нагадували нас, а чи й, властиво, були нами — тими, кого ми Любили й Леліяли; і так мало тривати, доки на землю знову Впаде Ніч, а ми, вихором шугнувши вгору, станемо…

стенлі ліпперт-«прохвесор»

Вільними.

джин кейн-«шельма»

Знову вільними.

джек фуллер-«пустобрех»

Справді собою.

джин кейн-«шельма»

І знову віднайдемо усе Благословенне Створіння.

стенлі ліпперт-«прохвесор»

І знову все стане можливе.

джин кейн-«шельма»

Ми Троє ніколи не були у Шлюбі, ніколи по-справжньому не Любили, та коли на землю знову спадала Ніч, а ми переконувалися, що й далі Перебуваємо тут, могли з того «ніколи» посміятися…

стенлі ліпперт-«прохвесор»

Адже, доки нам справді не настане кінець, казати «ніколи» не випадає.

джек фуллер-«пустобрех»

І хто його зна, може, й ми ще спізнаємо любов.

джин кейн-«шельма»

CVII

Щойно сходив Томе до склепу Керролла перевірити чи все там гаразд і побачив що домовина юного Лінкольна трохи виступає з ніші у стіні і посунув її на місце ех бідолашний малюк для нього це лише перша ніч тут на самоті а скільки їх тих самотніх ночей ще попереду ціла безконечна сумна вічність.

Не міг не згадати тієї хвилини про свого Філіпа бо ж він і президентів син однолітки ото Філіп гасав по подвір’ї і весь розкуйовджений влетів у дім мало не лускаючи від щастя бо романсував через паркан з сусідськими панночками емі та ребою леонард а тепер від надміру тієї радості схопив віника і штурхнув ним ззаду місіс Альбертс кухарку та коли вона розвернулася з величезною ріпою в руках щоб дати йому доброї прочуханки і побачила те сяюче обличчя то що вже мала робити вкинула ріпу до мийника а сама вхопила малого пустуна за шию і осипала цілунками хоч я й тицьнув їй до рук того віника щоб йому відплатила і добряче вгріла ззаду по протертих від усіляких забав штанях ох не заздрю я йому бо руки у тої пані як довбні Господи від самої тільки думки про те що Філіп лежить у такому-от місці у мене крається серце і коли така думка навідується до мене мушу бадьоро насвистувати якусь мелодійку а в душі тим часом молюся ні ні ні Господи нехай мине ця чаша мене нехай я піду ще перед усіма тими кого люблю (перед Філіпом Мері Джеком-молодшим перед любою моєю Лідією) хоч і це недобре бо коли настане їхня остання година я вже не зможу нічим допомогти. Ох чи так чи так усе одно це нестерпно о Господи сутужно ж нам тут доводиться Томе любий друже Томе страшенно хочу спати і чекаю на тебе сподіваюся що всі ці сумні і хворобливі думки скоро розвіє радісне видовище — схід сонця нашого любого друга.

Мандерс, там само.

CVIII

Я так і їхав тихими вулицями у тому добродії, верхи на нашому конику, і мені було добре. А от йому — ні. Піддавшись цієї ночі своїм бажанням, він геть забув про дружину. Поза тим, удома на нього чекав ще один хворий хлопчик. Який теж міг не видужати. Правда, сьогодні йому було краще, але ж це нічого не означало. Трапитися могло що завгодно. У цьому добродій тепер уже не сумнівався. Але забув. Той інший хлопчик просто випав йому з голови.

Тед. Бідолашний малий Тед.

