Johnson Mark

Apkvaitę

Iš anglų kalbos vertė

Migla Surkevičienė

Turinys

Prologas

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

Epilogas

Pabaigos žodis

Padėkos žodis

Išnašos

Šią knygą skiriu paklydusiems

Jei žmonės gali pasikeist,

vadinasi, ir pasaulis gali

PROLOGAS

Viskas. Išeinu iš čia. Nekenčiu šios vietos. Nekenčiu išklerusių spintų, valiklio kvapo, gausybės krėslų, sudilusių nuo besimuistančių iš baimės užpakalių. Lengviau buvo gyventi gatvėje, negu šitai. Tada nebuvo jokių taisyklių. Jokių daktarų. Jokių prisiminimų. Nė vieno. Ničnieko. Tik narkotikai. Tik to norėjau. Tik tai man rūpėjo. Kasdienybė tapo nebesvarbi. Mano vienintelis rūpestis buvo kita dozė.

Užsidegu savo lempą. Tai sukelia skausmą, nes mano vyzdžiai vis dar bijo šviesos. Susirandu tuščią popierinį pirkinių krepšį. Sunkiai kvėpuodamas jį praskleidžiu.

Kur eisiu? Ir kaip?

Ne kažin ką teturiu. Tik keletą drabužių, kuriuos paliko kiti. Jie kaip ir aš pabėgo. Lėtai dedu juos į krepšį. Tada po lova bandau pasiekti savo dėžę, kurioje nešiodavausi menininko reikmenis, kai dar mokiausi fotografijos. Lenkiantis mano sąnariai girgžda, o skausmas kyla kojomis aukštyn. Nustojus vartoti heroiną, skauda viską. Tarsi kiekvienas mano kaulas būtų vienu metu laužomas replėmis ir pjaustomas atšipusiu pjūklu. Lyg kūno ląstelės tirptų.

Atidarau savo dėžę, norėdamas patikrinti, ar rastų daiktų kolekcija vis dar ten. Teptukai. Šaukšto rankena. Siuvimo adatos. Užrašų knygutė. Ženkliukai. Žmonės juos išmetė, o aš radau ir pasiėmiau iš šiukšlių dėžių. Iki šiol jie buvo mano vienintelė nuosavybė.

Širdis pašėlusiai plaka. Klaikiai bijau. Nenoriu išeiti. Juk į reabilitacijos centrą keliavau taip ilgai. Bet nenoriu ir pasilikti.

— Kas atsitiko? — išgirstu.

Tai Kolinas — smulkus tamsiaodis keturiasdešimtmetis čigonas, mano kambario kaimynas. Maniau, jis miega, juk jau taip vėlu.

— Tuoj subyrėsiu, — sakau. — Prabuvau čia daugiau nei dvi savaites ir nebegaliu ištverti. Man ko nors reikia.

Jis atsisėda lovoje ir nusižiovauja:

— Vis dar skauda?

— Prakeiktas galvos skausmas mane pribaigs...

Jis mane supranta, nes ir pats visiškai priklausomas nuo kreko ir heroino. Jis supranta, kad daugybę metų aš vartojau narkotikus tam, kad nieko nejausčiau. Ir aš be galo ilgai nieko nejaučiau. O dabar, kai chemikalų poveikis silpnėja, aš vėl darausi žmogumi. Sugrįžo visi jausmai, kurių narkotikai padėjo išvengti. Siaubas, kaltė, gėda, beviltiškumas, neviltis, vienatvė, liūdesys, praradimo jausmas, pavydas, pyktis... Tai, ką turėjau pajusti, kai buvau apkvaitęs, pradedu jausti dabar. Daugybę metų į šiuos jausmus nekreipiau dėmesio, o dabar jie bando mane sutraiškyti kaip musę.

Kolinas mane stebi. Daug kartų jis tai ateidavo, tai išeidavo iš centro. Jis žino, kas būna, kai nebeištveri, todėl mane puikiai supranta.

— Žinai, — sakau, — visos tos jų taisyklės. Aš nesugebu jų laikytis. Ko jie iš manęs nori?

— Svarbu, ne ko jie nori, o ko nori tu.

— Noriu būti švarus. Noriu naujo gyvenimo.

— Ką gi... Yra vienas būdas...

— Na?

— Štai. Iš tavo galvos reikia pašalinti visą ten esantį šlamštą. Privalai visiems papasakoti, kas tave slegia. Turi būti sąžiningas. Papasakok apie tai, kas tau neleido pakilti, atskleisk savo paslaptis. Tai būtina, bičiuli.

Vos tik apie tai pagalvoju, mane nukrečia šiurpas. Dabar, kai mano jausmų nebeblokuoja narkotikai, šitaip atsitinka dažnai. Tai reiškia, kad paliesta dar viena opi vieta.

— Nori pasakyti, — ištariu, — kad turiu papasakoti, kaip iš tikrųjų gyvenau anksčiau? Gatvėje?

Kolinas nusižvengia.

— Ne, ne apie tai, kaip tau buvo sunku. Ne apie tai, kaip tau savęs gaila. Turi atskleisti savo paslaptis. Tikras. Visus, net mažiausius nemalonius dalykus, kurių niekam nesi pasakojęs. Tokius dalykus, apie kuriuos tavo žolės apsirūkę draugeliai niekada nė necyptelėdavo. Papasakok, koks buvai niekšas, piktavalis...

Mano paslaptys. Jis turbūt juokauja. Yra galybė dalykų, apie kuriuos nekalbėsiu. Niekada.

— Papasakodamas apie savo silpnumą, atgausi jėgą, — paaiškina.

Pereinu kambarį ir atvėręs langą įkvepiu nakties. Giliai kvėpuoju į save traukdamas sūrų jūros orą.

Už nugaros girdžiu atkaklų Kolino balsą:

— Turi papasakoti.

Atsigręžiu. Jis neatitraukia nuo manęs akių.

— Daugybė šlamšto neleidžia tau pasveikti. Tavo paslaptys nuodija sielą. Tai vadinama „slaptąja asmenybės puse“. Prieš susikraudamas daiktus, pagalvok apie tai, drauguži.

Nemiegu visą naktį, nes skauda viską. Nervai atviri, kojos kaip propeleriai, kuriems visą laiką reikia suktis, lėkti, judėti. Noriu išeiti, bet neturiu kur. Nenoriu šito daryti, bet nieko kito daryti negaliu. Nenoriu vartoti narkotikų, bet negaliu be jų gyventi.

Iš ryto tebesu centre.

Į grupinės terapijos seansą ateinu tirtėdamas iš baimės. Sėdžiu kėdėje susirietęs iš siaubo ir visi iškart supranta, kad ketinu šnekėti. Pirmą kartą. Jaučiu, visi laukia. O gal tai smalsumas?

— Aha, — patenkintas ištaria Alanas. — Ar yra reikšmingas dalykas, kurį norėtum mums papasakoti, Markai?

— Jo, — sakau ir išsižioju laukdamas, kol imsiu šnekėti. Bet praeina minutė ir nieko. O tada pradedu.

PIRMAS SKYRIUS

Nekenčiu sekmadienių. Tą dieną tėtis eina į barą, mama į bažnyčią, o jei tėčio namie nėra ir jis nesustabdo mamos, ji vedasi į bažnyčią ir mus. Šiandien jo nėra. Žinau tai, nes namie ypač tylu, mama nepračiaupdama lūpų sukasi virtuvėje — vadinasi, jis ir nakvoti negrįžo.

Mama susiruošia eiti į susirinkimą. Mūsų didžioji sesuo Kelė irgi — ji visada daro tai, ką jai liepia, o tada liepia ruoštis ir mums. Mudu su Šeinu be paliovos žvilgčiojam į Reinoldso gatvę tikėdamiesi, kad tėtis sugrįš, tegul ir girtas, ir išgelbės mus nuo ėjimo į bažnyčią. Aš vis žiūriu į tolyn besidriekiančią gatvę, kurios abiejose pusėse stovi rudi kotedžai, bet tėčio nesimato. Nieko nėra, tik ta ypatinga sekmadienio tyla.

Mes apsirengiame labai lėtai. Tėčio vis dar nėra. Išeiname. Mudu su Šeinu slenkame paskui mamą ir Kelę. Einame Reinoldso gatve pro obelis. Vasarą jų šiurkščias apsilaupiusias šakas dengė tanki lapija ir man patikdavo ten slėptis, kai vogdavau obuolius. Jausdavausi tarsi apsigaubęs žalia antklode. Dabar šakos plikos, nuo jų varva lietaus lašai.

Mama paima mane už rankos ir tempia į viešpaties namus. Tai didelis kambarys su paaukštinimu priekyje. Čia kvepia muilu, o ne cigaretėmis. Mes atsisėdame ant žalių kėdžių, o keletas vyresniųjų stovi ant pakylos ir šneka, šneka, šneka... Ne mažiau kaip valandą. Džiaugiuosi, kai čia dainuojama, nors muzika neritminga ir nemelodinga. Po to vėl šnekama. Negaliu ramiai sėdėti. Muistausi, pašnibždom kalbinu Šeiną. Mokausi užsirišti batų raištelius. Šeinas sako, kad rišu ne taip. Trinkteliu jam. Žmonės atsigręžia į mus ir mama įsiunta. Ji norėtų mane aprėkti, bet negali, nes mes bažnyčioje, todėl ji sučiumpa mane už riešo ir tempia tualeto link. Mums einant, jos purpurinio palto kailinis rankogalis kutena man veidą. Ji įtempia mane į kabiną, o tada smogia.

— Ne, ne, mama, nereikia, prašau! — klykiu.

— Ššš, — sušnypščia, pliekdama per nugarą, o jos garbanos plaikstosi aplink veidą. Jai mane lupant, užuodžiu jos kvepalus. Tas kvapas man griaužia gerklę. Mamos veidas nebe putlus: iš pykčio jis suakmenėjo.

— Maaaaa... — bet ji užspaudžia man burną ranka, o kita pliekia. Bumbt! Pokšt! Pykšt! Taukšt! Trinkt! Man pavyksta išleisti protesto garsus pro jos pirštus.

Kai grįžtame, kambary tylu. Visų galvos nulenktos maldai, tačiau kai kurie nesimeldžia. Žinau, nes jie atsigręžia ir spokso į mus. Verkiu, bet pažvelgęs į mamą, verkiu tyliai.

— Mes bandėme melstis, — vėliau, kai einame vorele, sako Kelė, — bet girdėjosi tik, kaip tu maldavai mamos tavęs nemušti.

Džiaugiamės, kad viskas baigėsi. Susirinkimų salė — mamos pasaulis, ne mūsų. Net kai bandome įtikti mamai ir didžiajam Dievui Jehovai eidami į susirinkimus ir sambūrius, žinome, kad esame ne savo vietoje. Mes nesame vieni iš jų. Nesame išganyti. Mes ne tokie, nes jiems prižadėtas amžinasis gyvenimas, o mums — ne. Jie tai žino.

Tėtis visada juokiasi, kai mama mums pasakoja apie Jehovą. Jis ne tik atsisako leisti mus į susirinkimus, bet grasina, kad įvažiuos į bažnyčią sunkvežimiu.

Mamos balse girdime perspėjimą, kai ji sako:

— Jehova tave stebi. Jis mato viską, ką darai. Jis tave teisia.

Dėl tokių jos žodžių tėtis vėl prapliumpa juoktis ir mes pasijuntam laimingi, nes taip būna retai. Močiutė ir visi mūsų dėdės bei tetos, kurie gyveną Reinoldso gatvėje, tikriausiai irgi juokiasi iš Jehovos. Jie nebijo Jo. Jie liepia mamai užsičiaupti, vos tik ji pradeda šnekėti apie Jehovą.

Grįžtame namo įsitempę. Ką rasime? Ar tėtis sėdės ant sofos su miela girta sekmadienine šypsena veide? Ar ims mama ant jo rėkti?

Stingdami iš baimės laukiame, kol mama atrakina duris. Tyliai įeiname ir, kaip kokie sekliai, nekalbėdami greitai apieškome namą. Tėčio nėra. Mama įtūžusi. Ji nueina į virtuvę ir pradeda barškinti indais.

Sekmadieninių pietų atvažiuoja močiutė su dviem jaunesniais savo berniukais Džordžu ir Filu. Jie — dėdės, bet nedaug už mus vyresni, todėl panašesni į pusbrolius. Mes girdime mamą su močiute kalbantis, kol jos ruošia kepsnį. Jos kalba tyliai. Neklausau. Nenoriu. Bet man žinomas tas piktas tonas, kokiu visada kalba apie tėtį. Jos šneka kitaip, nei žmonės, gyvenantys čia, nes jos kilę iš Niukaslio prie Taino ir jų akcentas panašus į dainavimą. Čia, Kiderminsteryje, žmonės nedainuoja, kai šneka, jie tarsi unkščia. Kadangi visi mano giminės iš Niukaslio, anksčiau, kol pernai nepradėjau lankyti pradinės mokyklos, šnekėjau su škotišku akcentu. Dabar — su birmingemietišku.

Nugirstu jas sakant, kad greičiausiai jis praleido naktį „jos“ namuose. Jos vardas — „ji“. Gal jos kalba apie tą moterį, kurią praeitą savaitę kartu su Šeinu pastebėjome jo automobilyje? Pamatęs mus, jis greit nuvažiavo, bet mes suspėjome pastebėti, kad ji liesa kaip šakalys. Jos plaukai buvo ilgi ir juodi. Ji šypsojosi. Pasakėme mamai ir nuo tada ji tebepyksta.

Močiutė — smulki ir diržinga. Jos burnos kampe Woodbine cigaretė. Nežinau, ar kada nors ją rūko, ar tiesiog prisiklijuoja ryte. Labai myliu močiutę. Ji — stipri. Ji — šeimos galva. Ir kaip tik dabar šeimos galva pyksta ant tėčio.

Mama padengė ir jam. Kelė vis žvilgčioja į paradines duris. Šeinas pasisiūlo nubėgti į barą Tarpustotė, bet mama neleidžia. Ji klaikiai įsiutusi. Paniurusi senelė pjausto kepsnį. Mama tylėdama padalija daržoves. Į tėčio lėkštę irgi įdėta maisto. Valgydami laukiame. Kambaryje tvyro įtampa. Mėsa pykčio skonio. Kai tėčio pietūs ataušta, mama tylomis įdeda juos pašildyti į orkaitę.

Tuoj po pietų išeinu į lauką. Noriu būti kur nors kitur. Greit prisijungiu prie keleto vaikų ir mes galiausiai nueiname pas mergaitę, gyvenančią gatvės gale. Čia tvarka ir man tai patinka. Svetainė švari, jos mama virtuvėje, tėtis — sode. Ramu. Mūsų namai irgi švarūs, bet sprogimas gali įvykti bet kurią akimirką ir visos plokštelės, puodai, kėdės bei drabužiai bus ištaškyti po Reinoldso gatvę, o gal net po visą Vakarų Midlendų grafystę. Bet šios mergaitės namuose aš mėgaujuosi sekmadieninės popietės ramybe.

Tada pro duris be kvapo įlekia jos vyresnioji sesuo.

— Tau negalima išeiti, — sako man, — gatvėje baisios muštynės ir tau nereikia jų matyti.

Muštynės? Gatvėje?

— Kur? — klausiu.

Ji neatsako, bet man ir nereikia. Aš jau žinau vietą.

— Ten kraujas, — sako ji, — ir daug.

Aš staigiai išlekiu pro duris, skubėdamas prie didžiųjų muštynių, kurių neturėčiau matyti. Jau gatvės gale girdžiu šauksmus. Prieš mūsų namą — būrys paltais apsisiautusių žmonių.

Iš visos gatvės tyliai renkasi kaimynai, dėdės, tetulės, mano didysis brolis ir sesuo. Mums pribėgus, tetulė Tania veda Kelę ir Šeiną vidun. Pamačiusi mane, ji pamoja. Bet aš spėju pamatyti kruviną mamos veidą. Eidama ratu apie tėtį, ji šaukia, o jis stovi nejudėdamas. Daug didesnis už mamą. Jis avi kaubojiškus batus, vilki mėlynus kaubojiškus marškinius, mūvi mėlynus džinsus. Jo plaukai — tamsūs, vešlūs, banguoti. Tėtis aukštas ir stiprus, kaip tikras kaubojus. Tik šiandien visi jo marškiniai dėmėti. Kraujas ir padažas. O prie jo kojų — bulvės ir kepsnys. Mamai einant apie jį ratu, po jos kojomis traška lėkštės šukės. Tai daug baisesnis garsas, nei jos riksmai.

Viduje viskas taip pat. Namie, kaip visada, švaru ir tvarkinga. Svečias laisvai galėtų pamanyti, kad mes normalūs, jei gatvėje nebūtų matęs kraujo ir maisto. Mes einame tiesiai į tėvų kambarį. Atsistojame prie lango, susiglaudžiame ir žiūrime žemyn. Džiaugiuosi, kad Kelė mane tvirtai apkabino.

Apačioje matome kruviną raudos iškreiptą mamos veidą. Ji — apkūni, ne taip kaip ta džiūsna automobilyje.

Tėtis atrodo grėsmingai: kumščiai suspausti, urzgia kaip šuo. Be jų, kovos lauke matome dar ir trečią žmogų. Močiutę. Jos mažas, kaulėtas, susitraukęs kūnelis guli gatvės viduryje. Ji kruvina. Bet ji jau keliasi ir rėkia ant tėčio. Ji ruošiasi jam trenkti. Tėtis atstato kumščius. Porą kaimynų šoka prie jos, kad sulaikytų.

Tada artimiausias kaimynas pradeda kalbėti su tėčiu ir pagaliau nuveda jį šalin. Tėtis šiek tiek svyruoja. Jie įsėda į kaimyno automobilį ir išvažiuoja. Turbūt į barą.

Naktį aš pabundu. Pro stoglangį matau juodą dangų. Jaučiuosi vienišas. Beveik negirdžiu Šeino kvėpavimo. Noriu keltis. Noriu išeiti iš šitų namų. Noriu eiti, eiti, eiti, kol rasiu kitus namus, kur galėsiu gyventi su kita šeima. Noriu atsisėsti, bet negaliu. Mane laiko pančiai. Taip kietai, kad vos galiu kvėpuoti. Sakau sau, kad jie tik įsivaizduojami. Bandau sutraukyti. Per stiprūs. Kovoju kaip Supermenas, kol išsivaduoju. Kai pavyksta, nuo manęs varva prakaitas, nors kambary šalta.

Tyliai slenku per kambarį, po to dar tyliau sėlinu laiptais žemyn. Miegamojo durys atviros, bet ten niekas nejuda, nekvėpuoja. Gal visi surišti?

Labai atsargiai nulipu dar vieną laiptų maršą, kol pasiekiu šaltą, ramų valgomąjį. Pro langą kai ką pamatau. Sustoju ir žiūriu į tamsų sodą. Tiesiog ant sienos matau sėdinčią figūrą. Žiūriu neatitraukdamas akių. O jis žiūri į mane. Mažas ir baltas. Žinau, kas tai — Džekas Frostas1. Atrodo keistai. Kaip pingvinas. Išblyškęs ir ramus. Tikriausiai jis sudarytas iš ledo gabalėlių. Jis žėri neryškioje mėnesienoje. Labai gražus. Būdoje miegantis šuo jo nepastebėjo. Džekas sėdi ant tvoros žiūrėdamas į mane, o aš stoviu valgomajame žvelgdamas į jį. Džekas žino, kad aš Markas Džonsonas, o aš žinau, kad jis — Džekas Frostas. Jaučiuosi geriau, kad jis čia. Spindi ir nejuda. Ant mūsų sodo tvoros.

Apsisuku ir pančiai užtraukia mane laiptais aukštyn. Įlipęs į lovą pajuntu, kad dabar esu surištas laisviau. Jie nebe tokie stiprūs. Mano kojos ledinės kaip Džeko. Visas kūnas sustingęs iš šalčio, bet dabar, kai žinau, kad Džekas lauke, aš tuoj užmiegu.

Rytą tėtis ramus. Jis— nusižeminęs. Dėl to jaučiamės labai nejaukiai. Mes jam greitai atleidome už tai, kad daužė mamą ir močiutę.

Jis mūsų tėtis ir mes jį mylime. Be to, mama į jį metė jo pietus. Ko gi ji tikėjosi? Vis tik einame pro jį atsargiai.

Po kelių dienų jis išvažiuoja. Tėtis nuolat kažkur išvažiuoja. Jo atvykimai ir išvykimai suteikia jam paslaptingumo. Jis labai svarbus asmuo. Jei nebūtų tokių žmonių kaip mano tėtis, kurie moka sujungti visas plienines dalis, nebūtų elektrinių. Štai kodėl visa šeima persikraustė į Vakarų Midlendus. Čia visi: tėtis, močiutė, mama, dėdės, tetulės, statė didelę elektrinę, kad žmonės galėtų užsidegti šviesą. Dabar tėtis stato elektrines visoj Britanijoj, o kartais ir Europoj. Sningant ir lyjant. Dirba vasarą, kol parunda nuo saulės, ir žiemą, kai tik ūsai šildo jo veidą. Tėtis labai gražus. Jis neatrodo nei senamadiškas, nei suglebęs kaip kitų vaikų tėvai. Kaubojiški drabužiai ir pečius siekiantys plaukai daro jį tikru 1976-ųjų žmogumi. Jis šiuolaikinis. Jis didelis, stiprus ir tvirtas kaip uola. Jis mano didvyris ir aš jį myliu.

ANTRAS SKYRIUS

Tėtis išvažiuoja ilgam, o paskui keletui savaičių grįžta. Toks mūsų gyvenimo ritmas. Aš visada žinau, kada jis grįš, nes mama tobulai iššveičia namus. Jie kvepia vašku. Viskas savo vietose. Namai persmelkti laukimo. Šįkart man itin sunku laukti, nes kai tėtis grįš, turėsiu bėdos. Mano miegamajame mama rado keletą ženkliukų ir lipdukų iš krautuvėlės, kurioje prekiaujama gimtadieninėmis žvakutėmis, balionais, kaukėmis, perukais ir kitomis šventėms skirtomis prekėmis, ir mano, kad aš juos pavogiau.

— Tik ne aš!

— Tai iš kur gavai?

— Pirkau!

— O iš kur gavai pinigų?

— Iš Tonio. Mes buvome su Toniu ir jis man davė!

— Su etiketėmis?

— Jo!

Siuntu dėl šių kaltinimų. Ji niekada manimi netiki. Ir ketina papasakoti tėčiui, kai jis grįš.

Tą dieną, kai tėtis turi grįžti, po pamokų iškart neinu namo su savo didžiuoju broliu. Trinuosi gatvėje. Vienas po kito vaikai pasirodo iš savo namų ir greit susirenka visa šutvė. Mūsų šutvės visą laiką kinta. Kai kurie susimuša, kiti pasikeičia arba užauga ir prisijungia prie kitos šutvės. Aš būnu gatvėje visą laiką, todėl susidedu tai su viena šutve, tai su kita nei vienai iš tikro nepriklausydamas. Turiu draugų, kurie tampa priešais, kai juos primušu. Turiu priešų, kurie pradeda man patikti arba kurie mane primuša. Mes kaip traukinių vagonai, kuriuos tai sukabina, tai atkabina, tik niekas to nemato. Nė vienas suaugęs nesupranta, iš ko susideda mūsų grupės, nes jos nuolat kinta.

Šiandien kažkas atsinešė iš atliekų krūvos ištrauktą seną duonos padėklą. Mes einame Stoties Kalvos gatve prie požeminio pėsčiųjų perėjimo, esančio šalia didžiulės sankryžos. Laiptai ten padengti spindinčiomis plytelėmis ir lyjant jos slidžios. Paeiliui sėdame ant padėklo ir stumiame vienas kitą žemyn. Panašu į bobslėjų, tik nėra sniego ir labiau krato. Kai nusibosta, išmetame padėklą į kanalą. Man besidairant vežimėlių pirkiniams, kad ir juos galėtume įmesti, visi ima skirstytis namo, nes jau beveik tamsu. Nenoriu namo. Niekada nenoriu.

Reinoldso gatvėje susirandu kitus, vyresnius vaikus, ir slampinėju su jais, bet po kiek laiko ir jie nueina namo. Lieku vienas. Prieš save matau tik priešais namus esančius kiemelius, vartelius ir uždarytas duris. Žiūriu į gatvę. Namuose dega šviesos. Kai kur užuolaidos neužtrauktos. Žmonės sėdi prie savo elektrinių židinių, žiūri televizorius, šukuoja savo šunis, geria arbatą. Pasuku į Reinoldso gatvės 89-ąjį numerį. Atsidarau vartelius. Mano pirštai prisimena jų metalinį šaltį. Jų žvangėjimą girdžiu kasdien. Labai labai lėtai einu prie durų. Nuspiriu keletą akmenėlių. Galiausiai, labai nenoromis, pabeldžiu žalvariniu durų belstuku.

Atidaro mama. Ji pasidarė šukuoseną. Žinau, nes jos ilgi garbanoti plaukai tvarkingi. Ji mūvi džinsus ir apsivilkusi naują megztuką.

— Kur buvai? — klausia.

— Pas Tonį.

— Tu tik pasižiūrėk į save.

Mamos plaukai, jos kalba, mirtina tyla gali reikšti tik viena — jis namie.

Įžengiu į namą. Jis toks švarus, tiesiog sterilus, net ir oras. Tai ne svetainė, bet operacinė ir aš tuoj būsiu „išskrostas“. Madingos rudos sienos, ruda sofa, rudas kilimas, rudos knygų lentynos, prikrautos tėčio knygų apie kaubojus, ir ant atlošiamos kėdės, bet neatsilošęs — tėtis.

Aš jo bijau labiau už viską. Jis vilki tuos pačius kaubojiškus drabužius: mėlynus džinsus, mėlynus marškinius, avi aukštaaulius batus. Norėčiau praslinkti pro jį nepastebėtas, bet jis atsisuka. Po dideliais kaubojiškais ūsais ieškau šypsenos. Jos nėra.

— Tėti? — sakau ir suku laiptų link.

— Pasilik. Noriu su tavim pasikalbėti.

Kur Kelė ir Šeinas? Kodėl jie kaip visada nežiūri televizoriaus prie oranžinėm liepsnelėm žybsinčio elektrinio židinio? Jie, matyt, užuodė pavojų ir spruko į savo kambarius. Kai tėtis įsiutęs, visiems gali kliūti. Na, visiems, išskyrus Kelę.

Mama bruzda aplink. Jos rankoje nėra plunksninės dulkių šluotelės, ji nėra pasirišusi puošnios prijuostės, bet panaši į darbštuolę. Tarsi būtų įlėkusi Džiulė Endrius mums padainuoti. O tėtis vaidina „namo šeimininką“. Jie visada taip, kai tik tėtis grįžta.

— Manai, kad jei manęs nėra, aš nežinau, kas, po velnių, čia vyksta? Žinau. Žinau, kas vyksta, kai manęs čia nėra.

Balsas net per daug ramus. Jo Niukaslio akcentas ryškesnis nei mūsų. Kai kurie vietiniai net nesupranta. Bet aš suprantu. Jo balse girdžiu grasinimą. Taip yra todėl, kad jis stato plieno pastolius. Kai grįžta namo, jo balse skamba plieninės gaidelės.

— Nieko nedarau, — sakau.

— Padarei, — sako tėtis. — Vėl padarei. Vogei. Ir, po galais, vogei iš savo tetulės Tanios.

Čia tau ne šventinių prekių krautuvėlė. Tai visai kitoks nusikaltimas.

— Aš nevogiau!

Tai dar labiau jį įsiutina:

— Visi žino, kad tai tu.

— Ne aš. Tai kas nors kitas. Pas tetulę Tanią buvo galybė žmonių.

Tėtis mane nutraukia ir aš tuoj nutylu, nes jo balsas skamba taip, tarsi kalbėtųsi su savimi. Bet jis kalba su manim.

— Kodėl, po šimts perkūnų, toks mano vaikas? Štai ką noriu sužinoti. Aš to nenusipelniau. Turėčiau nukapoti jam pirštus, nes taip daroma tuose šiltuose kraštuose. Turėčiau jam nukirsti visą sumautą ranką...

Jis nešaukia. Jis darosi baisesnis ir baisesnis, nes kalba vis ramesniu balsu. Bandau sakyti, kad to nedariau, bet mano protestus nustelbia jo pyktis. Staiga jis pašoka ir velka mane į savo miegamąjį. Jaučiu, kaip mano kulkšnys daužosi į laiptų pakopas. Jis taip mane meta ant lovos, kad mano kūnas net atšoka. Tada nueina prie spintos, išsitraukia džinsus ir išveria iš jų kaubojišką diržą. Aš įsitempiu, kai diržas nusileidžia ant užpakalio. Nuo nugaros skausmas pasklinda bangomis, apimdamas visą kūną. Skausmas raudonas. Aš irgi. Jis vėl kerta ir šį kartą skauda, bet kartu ir neskauda, nes dabar dalis manęs yra kažkur kitur, aukštai prie lubų, o gal kokiame nors didžiuliame medyje, ir stebi, kaip jis mane lupa. Aš atsiriboju, aš nebesu raudonas, aš vėsus, aš šaltas kaip Džekas Frostas.

Apačioje, ant lovos, klykia vaikas, o prie jo pasilenkęs didelis mėlynas vyras.

— Ir nustok čia leidęs burbulus! — nusikeikia. — Tu kaip apsižliumbusi boba.

Vaikas nesiliauja verkti.

— Dabar mauk laiptais į viršų, žliumbale, — sušnypščia didelis mėlynas vyras ir išeina iš kambario.

Šnirpščiodamas einu į palėpės kambarį, kuriame gyvename su Šeinu. Jis viską girdėjo, nieko nesako, bet viską supranta. Kai tėtis mus lupa, kūną skauda neilgai. Viduje skauda daug ilgiau: tai nuo žinojimo, kad jis mūsų nemyli.

Šiandien penktadienio vakaras. Pagal tėtį — tai vyrų vakaras. Šeštadienio vakaras — šeimos vakaras, o penktadienio vakaras skirtas vyrams. Tėtis eis į Tarpustotės barą Reinoldso gatvės gale. Visi šioje gatvėje gyvenantys vyrai bus ten. Jie eina būriu, kuris vis didėja, nes prie einančių prisijungia nauji žmonės.

Išgirstu trinktelint paradines duris ir namus apgaubia kitokia tyla. Tai tyla, kai gali su palengvėjimu atsikvėpti. Kai naktį nubundu, nežinau, kiek laiko, bet žinau, kad tėčio dar nėra. Būčiau girdėjęs, jei būtų grįžęs. Pro apšalusį stoglangį matau šviečiantį mėnulį, bet jo formos neįžiūriu. Vos įžiūriu kamuolį spardančių futbolininkų nuotraukas, kurias Šeinas kabina ant sienos.

Jei tėtis neis gerti kitur, grįš, kai uždarys barą. Mano kūnas įsitempia. Kažkas vėl mane surišo. Taip tvirtai, kad negaliu pajudėti. Negaliu kvėpuoti. Gaudydamas orą, bandau išsivaduoti. Tiesiog noriu nusimesti pančius ir bėgti gatve žemyn, kad tik nebereikėtų čia gulėti. Viliuosi, kad Džekas Frostas manęs laukia ant sodo tvoros.

Tada trinkteli durys. Man belaukiant raumenys įsitempia, o kūnas sustingsta. Nekvėpuoju. Mano didysis brolis nieko nesako, bet žinau, kad savo lovoje jis irgi klausosi.

Pasigirsta tėčio balsas. Gal tai viena iš tų naktų, kai jis grįžta linksmas, kai juokauja ir juokiasi? Bet triukšmas garsėja. Netrukus girdim ant jo šaukiančią motiną. Ji ir vėl kalba apie „ją“. Tada vėl tos nesąmonės apie Jehovą, velnią ir pasaulio pabaigą. Noriu, kad ji liautųsi. Jei ji nesiliaus, jis jai trenks. Ji nesiliauja. Ji vis kalba ir kalba aukštu spigiu balsu, kol nebesuprantu žodžių. Girdžiu tik garsų sąskambį. Kai tėtis piktai atsako, jų balsai susilieja į keistus akordus. Taip dainuoja operoje. Mama ir tėtis atlieka įniršio operą.

Išgirstu, kad brolis keliasi.

— Kur eini? — šnypščiu, nors ir pats žinau.

Nieko negalime pakeisti, bet gulėti lovose dar blogiau. Einu paskui jį laiptais žemyn. Prieškambaryje stabtelim. Visur dega šviesos. Mama ir tėtis stovi vienas priešais kitą. Mama klykia. Paskui nutyla. Viskas galėtų baigtis. Bet ne. Jis pradeda ją daužyti. Jo rankos milžiniškos ir ištinę. Tai rankos žmogaus, kuris sunkiai dirba jėgainėje lyjant ir sningant. Ant kairės rankos pirštų ištatuiruota LOVE2. Daug kas turi tokią tatuiruotę, o ant kitos rankos būna — HATE3, bet ant tėčio rankos tokios nėra. Jis sako, kad jam ir nereikia, nes nėra tokių žmonių, kurių jis nekęstų. Todėl ant dešinės ištatuiruotas kryžius.

Jis daužo motiną ne ta ranka, ant kurios užrašyta „meilė“. Ta ranka jis tik laiko ją, o muša kita. Ji spiegia. Noriu pabėgti, bet negaliu pajudėti. Stipriai suspaudžiu durų staktą. Mane pykina.

Staiga Šeinas puola į kambarį. Jis atsistoja tarp jų žiūrėdamas tiesiai į tėtį. Šeino akys sakyte sako: „Nedrįsk daugiau jos mušti.“ Kaip jis nebijo? Jis tik dvejais metais už mane vyresnis ir dar nė nelanko vidurinės mokyklos. Dirsteliu į tėčio veidą ir skubiai nusisuku, nes man per daug baisu. Jo žvilgsnis ledinis. Jo pyktis pavirto į ledą, bet ne į gražųjį Džeko Frosto ledą. Kai pamatau jo veidą, išsigąstu dėl Šeino, kuris vis dar nenuleidžia nuo tėčio akių, taip krūpčiodamas, tarsi tėtis jį akintų. Tada tėtis „meilės“ ranka čiumpa Šeiną už sprando ir kumščiu, ant kurio neparašyta „neapykanta“, smogia tiesiai į veidą. Aš girdžiu, kaip seni krumpliai atsitrenkia į jauną kūną.

Mama rėkia. Ji puola prie Šeino ir jį apkabina, o lėkdamas pro šalį tėtis grubiai mane pastumia. Vis dar negaliu žiūrėti į jo veidą.

Mama rauda. Šeinas rauda. Mama jį glosto. Aš irgi bandau, bet nepasiekiu, nes mama jį laiko apkabinusi, todėl sėdžiu ir verkiu vienas. Apsidairau. Kambarys toks kaip visada— švarus ir tvarkingas: rudos kėdės ir sofa, veidrodis, graviūros su kaimo vaizdais, tėčio kaubojiškų knygų ir stilizuotos liaudies muzikos įrašų prikrautos lentynos... Viskas savo vietose. Bet dabar čia kitoks oras. Kitoks.

Kita diena šeštadienis. Eidamas pro tėvų miegamąjį girdžiu tėčio knarkimą. Virtuvėje mūsų didžioji sesuo Kelė deda šaldytų žirnelių maišiuką ant Šeino mėlynės. Jį ir anksčiau mušė. Tėtis jį mušdavo už tai, kad šlapinosi į lovą, kai buvo mažesnis. Bet šis kartas kitoks.

Žiūriu į mamą. Ji pasilenkusi virš kriauklės su skustuku rankoje, o jos afrikietiški plaukai krenta ant pečių. Jos apvalų, šiltą kūną reikėtų apkabinti, o aš labai noriu ką nors tuoj pat apglėbti. Prisėlinu prie jos ir bandau apsivyti ją rankomis.

— Šalin, — stumia, bet aš stipriai ją laikau ir bandau pasakyti, kad ją myliu.

Po vakar dienos aš turiu tai pasakyti. Ir nors mūsų namuose niekas niekada nekalba apie meilę, noriu, kad ir mama pasakytų, jog mane myli.

— Aš tave myliu, mama.

— Meilė! — klykteri mama. — Turi galvoti, kaip būti geru berniuku, kad Jehova tave mylėtų.

— Aš geras ir tikrai myliu Jehovą.

Iš tikrųjų aš siaubingai Jo bijau. Jis šiek tiek panašus į mamą ir tėtį kartu sudėjus: žino, ką blogo padariau, tad labai ant manęs pyksta.

— Džiaugiuosi tai girdėdama, Markai. Malonu žinoti, kad myli Jehovą. Tikiuosi, pasistengsi būti Jam geras, nes Jis tave mato. Visą laiką. Nepamiršk.

— Nepamiršiu, mama.

— Jei dažniau su manim nueitum į susirinkimus, galėtum amžinai gyventi rojuje su Jehova ir visais gyvulėliais.

Daugiau nebesiklausau — kad ir ką sakytum, pokalbis su mama visada baigiasi Jehova ir rojumi.

Kai iki baro atidarymo lieka visai nedaug laiko, iš miegamojo pasirodo tėtis ir jie šnekasi su mama taip, lyg nieko nebūtų įvykę.

— Viskas gerai, sūnau? — pamatęs mano brolį, maloniai paklausia.

Šeinas linkteri ir parausta:

— Jo, tėti.

Žinau, kaip jis jaučiasi. Kaltas. Kai tėtis tave muša, žinai, kad padarei kažką blogo, nusikaltai. Jautiesi labai nelaimingas, nes myli tėtį, o jam nereikia tavo meilės. Jautiesi ir sutrikęs dėl tėčio, nors nežinai kodėl.

Netrukus išgirstam trinktelint paradines duris, bilsterint vartelius ir suprantam, kad jis išėjo į barą. Grįžta ramus. Jis paskelbia, kad vakare einame į kriketo žaidėjų barą, nes šeštadienis šeimos diena. Jis pasako, kad reikės apsivilkti paltus, tada suaugusiems nebus šalta sėdėti lauke, o vaikams pažaisti pievelėje, nes jau pavasaris. Tada užsnūsta ant sofos.

Kai ateina laikas žadinti tėtį arbatos, aš jaučiuosi drąsus. Jis buvo geros nuotaikos, kai grįžo iš baro, be to, jis mano tėtis ir aš jį myliu. Tiesa, iš ryto su mama man nelabai sekėsi, bet dabar užlipu pas tėtį ant sofos. Lėtai. Atsargiai, ir labai labai tyliai. Jis nejuda. Kol kas viskas gerai.

Tiesiu rankas norėdamas jį apkabinti, nes jį myliu. Neabejodamas, neklausinėdamas, besąlygiškai. Tiesiog myliu. Ir jei lėtai jį apkabinsiu, jis nė nepastebės. Labai labai lėtai...

Jis atmerkia vieną akį. Sustingstu. Mano širdis daužosi. Ar jis girdi jos dūžius? Jis vėl užmerkia akį ir ilgokai palaukęs, be galo lėtai, visą laiką nenuleisdamas nuo jo akių, apkabinu jo kaklą. Tarsi sėdėčiau ant ugnikalnio! Jis nejuda. Nieko nedaro. Akys užmerktos.

— Tėti, kelkis. Laikas gerti arbatą, — šnabždu, prisiglausdamas prie jo šilto kūno. Būtų tikrai gera, jei nebūtų taip baisu.

Minutėlę mes ramiai gulime ir aš stebiu jo šeriuotą veidą. Po truputį jis atsimerkia ir pamato mane. Tada vienu staigiu judesiu jis nustumia mane ant grindų.

— Šalin, — ištaria.

Bandau apkabinti jo koją, tačiau jis tol ją purto, kol aš vėl nukrentu ant grindų. Jis atsistoja. Einu prie jo, o jis man spiria. Nepataiko, bet aš vis tiek verkiu. Jis manęs nemyli. Jis negali pakęsti, kai esu šalia jo.

Tėtis negali pakęsti, kai verkiu.

— Boba tu, — eidamas į valgomąjį tepasako. — Snarglina boba.

Nekenčiu šeštadieninės arbatos. Visada valgom riebią Campbello firmos grybų sriubą su kimštais pyragėliais, o mama vis primena, kaip ją reikia valgyti: pyragėliai turi plaukioti sriuboje apatine dalimi į viršų. Atrodo klaikiai. Aš jos nenoriu, bet tėčiui atidžiai stebint suvalgau iki paskutinio lašo. Paskui mama skubiai susiranda savo naująjį, megztuką, vonioje išsitraukia žaliąjį buteliuką ir visuose namuose pasklinda saldus chemikalų kvapas. Tėčio Brut33. Šitaip smirdėdami patraukiame į kriketininkų baro sodą.

Mes, vaikai, turėtume žaisti kamuoliu, bet aš stoviu ir stebiu tėtį. Ar šis vyras ir praeitos nakties maniakas tas pats žmogus? Gurkšnodamos gėrimus, moterys žvilgčioja į jį palankiai, nes jis joms patinka, kadangi yra aukštas ir gražus. Net tetulė Tania, kuri, kaip ir močiutė, mano, kad jis pabaisa ir mama turėtų jį palikti, net ir ji vis linkčioja ir dažnai prapliumpa juoktis, kai jis pasakoja juokingą istoriją. Vėliau, kalbėdamasis su dėde Stivu, jis suskelia keletą anekdotų ir visi vėl juokiasi. Jis net prieina prie vaikų. Trupūtį pažaidžia ir mums smagu. Mes irgi juokiamės ir aš jį myliu. Aš juo didžiuojuosi.

Jis protingiausias, didžiausias, stipriausias, geriausias. Šįvakar jis tas kitas tėtis, kuris po poros pintų yra žaismingas. Negėręs jis būna paniuręs, uždaras ir pyksta ant mūsų. Mes jau žinome, kad nuo antros iki penktos taurės jis noksta kaip vaisius ir tai akimirkos, kada galime juo džiaugtis. Po penkių šešių jis pasigers. Mūsų namuose vėl siautės pyktis, smurtas ir bet kuris iš mūsų (Šeinas, aš ar mama) gausim į kailį, nesvarbu, ar bus už ką, ar ne. Aišku tik viena — Kelės jis nelies. Dėl to aš jos nekenčiu. Aš jos ir taip nekenčiu, nes ji mano didžioji sesuo ir ji visada gera. Negalėčiau pasakyti, kokia ji, ką mėgsta, kuo vilki, nes niekada į ją nežiūriu. Įsivaizduoju, kad jos nėra.

Kai mes tiek įsibijome tėčio, kad tik tūnom sustingę iš baimės savyje, kai beveik nesišnekam ir tik slankiojam po namus, tikėdamiesi, kad jis mūsų nepastebės ir neprisikabins, jis staiga išvažiuoja. Kai grįžta, viskas būna puiku. Mama būna Džiulė Endrius, o tėtis — Jehova. Jis žino, kuo mes prasikaltom, kol jo nebuvo, ir baudžia mus, bet po poros dienų viskas pasikeičia ir mes vėl drebam iš siaubo, nes jis gali prikibti prie bet kurio ir bausti už bet ką arba šiaip sau.

Kai tėtis išvažiuoja, mes lengviau atsikvepiame. Daug lengviau jį mylėti, kai jo nėra. Dažniau užsuka mamos seserys su vaikais. Namai pilni klegesio. Užeina net dėdė Maikas ir pakviečia mus į išvyką — Vakarų Midlendų safari parką.

Visi šeši: mama, Kelė, Šeinas, aš, dėdė Maikas, senelė, sulipame į dėdės Maiko mažalitražį automobilį. Jame tik keturios vietos, todėl dėdė Maikas leidžia man sėdėti jam ant kelių ir dalį kelio vairuoti.

Mama vilki dėmėtą kaip leopardo kailis paltą. Kai ji mojuoja rankomis, mes šaukiam, kad automobilyje yra leopardas. Jos abi su močiute klykia, kai aš posūkiuose pavojingai manevruoju. Dėdė Maikas joms liepia nesirūpinti, nes „viskas kontroliuojama“, nors aš abejoju, ar tai tiesa. Bet tai nesvarbu, nes dabar aš, šešiametis vaikigalis, važiuodamas su šeima ir žinodamas, kad tėtis toli, jaučiuosi saugus.

Smagu ir važiuoti, ir būti parke. Mes pamatome zebrus ir beždžiones, o kai važiuojame pro liūtus, variklis užspringęs sustoja. Mes žiūrime pro langus į liūtus, o jie į mus.

— Jis sulūžo, — sako dėdė Maikas. — Per daug žmonių.

Mes vėl pasižiūrim į liūtus, o paskui vienas į kitą.

— Ką gi, Loreine, išlipk ir pastumk, — sako dėdė mamai.

— Net negalvok! — klykteli mama.

Džiaugiuosi. Manau, tai būtų pavojinga. Ypač vilkint į leopardo kailį panašų paltą. Patikriname, ar uždaryti langai. Netrukus visi langai aprasoja ir aš jau galiu ant jų parašyti savo vardą. Viduje karšta ir trūksta oro. Pro aprasojusį langą matau neryškią raudoną pašvaistę — leidžiasi saulė. Kažkas pareiškia, kad galime pasirinkti: ar būti sudraskytiems liūtų, jei išlipsime, ar pasilikti čia per naktį ir užtrokšti.

Dėdė Maikas juokiasi. Močiutė irgi. Mama taip pat pradeda kikenti. Mums to ir tereikia — po kelių akimirkų mes, visi trys vaikai, jau klykiam iš juoko. Kai Vakarų Midlendų safari parko darbuotojai sunkvežimiu atvažiuoja mūsų gelbėti nuo laukinių žvėrių, randa mažalitražį automobilį, pilną bekvatojančių hienų. Jie smalsiai žiūri, kai mes vienas po kito lendame iš automobilio į gryną orą isteriškai kvatodami.

Leidžiasi saulė. Kažkas aptaškė dangų raudonu rašalu. Kraujo raudonumo danguje, prie pat horizonto, matau nuostabius lėtai pėdinančių žvėrių šešėlius. Dabar Vakarų Midlendų safari parkas man gražiausia vieta Žemėje.

TREČIAS SKYRIUS

Mama laukiasi. Ji storesnė, nes pilve yra vaikas.

Kūdikis gims rugsėjį, bet jis kasmet nešvęs gimtadienio, nes mes jų nešvenčiame. Taip yra todėl, kad mama Jehovos liudytoja ir tiki Jehova, o ne gimtadieniais. Net Jėzus neturi gimtadienio, jei esi Jehovos liudytojas. Mano mama švenčia Kalėdas tik todėl, kad tėtis liepia. Ir visą Kalėdų laikotarpį gali pajusti, kad ji to nenori.

Dabar mano geriausias draugas yra Agnusas. Nežinau, ar ilgai jis bus mano draugas, nes visos mano draugystės visada baigiasi peštynėmis, bet dabar tai Agnusas. Jis irgi mėgsta piešti, todėl piešiame kartu. Mūsų mokytojas ponas Jakobsas duoda mums didžiulį ritinį popieriaus ir netrukus dažais ir flomasteriais mes jį pripiešiame. Ten pasakojame apie žmones ir keistose vietose vykusius mūšius, kurie kaip ir mūsų šutvės nuolat kinta. Pasakojimas vyniojasi kartu su popieriumi ir niekada nesibaigia. Aš mokausi blogiau negu kiti vaikai visus dalykus, išskyrus dailę, nes ji man labai patinka. Ryškiai raudonais dažais aš nupiešiau tokį įspūdingą dramblį, kad ponas Jakobsas pakabino jį klasėje ant sienos.

Gal aš mėgstu piešti mūšius todėl, kad pats esu mušeika? Nesu piktas mušeika. Mano veido išraiška niekad nebūna tokia baisi kaip mamos, kai ji mus muša. Kai su kuo mušuosi, galiu šaipytis, bet moku žaidimų aikštelėje trenka kumščiu. Naudojuosi kumščiais, kad žmonės mane gerbtų. Kai kuriems mokytojams tai nepatinka ir vieną pertrauką, po muštynių, mane nusiunčia į klasę pas poną Jakobsą.

Klasė tuščia. Viskas visai kitaip, kai nieko nėra. Net garsas kitoks, kai einu. Oras kitoks. Štai prie sienos prismeigtas mano dramblys, ant stalo atversti aritmetikos sąsiuviniai, o ant pono Jakobso kėdės ne ponas Jakobsas, bet jo švarkas.

Dairydamasis per petį, einu prie pono Jakobso švarko. Niekas neateina. Už durų irgi nieko.

Negalvodamas, virpančiomis rankomis, besidaužančia širdimi rausiuosi pono Jakobso kišenėse ir randu piniginę. Staigus žvilgsnis į duris. Nieko. Atsegu piniginę. Viduje pluoštas pinigų. Mano širdžiai taip garsiai tuksint, kad galiu neišgirsti artėjančių žingsnių, aš ištraukiu tik vieną banknotą, mėlyną, ir skubiai įsikišu į kišenę. Tada, taip greit, kad vos matau, kaip juda mano pirštai, aš užsegu piniginę ir įkišu į pono Jakobso švarką. Niekas manęs nematė. Tik dramblys. Ir Jehova.

Visą dieną man neramu. Ar ponas Jakobsas išsiims piniginę, perskaičiuos pinigus ir pamatys, kad trūksta vieno mėlyno banknoto? Ar visa klasė bus apklausta? Ar kas nors pagalvos, kad reikia pažiūrėti į mano kišenes?

Bet praeina diena ir nieko neįvyksta. Ponas Jakobsas neišsiima piniginės, o jei ir išsiima, tai nepasigenda banknoto. Eidamas namo pasižiūriu į banknotą — penki svarai. Parėjęs paslepiu po pagalve, nes nenoriu, kad kas rastų ir pavogtų iš manęs: po pamokų mūsų namuose pilna vaikų iš vaikų namų, kur mama dirba virėja. Kai jai baigiasi pamaina, jie parlydi ją namo, kad šiek tiek pasidžiaugtų šeimyniniu gyvenimu. Atrodo, jiems čia patinka. Keista, nes aš dažnai įsivaizduoju gyvenąs vaikų namuose.

Kitą dieną į mokyklą einu mirdamas iš baimės. Ponas Jakobsas jau tikrai bus aptikęs vagystę. Pasirodo — ne. Džiūgauju. Aš vogiau iš tetulės Tanios, šventinių prekių krautuvėlės ir dar buvo daug kitų vagysčių, apie kurias niekas nežino, bet ši buvo geriausia. Laukiu visą savaitę, bet pinigų niekas nepasigenda. Penkinė mano! Ką pirkti? Galiausiai nusprendžiu nusipirkti saldainių. Dar nusiperku dviračio stabdžius. Dviračio neturiu, bet gal kada turėsiu... Smagiausia yra tai, kad kai pasitaiko proga, aš vėl iš jo pavagiu. Vidinis balsas man vis liepia nustoti, bet žinau, kad negaliu.