У джентльмена було багато клопотів. А ще йому не хотілося жити. Отак насправді не хотілося. Якраз у той час жилося дуже нелегко. Треба було багато всього зробити, виходило це в нього не найкращим чином, а тому могло закінчитися повною руїною. Можливо, з часом (казав він собі) усе налагодиться, ба навіть знову стане добре. Та повірити в це було важко. Та й узагалі було важко. Йому. І мені. Далі перебувати у ньому. І все ж таки я вирішив залишитися. Зближався ранок. Зазвичай упродовж дня ми відпочивали. Нас тягнуло до наших мушель, де й доводилося сидіти аж до вечора. Втім, сьогодні я цього потягу чомусь не відчував. Хоча дуже хотів спати. Тому й задрімав і зісковзнув крізь добродія вниз, у коня, який, відчув я тієї миті, був сущим утіленням терплячості, від гриви до копит, і любив того чоловіка; доти я й гадки не мав, яке важливе місце у світі посідає овес, і ніколи в житті не прагнув так певної блакитної попони. А тоді я прокинувся, і випростався, і повністю повернувся у добродія.

І ми помчали навскач у ніч, повз сонні оселі наших співвітчизників.

томас гейвенс

Інформація видавця

УДК 821.111(73)-31

С 62

LINCOLN IN THE BARDO

Copyright © 2017 by George Saunders

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Random House, a division of Penguin Random House LLC

Джордж Сондерс

С62 Лінкольн у бардо [Текст] : роман / Джордж Сондерс; переклад з англ. Андрія Маслюха. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2019. — 464 с.

ISBN 978-617-679-622-0

УДК 821.111(73)-31

© Джордж Сондерс, текст, 2017

© Андрій Маслюх, переклад, 2019

© Назар Гайдучик, обкладинка, 2019

© Видавництво Старого Лева, українське видання, 2019

ISBN 978-617-679-622-0 (укр.)

ISBN 9780812995350 (англ.)

Усі права застережено

Літературно-художнє видання

Переклад з англійської Андрія Маслюха

Обкладинка Назара Гайдучика

Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Літературний редактор Катерина Міхаліцина

Макетування Альона Олійник

Підписано до друку 27.05.2019. Формат 84х108/32

Гарнітура «Diaria Pro». Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 23,10

Наклад 3000 прим. Зам. №

Видавництво Старого Лева

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування:

а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс:

вул. Старознесенська, 24-26

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті starylev.com.ua

0(800) 501 508

spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Холдинг емоцій !FEST

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Помилка набору, виявлена та виправлена верстальником:

с. 18: Дипломатичний корпус збився у яскравий гурт: лорд Лайонс, мсьє Мерсьє, мсьє Стекль, мсьє фон Лімбурґ, сеньйор Тассара, граф Піпер, [шевалье] => шевальє Бертінатті та інші.

Примітки

1

Союзом, або ж Північчю, на противагу рабовласницькій Конфедерації, або ж Півдню, називали у роки громадянської війни у Сполучених Штатах «вільні» штати, які підтримували уряд Абрагама Лінкольна (прим. перекладача).

2

Переклад Катерини Міхаліциної.

3

Au contraire (фр.) — навпаки.

4

«Стара слава» — одна з назв прапора Сполучених Штатів (прим. перекладача).

5

L’occupation (фр.) — захоплення, окупація.

Content

Джордж Сондерс
Лінкольн у бардо

Частина перша

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ІХ

Х

ХІ

ХІІ

ХІІІ

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

ХІХ

ХХ

ХХІ

ХХІІ

ХХІІІ

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

ХХІХ

ХХХ

ХХХІ

ХХХІІ

ХХХІІІ

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

ХХХІХ

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

Частина друга

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXIX

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

LXXV

LXXVI

LXXVII

LXXVIII

LXXIX

LXXX

LXXXI

LXXXII

LXXXIII

LXXXIV

LXXXV

LXXXVI

LXXXVII

LXXXVIII

LXXXIX

ХС

ХСІ

ХСІІ

ХСІІІ

XCIV

XCV

XCVI

XCVII

XCVIII

XCIX

C

CI

CII

СІІІ

CIV

CV

CVI

CVII

CVIII

Інформація видавця

Примітки