Mama tuoj turės savo kūdikį. Ji dabar visą laiką ant mūsų šaukia. Ji kasdien sako, kad su manim ir Šeinu jai grynas vargas. Tą patį ji sako ir savo draugams iš bažnyčios, todėl viena iš jų nusprendžia jai padėti. Tai Morina. Jos veidas liesas kaip raganos. Tai ji kalta, kad mama Jehovos liudytoja. Kai aš dar buvau mažas, ji pasibeldė į mūsų duris ir įtikino mamą prie jų prisijungti. Tėtis tada sėdėjo kalėjime už tai, kad sužalojo žmogų. Jei būtų buvęs, to nebūtų įvykę.

Kai tėčio nėra ir jis negina mūsų nuo Jehovos liudytojų, jie nuolat čia. Morina mūsų nemėgsta. Ji mus niekina.

Ji atostogavo Škotijoje, iš kur parvežė mamai suvenyrą. Tai medinis, bet ne paprastas šaukštas. Jis raudonmedžio spalvos ir labai didelis. Kaip irklas. Jame išskaptuoti žodžiai „Geriausias pasaulyje maišytuvas!“. Nesunku atspėti, kad Morina mano, jog mama jį naudos ne tik maišymui. Mama pasikabina jį valgomajame, ten jis visada po ranka. Mums nereikia labai šėlti, kad savo užpakaliais pajustume „Geriausio pasaulyje maišytuvo!“ smūgius.

Aš stengiuosi neverkti, kai mama mane muša mediniu šaukštu, bet kai ji lupa Šeiną ir aš girdžiu jo kūkčiojimą, aš irgi noriu raudoti. Man visada liūdna dėl Šeino. Kai žiūriu į jo dideles ausis, didelę galvą, didelius dantis ir liesą kaklą, kai matau, koks jis nešvarus, nemylimas ir nelaimingas, myliu jį taip, kad net širdį skauda. Kartais man iki ašarų jo gaila, tada būnu jam draugiškesnis, bet greit jis vėl tampa mano didžiuoju broliu ir aš mirtinai trokštu su juo kautis.

Kai mama mus muša, ji klykia, o jos veidas klaikiai pasikeičia ir ji tokia pikta, kad negali liautis. Kartą ji nerado „Geriausio pasaulyje maišytuvo!“, tai pačiupo šluotą ir taip mus daužė, kad į Šeino galvą sulaužė jos kotą. Kai ji tokia, mes su Šeinu žinom baisią, labiau už šaukštą ir šluotą skaudinančią tiesą — mama pamišusi.

Pradedu iš jos vogti. Ponas Jakobsas taip ir nepasigedo dingusių penkinių, taigi imu iš mamos rankinės mažas sumas. Kai ji nieko nesako, pradedu imti didesnes. Bet vieną dieną ji pagauna mane nusikaltimo vietoje. Ji šaukia ir griebia „Geriausią pasaulyje maišytuvą!“. Ir ji, žinoma, papasakos tėčiui. Guliu lovoje, galvodamas, ką jis man padarys, kai sužinos, kad vėl vogiau. Norėčiau nustoti, bet negaliu. Aš tiesiog turiu tai daryti. Ir vėl pajuntu pančius, kuriais esu pririštas prie lovos. Vėl bandau pajudėti, įkvėpti, pabėgti iš namų, nuo šeimos, nuo savęs.

Grįžta tėtis. Tuoj po to prasideda baisus sujudimas, nes mamą veža į ligoninę ir niekas nebeprisimena, kad esu prisidirbęs. Labai greit paskambina iš ligoninės ir tėtis mums praneša, kad mes turime sesytę.

Tėtis neina pas mamą į ligoninę. Vakare jis sako eisiąs aplankyti draugo, o kadangi turi rūpintis mumis, mes irgi einame su juo. Draugas — moteris. Mudu su Šeinu iš karto atpažįstame „paltų kabyklą“. Tai „ji“. Iš arti matome, kad jos plaukai juodi kaip varnas.

— Jie dažyti, — sako Kelė, nes supranta tokius dalykus. — O jos veidas rudas todėl, kad ji pasitepus įdegio kremu.

„Paltų kabyklos“ veidas tikrai keistos spalvos. Kai įsižiūriu, matau, kad Kelė teisi: jos veidas padengtas tokiu storu lipniu sluoksniu, kad jai turbūt reikia jį grandyti. Auksinių papuošalų prisikabinusi tiek, kad panaši į Kalėdų eglutę. Kelė sako, kad ji dirba kažkokiame bare.

Mes patogiai įsikuriame „paltų kabyklos“ svetainėje ir, kol ji su tėčiu kažką veikia kitoje namo dalyje, mes užmingame. Rytą tėtis mus vedasi namo.

Vėliau jis važiuoja į ligoninę ir parsiveža mamą ir naująją mergytę. Jos vardas Betanė. Ji labai mažutė, pirštukai mažulyčiai, akys didelės. Iš karto ją pamilstu.

Manydamas, kad nieks nežiūri, imu ją ant rankų. Pasirodo, žiūri visi: mama, akušerė, senelė — ir tučtuojau daugybė rankų išsitiesia į mano pusę. Jie nori gelbėti kūdikį nuo manęs, nes žino, kad esu blogas berniukas, bet aš švelniai laikau Betanę. Žiūriu į jos mažą, susiraukšlėjusį veiduką ir šypsausi. Ji irgi žiūri į mane. Ji nesupranta, ką žmonės apie mane sako. Ji manim pasitiki. Ir aš tikrai ją myliu.

KETVIRTAS SKYRIUS

Sėdžiu kambaryje į gatvės pusę. Žėruoja židinys, o aš šnekuosi su ponia. Ji ne tokia sena kaip mama, bet suaugusi. Ji — psichiatrė, kurią atsiuntė mokykla. Ji manęs klausia, kodėl aš nuolat mušu kitus vaikus.

Aš noriu bendradarbiauti ir bandau jai atsakyti, bet iš tikrųjų manęs čia nėra. Aš didelio medžio viršūnėje ir mus stebiu. Matau į priekį pasilenkusią ponią. Ant jos kelių oranžinis aplankas. Dar matau kitoje kėdėje susigūžusį vaiką, trokštantį būti kuo toliau nuo jos. Tas vaikas — aš ir kartu ne aš, nes ji kalba apie smurtą, o aš nežinau, kas tai. Aš mušuosi žaidimų aikštelėje, bet tai ne aš, viduje esu visai kitoks.

Susitinkame keletą kartų ir ji pateikia tėvams pasiūlymą. Jis toks neįtikėtinas, kad iš nustebimo aš išsproginu akis: ji mano, kad boksuodamasis atsikratyčiau agresyvumo. Turiu lankyti bokso pamokas. Taigi, dabar galėsiu patobulinti kovinius įgūdžius ir „ištaškyti“ kitus vaikus. Vis tiktai mudu su Šeinu slapta nutariame, kad bus geriau, jei su psichiatre apie būsimas bokso pamokas šnekėsiu ne aš, o mama.

Sekmadienio rytą mama man liepia eiti pas vienus mūsų kaimynus. Ji tvarko jų namus ir kažkodėl turiu ten eiti. Kai paklausiu kodėl, ji atsako, kad jie tiesiog manęs laukia. Jie abu mokytojai, o ponia Albut dirba mano mokykloje. Ji gerai sutaria su ponu Jakobsu. Dabar aš kitoje klasėje, todėl „nebesilankau“ pono Jakobso piniginėje. Jis niekada manęs nepagavo. Kartais, prisiminęs tas vagystes, pasigendu mane apimdavusio jaudulio...

Eidamas pas juos, tuščiame mokyklos kieme matau besirenkančius vaikus. Nenoriu visą sekmadienio rytą praleisti su pora mokytojų, todėl nusprendžiu jau tarpduryje paklausti, kam jiems manęs reikia. Bet Brajanas Albutas taip šiltai mane sutinka, kad įeinu. Tai subrendęs, nesenas vyras, bet jo veide gilios lyg išskaptuotos raukšlės.

Iš lauko jų namas toks pat kaip mūsų: tokios pat raudonos plytos, tokie pat langai, tokios pat durys, bet įėjus viskas kitaip. Kambariai šviesūs. Visur knygos. Ant sienų gražūs paveikslai. Įrašai irgi kitokie. Ne tokie kaip mamos Džonis Mathisas ar tėčio stilizuota liaudies muzika. Jie klausia, ar noriu piešti, ir veda mane į virtuvę. Užuodžiu gėles. Čia įjungtas radijas, bet išgirstu ne muziką, o pokalbį.

— Arčeriai4, — šypsodamasi sako Džilė Albut. — Beveik baigiasi.

Ji išjungia radiją ir aš pamatau, kad visas stalas nukrautas piešimo reikmenimis. Jie man parodo, kaip galima nuspalvinti popierių ir išlankstyti iš jo įvairias figūras. Man taip įdomu, kad imuosi to nebegalvodamas apie nieką daugiau.

Jie labai malonūs. Kai per pertraukėlę užkandžiaujame, jie manęs klausinėja ir klausosi mano atsakymų. Paskui jis ką nors sako, tada ji, o tada aš. Tarsi mėtytumėm vienas kitam kamuolį. Maloniai šnekučiuojamės. Mūsų namuose, žaidimų aikštelėje visi tik niurna. Sako tik po žodį arba išvis nieko. Arba ne tai, ką galvoja. Dažnai tau liepia užsičiaupti. Niekas neklauso, ką sakė anksčiau kalbėjęs, nebent ketintų prieštarauti. Visi tik ginčijasi ir barasi. Bandau įsivaizduoti, kaip viskas būtų, jei gyvenčiau pokalbio pasaulyje kaip Albutai. Pasaulyje, kur net per radiją girdi pokalbius.

Aš nustembu, kai ateina laikas eiti namo sekmadieninių pietų. Atrodo, kad praėjo vos penkios minutės. Albutams patinka mano darbelis ir jie džiaugiasi mano apsilankymu. Jie kviečia mane vėl užeiti ir aš mielai sutinku. Eidamas Reinoldso gatve, jaučiuosi visai kitaip. Ištuštėjusiame mokyklos kieme žaidžia didžiulis būrys vaikų.

Keletas ant stogo. Tai šaunus žaidimas, kuris baigsis policijos pasirodymu, bet aš praeinu pro šalį. Šiandien aš netikėtai geras vaikas, o ne tas, kuris nuolat mušasi ir vagia. Ir man tai patinka.

Duris atidaro mama. Ji nei nusišypso, nei žvilgteli į mane, o tuoj pat grįžta į virtuvę. Einu paskui ją į virtuvę, bet niekas, išskyrus Betanę, nekreipia į mane dėmesio. Ji jau moka šliaužioti ir aš jau išmokau jos nekęsti, visi išmoko, nes tėvai, net tėtis, nuolat aplink ją šokinėja, o mama neleidžia jai niekur ropoti. Betanei atitenka visi bučiniai ir mylavimai, kurie priklauso man, bet šiandien, kai aš visiems lyg nematomas, esu patenkintas, kad Betanė džiugiai skuba prie manęs. Jai smagu mane matyti. Šnekuosi su ja kaip pas Albutus. Kalbu tik aš, bet jai irgi linksma.

Kai Kelė ir mama ima maistą iš orkaitės, ateinu į virtuvę.

— Nestovėk čia. Uždaryk orkaitės dureles, — sako man Kelė piktai.

— Traukis! — tai mama.

Jos pradeda ginčytis, kaip pjaustyti kepsnį.

Nejučia palyginu: rytą praleidau šviesioje, draugiškos šilumos kupinoje virtuvėje, o čia — vieta be meilės. Aš neužuodžiu sekmadieninių pietų. Jaučiu tik slogią namo aplinką.

Po kelių savaičių, vieną sekmadienio popietę, šlaistausi tuščiame mokyklos kieme. Pro šalį eina būrelis skustagalvių, besinešančių butelius Strongboy sidro. Jie ketveriais penkeriais metais vyresni. Tiesą sakant, jie Kelės metų. Ji mokosi kartu su jais, taigi aš juos šiek tiek pažįstu.

— Na, snargliau, — ištaria (gana draugiškas pasisveikinimas), o kai atsidaro butelius, duoda ir man. Imu taip, tarsi tai būtų man ne naujiena, nors nesu bandęs. Ir jau pirmas gurkšnis mane nustebina.

Sidras saldus ir kartus tuo pačiu metu. Kaip obuolys ir limonadas. Jis lėtai teka mano kūnu, kol pasiekia rankų ir kojų pirštus. Paskui galvą. Dar išgeriu. Pajuntu šilumą pilve. Dar šiek tiek. Man paduoda cigaretę. Vis nusispjaudamas rūkau. Mokyklos kiemo vaizdas pasidaro neryškus, namai linguoja. Įdomu. Atsipalaiduoju. Juokiuosi. Nieko nebijau. Aš jau didelis, aš su skustagalviais.

Mes visi girti, bet aš girčiausias. Jie žiūri į mane ir juokiasi. Paskui mes pakylame ir kažkur traukiame. Eidami spjaudomės, keikiamės, rūkome ir stumdome mažesnius vaikus.

— Senos gvėros, — juokdamiesi šaukiam senutėm ir vėl nusispjaunam.

Nežinau, kur einam. Nesvarbu. Šaligatvis atsitrenkia į namus. Jis nėra lygiagretus su gatve, o dangus sukasi kaip kaleidoskopas. Mes svirduliuojam, prilaikydami vienas kitą, kad nenugriūtume.

Ateiname į vieno iš mūsų namus ir pradedame mušti būgnus. Mūsų muzika beprotiška ir klaikiai garsi. Mes garsiai juokiamės. Staiga aš nustoju groti ir nugriūvu ant kilimo. Prie manęs pasilenkia kažkokia didelė mergaitė, o virš jos matau lubas. Bloga. Tuoj vemsiu. Ji nuveda mane į vonią ir pasirūpina manimi.

Namo grįžtu kitoks. Prasidėjo naujas gyvenimas. Nors man tik aštuoneri, aš jau suaugęs, nes pasigėriau kartu su skustagalviais. Visą vakarą mano galvoje kažkas dunda, lyg dar tebegrotume būgnais, bet aš nekreipiu dėmesio. Jaučiuosi atsipalaidavęs ir patenkintas. Mane pripažino. Naktį manęs nepažadina nei kieti pančiai, nei noras pabėgti.

Dažnai nueinu pas Albutus. Ten aš jaučiuosi vaiku. Taip būna sekmadieniais, nes savo namuose tomis dienomis būti tiesiog negaliu. Pas Albutus patenku iš pragaro, mano ausyse dar tebeskambant klyksmams ir barniams. Kaimynai visada atidaro duris su šypsena ir net sako tokius dalykus: „Malonu tave matyti“ ar „Tu šviežio oro gūsis“! Gal jie ir žino, iš kokio karo lauko aš pabėgau, bet neišsiduoda.

Įžengiu į jų virtuvės tylą ir esu jau kitame pasaulyje, kur ir aš galiu būti kitoks. Galiu būti kitas Markas. Džilė ruošia man užkandį, o Brajanas nuima nuo lentynos dėžutę su lėktuvėlio dalimis. Pirmiausia mes turime jį sukonstruoti, o paskui (tai man labiausiai patinka) nuspalvinti. Jie paaiškina ir aš spalvinu lėktuvėlį labai ryškiom spalvom — raudona ir mėlyna, o ant sparnų išraitau neįtikėtinus verpetus. Nudažau kiekvieną lopinėlį. Kliūva ir ant pirštų. Kai po kelių dienų ateinu, lėktuvėlis jau išdžiūvęs ir mes paleidžiame jį sode. Jis pakyla aukštyn ir vakaro prieblandoje sklendžia per pievą, gėlių lysves... Nors dabar žiema, jų sodas tvarkingas, žemė dailiai sukasta, pilna krūmokšnių. Lėktuvėlis švelniai nusileidžia ant gyvatvorės.

Parsinešu lėktuvėlį namo ir bandau paskraidinti mūsų sode. Pas mus, žinoma, viskas kitaip. Mamos ir tėčio supratimas apie sodininkavimą kitoks: jie iškasa didžiulę duobę, sumeta ten visokias šiukšles, o paskui užkasa. Nėra nei pievelių, nei krūmelių, jokių gėlių. Lėktuvėlis atsimuša į pašiūrę ir nukritęs įsipainioja tarp surūdijusių lovų spyruoklių bei dviračių vairų.

Kai Albutai manęs paklausia apie lėktuvėlį, aš papasakoju, kaip mane liūdina mūsų sodas ir jie man paduoda katalogą Bitė5. Jie sako, kad galiu ką nors išsirinkti, jei noriu pagražinti savo sodą! Turbūt dar nevėlu sodinti narcizus, taigi išsirenku keletą svogūnėlių ir įspūdingą augalą, kuris vadinasi knipojija6. Svogūnėlius atsiunčia po keleto dienų, o knipofijos daigelį pažada atsiųsti pavasarį. Iškasiu jai duobutę, o kai ji užaugs, visas mūsų sodas pasikeis.

Pasodinu svogūnėlius ir laukiu.

Pas Albutus lengva būti geram. Man net mintis nekyla iš jų vogti. Bet daugiau niekas nėra saugus. Mama kiekvieną naktį turi miegoti su pinigine po pagalve. Man liūdna, kai matau ją nešantis piniginę į viršų, bet ji teisingai elgiasi, nes jei paliktų, aš ją apiplėščiau. Negaliu elgtis kitaip.

Namie beveik nebūnu. Gatvės vaikai man kaip šeima. Nuolat trinuosi mokyklos aikštelėje, nes žinau, kad anksčiau ar vėliau kas nors ateis. Šiandien tai Trevoras.

Trevoro šeima puiki: mama namų šeimininkė (tai daug ką sako), o tėtis vairuotojas. Trevoras kokiais penkeriais metais vyresnis už mane. Jam turėtų būti trylika. Jis aukštas, ilgakojis, atsikišusiais dantimis. Esu patenkintas, kai jis kalba su manimi. Su vyresniais vaikais jaučiuosi svarbus. Jis man duoda cigaretę ir mes, tarsi būtume draugai, kartu rūkome. Smagu.

Jis siūlo eiti į gyvulių turgų ir pavaikščioti gardų aptvarais, nes tai pavojinga. Nesu buvęs gyvulių turguje ir mėgstu pavojus. Žinau, kad turgaus dieną ten pilna mūkiančių, mekenančių gyvulių ir burzgiančių sunkvežimių. Bet nesu ten buvęs, kai jis tuščias.

Einame ilgai. Iš pradžių Reinoldso gatve, praeiname pro kriketo aikštelę, paskui pasukame į Česterio kelią. Daugelis Kiderminsterio namų pastatyti iš raudonų plytų, bet daug ir naujų. Mes vis einame ir einame pro namus, parduotuves, gamyklas, žalius plotelius (sporto aikšteles bei dykvietes), o gražiausia iš visų— didelių kaštonų eilė. Jais apsodinta kriketo aikštelė. Praeidamas pro šalį, paglostau kiekvieną medį. Kiekvieną spalį bandau įlipti ir nusipurtyti kaštonų, bet esu per mažas. Gal šiemet pavyks, nes man jau aštuoneri. Gal Trevoras padės, jei dar bus mano draugas.

Kai ateiname į turgų, mus pasitinka betoninių gardų nykuma. Jis buvo teisus dėl aptvarų: vaikštome jais, šokinėjame nuo vieno ant kito ir mums smagu. Žaidžiame, kol Trevoras įšoka į vieną gardą, o aš paskui jį. Pamanau, kad jis duos man dar vieną cigaretę, bet jis daro visai ką kita. Jis elgiasi taip, lyg tai būtų tik žaidimo dalis. Viskas vyksta labai greitai. Aš nesispyrioju. Jis nutraukia man kelnes ir apatines kelnaites.

Aš apstulbęs. Net mamai nerodyčiau savo pimpalo, jei ir skaudėtų. Kodėl gi Trevoras nori jį pamatyti? Spoksau į jo pakaušį, kai jis paima mano pimpalą į ranką. Jis apžioja jį. Nežinau, ką turiu daryti. Nežinau, ką turėčiau jausti. Nejaučiu nieko. Jaučiuosi taip, kaip tada, kai tėtis mane lupa: nusklendžiu aukštyn ir iš aukšto labai žalio medžio šakų stebiu vyrą, mušantį berniuką. Dabar esu virš mūsų galvų, stebėdamas tamsų Trevoro pakaušį, kai jis įsikiša mano pimpalą į burną.

Jis smarkiai čiulpia. Aš jį stebiu. Po kelių minučių jis nustoja. Kai jis atsistoja, nežiūriu jam į akis. Greit apsimaunu kelnes. Girdžiu, kaip greit ir tankiai kvėpuoju. Širdis pašėlusiai plaka. Suprantu, kad mano draugas Trevoras elgėsi nepadoriai. Neturiu supratimo kodėl.

Trevoras pačiumpa mane už pečių ir taip papurto, kad, nors ir nenoriu, turiu į jį pažiūrėti.

— Nedrįsk niekam pasakoti. Aišku? — sako nedraugiškai. — Net negalvok apie tai. Nieks tavim nepatikės.

Turbūt jis teisus. Niekas manimi nepatikės.

— Jei prasižiosi, aš pasakysiu, kad tai nesąmonė, ir jie patikės manim.

Aš esu blogas ir visi tą žino. Esu melagis. Visi ir tai žino. Taigi pasakoti neverta. Ir kam aš galiu papasakoti? Anksčiau maniau, kad pimpalas skirtas šlapinimuisi, bet dabar žinau, kad kai kurie žmonės kišasi jį į burną. Tai dar vienas keistas dalykas, kurį, kaip ir gimtadienių vakarėlius, daro žmonės. Nors gal ne. Gal gimtadienių vakarėliuose ir nebūna smagu, bet tada nesijaučiu toks menkas ir nelaimingas, kaip po Trevoro poelgio.

Kai grįžtu namo, esu kaip visada nematomas. Kelė su Šeinu mušasi nesusitardami, ką žiūrėti per televizorių. Mama užsiėmusi su Betane. Atrodo, niekas nesupranta, kad dabar esu kitoks. Net ir aš nežinau, kodėl ir kaip smarkai pasikeičiau.

PENKTAS SKYRIUS

Mano narcizai žydi ir aš labai jais didžiuojuosi. Rūpestingai pasodinu atsiųstąjį mažą knipofijos daigelį. Mama nesidžiaugia nei narcizais, nei knipofija. Kai vasarą ji pagaliau pražįsta, narcizai seniai peržydėję ir knipofija vienintelė gėlė. Tarp sulaužytų irklų, šunų išmatų ir beračių dviračių ji atrodo graudžiai. Jaučiuosi nusivylęs. Šeinas kikena, Kelei neįdomu. Įtariai žiūrėdama į mane, mama nufotografuoja knipofiją. Su palengvėjimu einu pas Albutus, kurių sode pilna gėlių. Kai kurias Brajanas Albutas nukerpa, kitas pririša. Jis aptaria su Džile, kokias gėles sodins kitais metais, ir aš jaučiuosi geriau, nes žinau, kad Brajanas Albutas nėra boba.

Kai tėtis grįžta, jis išeina dažniau ir geria daugiau. Mama visą laiką ant jo pyksta. Jos su močiute dažnai tyliai kalbasi virtuvėje. Vieną vakarą tėtis toks girtas, kad negali parvažiuoti iš plieno liejyklos darbininkų klubo. Jį parveža Kelė. Jai dabar dvylika ir ji parvairuoja jo rudąjį Kaprilą. Norėčiau, kad ir man leistų. Kitą kartą jis grįžta privėmęs Kaprilą ir pasiūlo Seinui penkinę, kad išvalytų, bet mama labai pikta ir neleidžia.

Nuo to karto Trevoro beveik nemačiau. Vieną popietę, kai aš kaip visada trinuosi Reinoldso gatvėje, jis pasirodo. Aš puikiai prisimenu, kas atsitiko gyvulių turguje, bet kadangi tas keistas nutikimas nebepasikartojo, o aš niekam apie jį nepasakojau, tai kartais atrodo, kad nieko ir nebuvo. Man nedrąsu su juo kalbėtis, nes nežinau, ar jis mano draugas. Bet jis maloniai su manimi elgiasi ir sako, kad duos keletą cigarečių. Einame į mokyklos aikštelę. Ji tuščia. Imu nervintis. Atsisėdę ant rampos riedlentėms, rūkome.

Staiga jis mane sučiumpa ir nustumia ant žemės. Mikliu judesiu jis nutraukia mano kelnes, apatines kelnaites, nusimauna savo, o tada užvirsta ant manęs. Ką gi dabar jis daro? Nepanašu, kad mušimės. Mano rankoje vis dar smilksta cigaretė.

Jis prisispaudžia prie manęs. Užsimerkiu. Nusklendžiu virš mokyklos stogo, į aukščiausią medį, ir stebiu mus iš ten.

Jis raičiojasi ant manęs, mūsų pimpalai susiglaudžia, o tada pradeda ant manęs judėti aukštyn žemyn. Jei atsimerkiu, matau visus jo veido kaulus. Užsimerkiu ir vėl iš viršaus stebiu du berniukus. Jų kūnai susiglaudę. Tas, kuris apačioje, toks mažas, kad jo beveik nesimato. Turbūt ir Jehova visada šitaip žiūri. Ir Jis tikrai dabar žiūri į mus.

Po valandėlės Trevoras nustoja. Jo veidas raudonas. Liūdnai užsimaunu kelnes.

— Nepasakok, — griežtai primena Trevoras, — nes aš sakysiu „ne“ ir niekas tavim netikės.

Man įdomu, ką mes darėme. Tėtis nuolat mane vadina pederastu. Ar tai jis turi galvoje?

Mes nueiname namo, aš niekam nieko nesakau. Nutariu tai išbandyti su jaunesniu berniuku. Aš esu Trevoras, o tas berniukas — aš. Po pamokų jis būna mūsų namuose, nes mama jį prižiūri. Miegamajame aš jį pargriaunu, nutraukiu kelnes, užlipu ant jo ir prisispaudžiu. Viską darau kaip Trevoras. Nežinau, kodėl tai darau. Nieko nejaučiu. Matau, kad ir jis nieko nejaučia.

— Niekam nepasakok, — sakau vėliau. — Niekas tavim nepatikės, nes aš už tave vyresnis, o aš sakysiu, kad nieko nebuvo.

Jis vos linkteli. Jo akyse — man pažįstama tuštuma.

Bet mano susidomėjimas pažadintas. Trevoras atrakino ir pravėrė man duris. Tik plyšiuką, bet žinau, kad viduje kažkas yra.

Po pamokų mūsų namuose dažnai būna viena mergaitė ir kartą, vis dar nesuvokdamas kodėl, pasiimu paklodę ir nusivedu ją į sodą. Įlendame į šuns būdą. Gulime ant paklodės, aplink smirda šunimi, o aš pakišu ranką po jos drabužiais. Numaunu jai kelnaites. Jos kūnas keistas. Jis labai skiriasi nuo maniškio: minkštesnis, o tarp kojų netikėta tuštuma. Apčiupinėju kiekvieną lopinėlį. Ji švelni kaip vanduo.

Ji jaudinanti. Mano širdis plaka kaip pašėlusi. Noriu ją liesti dar ir dar. Savo viduje pajuntu plonas virpančias stygas. Labai malonu. Dabar pradedu suprasti: matyt, ir Trevoras norėjo tai pajusti.

Nuo šiol, kada tik galiu, bandau paliesti mergaites. Greit pastebiu, kad mano metų mergaites liesti ne taip įdomu kaip vyresnes. Kai paauga, jos tampa minkštesnės. Ir jos beveik visada man leidžia. Vienai iš mano sesers draugių trylika, o gal net keturiolika, ir kartą ji mane pasičiumpa už Reinoldso gatvės esančiame skersgatvyje. Ji žino, kiek man metų, bet jai nerūpi.

— Parodyk man, ką turi, o aš parodysiu savo, — sako.

Žinau, apie ką ji kalba. Spoksau į jos rusvą lygią odą, norėdamas ją paliesti. Norėčiau pajusti ją visą. Ji nusiveda mane į tuščią aikštelę. Einame rampa aukštyn prie atsarginio išėjimo, kur po senų plytų arka galima pasislėpti. Ji prispaudžia mane prie sienos. Šiek tiek išsigąstu, kai ji nutraukia man kelnes, trumpikes, o tada nusimauna savo, bet kai trinamės, jaučiuosi geidžiamas ir susijaudinęs. Mano kūnas virpa, kraujagyslės tvinksi, širdis garsiai muša. Tada ji staiga nusprendžia, kad mes baigėme. Užsitraukiame kelnes. Grįžtame į skersgatvį ir, nieko viens kitam nepasakę, nueiname savo keliais.

Šalia Reinoldso gatvės esančioje dykvietėje, tarp dilgėlių, su naujuoju savo draugeliu Metju iškasame portfelį su iliustruotais žurnalais suaugusiems. Ten pilna nuogų žmonių nuotraukų. Moterų krūtys baisiai didelės, o vyrai kažkokie rausvi ir labai plaukuoti. Jie daro tą patį, ką ir aš su mergaitėmis, tik dar daugiau: vyrai kiša savo pimpalus į, taip, į rausvų moterų vidų. Kai kurie kadrai nufotografuoti iš arti, taigi galima aiškiai matyti, kaip jie tai daro, tik jų pimpalai skiriasi nuo mano. Jie dideli kaip vėliavų stiebai.

— Tai seksas, — žinovo tonu sako Metju. — Taip, tai seksas. Arba dulkinimasis. Arba ir tas, ir tas.

Mes su Metju smalsiai verčiame puslapius, nežinodami, ar juoktis, ar baksnoti nuotraukas pirštais, ar sutrikti. Esame užhipnotizuoti. Ir aš pradedu kai ką suprasti: mergaičių lietimas — seksas. Tai daro suaugusieji. Tai daro tėtis.

Dabar žinau, ko mama ant jo pyksta. Ne tik dėl gėrimo. Dėl moters. Ir tai ne ta dažyta varna, kuri buvo prieš keletą metų, kai gimė Betanė, bet kita. Mes matėm. Tėtis su ja užsiiminėja seksu. Kai mama klykia ir šaukia apie tėčio nepadorumą, ji turi galvoje seksą. Vyrai dažnai tai daro su kitomis, kol jų žmonos būna namie su vaikais. Dabar man aišku. Aš tik nesuprantu, kodėl mama pyksta.

Namuose kunkuliuoja pyktis. Vos įeinu pro duris, jaučiu įniršį. Stengiuosi čia tik pavalgyti ir permiegoti, o likusį laiką leidžiu gatvėje. Kartais nueinu pas Albutus. Jie pasodina mane svetainėje, uždeda ausines ir aš klausausi linksmų žmonių. Tokių kaip Martis Feldmanas. Kvatodamas raitausi ant jų sofos. Kartais piešiu. Kartą su Džile kepėm pyragus ir aš pasodinau apelsino kauliuką. Kiekvieną kartą išeidamas jaučiuosi geras. Naktį gulėdamas lovoje, noriu būti jų sūnumi.

Dabar esu devynerių, beveik dešimties, galiu be niekieno pagalbos įlipti į didžiuosius kaštonus prie kriketo aikštelės ir nupurtyti keletą apačioje laukiantiems vaikams.

Kaskart įlipu vis aukščiau ir aukščiau, patekdamas į slaptą medžių pasaulį, kur tik samanos, sena žievė ir skubantys vabaliukai. Susikaupęs ieškau, kur kita šaka, kur statyti koją norint užlipti aukščiau ir taip įsijaučiu, kad kai prisimenu esąs viename iš Kiderminsterio medžių, prisimenu, kad aš Markas, nustembu. Jaučiuosi, tarsi manęs kurį laiką nebuvo.

Užlipu taip aukštai, kad net šiek tiek baisoka, bet visi žiūri, taigi atsigulu ant šakos ir šliaužiu. Aplink mane gelstantys lapai. Jie panašūs į rankas. Šis medis turbūt turi milijoną rusvai gelsvų pirštų. Gal jie mane pagaus, jei krisiu? Kai pasižiūriu žemyn, matau visą Kiderminsterį: stogus, daugiaaukščius, griūvančius dujų rezervuarus, nusiaubtas gamyklas. Po kojomis jausdamas tuštumą, slenku toliau.

Kai prišliaužiu šakos galą, lazda numušu kaštonus. Girdžiu juos krentant ir atsimušant kažkur toli apačioje. Žemyn nelipu. Vaikai juos surenka ir šaukia, kad nulipčiau, bet aš sakau dar pabūsiąs.

Netrukus jų balsai ir žingsniai susilieja su mašinų ūžesiu. Lieku vienas su medžiu. Man patinka būti didžiųjų kaštonų pasaulyje. Gal galėčiau čia miegoti, o gal pasilikti amžinai? Temsta, bet aš nejudu. Medis apgaubia mane taip, tarsi mylėtų ar rūpintųsi manimi. Pro šalį skuba vabaliukai. Jie mano, kad aš kamieno dalis. Nenoriu namo.

Kai apačioje važiuojančiose mašinose įjungiamos šviesos, o tarp lapų pamatau žvaigždes, lipu žemyn. Kai pasiekiu žemę, mano kojos dilgčioja. Susirenku likusius kaštonus, sudedu į maišą, kurį užkeliu ant seno vaikiško vežimėlio ratų ir stumiu jį namo. Nenorėdamas eiti vidun, papilu kaštonus ant verandos grindų ir tol mindau, kol lempos šviesoje iš žalių dygliuotų kevalų nepasirodo blizgantys rudi branduoliai.

Mama atidaro duris. Ji stipriai trenkia man per galvą.

— Pažiūrėk, ką pridirbai! — piktai užrinka.

Koja bandau nugrandyti žalią purvą...

Praeina daug laiko, kai su kaštonais įeinu į vidų. Ji manęs laukia. Namie tylu. Ji nebepyksta. Jos balsas keistas. Pasižiūrėjęs matau, kad jos akys paraudę, o veidas ištinęs nuo verksmo. Ji atrodo klaikiai. Pasisuku eiti, nes mūsų šeimoje niekas „nesiseilėja“.

Nespėju. Mama mane pagauna, apkabina ir stipriai prispaudžia prie savo vilnonio megztuko. Negaliu kvėpuoti. Ji mane dusina. Mano kaštonai pabyra ant grindų. Bandau išsilaisvinti, bet ji manęs nepaleidžia. Ji vėl ima verkti, o jos karštos ašaros krinta man ant galvos. Man trūksta oro. Man šlykštu. Mane pykina. Noriu jai trenkti, įskaudinti ją, apvemti, suduoti jai galva, padaryti bet ką, kad tik mane paleistų. Jos apkabinimas nereiškia, kad ji mane myli. Tai visai ne dėl manęs. Ji kabinasi į mane iš nevilties, bet tai neteisinga, nes man tik devyneri. Apkabinimas turėtų būti kitoks.

Kovoju iš visų jėgų ir pagaliau, žiaukčiodamas iš pasišlykštėjimo, ištrūkstu. Susirenku savo gražiuosius blizgančius kaštonus ir palieku ją taip raudančią ant sofos, kaip kad ji rauda, kai ją prilupa tėtis. Einu tiesiai į viršų.

Šeinas gyvena savo pasaulyje: gulėdamas ant lovos, klausosi muzikos. Jis vos žvilgteli į mane. Atsigulu. Prisimenu, kai buvau mažesnis, stengdavausi, kad mama mane apkabintų. Dabar ji tai padarė ir buvo siaubinga.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Džilė, mama, Betanė ir aš važiuojame į Londoną. Mes aplankysime miesto pakraštyje gyvenančią Džilės tetą Betę, bet pirmą pusę dienos prabūsim Londono centre. Londone dar nesu buvęs. Nuo pat pirmos atvykimo minutės, kai pajuntu gatvių gausmą, greitesnį žmonių judėjimą, minios margumą ir dialektų gausumą, nuolatinį daugybės ženklų ir veidų šmėsčiojimą, vitrinas, pamilstu šį miestą. Einu vis klupdamas, nes persikreipęs bandau pamatyti pastatų stogus, stebiu besikeičiančią sargybą; Trafalgaro aikštėje lipu ant galiūnų liūtų; girdžiu Big Beno dūžius; prie Vestminsterio tilto, po Bodikėjos iškilmių vežimu, valgau sumuštinius; matau meilės dievą Erosą, aplink kurį Pikadilio žiedu nesiliaudami važiuoja taksi ir autobusai. Kai grįžusį mane klausia, kas man Londone labiausiai patiko, atsakau — statulos. Džilei Albut pasakau, kad ten tikrai dar sugrįšiu.

Mano žavėjimasis Londonu paveikia tetulę Betę ir nuo tada nuolat gauname siuntinukus su Londono suvenyrais bei informacija apie renginius. Turiu iškarpų knygą ir ten klijuoju viską apie Londoną. Man smagu vienam būti savo kambaryje ir klijuoti. Dar man patinka su draugeliais būti gatvėje. Niekada nebūnu namie, nes tėtis dabar visada čia.

Dabar mūsų ministrė pirmininkė ponia Tečer. Džilės Albut žodžiais, „masinio nedarbo laikai Britanijoje“. Mūsų tėtis statistinis bedarbis, nes ir jis neteko darbo, todėl mums trūksta pinigų. Mama tai pavalo kur, tai pašeimininkauja, bet didžiausia bėda, kad tėtis neturi pinigų gėrimui. O už tėtį, einantį į barą, gali būti blogiau tik tėtis, neinantis į barą.

Šiandien sekmadienis ir jis beviltiškai nori išgerti. Jis privalo išgerti, nes šiandien sekmadienis. Jis blaškosi po namus. Didelė, pavojinga gorila narve. Reikalauja penkinės iš motinos. Ji neduoda. Jai reikia penkių svarų maistui. Nekreipdamas į ją dėmesio, jis pasiima jos piniginę. Ji bando išplėšti piniginę jam iš rankų. Gorila prispaudžia ją prie sienos viena ranka, o kita išsiima penkinę. Ji protestuoja ir tai jį įsiutina.

Su siaubu stebime, kaip jis ploną melsvą banknotą įkiša jai į burną ir dviem pirštais smarkiai stumia į gerklę. Mama liaunasi kovoti. Ji parausta ir pradeda dusti. Mes žiūrime neatitraukdami akių. Nieko nedarome. Esame bejėgiai. Stebime mirštančią mamą. Ji nustoja gaudyti kvapą. Jos kūnas suglemba. Tada gorila vėl įkiša ranką ir ištraukia banknotą. Jis turbūt drėgnas, bet jam nerūpi. Jis goriliškai šnarpščia ir keikiasi, o tada, trenkęs durimis, išeina į barą. Mama tuoj pravirks. Sprunku, kai tik galiu.

Su keliais draugeliais einu prie kanalo, o kai grįžtu, mūsų gatvėje randu būrį vaikų. Prisijungiu prie jų ir visi einame į tuščią mokyklos aikštelę. Čia visi šaukia ir mušasi. Slampinėju dairydamasis, kol tarp besimušančių pamatau aukštą, kaulėtą, vyresnį už mane tamsiaplaukį, besišvaistantį kumščiais. Trevoras.

Kai tik jį pamatau, suprantu, kad noriu su juo muštis. Noriu jį primušti. Noriu jį sutrinti į miltus.

Žingsniuoju prie jo besigrumiančios grupės ir prasibraunu į vidurį. Kiti vaikai mato, kaip aš į jį žiūriu. Jie atsitraukia. Keli šaukia:

— Duok, Markai, duok!

Jis stovi prieš mane ir atrodo išsigandęs. Prieš save jis mato pasiutusį šunį su piestu pasistojusiais gaurais ir iššieptais dantimis. Puolu jį. Po kelių akimirkų jis jau ant žemės. Kumščiais daužau jam veidą vėl ir vėl. Trenkiu į pilvą, krūtinę, smakrą. Jis užsimerkia. Trankau jo galvą į betoną. Sulaužau jo brangią dantų plokštelę, kuria jis anądien taip gyrėsi. O kad būtų tikriau, kol jis guli vis dar apsvaigęs, pačiumpu plytą ir sukišu jam į burną.

Vaikai žiūri į mane apstulbę. Dabar žiūri visi. Niekas daugiau nesimuša, tik mes. Tada pasigirsta pritarimo šūksniai.

Trevoras lėtai atsistoja. Jis pasičiupinėja burną. Pirštais perbraukia tą vietą, kur turėtų būti dantys. Pasižiūrėjęs į ranką, pamato, kad ji kruvina ir supranta, kad jo dantys išmušti.

Jis įsiunta. Jis pradeda ant manęs šaukti ir patraukia prie mano namų. Einu jam iš paskos. Man tikrai baisu. Ką pasakys tėvai? Sakau jam, kad neitų, bet jis neaiškiai ištaria:

— Tu už tai sumokėsi.

Kažin, kiek kainuoja jo dantys? Kažin, ar tėtis jau išleido penkinę ir grįžo iš baro?

Trevoras garsiai pabeldžia į mūsų duris. Atidaro mama. Prieš save ji mato berniuką kruvina burna ir mane šalia jo. Ji išbąla.

— Jūsų Markas tai padarė, — spjaudydamas kraujais, staugia jis. — Pažiūrėkit į mane!

Mama žiūri neatitraukdama akių. Aš nesakau nieko. Trevoras pareikalauja, kad mama sumokėtų už naują dantų plokštelę. Matau, kad ji ketina atsiprašyti ir sutikti. Jis įniršęs šaukia. Ir staiga jai už nugaros pasirodo tėtis.

— Kas čia darosi? — klausia.

Spjaudydamas kraują, Trevoras jam papasakoja.

— Kiek tau metų? — vėl klausia tėtis.

Jo balse girdžiu grasinimą. Jis ramus, per daug ramus. Ar Trevoras žino, kad tai grasinimas, ar reikia priklausyti mūsų šeimai, kad tai pajustum?

— Penkiolika! Man penkiolika ir mano dantų plokštelė sulaužyta. Sumokėsit už tai! — klykia Trevoras.

Sudrebu. Trevoro vietoj šitaip ant tėčio nešaukčiau.

— Penkiolika... — tyliu balsu, kuriame girdisi grasinimas, sako tėtis. — Penkiolika. O mano vaikinukui dešimt. Ir tu čia juo skundies? Šalin iš čia, nekruvinęs mano laiptų. Ir kuo greičiau mauk namo, snargliau.

Bedantis Trevoras net išsižioja iš nuostabos, o tada apsisuka ir nueina.

Nespėjus tėčiui grįžti į vidų, aš jam šypteliu. Tėtis murma:

— Tas vaikas tikras žliumbalius.

Dabar ta akimirka, kai aš tikrai jį myliu, nors jis net nežino, kad mane apgynė. Erzindamas einu paskui Trevorą:

— Eik tu šikt, Trevorai, tiesiog eik šikt!

Kai kitą kartą nueinu pas Albutus, jie man praneša blogą žinią. Mums virtuvėje bevalgant, Džilė sako norinti man kai ką pasakyti. Nustoju valgyti. Įtariai žiūriu į juos. Jų maloniuose, ramiuose veiduose matau susirūpinimą. Labai švelniai Džilė man pasako, kad jie išsikrausto.

Pirmiausiai pagalvoju, kad noriu kraustytis su jais. Noriu išvažiuoti ir iš Reinoldso gatvės. Paskui pagalvoju, kad jie tik kraustosi į kitą Kiderminsterio pusę. Brajanas purto galvą. Jie kraustosi į kitą miestą. Redičą. Aš jame nesu buvęs, bet man jau dabar jis nepatinka. Jie išsikrausto, nes dirbs kitoje mokykloje.

Nebaigiu valgyti, nes nebegaliu nei kramtyti, nei ryti, bet nieko nesakau ir nieko neklausiu. Nesakau, kad jų namai mano prieglobstis, kad be jų mano gyvenimas būtų nepakenčiamas, nes aš niekada nebūčiau tas kitas Markas. Tas, kuris mėgsta piešti ir šnekėtis. Su kuriuo maloniai kalbamasi.

Daugiau pas juos nebenueinu. Išvažiavimo dieną jie užeina atsisveikinti. Jie sako, kad pasikvies mane pasisvečiuoti. Linkteliu, bet nieko nesakau. Paskutinis vaizdas, kurį matau, tai jų liūdni veidai. Uždaręs duris, einu į savo kambarį ir ilgai neinu į lauką, nes nenoriu prie jų namų matyti baldų pervežimo furgono, kuris išveš Marčio Feldmano įrašus, ir radiją, kur žmonės kalbasi vienas su kitu. Nenoriu matyti, kaip išnešami visi čia buvę pokalbiai ir paveikslai.

Vakare, gulėdamas lovoje, jaučiuosi taip, tarsi kas būtų miręs...

SEPTINTAS SKYRIŲ

Namuose dūstu, nes ten nėra, ką veikti. Nekenčiu to. Bet kai esu gatvėje — viskas kitaip. Kai būnu su didžiąja šeima — kaimynų vaikais, su kuriais kartu užaugome, tada visas miestas mums tampa žaidimų aikštele, kurioje galime siausti ir plėšikauti, kurią galime niokoti.

Mano geriausias draugas gatvėje yra mokyklos nelankantis Danielius. Jis iš didelės, triukšmingos šeimos. Puikiai sugeba krėsti šunybes. Jo veidas kūdikiškas, pats smulkaus sudėjimo, todėl muštis jam nelabai sekasi, bet visur kitur jis nepralenkiamas. Jis vilki tinkamus drabužius ir sudėtingose situacijose, kur kiti pasitelkia kumščius, jis naudojasi protu. Vos susipažinę, tampame neišskiriamais draugais.

Mūsų namus okupavo svetimi vaikai. Mama nieko nesako, jei po pamokų pas mus trinasi kaimynų vaikai, laukdami, kol po darbo juos pasiims tėvai. Negana to, kai ji baigia pamainą vaikų namų virtuvėje, ją parlydi būriai vaikų. Mes kartu su jais mokomės mokykloje, todėl visus pažįstame. Drabužiams skirtą pašalpą berniukai išleidžia cigaretėms, o rengiasi iš labdaros parduotuvių: senais kostiuminiais švarkais, nudriskusiais džinsais. Mudu su Šeinu manome, kad jie atrodo siaubingai, nes mums svarbu, kuo rengtis: Šeinas yra modas, o aš — sveidhedas tarp modų ir skinu7. Mano šukuosena — labai trumpai kirptas ežiukas. Aš vilkiu zamšinį švarką, ryškiai raudonus Fredo Perio8 stiliaus marškinius ir džinsus, aviu Doc Martens9 aulinukus arba mokasinus. Taip rengiuosi. Klausausi The Beat, The Selector, The Jam ir UB40 grupių muzikos. O modas Šeinas vilki sportinę striukę, tarsi ruoštųsi eiti pasiirstyti, bei ryškius marškinius.

— Jauna buvau hipė, — sako mama.

Sunku patikėti žiūrint į jos apvalų kūną ir raukšlėtą veidą. Mūsų namai dažnai dreba nuo jos Džonio Matiso įrašų, bet tai negalėjo būti hipių muzika.

Mama parodo jaunos, gražios mergaitės nuotrauką.

— Čia aš, kai man buvo septyniolika, — sako.

Mama ir mergaitė visai nepanašios. Nuotraukoje mergaitė svajinga, o mama ištekėjusi už tėčio.

Ji papasakoja mums, kad trindavosi pogrindiniuose klubuose šiaurės rytuose, klausėsi tokių grupių kaip The Animals, Geny and the Pacemakers, The Wbo. Sunku patikėti! Argi galėjo Geny and the Pacemakers kada nors būti pogrindinė grupė?

— O taip, — sako mama. — Tada jie nebuvo populiarūs. Tai buvo hipių muzika. Ypač The Animals, kurie dėl savo Niukaslio akcento buvo žinomi tik tarp pogrindinių grupių.

Mama ten buvo. Sunku patikėti, kai matai ją, siurbiančią kilimus.

Ji dar pasako, kad tėtis buvo tedis10, o tai skamba dar juokingiau.

— Ar esi mačiusi The Beatles — klausiame.

Ji linkteli ir svajingai pasakoja toliau:

— Visą naktį praleidau prie Niukaslio rotušės, kad patekčiau į vidų. Ir man pavyko, — ji nusišypso. — Kai jie pasirodė scenoje, pamaniau, kad nieko geresnio mano gyvenime nebeįvyks.

Žiūrime į mamą: matosi, kad ji ištekėjusi už tėčio ir labai nelaiminga. Jos rankos susiraukšlėję nuo to, kad skalbia svetimų žmonių drabužius ir rūpinasi mumis. Ji atrodo pavargusi. Turbūt ji buvo teisi, pamaniusi, kad nieko geresnio po The Beatles koncerto jos gyvenime nebebus. Bet mes jos negailime. Mums nelabai rūpi, kad ji kažkada buvo jauna, graži ir turėjo svajonių. Mes gyvename savame pasaulyje, tarp savo draugų ir savos muzikos, o mama lieka savajame. Mama su tėčiu mus praranda, bet atranda Polą.

Jis vienas iš tų berniukų, kurie gyvena vaikų namuose ir nuolat trinasi pas mus. Jis ketveriais metais vyresnis už mane. Jis visiems patinka. Net tėčiui. Jie kartu juokiasi ir pokštauja. Man taip niekad nepavyks, net kai sulauksiu Polo metų. Matau, kad Šeinas juos stebi ir žinau, kad jis galvoja tą patį. Mes manom, kad tėtis norėtų, jog jo sūnus būtų Polas, o ne mes su Šeinu.

Taigi, mes nė kiek nenustembame, kai mama pradeda kalbėti apie įvaikinimą. Man tik labai keista, kad Polas nori būti mūsų šeimoje. Aš visada norėjau gyventi vaikų namuose. Ypač po to, kai išvažiavo Albutai. Gal galėtume susikeisti vietomis? Aš tapčiau našlaičiu, o Polas taptų tokiu sūnumi, kokio visada norėjo mama su tėčiu.

Prasideda įvaikinimo procesas. Beveik visą laiką Polas pas mus. Jis miega palėpėje kartu su Šeinu ir manimi, o kadangi tuoj Kalėdos, tai pabus per visas atostogas. Pinigų nuolat trūksta. Tėtis mums praneša, kad beveik visus pinigus išleido dovanoms, bet sau pasiliks kelis svarus, kad per šventes galėtų išgerti pintą kitą. Taip jis kalba, kai Polas netoliese ir jo klausant gali pamanyti, kad jis normalus tėtis.

Tėtis atsideda penkinę. Jis rūpestingai ją įdeda į mažą sidabrinę sviestinę ir padeda į vieną iš viršutinių lentynų svetainėje. Visi žino, kad palikti kur nors pinigus, kai aš namie, nesaugu. Tėtis, matyt, galvoja, kad aš jo taip bijau, jog iš jo nevogsiu. Bet nuo tos akimirkos, kai jis padeda penkis svarus į sviestinę, nebegaliu apie nieką daugiau galvoti. Privalau juos gauti, nors ir žinau, kad mane pagaus.

Po geros valandos pasitaiko puiki proga: arbata išgerta, bet mama dar nenurinko indų. Polas, Kelė, Šeinas, mama ir tėtis dar sėdi prie stalo. Kai Polas čia, tėvai elgiasi geriau. Jie pykstasi rečiau ir visi daugiau kalba.

Išslenku iš kambario, lyg man būtų nusibodę. Einu į svetainę. Įjungiu televizorių, bet užuot jį žiūrėjęs vogčiomis užlipu ant atlošiamos kėdės ranktūrio. Stabteliu, kad atgaučiau pusiausvyrą ir nenukrisčiau, nes tai būtų galas Džonio Matiso įrašų kolekcijai, kuri yra apatinėje lentynoje. Mano širdis pašėlusiai plaka, o akys stebi kambarį. Siekiu sviestinės ir labai labai lėtai pakeliu dangtelį. Paimu penkinę ir įsikišu kišenėn. Uždengiu sviestinę, o tada nugrimztu fotelyje, apsimesdamas, kad žiūriu televizorių. Mano širdis taip smarkiai plaka, kad negirdžiu, kas vyksta ekrane.

Gerokai lukterėjęs, einu į viršų. Pakišu penkinę po mano lova esančiu kilimu. Vėliau parodau pinigus Polui. Jis tuoj imasi vadovauti.

— Dabar juos pasilaikyk, o išleisime savaitgalį, — pamoko.

Savaitgalį nusiperkam daugybę saldainių: Polo broliui vaikų namuose, Šeinui ir Kelei, kitiems draugams ir sau. Tik, žinoma, nieko išlepintai mergiūkštei Betanei, kuri įsikibusi į mamos ranką tipena į Jehovos liudytojų susirinkimus. Ji negaus nė vieno mano saldainio.

Kalėdų antrą dieną mama aptinka, kad sviestinė tuščia. Ji pasako tėčiui. Visi žino, kieno tai darbas.

— Ne aš!

— Prakeiktas mažas benkartas, — grasinamai urzgia tėtis, — aš nudėsiu tą šunsnukį.

Kol jis mane valgomajame daužo, aš rėkiu, kad to nedariau, o jis bamba, kaip manęs nekenčia. Visada taip. Bet tik vienas iš mūsų sako tiesą. Tėtis. Jis tikrai manęs nekenčia. Man visada nejauku, kai jis namie. Stengiuosi nesipainioti jam po kojų, nes jis nenori manęs nei matyti, nei girdėti ir norėtų, kad manęs išvis nebūtų.

— Ir ką gi tu pirkai už tėčio pinigus? — po pylos griežtai klausia mama.

— Saldainių, — prisipažįstu.

— Saldainių? Ar tu juos visus vienas suvalgei?

— Ne! Mes pirkom kartu su juo, — sakau rodydamas į Polą.

Visi nutyla ir atsisuka į Polą. Jis parausta.

— Ar jis žinojo, kokie tai pinigai? — tyliai klausia mama.

Ji tikisi, kad pasakysiu „ne“. Tėtis pasižiūri į Polą, po to į mane. Jis irgi nori, kad tai būtų netiesa.

— Taip! — šaukiu triumfuodamas. — Taip! Jis žinojo, kad tai tavo penkinė!

Šitaip baigiasi įvaikinimo procesas ir mūsų namuose Polas praleidžia paskutinę naktį. Mama surenka jo daiktus ir jie tuoj pat gražina jį į vaikų namus.

Vėliau aš jį kartais matydavau mokykloje, bet jis jau nebe mūsiškis.

Girdėjau juos kalbant, kad ir mane reikėtų išsiųsti į vaikų namus. Norėčiau, kad jie tai padarytų.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Esu girtuoklis. Vyresnių vaikų vakarėliuose pasigeriu, ypač mano vyresniosios sesers vakarėliuose. Kol nepasigeriu iki sąmonės netekimo, esu vakarėlių siela. Nežinau, kas būna po to, nes neprisimenu. Iš pradžių visi galvoja, kad aš linksmas ir sąmojingas. Tik ne Kelė. Ji beveik visada ant manęs pyksta už tai, kad pasišalinu su jos draugėmis. O aš nustebau, kai pamačiau, kiek daug šešiolikmečių glamonėja vienuolikmetį, net jei jis atrodo vyresnis.

Kelė negali pakęsti, kai aš sukinėjuos tarp jos draugų, bet dar labiau pyksta, kai leidžiu laiką su Pitu ir jo kompanija. Ateity Kelė nori tapti policininke. Ji graži. Gerai elgiasi. Ji mano, kad visuomenėje yra vienu ar net dviem laipteliais aukščiau nei mes. Ji visiškai kitokia, negu Pitas, su kuriuo aš pirmą kartą pasigėriau. Anksčiau jis buvo skinas, o dabar pankas ir gyvena kažkokioje landynėje, už kurią nemoka nuomos.

Kelė tokių žmonių bijo, o man jie patinka. Panašu, kad vienintelė Pito šeima — žmonės, kurie būna tame name. Iš lauko pusės tai įprastas raudonų plytų namas, bet viduje ant sienų daugybė hipiškų paveikslų, už namo esantis sodas pilnas piktžolių, dviračių dalių, o tvora baigia sugriūti. Čia gyvenantys žmonės nesilaiko jokių taisyklių. Jie keliasi kada nori. Kartais nesikelia iki vakaro. Nusirengia nepaisydami, ar yra kas šalia. Vienos papai tokie dideli, kad negaliu nespoksoti. Kaip ji juos paneša? Kiti nekreipia į ją jokio dėmesio.

Po to, kai Albutai išvažiavo, ši vieta tapo mano naujuoju prieglobsčiu. Skardinės čia lempų gaubtai, o čiužiniai — lovos. Man patinka kalbėtis su Pitu ir jo draugais. Visi priima tave tokį, koks esi, niekas neklausia, kodėl tu ne mokykloje. Kartais iš namų pavagiu maisto ir mums kalbantis Pitas jį verda arba plepam, o Pitas tuo metu skalbiasi kojines Detolyje11 Kartais jam padedu remontuoti motorinį dviratį.

Pitas supažindino mane su daugeliu naujų dalykų. Vienas iš jų — dujų, kuriomis užpildomi žiebtuvėliai, uostymas. Pirmą kartą pabandžiau prieš keletą metų ir dabar dažnai tai darau namie. Skirtingai nuo gėrimo, dujų uostymui nereikia kompanijos. Tai bilietas į kitą pasaulį ir man patinka keliauti vienam. Vienas įkvėpimas ir aš išgelbėtas. Paprastai aš nepastebiu mamos kambarinių gėlių, bet vos įkvėpęs dujų pasijuntu besąs vazone ir dvidešimt minučių besišnekąs su stiebeliais. Kitais kartais sėdžiu ant dulkių molekulės ir šnekuosi su plyta. Atsibundu apsiseilėjęs, galva priglausta prie svetainės sienos, bet man nerūpi. Buvau svetainėje, bet tuo pat metu ir nebuvau. Šitaip galiu pasprukti iš namų net neatidaręs durų.

Bendrauti su seserimis neįmanoma. Jos abi taip gerai elgiasi ir tėtis su jomis visai kitoks. Bet nekenčiu tik seserų. Kitos mergaitės man nesukelia neapykantos, nes jau žinau, ką su jomis veikti. Šiuos jaudinančius dalykus man padeda sužinoti mano kaimynės italės.

Kiderminsteryje gyvena daug italų. Jie atsikėlė iš labai karštos salos Sicilijos; kur žmonės nuo ryto iki vakaro valgo pomidorus. Ten katalikiškos bažnyčios, o parduotuvėse nuo gegnių nukarę dešros ir po stalais stovi pilni krepšiai alyvų. Vieni iš jų atvažiavo į Kiderminsterį, o kiti į Niu Džersį Amerikoje ir nuolat skraido vieni pas kitus. Aš gerai sutariu su italų vaikinais. Mūsų su Antonijum draugystė susideda iš dviejų dalių: apsižodžiavimo ir muštynių. Katalikų jaunimo klube (iš visų kitų jaunimo klubų mano brolį, mano draugą Danielių ir mane išmetė dėl muštynių, o katalikai susitaikys su bet kuo) italai mušasi su anglais. Ir nors mudu su Antonijum kiekvieną šeštadienio vakarą bandom „ištaškyt“ viens kitam smegenis ir iškeikiame vienas kitą, vis tiek esame draugai.

Taigi su berniukais mes užsiimame gaujos reikalais. Na, o mergaitės — dulkinimui. Manoma, kad turi išdulkinti kaip galima daugiau ir kaip įmanoma dažniau. O tada papasakoti savo draugeliams. Nuo Trevoro laikų esu prikišęs nagus prie daugybės mergaičių: liečiau, čiupinėjau, glamonėjau, bučiavau, bet dar nė vienos neišdulkinau. Bet dabar man vienuolika ir pažįstu Bjanką.

Katalikų jaunimo klube tai daro visi. Mes, berniukai, sėdime ratu ir kalbamės su Danieliumi ir aš visus vaišinu cigaretėmis. Mergaitės kitoje kambario pusėje. Vienintelis bendravimas tarp berniukų ir mergaičių — dulkinimasis. Tam ruošiamės visą laiką apžiūrinėdami vieni kitus.

Slapta stebiu Bjanką: trumpi plaukai, tamsi oda, didelės akys ir putlios lūpos. Ji aukšta ir liekna, bet ne per daug. Apsivilkusi labai madingą sijonėlį, juodą megztuką ir juodas pėdkelnes. Atrodo šauniai. Ji labai labai graži. Jai turbūt keturiolika.

Man vienuolika, bet atrodau vyresnis. Pastebiu, kad ji žiūri į mane. Pamačiusi, kad pastebėjau, nusisuka. Bandau užmegzti ryšį.

— Viskas gerai?

— Jo.

— Einam pasivaikščioti?

Šį pasiūlymą galima suprasti tik vienaip. Ji supranta.

— Gerai.

Mes einame iš jaunimo klubo salės, praeiname biliardo ir stalo futbolo stalus. Išeiname į lauką ir, nors vilkime paltus, pajuntame šaltį. Krinta šalti lietaus lašai. Laikau ją už rankos. Nešnekame. Veduosi ją į vienuolyno verandą. Kai ją mažą čia mokė vienuolės, ji turbūt šimtus kartų ėjo šia vieta, bet dabar ji čia dėl kai ko kito.

Pradedu ją bučiuoti. Ji leidžia. Tada pakišu rankas jai po drabužiais ir, kai ji nesipriešina, numetu ant žemės savo paltą ir kartu griūname ant jo. Pirštinių nenusimaunu, nes šalta. Ji vilki paltą.

Virš galvos, į surūdijusį verandos stogą barbena lietus. Pakeliu jos sijoną. Nejaučiu jos odos, nes mūviu pirštines, todėl bučiuoju visą kūną. Ji labai graži. Kvepia italais. Tai nėra nemalonus kvapas. Jis man primena kvapus, sklindančius pro užpakalines italų restoranų duris mieste: česnakai, svogūnai, prieskoniai. Bandau numauti plonas pėdkelnes. Iš pradžių ji nustumia mano ranką, bet aš vėl ją uždedu ir po kelių akimirkų tvirtai žinau, kad ji man leis. Ji leis man tai padaryti!

Ji ramiai guli. Kai aš įeinu, prarasdamas nekaltybę, ji tarsi medinė. Tyli ir nejuda. Gal ir jai tai pirmas kartas? Ji neparodo, ar jai malonu, bet aš to ir nesitikiu. Viskas įvyksta greitai.

Po to mes irgi nešnekame. Nenoriu nei būti su ja, nei šnekėtis. Noriu kuo greičiau pasišalinu ir lėktį klubą papasakoti draugeliams. Padedu jai atsistoti, apsivelku paltą ir mes jau vėl karštame šurmuliuojančiame klube. Tik aš jau kitoks. Aš jau tikrai dulkinausi.

Pirmiausia papasakoju Danieliui. Jo veide pasirodo didelė vaikiška šypsena. Paskui papasakoju visiems kitiems draugeliams. Papasakoju viską, tik nesakau, kad man tai buvo pirmas kartas.

Vasarą visų aplinkinių gatvių vaikai renkasi mokyklos aikštelėje Reinoldso gatvėje. Tai sena raudonų plytų pradinė mokykla ir tik čia mes galime susirinkti ir pažaisti futbolą. Man tik reikia ten pasitrainioti ir tuoj prisirenka vaikų, o tada rūkydami nusprendžiame, ką toliau veiksime.

Kažkas pasiūlo eiti maudytis.

Išsilakstome, bet tuoj pat grįžtame su rankšluosčiais, maudymosi reikmenimis bei trupučiu pinigų, kad galėtume susimokėti už baseiną, o po to nusipirkti traškučių. Dešimties, o gal penkiolikos anglų ir italų gauja žygiuoja per miestą į baseiną, esantį prie kontoros, kurioje išduoda pašalpas bedarbiams. Pakeliui trankome duris, spardome šiukšlių dėžes, keikiamės. Mudu su Antonijum jauniausi, o Karlas turbūt vyriausias. Jam septyniolika ir jis jau dirba.

Jis visiems vadovauja.

— Eikš čia, tu mažas šikniau, ir daryk, kas liepta.

Mes einame ir darome, nes jis mūsų didvyris. Mes jį vadinam „bobučių dulkintoju“, nes vieną savaitgalį jis buvo Badinso kempinge ir išdulkino seną ponią, o įrodymui nuo jos tualetinio staliuko pasiėmė grandinėlę, kurią dabar nešiojasi kišenėje.

Karlui patinka mano vyresnioji sesuo, bet jai jis nepatinka. Kai jis apsimauna maudymosi kelnaites, virš jų pasimato padribęs pilvas.

Baseine darom viską, ko negalima daryti: nardome, šokinėjame į vandenį, nardiname vienas kitą, bėgiojame, mušamės, stumdome kitus. Darydamas visa tai, nenuleidžiu akių nuo Karlo ir jo brolio Džiovanio.

Karlas susiranda mergaitę. Baisesnės nesu matęs: milžiniškas veidas, arkliška burna, aplipusi pietų likučiais. Karlas gali ja domėtis tik dėl sekso. Vieną ranką padėjęs ant baseino turėklo jai už nugaros, kita užtveria jai kelią ir ryžtingai ją kalbina. Dievas žino, ką jis sako, bet ji kikena. Įdėmiau pažvelgęs, matau, kad ji ne tik baisi, bet ir silpnaprotė, matyt, iš specialios mokyklos. Jai keturiolika.

Už kelių jardų Džiovanis „kabina“ jos draugę. Šita šiek tiek gražesnė, bet tik pažvelgęs matai, kad ji irgi iš specmokyklos. Džiovanis ją nervina: ji nežiūri į jį, stumia šalin, bet jis vėl ją sugriebia. Jis labai atkaklus, o ir ji per daug nesipriešina. Kai kitą kartą į juos pažvelgiu, jis po vandeniu jau apkabinęs ją kojomis, o dar po kiek laiko matau, kaip ją grabinėja.

Išeiname tobulai švarūs, susiraukšlėjusiais pirštais, sutaršytais plaukais. Kartu su Antonijum einam palaukti kitų į automobilių stovėjimo aikštelę, kuri yra žemiau nei nutiestas kelias. Prie aikštelės kampe esančios siurblinės būriuojasi vyresni vaikinai. Jie visi ginčijasi. Priėję arčiau išgirstam, dėl ko — visi nori būti „kitas“. Kitas kam? Apeiname siurblinę iš kitos pusės. Kelias aukštai virš mūsų. O čia betonas sutrūkinėjęs, plyšiuose auga piktžolės, visur priversta aplaužytų metalinių vežimėlių iš parduotuvių. Tarp siurblinės bei aukštos, kelią remiančios sienos vyksta bokso rungtynės.

Įsižiūriu. Karlas boksuojasi su „arkliaveide“. Ne, jis ją dulkina. Ji priremta prie sienos, Karlas laiko vieną jos koją pakėlęs, o jo kūnas ritmiškai juda. Aš vos ją matau, nes kitas vaikinas ją bučiuoja, rankomis maigydamas papus. Kai Karlas baigia, ją glamžęs vaikinas užima jo vietą, o jo vietą užima stovėjęs eilės priekyje.

Gražesniąją už kelių jardų tvarko kiti du. Matau jos veidą. Jame nesimato jokių emocijų. Žvilgsnis tuščias. Ji neprotestuoja ir nesidžiaugia. Jos galva juda pagal vaikino ritmą. Nesu tikras, ar ji tikrai ten. Gal ji žiūri į save iš kokio aukšto medžio? Kažin, ar visi taip daro?

Kiekvienoje eilėje maždaug po dešimt vaikinų, taigi mergaitės dar ilgai bus užimtos. Kurį laiką stebime kaip užkerėti. Paskui einame šalin ir laukdami vyresniųjų surūkome po cigaretę. Nežinau kodėl, bet man liūdna.

Pagaliau jie pasirodo: priekyje plepantys ir kvatojantys vaikinai, o paskui juos, besitaisydamos sijonus, slenka mergaitės. Niekas su jomis nekalba. Tarpusavy jos irgi nesikalba. Einame pirkti traškučių. Mergaitės patraukia prie landynės, aplink kurią ant pievelės mėtosi seni čiužiniai, stovi apdegę automobiliai. Su jomis niekas neatsisveikina.

Per biologijos pamoką mokykloje, keistai sutrikęs, mokytojas pasakoja mums apie lytinį bendravimą. Jis mums parodo nenormalią medicininę pimpalo diagramą, vartodamas tokius žodžius kaip „vagina“ ir „penis“. Vis atsikrenkšdamas pasakoja apie lytinius santykius. Mes žinome, kad jis kalba apie dulkinimąsi, bet niekaip nesuprantame, kas bendro tarp diagramos, lytinių santykių ir to, ką darom mes ar to, ką matėm prie baseino...

DEVINTAS SKYRIUS

Aplankau Albutus jų naujuosiuose namuose Rediče. Jie mane priima kaip visada šiltai, o paskui parodo, kas už jų namo. Medžiai. O tiksliau, miškas, per kurį teka daugybė upelių. Iki šiol tyrinėjau tik obelis ir didžiuosius kaštonus prie kriketo aikštelės, bet čia viskas kitaip.

Džilė, Brajanas ir aš šmurkštelime pro tvorą ir pradedame žvalgytis. Kamienai stori, bet žemi, o iš jų kaip plaukai kalasi kuokštai atžalų. Brajanas paaiškina, kad dauguma jų gluosniai, kurių viršūnės buvo nupjautos, o dabar atauga. Nors ir neaukšti, jie labai seni. Po kojomis šiugžda sausi karpyti lapai. Man patinka šis garsas. Valandėlę braidau po juos, tyrinėdamas medžius, įsliuogdamas į keistas įdubas, treškindamas jų sultingas šakeles. Taip įsijaučiu, kad net nepastebiu, kad Džilė ir Brajanas išėjo, palikę linksmintis mane vieną.

Visą savaitgalį nerūkau. Daugiausia laiko praleidžiu miške, tankiose medžių šakose meistraudamas slėpyklas, upelyje leisdamas valteles iš pagaliukų. Sekmadienio rytą nėra jokios įtampos. Viskas kitaip nei ta bažnyčios-baro kančia Reinoldso gatvės aštuoniasdešimt devintame. Džilė klauso Arčerių, o mes su Brajanu vaikštinėjame už namo ir kalbamės. Kaip anksčiau. Pokalbis. Iš pradžių man nekaip sekasi, nes esu pamiršęs, kaip tai daroma, bet tuoj pradedu prisiminti.

Šią šviesią, vėsią dieną ryškiai šviečia saulė ir aš aiškiai matau savo iškvepiamą kvapą. Perėję mišką, išlendame suartame lauke. Saulės spinduliai atsimuša nuo kiekvienos rudos vagelės, lyg dirvoje būtų aukso. Staiga pamatau kiškį, džiaugsmingai liuoksintį per ką tik išartą dirvoną. Jam išnykus, dar ilgai žiūriu pavymui, nes man malonu matyti tą vietą, kur jis bėgo. Niekada šio grožio nepamiršiu.

Brajanas mane stebi. Norėčiau, kad paaiškintų, kaip per lauką bėgantis gyvūnas gali mane sugraudinti iki ašarų.

— Tu menininkas, Markai, — sako man.

Beveik pamiršau. Nebepiešiu ir nebetapau. Nebedarau daugelio dalykų, kuriuos mėgstu. Jie dingo iš mano gyvenimo. Tai gali daryti ramiose, tyliose vietose, o aš tokių nebeturiu. Visas užpildžiau. Ir užpildžiau nemalonumais...

Mane dažnai perspėja policija: už vogimą, riaušių kėlimą prekybos centruose, muštynes, laipiojimą ant namų stogų. Namuose bausmės vis didėja ir, kai vieną kartą mane pagauna vagiant, patraukiu į Pito landynę.

Jo nėra ir nepažįstu nė vieno esančio. Jie suaugę, bet leidžia man įeiti ir aš kantriai laukiu Pito. Jie klausosi pankiškos muzikos ir rūko. Jie sėdi ant kėdžių ar klūpi ant grindų tarsi ko laukdami. Ratu siunčia nuplėštą folijos gabalą, ant kurio yra kažkas rudo. Šalia sėdintis žmogus vienoje rankoje laiko foliją, o kitoje laikomu žiebtuvėliu iš apačios ją kaitina, kol rudoji masė išgaruoja, o atsiradusius garus šalia sėdintis įkvepia per vamzdelį.

Sėdėdamas laukiu Pito, bet, pasirodo, aš esu rate. Taigi, kai tai pasiekia mane, dešinėje sėdintis vyras laiko foliją ir žiebtuvėlį, o aš mėgdžiodamas tai, ką mačiau, įkvepiu.

Po akimirkos mane užlieja šiluma, kuri lyg skystis persisunkia iki rankų ir kojų pirštų. Kai vėl įkvepiu ir šiluma pasiekia pakaušį, mane tarsi apgaubia pats gėris, kuris viską sutvarkys. Dar truputį ir manęs nebekankina jokie rūpesčiai. Dingsta visos baimės. Niekas daugiau nerūpi. Aš tiesiog atsipalaiduoju. Jaučiuosi kaip šaltą žiemos dieną mūvėdamas šešias poras pirštinių, kurios puikiai priglunda prie mano smegenų, saugodamos ir šildydamos visas mano mintis.

Rudasis gniužulėlis mane pasiekia tris kartus. Paskui einu į Pito kambarį. Atsigulu ant jo čiužinio po pilka šiurkščia antklode. Lemputės gaubtas padarytas iš perpjautos skardinės, pro kurios plyšius skverbiasi šviesa. Visą naktį pravemiu, žiūrėdamas į tą lemputę. Man dar nebuvo tekę taip vemti: beskausmis pašalinimas.

Kai pagaliau Pitas mane randa, jis įsiunta. Girdžiu, kaip šaukia ant savo draugų. Nežinau kodėl. Man nerūpi. Tas rudas gumulėlis mane įtikino, kad absoliučiai viskas bus gerai.

Atsikėlęs kitą dieną jaučiuosi keistai. Mieguistas, jausmai atbukę, bet viduje vis dar tebejaučiu praeitos nakties šilumą. Trainiodamasis po parduotuvę, sutinku savo dėdę. Jis pasako, kad pernakt visi manęs ieškojo. Policija irgi. Tebesijausdamas keistai, nueinu į policiją. Mane čia visi pažįsta. Paprastai jie iš karto mane veža namo, bet šį kartą nuveda į kardomąją kamerą ir užrakina. Man tai nepatinka. Mane gąsdina raktų žvangesys. Aš nuolat prisidirbu, bet dar niekad manęs nebuvo užrakinę.

Kameroje nėra kur atsisėsti. Tai visiškai tuščias kambarys. Prie pat lubų yra stiklo blokelių langai, pro kuriuos patenka šiek tiek šviesos. Sienos nikotino spalvos ir aš užsinoriu rūkyti. Susmunku ant betoninių grindų ir laukiu.

Mane paima mama. Ji nepikta, tik labai išbalusi ir atrodo baisiai. Mes važiuojame namo ir ji nei mane bara, nei lupa, bet ta niūri tyla — didesnė bausmė.

Per televizorių pamačiau Maiklo Džeksono „mėnulio eiseną“. Visi matė ir visi nori taip išmokti. Mokomės „mėnulio eisenos“ mokyklos aikštelėje vakarais. Dar mes žiūrime laidą Populiariausieji bei Džefrį Danielsą laidoje apie salsą ir mums su draugais aišku, kad kažkur kažkas vyksta ir mes norėtume dalyvauti. Iš Amerikos vargšų kvartalų į Reinoldso gatvę atėjo hiphopas ir breikas.

Kai kuriems vaikams, pavyzdžiui, mano vyresniajam broliui Šeinui, labiau patinka grupė The Ramones, bet mes užsikrečiame breiku. Studijuojame judesius žiūrėdami televizorių, tokius filmus kaip Breikas bei Bitnikų gatvė, o paskui išbandome patys. Pradžioje mes lėti. Mums atrodo, kad išmoksime tik banguoti rankomis. Atrodo, kad kai kurių judesių atlikti neįmanoma: apsisukti ant vienos rankos arba vaikščioti kaip krabas, kai kojos už tavęs arba suktis ant galvos. Bet jei treniruojamės, galim padaryti daug kitų judesių. Tai ir darome. Treniruojamės ištisas valandas, dienas, savaites. Susidomėjimas tampa manija. Kai mūsų rankos ir kojos pradeda klausyti mūsų nurodymų, norime pasiekti vis daugiau ir daugiau. Nesirodome publikai, kol neištobuliname judesio.

Jei nori šokti breiką, turi būti stiprus ir lankstus, nes kiekvienas judesys turi būti tikslus. Viršutinė kūno dalis turi būti ypač stipri, nes rankos labai dažnai išlaiko visą tavo svorį. Mokau savo kūną nepaklusti traukos jėgai. Mokausi skraidyti.

Amerikoje breikas išsivystė iš gaujų karų. Tvirčiausi vaikinai tapo geriausiais breiko šokėjais. Čia, Anglijoje, breikas sulaiko mus nuo bėdų: aš taip susikaupęs mokausi judesių, kad nebeturiu laiko vogti ar kelti riaušių prekybos centruose. Pradedame su savimi nešiotis linoleumo gabalus. Galime sustoti bet kur — ant šaligatvio, mokyklos aikštelėje, prekybos centre. Pasitiesiame linoleumą, išsitraukiame magnetofoną ir pradedame. Į mus žiūri daugybė žmonių. Daug kam patinka. Mergaitėms irgi. Kuo sunkesni judesiai, tuo daugiau reikia treniruotis. Išmokstame „vėjo malūnus“: stovime ant rankų, kūnas tiesus, o kojos ore. Ištobuliname „trivietį malūnsparnį“. Mes šokinėjame, sukamės, nuolat judame ir kartais, kai į mus žiūri minios vaikų, muzika dunda, o mano kūnas atrodo besvoris, man atrodo, kad aš nebe Kiderminsteryje, o Amerikoje, vaidinu filme apie breiką. To labai noriu.

Apranga breiko šokėjams labai svarbu: tinkamas treningas, geriausi sportbačiai. Jie viską apie tave pasako. Pasineriu į hiphopą. Šokdamas breiką, geriausiai suvokiu, kas esu. Suvokiu geriau nei vagiantis, girtas ar net besidulkinantis Markas.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Man jau trylika. Vieną dieną su Šeinu grįžtame namo ir pasibeldę pamatome, kad durų atidaryti ateina ne mama ir ne močiutė. Grįžtant pro mus pravažiavo tėtis. Bet šešėlis negali būti jo, nes po didžiulio skandalo jis nebegyvena namie. Iš karto suprantu, kad kažkas atsitiko.

Duris atidaro ilganosė, liesaveidė Morina, mamos draugė iš Jehovos liudytojų kompanijos, nekenčiamoji „geriausio pasaulyje maišytuvo“ dovanotoja. Ji nepatenkinta mus nužvelgia. Niekas nesisveikina.

— Kur mama? — klausia Šeinas.

Morina patyli. Jos veidas parausta:

— Ligoninėje.

Mes stovime savo namų tarpdury ir spoksome į ją, bandydami per jos petį pamatyti mamą.

— Ji išgėrė per didelę dozę migdomųjų.

Taigi mama mirė. Ji tikėjosi kartu su gyvulėliais amžinai gyventi rojuje, bet ji negyva ir aš įtariu, kad „kūnų grobike“ Morina ją nužudė.

— Ji gyva, — po ilgos pauzės sako Morina, kuri niekada neskuba pranešti gerų žinių, — bet ji ligoninėje, o jūs turite susidėti daiktus ir kraustytis pas mane.

Mano galvoje kunkuliuoja informacija: mama ligoninėje, ji perdozavo migdomųjų. Nieko nesuprantu.

— Ji bandė nusižudyti, — pabrėžia Morina.

Įeiname į namus ir pamatome, kad tėtis čia. Yra ir Kelė, ir Betanė, kuri verkia. Tėčio nebuvo nuo didžiojo skandalo, bet mes nenustembame, nes nebegalime stebėtis. Jis nežino, ką daryti: tai stoja, tai sėda.

Kelė papasakoja, kad močiutė žinojo apie mamos migdomuosius, todėl susirūpino, kai jai paskambinus, niekas neatsiliepė. Ji tučtuojau atėjo ir ant lovos rado atsalusią mamą. Paskui žybčiodama šviesomis atvažiavo greitoji ir išvežė mamą į ligoninę. Klausau jos, bet nieko nejaučiu. Esu šaltas ir metalinis kaip tikras robotas, kurį vaizduoju šokdamas breiką.

Kelė patikina, kad mamai viskas bus gerai.

— Dabar jai plauna skrandį.

— Po velnių! — teištariame.

Morina pareiškia, kad mama labai nusidėjo, bandydama nusižudyti, nes Jehovos liudytojai, nors ir pranašauja mirtį, neturėtų šito daryti. Dievas nubaus nusidėjėlius, kai ateis laikas. Bet mes įtariame, kad Dievo vardu tai gali padaryti pati Morina, nes nuo tada, kai atvertė mamą į Jehovos liudytojų tikėjimą, ji veikia kaip pats blogis.

Tėtis mus gelbsti: įtikina Moriną, kad pats gali mumis pasirūpinti. Jos tiriantis žvilgsnis kaltina tėtį dėl mamos perdozavimo. Tada ji lygiai taip pat pasižiūri į mus. Po to pasiima savo didįjį krepšį ir išeina.

„Kad tu pastiptum, sena ragana, — pagalvoju. — Mano tėtis čia bosas, ne tu.“

Namuose tylu. Nemąstau apie tai, kas ir kodėl atsitiko, nei apie tai, kokios galėjo būti pasekmės. Apie nieką negalvoju. Man tik įdomu, ar šitokiu metu galiu persirengti breiko šokėjo drabužiais, pasiimti magnetofoną, linoleumą ir išeiti. Visa šeima sėdi kartu ir net šnekasi. Šeinas viršuje klausosi muzikos. Taigi persirengiu, bet išėjęs suprantu, kad visi jau žino, kas pas mus įvyko: suaugusieji pasisveikinę nusisuka, vaikai spokso, kiti kažko klausia, bet aš neatsakau. Šokti šiandien irgi nesiseka. Nejaučiu polėkio. Mano judesiai netikslūs. Bandau roboto judesius ir pats suprantu, kad esu nepanašus į robotą, nors šiandien labiau nei kada nors anksčiau jaučiuosi esąs robotu.

Kitą dieną mama grįžta. Ji išblyškusi. Daug nešneka. Nieko nepaaiškinusi, nueina gulti. Mes įsijungiame televizorių. Betanė nueina ir atsigula šalia jos. Vėliau tėtis nuneša jai arbatos ir jie ilgai šnekasi. Šį kartą tyliai. Ateina močiutė ir kraipydama galvą pareiškia, kad mamai depresija, bet mes žinome tiesą. Seniai buvo aišku pasižiūrėjus į klykiančią, verkiančią, amžinai apie gyvenimo pabaigą kalbančią mamą. Dabar jau visa Reinoldso gatvė, o gal ir visas Kiderminsteris žino. Mama pamišusi.

Rugsėjį eisiu į vidurinę mokyklą, bet vasarą, kad mama pailsėtų, leisiu su tėčiu. Jis ketina dirbti Blaito jėgainėje Niukaslyje. Gyvensime vagonėlyje prie jūros.

Pirmą dieną, eidamas iš mūsų vagonėlio į darbą, tėtis man palieka svarą, kad nusipirkčiau pieno ar traškučių. Gulėdamas lovoje, iš tėčio lakricos popieriaus susisuku cigaretę, įsijungiu radiją ir rūkydamas klausau Saimono Beitso vedamos laidos, kuri transliuoja meilės istorijas, ir plyštų juokais, nes vyrai ten tokie švelnūs ir bobiški. Kai išeinu, miške sutinku būrį vaikų ir prisijungiu prie jų. Jie renka malkas laužui. Tai man tinka. Visą mėnesį mes kuriame laužus, bent tris kartus per dieną maudomės, gaudome ir kepame žuvį, pasigeriame, daug rūkome ir kopose dulkiname merginas. Puikiausias gyvenimas.

Labiausiai mane stebina tėtis. Kasryt jis išeina ir palieka man svarą, o kas vakarą grįžta su pyragu ir traškučiais — mūsų maistu. Valgiaraštis nesikeičia. Tėtis išgeria keletą skardinių, bet nepasigeria. Turime po puodelį ir lėkštę, kuriuos praskalaujame ir paliekame prie krano. Turime vieną rankšluostį, kuris neskalbtas pratarnauja visą vasarą, bet mums nerūpi. Viskas taip paprasta. Myliu tokį gyvenimą ir savo tėtį.

Bet visi geri dalykai kada nors baigiasi: atvažiuoja mama su šešiamete Betane. Kai tik ji pasirodo, vagonėlyje pajuntu įtampą. Tėtis kaip visada tūpčioja apie Betanę ir tai erzina, bet mamos buvimas tikra katastrofa. Mes jos nekenčiame. Mes ant jos pykstame, o tėtis man prasitaria:

— Kol jos nebuvo, mums gerai sekėsi, ar ne, sūnau?

Rugsėjį daug kas pasikeičia. Tėtis gauna darbo Šiaurės jūros dujų gręžiniuose. Dvi savaitės darbo, dvi savaitės poilsio ir neįtikėtinas užmokestis. Pirmą kartą gyvenime turime tikrų pinigų. Pradedu eiti į mokyklą ir pusei trimestro mane išsiunčia pas tetulę Tanią. Kai prieš keletą metų Kiderminsteryje uždarė kilimų fabriką, jie su dėde Stivu persikraustė į Šiaurės Angliją, ežerų kraštą. Kendelas mažas, nuobodus miestelis, kur niekas nešoka breiko. Taip ir pasakau mamai, kai ji paklausia, ką apie jį manau.

Kai po kelių dienų grįžtu namo, prie namo randu lentelę „parduodama“.

Tai tikras šokas. Nenoriu važiuoti į Kendelą. Niekas nenori. Kelei aštuoniolika ir ji gyvena su savo vaikinu, nes pastojo ir mama ją išvijo iš namų. Ji nevažiuoja. Šeinas greit baigs mokyklą ir pradės dirbti pastolių gaminimo firmoje ir jokiu būdu negali važiuoti. Jis praneša, kad gyvens su močiute. Bet niekas nekreipia dėmesio į vieną svarbiausių priežasčių — draugų trūkumą, — dėl kurios aš negaliu važiuoti.

Keletas žmonių ateina apžiūrėti namo ir jis beveik iš karto parduodamas. Ir kol tėtis savo Šiaurės jūros dujų gręžiniuose, mes išsikraustome.

Į furgoną sukrauna mūsų daiktus, įlipame mudu su Betane. Sėdžiu atlošiamoje kėdėje, o Betanė sėdi ant sofos. Kad nesudužtų, ji laiko mamos paveikslus, o aš veidrodį. Žiūriu į raudonus namus, stovinčius abiejose Reinoldso gatvės pusėse. Kelė su Šeinu atsisveikina ir jų veidai yra paskutinis vaizdas, kurį matau prieš užtrenkiant duris. Sėdime tamsoje ir girdime, kad lauke dar kažkas atsisveikina. Sunkvežimis pajuda ir mes dardam tamsoje į nežinią. Bet aš žinau — į šiaurę.

Atvykstame. Kažkas atidaro duris. Dabar žiūriu į kitą gatvę, kurioje stovi pilki kotedžai. Maži akmeniniai namai yra pilki. Krinta pilkas lietus. Tolumoje matau kažką žaliuojant. Tai kalva, ant kurios stovi pilka pilis, o virš jos pilkas dangus. Nenoriu išlipti, bet pradeda iškrauti daiktus ir pasigirsta tetulės Tanios balsas. Mama bruzda aplinkui. Betanė kaip mokėdama padeda.

Einu parūkyti lietuje. Per penkias minutes pereinu visą Kendelą. Gatvės tylios. Vaikų nesimato. Niekur nematau prekybos centro, kuriame jie galėtų pasislėpę nuo lietaus šokti breiką. Jei ką sutinku, jis baltasis. Nėra nei juodų veidų, nei italų, nei vieno, kas atrodytų įdomus. Nėra nei požeminių pėsčių jų perėjų, nei geležinkelio tiltų ar kanalų, nei kokių kitokių vietų, kuriose išdykaudavau su draugais. Draugų irgi nėra. Kendelas — tai kitas pasaulis. Jis negyvas. O gal aš negyvas?

Tylėdamas einu ir tylėdamas įeinu į naująjį namą.

Einu į savo naująjį kambarį ir beveik visą savaitę neišeinu. Nueinu tik pas tetulę Tanią. Aplink šokinėja jos maži vaikai ir ji man leidžia rūkyti. Čia gali pajusti gyvenimą. Paskambinu Šeinui, bet mes nežinome, ką vienas kitam sakyti. Turbūt mes ir anksčiau nelabai daug šnekėdavomės, bet to nepastebėjome, kol gyvenome tame pačiame name. Paskambinu Danieliui. Jis papasakoja keletą atsitikimų. Vos jį išgirdęs, noriu būti ten.

Mano naujoji mokykla moderni. Ji yra miesto pakraštyje. Kai pirmą dieną ateinu, mane nuo nervų net pykina. Mane nuveda į mano klasę. Čia kvepia taip pat, kaip senojoje mokykloje: kreida, glaistu, dezinfekavimo priemonėmis, bet yra ir naujas kvapas — lietaus. Pasistengiau, kad gerai atrodyčiau. Svarbu, kad šie prasčiokai, gyvenantys pasaulio pakrašty, žinotų, kad aš „kietas“ miesto vaikas. Todėl apsimoviau tamsiai pilkas kelnes su raudona medvilne apsiūtomis kišenėmis. Šitos kelnės tai užuomina, kad po pamokų šoku breiką. Žinoma, Kendelo vaikai pastebėjo kelnes, bet užuomina ne jiems: breikas šiame kaime nežinomas.

— Turbūt koks pedikas, — tyliai pakomentuoja kažkoks vaikigalis, kai pro jį einu prie mokytojo stalo, kur mane sveikindamas stovi mano naujasis mokytojas.

Dideliam jo nustebimui aš sustoju. Jis užsikerta ir plačiai atsimerkia, kai aš apsisuku ir, nuėjęs prie plepio, jam trenkiu. Klasė tyli negalėdama patikėti. Net mokytojas nežino, ką daryti. Paskui jis man liepia išeiti. Aš net nespėjau atsisėsti.

Po įsimintino atėjimo mano mokyklinė karjera niekuo neišsiskiria. Gyvenu ramiai. Taip ramiai, kad kartais pagalvoju, gal tikrai esu negyvas. Po truputį susipažįstu su kitais vaikais ir mes prie upės uostome klijus. „Keliaudamas“ aš užuodžiu vandenį, o tada pasineriu į jį ir aš jau upė, o paskui krantas. Tai ypatingas jausmas ir tokių yra daugiau, bet niekas negali pakelti man nuotaikos, išskyrus žinią, kad per Velykų atostogas grįžta tėtis ir keletui savaičių važiuosime į Kiderminsterį. Negaliu sulaukti, kada tai bus, ir vis klausinėju mamą, ar negalėsiu pasilikti su močiute. Ji sako „ne“.

Kai priartėjame prie Kiderminsterio, pradedu užuosti senuosius kvapus ir matyti senuosius vaizdus. Po daugelio mėnesių šypsausi. Niekas nepasikeitė: nei draugai, nei breikas. Viskas kaip seniau. Kad kuo daugiau spėčiau nuveikti, stačia galva puolu į įvykių sūkurį.

Kartu su Deniu ir dar keletu bastomės po miesto centrą, vienas pradeda kalbėti apie prostitutes Birmingeme. Už dešimtinę ten gali išdulkinti kokią tik nori moterį. Jis žino, nes jau buvo. Klausome susižavėję, o vienas iš mūsų, jau dirbantis, tiesiog nebegali apie nieką daugiau galvoti. Jis tiek daug klausinėja, kad nusprendžiame nuvykti. Tai bus toks nuotykis, kokio niekada nepatirsi Kendele. Pakeliui į Birmingemą dirbantis vaikinas taip įsijaučia, kad išsitraukia piniginę ir duoda mums po dešimtinę.

Mes nueiname į kažkokią gatvę, kur už langų, apšviestos raudonų lempų, sėdi nuogos prostitutės. Jos atrodo siurrealistiškai. Kai kurios, apšviestos žalia šviesa, atrodo kaip ateivės. Prie jų stoviniuoja, matyt, retai tesiprausiantys vyrai. Kiti atrodo švarūs, bet kažkokie užsimaskavę. Pro šalį važiuoja mašinos, kurios apsisukę vėl grįžta. Šaligatviu su skausmingo susitaikymo išraiška veiduose, nesidairydami nei kairėn, nei dešinėn, žygiuoja vietiniai.

Mes susijaudinę jas apžiūrinėjame. Skiriasi dydžiai, formos, spalva, amžius bei viliojimo būdai. Mes tarsi vaikai, perkantys ledinuką, bet kalbėti bandome vyriškai.

— Po šimts velnių, tu tik pažiūrėk!

— Joooo!

— Šūdas, jau man stojasi!

Kai kurios prostitutės jaunos ir gražios. Mums einant pro šalį, dauguma atsisėda gundančiom pozom, o kelios žvelgia paniekinamai. Yra ir senų bei šlykščių. Joms turbūt penkiasdešimt. Jos mūvi tinklines kojines, lūpų dažai nutekėję ir jais ištepti jų atšiaurūs, raukšlėti veidai. Sėdi rūkydamos, kojos praskėstos. Visa gatvė kaip cirko išsigimėlių pasirodymas.

Vaikinas, kuris jau yra čia buvęs, visažinio tonu aiškina:

— Turit jų klausti kiek. Šitaip daroma.

Jis parodo kaip: reikia pažiūrėti tiesiai į jas ir linktelėti. Tada moterys gundomai nusišypso ir pakelia dešimt pirštų, kartais mažiau.

Pagaliau mes vieną išsirenkam. Jai turbūt apie trisdešimt. Ji apkūni ir graži, be to, mums patinka, kaip ji į mus žiūri. Jos šypsena daug žadanti. Ji patraukli bei patyrusi ir mes gerai praleisim laiką. Tai aišku kaip dieną.

Vienas paskui kitą mes įeiname į vidų. Vaikinas, davęs mums pinigų, eina pirmas. Kai jis įeina pro duris, moteris užtraukia užuolaidą. Laukdami pūčiam žolę. Jis pasirodo po kelių minučių ir reikšdamas pasitenkinimą vyriškai krenkšteli. Traukiant dūmą, jam dreba rankos.

Antras eina Danielius. Išėjęs šypsosi. Dabar mano eilė.

Nervinuosi. Eidamas nenoriu matyti besilupančių dažų, subjaurotos pašto dėžutės. Ji laukia viduje. Greitai apsidairau. Užuolaidos užtrauktos. Stovi kėdė. Tuščios, dėmėtos sienos. Raudonos lempos šviesoje lėtai raitosi cigaretės dūmai. Pasirėmusi alkūne, ji guli lovoje. Kojos suglaustos. Dar yra durys. Prie pat lovos. Ir jos atviros. Kas už jų?

Žiūriu į prostitutę, o ji į mane. Ji praskečia kojas, kad parodytų tamsius plaukus. Aš persigandęs. Nesu lytiškai sujaudintas. Aš tik vaikas, o ši moteris suaugusi. Ji didesnė už mane ir žiūri pro šalį. Ji net neketina užgesinti cigaretės, kai imsimės reikalo.

Ji liepia nusirengti. Staiga susidrovėjęs pradedu atsisagstyti švarką. Norėdama mane sustabdyti, ji ima moti ranka, o cigaretės dūmai seka jos rankos judesį.

— Tik kelnes, — sako.

Tik kelnes? Užsitraukiu švarką ant pečių, nusimaunu kelnes ir pasijuntu kvailai. Net juokingai: liesos, vaikiškos kojos po dideliu, storu švarku. Ar esu sujaudintas? Apie seksą negaliu net galvoti. Negaliu šito daryti su šia moterimi šioje vietoje, žinodamas, kad už tų durų gali būti bet kas ir mane stebėti, gal net pasiruošęs nudėti. Tai tamsi, priešiška vieta ir aš noriu kuo greičiau iš čia dingti. Jos akys sužimba, kai iš kišenės ištraukiu dešimtinę.

— Štai... viskas gerai, — sakau, — tiesiog... aa... paimkite... gerai?

Ji šypsosi, bet ne taip, kaip šypsojosi lange. Dabar ji šypsosi supratinga, rimta šypsena. Ji paima banknotą. Žvilgteliu į atviras duris ir man pasirodo, kad ten kažkas šmėsteli. Kuo greičiausiai apsimaunu kelnes.

— Ką gi... tada... viso, — sakau prostitutei.

Ji neatsako. Ir tada man ateina į galvą, kad kiti irgi taip elgėsi. Ši kekšė sėdi rūkydama ant lovos, o mes einam vienas po kito ir duodam jai dešimtines už tai, kad nieko nedaro.

Vien apie tai pagalvojęs, imu šypsotis. Lauke pasirodau su šypsena, o kai prisidegu cigaretę, įeina kitas. Važiuodami namo viens per kitą giriamės, ką darėme, kaip ji dejavo, kaip ją čiupinėjom... Uostom vieni kitų pirštus. Jokio kvapo.

Po kelių dienų grįžtame į Kendelą. Sugrįžimas baisesnis, nei atvykimas į čia, nes dabar žinau, kas manęs laukia. Absoliučiai nieko.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Po kelių mėnesių iš savo dujų gręžinių grįžta labai patenkintas tėtis ir praneša, kad kraustomės.

Vietiniame meno centre pradėjau mokyti šokti breiką. Susiradau keletą naujų draugų. Turiu merginų. Laimėjau keletą muštynių. Pagaliau apsiprantu Kendele ir vėl turime išvažiuoti. Kur dabar?

— Į ūkį, — sako tėtis.

Ūkį? Mes nenorime į ūkį, mes nesame ūkininkai.

— Jau esame.

Bet mes miesto žmonės. Blogai jau tai, kad persikraustėme į šį miestelį. Tėtis negali norėti, kad gyventume kaime.

Tėtis sako:

— Visada norėjau ūkio, o dabar galiu jį įsigyti. Aš jau jį radau ir nusipirkau. Važiuojame.

Bet mes nenorime!

— Važiuojame. Jums niekas nepasikeis, nes ūkis tik už dešimties mylių.

Dešimt mylių!

— Jūs ir toliau lankysite Kendelo mokyklą, — paaiškina.

Jis mano, kad tai guodžia.

Ginčytis neverta. Net mamai neverta protestuoti. Tėtis nusprendė, o jis vienintelis šeimoje gali rinktis. Jis be paliovos kalba apie ūkį ir kai aš pasiguodžiu mamai, ji atsako:

— Jis apsėstas.

Maniau, praeitą vasarą kartu praleidę vagonėlyje tapome artimesni. Tikėjausi, kad tėtis nusiveš mane į ketinamą pirkti ūkį, norėdamas jį aprodyti. Ar bent jau papasakos savo planus, bet mes nebe vagonėlyje ir jis vėl senasis tėtis.

Taigi, vieną dieną mes susikrauname į furgoną daiktus. Kai maždaug po pusvalandžio sustojame ir durys atsidaro, išvystame tik lietų. Lyja taip smarkiai, kad beveik nieko, išskyrus žemus debesis ir žalią slėnį, nesimato.

— Namas gražus, — sako tėtis. — Jis šešiolikto amžiaus.

Įdėmiai žiūrime į gražųjį šešiolikto amžiaus ūkininko gyvenamąjį namą. Jis ilgas ir žemas, susideda iš dviejų dalių. Tėtis nupirko vieną pusę, bet ketina pirkti ir kitą, o tada čia viskas bus mūsų. Viduje labai tylu, nes sienos kelių pėdų storio. Tyla tokia pat kaip mano viduje. Tai vienišas namas. Aš irgi. Pro savo miegamojo, kuris yra į kiemo pusę, langą matau šmėkštelint kažką raudono. Kol prieinu prie lango, jau nieko nebesimato ir aš net nespėju suprasti, kas ten buvo.

Lietus rimsta ir aš išeinu į lauką. Matau pašiūres, o tolumoje dėl nuolatinio lietaus sužaliavusius kalnus. Slėnio gale matau pilką dangų, o prie pat namo dar daugiau vandens — upę.

— Mums priklauso trys mylios upės, — išdidžiai sako tėtis. — Bare sako, kad čia pagaunama daugiausia giliavandenių žuvų.

Pasiimu cigaretes ir, nuėjęs už namo, patraukiu pro tilto apačią į kalvą. Dar jos nepasiekus, mane apkurtina į griaustinį panašus dundesys. Jis toks galingas ir netikėtas, kad aš net pritupiu. O tada vėl šmėsteli kažkas raudono. Greitasis traukinys. Tas tiltas, tai geležinkelio tiltas, o iškart už mūsų namo yra bėgiai. Toliau kopiu į kalvą, visą laiką girdėdamas tolimą gausmą, bet tai ne geležinkelis. Kai užkopiu, slėnyje pamatau mūsų ūkį, po kurį apžiūrinėdamas savo nuosavybę vaikšto tėtis, geležinkelį, o už jo greitkelį. Per slėnį lyg didelė pilka gyvatė vingiuoja M6. Į šiaurę, pietus bei kitur važiuojantys automobiliai ir sunkvežimiai kelia mano girdėtą gausmą. Daugeliui žmonių geležinkelis Londonas-Glazgas bei M6 greitkelis turbūt gadina kraštovaizdį, o man — gražina, nes tie keliai kažkur veda.

Tėtis greit išvažiuoja į savo gręžinius. Kasryt per kalvas aš einu į mokyklą, o kai nueinu, nuolat patenku į bėdą ir mane siunčia pas direktorių. Vieną dieną prie jo durų laukdamas „paskatinamosios“ kalbos, susipažįstu su to paties laukiančiu išdykusiu berniuku. Tai viena iš tų draugysčių, kurios prasideda staiga ir žinai, kad tęsis ilgai.

Jano blizgantys, juodi plaukai, antakiai suaugę. Jis didelis ir, jei ne vaikiški skruostai, galėtum pagalvoti, kad tai suaugęs vyras. Daugeliu atvejų jis ir yra suaugęs, nes turi mažą broliuką ir sesutę, o tėvas miręs. Jo motina beviltiška, kartais prišlapinanti lovą alkoholikė. Jie gyvena purviname ir netvarkomame name, kur kilimas dėmėtas nuo alaus ir cigarečių. Janas gali daryti, ką nori, nes niekam, išskyrus senelę, nerūpi, o ji ne visada šalia.

Greitai pradedame kartu praleidinėti pamokas. Mokytojas paima žurnalą, mes dirstelime vienas į kitą, ir mūsų jau nėra. Mokytojai tik stebi, kaip mes dingstame.

Einame į laukus, prie upės, ir gulėdami žolėje rūkome. Paprastai cigaretes, bet kartais žolę. Ir kalbamės. Kalbamės apie tai, ką kada nors veiksime, kur keliausime. Aš noriu į Londoną. Nuo to karto, kai Džilė Albut mane nuvežė, aš noriu ten grįžti.

Apie tėvus irgi kalbamės. Nors mano tėtis retai būna ūkyje, bet kai pasirodo, jis baisesnis nei buvo. Labai daug geria ir dėl menkiausios priežasties (o kartais ir visai be priežasties) taip žiauriai mane muša, kaip kad mušasi su vyrais bare dėl moterų. Ir visada, kai ant manęs pyksta, šnypščiančiu, gąsdinančiu pusbalsiu primena, kaip manęs nekenčia.

Su Betane jis elgiasi visai kitaip. Ji miela, nuoširdi mergaitė, myli savo tėtį ir labai aišku, kad tėtis irgi ją myli. Jis jau nupirko jai arklį, kuris laikomas arklidėse prie kelio, o dar du gyvena ūkyje. Kuo malonesnis Betanei, tuo piktesnis mums su mama. Labai pykstu už tai ant Betanės. Ir, nors Betanė gera mergaitė, kuri eina į Jehovos liudytojų susirinkimus, mama, man atrodo, irgi ėmė ant jos pykti. Kai tėtis išvažiuoja, mes visi trys vėl neblogai sutariame.

Janas man sako, kad viską atiduotų, kad tik turėtų tėtį (Jano tėtis mirė, kai jis dar buvo mažas), o aš pasakau, kad viską atiduočiau, kad jo neturėčiau. Jis bent prisimena tėtį, kurį gali gerbti. Jis bent gali pasakyti, kad turėjo gerą tėtį.

Neseniai mama pradėjo užsidirbti šiek tiek pinigų. Nuo tada, kai nusipirkome antrą pusę namo, ji išnuomoja jį atostogautojams. Po Ežerų rajoną keliaujantys žmonės apsistoja pas mus nakčiai ar kelioms. Jie patys pasigamina valgį, nes mama jiems duoda viską, ko reikia. Už gautus pinigus ji nusipirko mažą raudoną Renault ir kasdien važiuoja į prie greitkelio esančią degalinę, kur įsidarbino restorane.

Šiandien turi grįžti tėtis, bet ne jį pirmą pamatau grįžęs iš mokyklos, o Renault 5. Jis stovi savo vietoje, bet jis kitoks. Jis sunaikintas. Matosi didžiulės smūgio žymės, variklio gaubtas kadaruoja, stogas užgriuvęs ant sėdynių, ant šonų kai kur nebėra skardų, lempos sudaužytos, o stiklo šukės mėtosi aplinkui. Netikėdamas savo akimis, apžiūrinėju automobilį. Kokia gi avarija galėtų šitaip pakenkti?!

Namuose tylu. Tokia tyla tvyrodavo, kai gyvenome Reinoldso gatvėje: gali pajusti pyktį, skausmą, bėdą, o tai reiškia, kad tėtis namie.

Mamą randu visą drebančią, paraudusiu veidu, užverktom akim.

— Kas atsitiko? — klausiu. — Sudaužei automobilį?

Ji papurto galvą:

— Tėtis.

— Tėtis taip suniokojo automobilį?

Ji linkteli. Pasižiūriu pro langą į sunaikintą Renault.

— Su kirviu, — paaiškina. — Jis tiesiog jį visą sukapojo. Net ant stogo užlipo...

Į kitą mano klausimą visada sunku atsakyti:

— Kodėl?

— Dėl mano naujo darbo, — atsako stengdamasi neverkti.

— Degalinėje?

Žinoma, tėtis grįžo, nes sužinojo apie mamos naują darbą.

— Jam nepatinka, kad aš ten dirbu.

— Kodėl? Tu ir kitur dirbai.

— Jis sako, kad kartu su juo dirba žmonės iš baro ir jis viską žino. Jis sako, kad aš sunkvežimių vairuotojų kekšė. Jis nori, kad išeičiau iš to darbo.

Ir ji vėl pradeda raudoti. Tiek kartų mačiau ją raudant, kad nebeužjaučiu, bet esu sukrėstas, nes jos automobilį visiškai suniokojo maniakas.

— Kur jis dabar? — sunerimęs klausiu mamos. — Bare?

— Arklidėse su Betane.

Tyliu.

— Jis nupirko jai dar vieną arklį. Sartį. Visos mergaitės nori sarto arklio.

Nėra ką pasakyti.

Išeinu pasivaikščioti ir pasižiūrėti į saulėlydį. Vakaruose, už kalnų, ugninės liepsnos, o rytuose greitkelis atspindi jų raudoną šviesą. Degutbetonio juosta, lyg raudona katė, tingiai raitosi už slėnio. O tuo keliu tik dėl jiems vieniems žinomų priežasčių kažkur skuba vos įžiūrimi automobiliai. Mano manymu, tai pats gražiausias kelias, kokį tik kada nors mačiau.

Einu per kiemą pro sudaužytą Renault, kvėpdamas ramų nakties orą. Staiga viduje išgirstu šauksmus. Mamą randu ant grindų. Ji spiegdama guli ant jų. Nežinau, ar tėtis ją mušė, nes jis atrodo suglumęs. Jis stovi ties ja ir nėra panašus į vyrą, kuris ką tik sumušė moterį. Ji raitosi prie jo kojų. Aš neklausau, ką ji sako. Niekada to nedarau, kai mano tėvai mušasi. Aš tik stengiuosi išsaugoti savo kailį. Žinau, kad ji traukia kažkokią emocionalią, kaltinančią, piktą giesmę, kuri yra padrika ir, ko gero, varanti iš proto. Neklausau.

Tėtis pažiūri į mane ir trukteli pečiais. Prisimenu sukapotą Renault. Pažvelgiu į ant grindų klykiančią mamą. Čia tikras beprotnamis.

— Padėk motinai, — sumurma man tėtis. — Sutvarkyk viską.

Jis išeina ir pro durų plyšį pamatau žvilgčiojant persigandusią Betanę.

Dusdamas atsiklaupiu šalia raudančios, klykiančios, susitaršiusios, išsidraikiusios būtybės, kuri yra mama. Ji mane baugina. Noriu jai spirti, bet ištiesiu ranką.

— Nagi, mama, — sakau.

Mano balsas net man skamba neįtikinamai. Žinau, kaip reikia kalbėti su bepročiais: tvirtu ir linksmu balsu, bet aš taip negaliu ir dar valandėlę jos klyksmai nesiliauja.

Pagaliau jai pavyksta atsistoti ir aš ją pasodinu į gilų krėslą. Betanė padaro arbatos. Mama nustoja verkti, bet vis dar atrodo pamišusi. Ji paliepia Betanei:

— Geriau susipakuok daiktus. Mes išvažiuojame.

— Ji visada man liepia krautis daiktus, — tyliai sako Betanė, — bet mes niekada neišvažiuojame.

Nusprendžiu anksčiau atsigulti. Einu į savo kambarį ir niršiai rūkau, kai pro šalį apšviesdamas naktį pradunda ekspresas Londonas— Glazgas.

Kitą dieną stebiu tėtį su Betane. Matau, kaip jis su ja juokauja, krečia malonius pokštus. Krečia pokštus ir man, bet ne taip švelniai. Aš jau apsisprendžiau mokytis meno koledže ir jis mane vadina boba. Bet, kai jis su Betane, tai elgiasi kaip didelis, romus arklys, kurį ji gali globoti. Jo didelės rankos švelniai liečia Betanę. Man atrodo, kad jie turi savo pasaulį, o jame esančius sunkumus tyliai išgyvena kartu.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Mama meta darbą, pasikeičia Renault, Betanė jodinėja savo arkliu, tėtis išvyksta ir namie vėl tylu. Šią vasarą galiu ir ketinu palikti mokyklą. Mano tikslas ištrūkti iš šeimos, ūkio — aš jau turiu vietą Stauerbridžo meno koledže, Vakarų Midlenduose. Man tik reikia išlaikyti keletą egzaminų ir birželį būsiu laisvas.

Bet kai tėtis grįžta iš gręžinių, jis sužino, kad pavogiau jo tabaką. Vis dar negaliu tam atsispirti. Daug metų mama miegodavo su pinigine po pagalve, nes žinojo, kad pavogsiu, kai tik galėsiu. Tvirtinu, kad tikrai ketinau grąžinti tėčio tabaką, bet pamiršau. Tėtis neklauso. Jis piktas. Jis sako, kad aš dar savo atsiimsiu ir išeina į barą. Žinau, ką tai reiškia: jam reikia išgerti, kad mane nubaustų.

Visą vakarą esu įsitempęs. Visi esame. Betanė nenoriai nueina gulti. Mes su mama liekame prie židinio. Tik vėliau išgirstu atidarant dūris. Iš to, kaip jos trinkteli, iš jo žingsnių suprantu, kad į namus įžengė didelis bulius ir jis tuoj ras auką. Žinoma, mane. Laukiu jo, durų trinktelėjimo, jo žingsnių. Jis iškart neįeina. Jis triukšmauja, kad įsiaudrintų: jis nenusipelnė tokios šeimos, kodėl, po velnių, jo sūnus prakeiktas vagis, kodėl visus šiuos metus jis turi mane pakęsti...

Sluoksnis po sluoksnio, kaip juodi, stori debesys, kaupiasi audra.

O tada kambaryje pasirodo jis: masyvus, tamsus pavidalas. Žiūriu į jį. Jis pereina kambarį, pačiumpa mane ir pradeda daužyti.

Jo plaukai susitaršę, akyse neapykanta, ir burnos eina degtinės kvapas ir tykšta seilės. Jis man smogia dešine ranka — matau, kaip manęs link atlekia kryžius. Kaire ranka, ant kurios ištatuiruota LOVE, stipriai laiko mane už sprando. Per stipriai. Jaučiu jo didžiulius pirštus. Aš paklaikęs iš siaubo. Nieko daugiau nejaučiu, tik baimę. Kai susiduriu su jo neapykanta, manyje įsiviešpatauja baimė, kol staiga, neaišku kaip, aš vėl žiūriu į mus iš aukšto, žalio medžio. Stebiu jo neapykantą, klausdamas, ne kodėl jis tai daro, bet kodėl jis to nori.

Apsivilkusi pižama, pasirodo raudanti Betanė. Mama klykia. Milžiniška tėčio ranka juda pirmyn atgal ir vėl pirmyn atgal ir kaskart jis kumščiu trenkia man į veidą.

Matau lėtai judant jo krumplius. Girdžiu trekštelint mano nosį ir burnoje pajuntu metalo skonį.

O tada, po amžinybę trukusio mušimo ir mano sklendimo virš mūsų, jis parverčia mane ant kelių. Stipriai spausdamas sprandą, jis kiša mano veidą prie ugnies. Kartu su nepaprasta baime ateina susitaikymas. Tai jau nebevaldoma. Gali atsitikti bet kas. Ugnis jau vos rusena. Priešinuosi iš visų jėgų, bet ne man įveikti plieninius raumenis.

Probėgomis matau ant sofos užlipusią Betanę, kurios veidas šlapias nuo ašarų. Ji klykia. Aplink isteriškai bėgioja mama. Iš jos perkreiptos burnos bei mano sesers riksmo suprantu, kad bus blogai. Užsimerkiu, kai tėtis įkiša mano galvą į židinį. Skruostai jaučia karštį, kuris pradeda skverbtis pro odą iki švelnių, pažeidžiamų vietų viduje.

Girdžiu mamą kalbant telefonu, ji skambina policijai ir prašo atvažiuoti.

Netikėtai pajuntu, kad jis laiko nebe taip stipriai, ir pasinaudodamas momentu, raitydamasis lyg žaltys, sprunku. Peršoku jo didelį kūną. Milžiniškos rankos bando mane sugriebti. Jis stipresnis, bet aš greitesnis.

Be batų išlekiu į lauką. Nejaučiu nieko daugiau, tik paniką. Nebegrįšiu į šią vietą, į šitą beprotnamį. Niekada. Nes jau niekad nebebus kaip būdavo. Be šio instinktyvaus supratimo, nejaučiu nieko. Nieko negalvoju. Esu niekas.

Policija randa mane vienomis kojinėmis einantį greitkelio pakraščiu. Jie įsisodina mane į automobilį ir parveža namo. Tėtis nepasirodo. Mama kalbasi su jais, o paskui nueina į kitą namo pusę ir pasako atostogautojams, kad jai reikia vieno kambario. Mane nuveda ten.

Kol tėtis namie, apsistoju pas tetulę Tanią. Kai jis išvažiuoja, grįžtu namo. Betanė taip apsidžiaugia mano sugrįžimu, kad man pradeda graužti akis. Įeinu į prieškambarį, pajuntu slogią tylą, užuodžiu namų kvapus ir netikėtai pradedu verkti. Nueinu tiesiai į savo kambarį, kol mama su Betane nepamatė, ir prisimenu pančius iš vaikystės: jie taip žiauriai mane spausdavo, kad negalėdavau nei kvėpuoti, nei judėti. Ir pajuntu juos vėl.

Už lango kaip vaiduoklis pasirodo ir dingsta ekspresas. Bandau nustoti verkti. Nuodugniai apžiūriu ant savo kambario sienų mano paties pieštus grafitus. Kai tai nepadeda, bandau stabdyti ašaras „įkūnydamas kovotoją“. Paskui taip stipriai užsimerkiu, kad kūnas net virpa nuo pastangų, bet niekas negelbsti. Pasiduodu. Verkiu ir verkiu, negaliu liautis. Verkiu ištisas dienas. Ne minutes, ne valandas, bet savaites.

Mama sako, kad mane supranta. Ji sako, kad tai depresija, o ji tai supranta, nes pati daug verkia. Žiūriu į ją ir galvoju: „Pati patekai į tokią padėtį, o dabar ir mane įtraukei. “

Man daug geriau, kai esu Kendele. Visada noriu ten važiuoti. Kai grįžtu į mūsų ūkio „kalėjimą“, vėl pasipila ašaros ir, taip pat kaip Ežerų rajono lietaus sukeltas potvynis, jos niekaip neišsenka.

Aš tikra boba, nes ištisai bliaunu. Grįžta tėtis. Nesipainioju jam po kojų. Bet atsitinka blogiausia: jis pamato mane verkiantį. Jo veidą iškreipia toks pat pasišlykštėjimas, kaip tais kartais, kai mama verkia, klykia ar virpa ant grindų kaip drebučiai. Jo veide nėra gerumo, tik neapykanta. Jis mane niekina. Bežiūrint į mane, jo akys suledėja.

Šis ledinis žvilgsnis padeda man apsispręsti. Savo kambaryje, kurio sienos tokios storos, kad nesigirdi pravažiuojančių traukinių, gulėdamas lovoje ir žiūrėdamas į savo grafitus, kur tyla tokia slogi, kad beveik galiu ją paliesti, aš nusprendžiu nebeverkti. Niekada.

Tėtis manęs nekenčia ir tam yra priežastis — aš nepakenčiamas. Aš pats savęs nekenčiu.

Jis mane niekina, nes aš vertas paniekos. Pats save niekinu.

Tėtis nori mane sunaikinti, nes tai geriausia, ką galima padaryti su tokiu vaiku kaip aš. Nuo dabar aš pats save naikinsiu.

Kai tik baigiasi egzaminai, aš susikraunu daiktus. Man šešiolika ir aš visam laikui palieku ūkį. Vykstu į meno koledžą. Tapsiu menininku, nesvarbu, kaip bobiška tai atrodo tėčiui. Matau, kad mano išvykimas mamai sukelia palengvėjimą. Tėčio nėra. Verkia tik Betanė.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Mokslas meno koledže prasidės tik rugsėjį, o dabar birželis. Neturiu kur dėtis, todėl važiuoju pas Kelę. Mano didžioji sesuo gyvena komunaliniame kotedže, kuris yra prastame Kiderminsterio rajone. Ji jau turi kūdikį, todėl ir su manim elgiasi motiniškai. Man tai patinka. Gerai pagalvojęs suprantu, kad ir anksčiau ji bandė man būti motina, bet tada aš jos nekenčiau, nes ji, bent jau iki Betanės gimimo, buvo tėčio numylėtinė. Dabar Ji tampa mano drauge.

Nors ji visada buvo gera mergaitė, susidėjo su vienu iš žiauriausių mūsų kaimynų. Iš pradžių jis su manim elgiasi draugiškai, bet greitai pajuntu, kad aš jam nusibodau. Man jos gaila. Suprantu, kad laikas išvažiuoti.

Visą vasarą nakvoju ten, kur mane priima: pas močiutę, tetules, Šeiną, Danielių. Susirandu puikų sezoninį darbą.

Nuo tų neatmenamų laikų, kai buvome užstrigę dėdės Maiko automobilyje, negaliu atsispirti Vakarų Midlendų safari parkui. Prisimenu, kaip plyšdami juokais sėdėjome prigaravusiame automobilyje, geso diena ir aplinkui tesimatė tik raudonas dangus. Dabar aš čia dirbu. Atrakcionų parke, vaiduoklių traukiny. Man visada patiko atrakcionų parkų apipavidalinimas: vingiai ir posūkiai turi kažką bendro su mano pamėgtais grafitais. Vaiduoklių traukinio sienos nudažytos tokiomis drąsiomis spalvomis, raudona ir violetinė tokios sodrios ir ryškos, kad dailininkų talentą sunku suvokti.

Mano darbas — paleisti traukinį ir pasirūpinti maršrutu. Tai darau entuziastingai. Tuo pat metu „kabinu“ merginas. Manau, dėl muzikos, triukšmo, ryškių spalvų visi atsipalaiduoja. Stoviu prie vaiduoklių traukinio, plepu su eilėje stovinčiomis gražiausiomis merginomis:

— Žinot, praeitą savaitę čia buvo toks dičkis, kalbantis Džordžijos akcentu, iki pečių ištatuiruotomis didžiulėmis rankomis, matyt, plieno lydytojas, kaubojiškai apsirengęs, su dideliais ūsais...

Pasižiūriu į jas. Nors ir keista, jos dar neatrodo išsigandę.

— Taigi, jis važiavo vaiduoklių traukiniu ir klaikiai išsigando. Visas Kiderminsteris skambėjo nuo jo pagalbos šauksmų. Kai išlipo iš traukinio, buvo žilas. Visai žilas. Net ūsai.

Plačiai atsimerkę jos lipa į vagonus.

— Būkit drąsios, merginos, — rimtai sakau.

Jei man jos patinka, pusiaukelėje išjungiu elektrą. Jos klykia. Ne taip kaip mama. Jų klyksmuose nėra baimės, tik pasitenkinimas ir susižavėjimas. Kai pasirodo jų vagonas, jau laukiu ir šypsodamasis padedu išlipti.

— Patiko? — atsainiai klausiu.

Jos pagrasina man pirštu:

— Tu pusiaukelėje išjungei elektrą!

Žaidimas prasidėjo: jos nusprendžia važiuoti dar kartą, o paskui gal dar kartą ir dienos pabaigoje jau turiu jų telefono numerį.

Prieš trimestro pradžią važiuoju į Stauerbridžą ieškotis gyvenamosios vietos. Esu nepriklausomas, laisvas ir suaugęs, bet giliai širdyje norėčiau, kad mama man padėtų. Ji, žinoma, nepadeda, bet parūpina man pajamų: paaiškina socialinės tarnybos darbuotojams, kad nors man tik šešiolika, bet dėl tėvo žiaurumo negaliu gyventi namie ir jie kiekvieną savaitę man moka po 30 svarų.

Jaučiuosi nepanašus į kitus studentus: dauguma dar gyvena su tėvais ir, kai baigiasi paskaitos, važiuoja namo, kur jų laukia šiltas maistas ir šiek tiek meilės. Už daugelį esu jaunesnis, o jaučiuosi daug daug vyresnis.

Džiaugiuosi, kad seni draugeliai praskaidrina vienatvę. Kiekvieną pirmadienio rytą gaunu 30 svarų iš socialinės tarnybos, o vakare einame su vaikinais į klubus ir beveik visus išleidžiame, kad apkvaistume. Kai pašalpas ar algas gauna jie, darome tą patį, bet tada moka jie. Žinome, kad negerai gerti ir vartoti narkotikus, kad esame atsakingi už savo gyvenimą. Nėra kam mus sustabdyti ir mes galime daryti, ką norime. Neliks pinigų maistui? Na ir kas? Nesvarbu tas maistas. Nėra kam pasakyti, kad svarbu.

Iš pradžių lankau paskaitas kiekvieną dieną. Anksti keltis yra baisu. Ar tikrai norėjau tapti menininku? Gal tik pabėgti? Niekada daug nemąsčiau, ką, kaip ar kodėl noriu kurti.

Nupiešiu šešis autoportretus tušu, apie kurį žinau viską, nes mano dailės mokytojas Kendele labai mėgo šią priemonę. Jis buvo skrupulingas tradicinės krypties Ežerų rajono menininkas, kuris linija po linijos piešdavo detalų peizažą. Jis nepritarė mano domėjimuisi grafitais ir abstrakcijomis. Dabar bandau panaudoti tradicines medžiagas abstraktesniu būdu. Labai pamėgau Oleopasto, lipnų, į glaistą panašų tirpiklį, kurį naudoju kaip gruntą.

Kai kurie mokytojai man patinka, bet mano širdis ne tarp koledžo sienų, o žmonių ir minčių pasaulyje. Pamažu susipažįstu su bendraminčiais. Jie daug vyresni už mane. Kai kurie jau tikri menininkai ir kurdami naudoja įvairias priemones. Jie mieli, malonūs žmonės. Tarp jų yra keletas pankų ir hipių. Mes kalbamės. Su niekuo nesu kalbėjęs apie meną (gal tik vaikystėje su Albutais), o čia visi turi nuomonę apie meną ir politiką. Ten, kur anksčiau gyvenau, visi norėjo, kad tylėčiau, o čia netikėtai žmonės su manimi kalba ir pajuntu, kad turiu ką pasakyti.

Kartu su jais važiuoju į Stounhedžą senu autobusu, kuriame moterys krūtimi maitina kūdikius. Panašu į Pito landynę: dar viena chaotiška šeima, kuriai galiu įsivaizduoti priklausąs. Bet aš iš Kiderminsterio. Negaliu jų supažindinti su savo senais draugeliais, nes jei Denis išgirstų mūsų pokalbius, pagalvotų, kad muilinam jam akis.

Sunku bus tapti menininku, kai šalia Danielius ir kiti.

Kartą mūsų būrelis važiuoja į Birmingemą. Saulėlydis. Vakaruose dangus liepsnoja nežemiškomis raudonomis, oranžinėmis, geltonomis bei mėlynomis varsomis.

— Pažiūrėkite! — ištariu.

Jie pažiūri pro langą ir nesupranta, ką rodau.

— Saulėlydis! Gražu!

Iš nustebimo visi išverčia akis. Net vairuotojas.

— Ką? — perklausia.

Mano geriausias draugas Danielius kumšteli mane ir sako:

— Tai keistuolis.

Daugiau taip niekada nesakysiu, nes jie nesupranta grožio. Turiu pamiršti meno mokyklą, kai esu su jais. O su jais būnu beveik visą laiką.

Vienintelis dalykas, kuo panašūs dailės koledžo studentai ir Kiderminsterio vaikinai — narkotikai. Gatvės vaikinai vartoja narkotikus, kad greičiau užsimirštų, o studentams narkotikų sukelti vaizdai ir jausmai leidžia pakeisti įprastinę meno raišką. Kai kurie vyresni narkotikų sukeltus vaizdinius vėliau perkelia į savo darbus. Visada to noriu. Kai pavartoju narkotikus, man kyla įvairių kūrybinių minčių, bet jos tuoj pat pradingsta. Telieka ir man užsimiršti. Širdyje jaučiu, kad ir aš tik gatvės vaikinas iš Kiderminsterio.

Koledže yra keletas tokių kaip aš: gatvės vaikinų, norinčių tapti menininkais. Mes labai susidraugaujame. Vienas jų, dešimčia metų už mane vyresnis mūrininkas, kuriam taip patiko medžio drožyba, kad nusprendė pasimokyti ir kitų menų. Jis supažindina mane su bliuzu, atliekamu nelegaliuose juodųjų baruose, kurie susikūrė po riaušių, vykusių Birmingemo priemiestyje. Tuose baruose skamba regi muzika, tvyro saldus hašišo kvapas.

Vieną dieną važiuojame į jo namus užmiestyje ir vežamės mažą maišelį rudų miltelių. Be galo noriu juos išbandyti. Tai tikrai paties velnio narkotikai — heroinas.

Man ir būriui nebaigtų akmeninių skulptūrų stebint, ant virtuvinio stalo jis taip sulanksto sidabrinę foliją, lyg darytų mažą popierinį lėktuvėlį. Po to apvynioja ją apie parkerį, kad pasidarytų vamzdelis. Sulanksto dar folijos, virtuviniu peiliu prapjauna maišelį ir supila miltelius į griovelį. Tada pasiima žiebtuvėlį ir uždega jį po folija. Milteliai burbuliuoja, kol tai nebe milteliai, o gumulėlis. Tada palenkęs galvą jis prikiša vamzdelį prie burnos ir įkvepia. Dabar heroinas skystas. Neatitraukdamas vamzdelio nuo rusvos masės jis vis įkvepia. Kambaryje pasklinda man pažįstamas kvapas. Kur aš galėjau jį užuosti? Kodėl man pažįstamas kartus cheminis heroino aromatas?

Paskui jis viską perduoda man.

Iš pradžių galugerklyje pajuntu šlykštų skonį. Kol sekiau paskui gumulėlį per tris folijos linkius, atsiranda kitas jausmas: pora šiltų vilnonių pirštinių apgobia mano smegenis ir aš tvirtai žinau, kad viskas bus gerai. Bus gerai. Ir dar žinau, kad jau esu vartojęs šį narkotiką. Kvapas, veikimas, folija... Visa tai įvyko, kai man buvo vienuolika. Pito landynėje, Kiderminsteryje. Tą naktį, kai aš pabėgau, o jo nebuvo namie. Sėdėjau su nepažįstamais žmonėmis ir jie siuntė foliją ratu. Tai buvo heroinas. Štai kodėl Pitas ant jų šaukė, kai grįžo namo: man buvo vienuolika, o aš jau „gaudžiau drakoną“12.

Meno koledže turiu panelių. Viena jų kirpėja Kirstė. Jai patinka slampinėti su meno koledžo studentais. Kartu atrandame fanki muziką: mes važiuojame į Birmingemo klubą Išlaisvinanti katastrofa, kur visi stengiasi apsirengti neįprastai. Visi tie snobai, besirengiantys dizainerių Šeron ir Kevino drabužiais, būriuojasi prie populiaraus klubo Valdančiųjų namai, o mes su Kirste stovime negausioje keistuolių eilėje, besiraitančioje šalia esančiais laiptais. Mes apsirengę psichodelinės fanki muzikos stiliumi: čia gali pamatyti merginų su milžiniškomis skrybėlėmis bei didžiulėmis klostytomis suknelėmis; vyrų su jojimo kelnėmis bei šmaikštais; juodųjų su plačiabrylėmis skrybėlėmis, vilkinčių odiniais ar leopardo kailio imitacijos drabužiais; elektroninės muzikos, ypač grupės Kraftwerk, gerbėjų su lygiai nukirptais kirpčiukais bei futuristiškai atrodančiais tiesiais kaip pieštukai sijonais. Paveiktas modų, dėviu juodai baltai languotas kelnes, raudonas kojines, petnešas, skrybėlę bei tvirtus raštuotos odos batus ir baltus marškinius.

Kevinai negailestingai šaiposi, bet mums nerūpi. Kai vėlai naktį vilkėdami beprotiškais drabužiais einame į autobusą, iš aukšto žiūrime į jų fanatizmą, vaizduotės stoką, muštynes. Aš, meno koledžo studentas, ne toks kaip jie. Mes nuostabiai pramogaujame, mūsų narkotikas spidas, ne tik alkoholis, nuo kurio jie greitai įtūžta.

Kai klubą Išlaisvinanti katastrofa uždaro, mes su Kirste pradedame lankytis Astono universiteto klube Kalėjimas. Čia smagu, bet kitaip: panašu į milžinišką šokių vakarėlį. Dažnai groja grupės Future dainą LSD keliai ateity, kuri visiems patinka. Man atrodo, kad ji signalizuoja apie muzikos, visuomenės permainas, nors nežinau kokias. Dabar mes per daug domimės savo fanki.

Amfetaminas padeda išsilaikyti visą naktį. Spidas leidžia daug išgerti ir neišglebti. Visą naktį šoki arba kalbi bet ką. Kalbi greitai, nesvarbu, ar draugai tavęs klauso, bet keturias valandas kalbi su jais nelaukdamas, kad kas atsakytų ar ko paklaustų. Kai pavartoji spido, gali kalbėtis su siena ir po valandėlės jau manai, kad įtikinai ją esant tvora.

Neįsivaizduoju gyvenimo be narkotikų. Gaudamas trisdešimt svarų per savaitę, daug nenupirksi, bet jau išbandžiau arba nuolat naudoju heroiną, opiumą, amfetaminą, LSD, kokainą, magiškuosius grybus, hašišą ir savo senąjį draugą alkoholį. Hašišą ir alkoholį vartoju kasdien. Turiu išgerti ir papūsti marihuanos. Be šito (neišgėręs ir nepapūtęs marihuanos), visai negaliu miegoti.

Nesu vienintelis, kuriam trūksta pinigų narkotikams. Kiderminsterio vaikinams irgi. Žinome, ką daryti — vogti. Paprastai vagiame drauge. Vogdamas išlaikau gerus santykius su paprastaisiais vaikinais. Kai vagiu, aš vienas iš jų. Ne taip kaip meno koledže. Giliai širdyje suvokiu, kad taip ir turi būti. Gal aš tik apsimetu esąs meno koledžo studentas. Su senaisiais draugeliais esu toks kaip jie, kad ir kaip besistengčiau pasikeisti. Visi, kurie su manim užaugo, yra tame pačiame kelyje, vedančiame prie narkotikų ir nusikaltimų. Baigus mokyklą tai kita stotelė. Atėjau į meno koledžą norėdamas pabėgti ne tik nuo tėčio... Tada, prisiminęs greitąjį traukinį Londonas— Glazgas, lyg laiko keliautoją, prašvilpiantį per Eženų rajono slėnį, suprantu, kad išlipti neįmanoma.

Vieną naktį kartu su Kiderminsterio vaikinais jau esame apsvaigę nuo spido, magiškųjų grybų ir alkoholio, bet norime dar alkoholiu. Yra tik vienas būdas jo gauti. Vienas iš mūsų nuo alkoholiu prekiaujančios parduotuvės lango pakelia storą brezentą ir jį laiko. Virpėdami iš susijaudinimo mes su pusbroliu išspiriame stiklą, įbėgame ir pačiumpame keletą butelių. Nepavyksta — pargriūvame, buteliai sudūžta. Viskas vyksta žaibišku greičiu.

Jaučiamės kaip nusikaltėliai profesionalai, nors žinome, kad neplanuoti nusikaltimai beveik niekada nepavyksta — po kelių minučių mus apsupa policijos automobiliai. Matyt, mūsų reidai jau buvo užfiksuoti bent tuzino parduotuvių kamerų. Mes buvome tokie apsinešę, kad net nepagalvojome užsidengti veidų.

Policijai jau esu žinomas kaip mažametis nusikaltėlis, bet manęs dar nebuvo sulaikę už ramybės drumstimą. O tai daugiau negu keista, kai esu su savo draugeliais.

Vieną pirmadienį mokslo metų pabaigoje su Danieliumi leidžiame mano pašalpą. Susitinkame Šeiną, mūsų pusbrolį ir keletą jų draugų. Šeinas nesidominti. Jis „dabitiškas futbolo chuliganas“. Jo draugai, vilkintys išlygintais marškiniais ir kvepiantys kremu po skutimosi Kouros, yra kilę iš viduriniosios klasės.

Mes susitinkame jupių vyno bare. Tokios vietos man nepatinka, bet dabar jų visur pilna. Jų pridygo kaip grybų po lietaus, lyg ponia Tečer visoje šalyje būtų pribarsčiusi vyno barų sėklų.

— Kas tavo džemperio kišenėje? — klausia Danielius.

Įkišu ranką ir ištraukiu tai, ką šiandien naudojau per paskutinį užsiėmimą koledže. Neturėjau kur įsidėti iš organinio stiklo padaryto lekalo, kuris naudojamas kreivių braižymui. Vaikinai perduoda jį vienas kitam. Lekalas iš meno mokyklos, todėl tikrai atrodo kvailai ir „pediškai“.

Kitoje vyno baro pusėje būrelis išeinančių miestiečių stumdo nėščią moterį. Ji, jos vaikinas ir dar keletas žmonių priešinasi, bet čia vyno, o ne alaus baras, taigi muštynės neprasideda, bet kliaučių ieškantys vaikinai, kurie kalba šiaurietišku akcentu, neatsiprašo.

Esu išgėręs ir pavartojęs spido. Tą patį darau ir koledže, bet čia aš kitoks Markas, tai ir poveikis kitoks. Kai Šeinas, mūsų pusbrolis ir jų draugai pakyla paskui triukšmadarius, įsikišu savo lekalą į džemperio kišenę ir kartu su Danieliumi einu į lauką.

Sekame paskui šiauriečius per prekybinį rajoną, kol pagaliau pradedame muštis. Jaučiu, kaip mano rankos lenkiasi ir tiesiasi lyg stūmokliai. Jaučiu, kaip mano kumščiai atsitrenkia į kūną. Per tą akimirką, kai iškrinta lekalas ir pakėlęs jį kišu atgal į kišenę, mano priešininkas pabėga. Neryškiai matau aulinius batus, kumščius, gatvės žibintus ir grindinį. Probėgomis matau Danielių (jis per liesas kautis), belaukiantį patogaus momento smogti. Gatvėje daug kraujo, guli žmonės, o Šeinas spiria vienam iš jų į galvą ir tas ima trūkčioti. Tada mes pabėgame.

Tą pačią naktį pasirodo policija. Jie nesveikai domisi žaizda ant mano krumplių. Aiškinu, kad mane negailestingai sužeidė atidaroma alaus skardinė. Kviečiu juos į ją pažiūrėti ir sakau, kad manau, jog ji nesipriešins suimama. Jie prieina prie manęs arčiau. Klausia, kur vakare buvau, ką veikiau. Meluoju. Norėdamas įrodyti, kad nesu mušeika, pasakau esąs meno koledžo studentas. Jie taip nustemba, kad ištraukęs parodau tai, ką šiandien įsikišau į džemperį pamokos pabaigoje.

— Kas tai? — klausia viskuo besidominti policija.

— Lekalas, — paaiškinu. — Naudojamas kreivių braižymui.

Policininkas rūpestingai apžiūrinėdamas paima lekalą į savo dideles rankas. Apverčia jį. Kitoje pusėje matosi kraujas. Dabar aš prisimenu, kad per muštynes jis buvo iškritęs, ir mano skrandis susitraukia. Bandau kaltinti alaus skardinę, bet jie jau deda man antrankius. Jie man paaiškina, nes aš tvirtinu nieko nežinąs, kad po incidento vyno bare buvo muštynės, o dabar vyksta tyrimas dėl sulaužytų kaulų ir dviejų žmonių, esančių komoje. Prisimenu, kaip trūkčiojo ant žemės gulintis žmogus, kai Šeinas jam spyrė, ir man pasidaro bloga.

Visus šešis mus gabena į policiją. Kažkur toli radijas groja populiariąją Nesirūpink. Būk laimingas.

Po tris dienas trukusios apklausos nustoju meluoti. Vienas iš mano brolio viduriniosios klasės draugelių mus įskundė, tad neverta. Policija išsiaiškino, kiek mes tą naktį išgėrėme ir remdamiesi tuo, kad miglotai prisimename muštynes, mus kaltina riaušių sukėlimu. Baudžiamojo kodekso antras smurtinių nusikaltimų straipsnis.

Man septyniolika.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Mūsų advokatas įsitikinęs, kad mus nuteis. Visuomenė piktinasi futbolo chuliganais ir tokią bylą kaip mūsų valdžia nori nagrinėti viešai, kad tai būtų perspėjimas kitiems. Kadangi nė vienas iš mūsų negali nieko aiškaus pasakyti apie muštynes, esame laikomi kaltais. Todėl mūsų bylos nesvarstys prisiekusiųjų teisme. Turbūt gausime keletą metų. Advokatas klausia, ar mes norime, kad bausmė būtų atidėta vėlesniam laikui. Norime.

Palieku nuomojamą butą. Mano gyvenimas pasikeis. Galas meno koledžui. Nuo to laiko, kai čia atvažiavau, turbūt tik apsimetinėjau. Apsimetinėjau menišku, apsimetinėjau meno koledžo studentu, nors esu tik gatvės vaikinas. Traukinys stabtelėjo savo kelyje. Kartu su kitais jį pastūmiau į kitą sustojimą ir dabar sėsiu į kalėjimą. Mane pasodins už nusikaltimą, kurio darant beveik neprisimenu.

Bent jau nebereikės apsimetinėti. Galiu nebesistengti būti kitoks. Esu blogas. Esu storžievis. Esu grubus. Teismo nuosprendis tuoj tai įrodys.

Nuo muštynių iki bylos nagrinėjimo visa ilga vasara. Aš pasiduodu: narkotikai ir nusikaltimai tampa nebeatsiejama mano gyvenimo dalimi. Danieliaus irgi. Mes neturime, kur gyventi, tad miegame laukuose kaip valkatos. Kartais įsibrauname į butus, kurie priklauso silpnesniems vaikinams arba merginoms, kuriuos vėliau kaip gegutės išmetame. Dulkiname paaugles, o jos liūdnu, švelniu, mergaitišku balsu prašo dar, nes mano, kad nusipelnė tokių kaip mes. Mes jas traukiame kaip magnetas.

Įsilaužiame į garažus, namus, automobilius, o vėliau beveik nieko apie tai neatsimename. Apgauname ką besutikę. Užpuolame girtus lankytojus, išeinančius iš jupių vyno baro, kuriame įvyko didžiosios muštynės. Jei jie priešinasi, už kampo juos sumušame. Aš niekad nepradedu ir man tai net nepatinka, bet esu gaujos narys, o tokia jų veikla. Mes bendraujame su daug vyresniais ir dar žiauresniais. Kartais aš net bijau. Ar aš irgi toks tapsiu? Ar tai kita traukinio stotelė?

Broliai Džeikas ir Glenas patys baisiausi.

Sėdime purvino, skurdaus namo purviname, tuščiame kambaryje jau gerai „atitrūkę“. Dėl girtumo visi jau beveik nieko nesupranta. Džeikas kasosi veidą. Negali nustoti. Kasosi tol, kol pradeda bėgti kraujas. Jis susišovė spido ir geria degtinę. Pabaigė butelį, bet vis dar kiloja prie veido stiklinę. Tik po kelių minučių suprantu, kad jis ją ne priglaudžia, o valgo. Gabalą atsikando, o dabar kramto. Jo burna pilna kraujo. Grikšt, grikšt, grikšt...

Tenoriu tik pabėgti.

Jo brolis Glenas dar baisesnis. Esu jo bute, kai pirkti hašišo ateina juodasis, kuris pradeda pokalbį demonstruodamas drąsą, o Glenas jį dar skatina. Juodasis mano, kad įsigijo naują draugą. Jis atsisėda ant purvinos sofos, parūko, išgeria. Kai apgirsta, ima girtis, o aš jaučiu, tiesiog žinau, kad Glenas tuoj įsius, ir ore tvyro įtampa. Laukti yra taip pat baisu, kaip iš išgertuvių grįžtančio tėčio. Juodasis atsipalaidavęs, draugiškai puikuojasi ir pokštauja. Ir tada viskas prasideda. Glenas nebaigęs juoktis nutyla, o paskui lediniu balsu klausia:

— Su kuo, po velnių, manai šnekąs? Nekenčiu tavęs, tu „mėšlinas nigeri“. Tuoj pat viską atsiimu.

Stoviu bejėgis ir pasišlykštėjęs, apsimesdamas, kad nieko ypatingo nevyksta, o jis muša juoduką. Net vaidinu, kad ir aš kumščiuoju auką, kai Glenas pasiūlo prisidėti. Po tokio įvykio man reikia paguodos ir aš einu pas savo merginą Vanesą.

Vanesa yra mano pirma tikra mergina. Esu turėjęs daug merginų, bet Vanesa kitokia. Susipažinau su ja besišlaistydamas su vaikinais. Ji buvo su draugėmis, bet aš iš karto pajutau, kad ji nuo jų skiriasi. Noriu, kad ir ji pamatytų, jog aš kitoks. Galiu būti panašus į chuliganą, galiu elgtis ir kalkėti kaip jie, bet noriu, kad ši mergina pajustų, jog viduje yra dar kažkas. Ir po truputį ji patiki.

Vanesa smulki, labai graži, visada labai tvarkingai susišukavusi juodaplaukė. Ji dirba drabužių parduotuvėje. Ne taip kaip dauguma mano pažįstamų, ji keliasi iš ryto ir eina į darbą. Ji gyvena tvarkingame name su patrauklia mama, kuri sugeba „perkąsti“ ir atsikratyti smarkiais vyrukais. Vanesa ne tokia.

Merginos visada kalba apie meilę. Netrukus ir Vanesa pradeda sakyti, kad mane myli. Taigi, turėčiau elgtis su ja kaip su šlamštu, bet pasitraukiu į jos glėbį, kai nebegaliu ištverti savo paties sukelto sąmyšio. Ji visada laukia: mylinti, suprantanti, duodanti pinigų, maisto, suteikianti šilumos — tikras prieglobstis nuo beprotybės. Manau, kad aš ją myliu. Nesvarbu, kas ta meilė bebūtų.

Rugsėjį reikia vykti į Karališkąjį Teismą Vorčesteryje. Mus veža Danieliaus mama. Važiuodami nusprendžiame, kad nuo suėmimo puikiai leidome laiką, pasidžiaugėme laisve, pasilinksminome. O jei besilinksmindami peržengėme ribas, tai man nerūpėjo, nes buvau apkvaitęs.

Prieš teismo procesą mes su Danieliumi papučiam marihuanos, todėl pavėluojam, o kai įeinam, „apšalam“: aš vilkiu suplėšytus avikailio puskailinius, nes miegojome kažkur gatvėje. Atrodome kaip gatvės vaikinai. Mano brolis Šeinas dėvi gražius marškinius, naujas kelnes. Tai tvarkingas vaikinas, kuris tik savaitgaliais pavirsta futbolo chuliganu, o šiaip dirba statybinėje firmoje. Mano pusbrolis ir jo draugeliai atrodo padoriai. Jie geriantys, bet ne tokie kaip mes su Danieliumi. Tik mūsų gyvenimą narkotikai pavertė nusikalstamu. Kitiems tai tik gyvenimo tarpsnis, o mums tai kasdienybė, kuri tęsiasi ir tęsis.

Teismo salė Viktorijos stiliaus: didžiulė, aukštomis lubomis, rudai dažytomis sienomis. Teisiamųjų suolas pakeltas gal šešiolika pėdų nuo grindų, o teisėjo dar aukščiau. Panašu į karikatūrą ar animacinį filmuką.

Nesimato nei mamos, nei tėčio, nei Kelės. Močiutės irgi nėra, nors net trys jos anūkai šiandien teisiami. Nieko ir nesitikėjome, bet jaučiuosi geriau, kad čia yra Danieliaus mama, kuri užjaučia. Kartais ji man duodavo drabužių ar leisdavo pernakvoti. Jai visą gyvenimą lemta rūpintis — daugelis jos šeimoje buvo teisiami ir pateko į kalėjimus. Dabar atėjo Denio eilė.

Su antrankiais stovime teisiamųjų suole, o senas, su peruku ant galvos teisėjas pradeda kalbėti. Jaučiu, man dega ausys. Nesuvokiu visų jo žodžių, bet žinau, kad jis kalba apie baisius dalykus. Jis kalba apie kažką kitą. Tai ne apie mane. Argi jis nežino, kad širdyje nesu žiaurus?

Nuosprendį visi sutinka skirtingai. Tie du viduriniosios klasės vaikinai atrodo sutriuškinti: tas, kuris mus įdavė, verkia, o kitas alpsta, o tada, visai netikėtai, už tolį žiaurų nusikaltimą jis nuteisiamas lygtinai.

Mano brolis, mūsų pusbrolis ir Danielius, išgirdę nuosprendį, juokiasi. Iš baimės ir nuostabos sustingstu negalėdamas nei juoktis, nei pajudėti — gavau devyniolika su puse mėnesio.

Iš abiejų pusių lydimas policijos, sustingęs, surakintomis rankomis šlepsiu iš teisiamųjų suolo, salės, laiptais žemyn...

„Sustabdykite traukinį, — šaukiu mintyse, — noriu išlipti!“

Per vėlu.

Lauke mūsų laukia policijos furgonas, kuris nuveš į cypę, ir vis dar surakintomis rankomis įlipame į jį.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Turėsime būti Glosterio kalėjime, kol mums suras vietos kituose. Kameroje būsiu su broliu. Labai bijau, bet kol kas jokių netikėtumų: kiekvienam po lovą, langelis, nubraižyti paviršiai, tiesūs kampai, nėra jokių nuošalių vietų, kur galėtum pasislėpti. Nuolat girdisi kitų kalinių šauksmai, tolimas arba artimas raktų žvangesys: užrakina, atrakina, užrakina... O kvapas kaip mokykloje, tik labiau smirda dezinfekavimo priemonės.

Mums duoda kalinių drabužius, o savo asmeninius daiktus gauname sudėtus į pagalvių užvalkalus. Brolis viską iškrato ant lovos ir mes pamatome jam nepriklausantį daiktą: milžiniško dydžio vyriškas apatines kelnaites. Jis paima jas iš krūvos. Jos suplėšytos ir kruvinos. Pašiurpę žiūrime vienas į kitą. Esame daug girdėję apie priekabiavimą kalėjimuose. Ar ir mūsų tai laukia? O gal tai kalėjimo prižiūrėtojų pokštas?

Vos po kelių dienų mes su Šeinu jau pykstamės ir abu reikalaujame, kad pakeistų kambario kaimyną. Šeiną perkelia pas mūsų pusbrolį, o Danielius gyvens su manimi. Dabar jis aukštas, bet vis tiek atrodo anemiškas. Jis nesveikai plonas, smilkiniuose prasišviečia venos, o dėl didžiulių vaikiškų akių atrodo kaip keturiolikmetis. Per vasarą mes susikūrėme beprotišką pasaulį, užpildytą narkotikais ir nusikaltimais. Kiti jame tik lankėsi, o mes gyvenome. Taigi, nieko nereiškia, kad Denis nesižavi saulėlydžiais kaip aš. Mes, vis tiek artimi. Artimesni nei draugai. Mes broliai.

Valandą per parą galime vaikščioti ratu po kiemą, aptvertą aukšta mūrine siena. Vieną dieną su mumis vaikšto vaikinas randuotu veidu. Sužinojęs, kad mums tai pirmas kartas, duoda patarimą: tabakas čia atstoja pinigus.

— Jei norit valdyti kitus, nesurūkykit visų sušiktų savo tabako atsargų. Tik pusę. Savaitės pabaigoje kiti klaikiai norės dūmo ir jūs tiems pidarams paskolinsit po ketvirtį uncijos, o kitą savaitę atsiimsit dvigubą kiekį. Supratot? Dvigubą.

Po pasivaikščiojimo ilgas valandas sėdėdami savo tuščioje kameroje svarstome gautą informaciją. Pagaliau nusprendžiame, kad jei tabakas čia atstoja pinigus, tai pavykus tokiai aferai tikrai galėtume valdyti kims.

Kiekvieną dieną iš bibliotekos galime pasiimti knygą. Skaitau viską, ką kada nors parašė Orvelas, nors straipsniai gana nuobodūs. Skaityčiau bet ką, net užrašus ant uogienių stiklainių, kad nors keliom minutėm ištrukčiau iš kameros. Kiekvienam kaliniui biblioteka duoda knygos skirtuką, kuriame parašyta Ištrūk su knyga ir pavaizduotas per sieną lipantis žmogus.

Pradedu priprasti. Pripratimas — tai žinojimas, kad esi kalėjime, kad greitai neišeisi. Gyvenu tarp keturių sienų pagal kitų nustatytas taisykles. Deja, negaliu galutinai įsikurti, nes turėsiu išvažiuoti.

Po dviejų savaičių išvažiuojame į Paklčerčį, kur kalinius suvežą iš visos šalies, o paskui išskirsto į kims kalėjimus, kuriuose jie turės atlikti bausmę. Net supratimo neturėjau, kad Britanijoje visada egzistavo tylus ir nematomas žmonių pergabenimo tinklas, o dabar esu jo dalis.

Danielių, Šeiną ir mane išveš į Pordendą Dorsete.

— Portlendas! — numykia kiti kaliniai.

— Kuo blogas Pordendas? — klausiame.

Jie patraukia pečiais. Paskui kažkas ištaria:

— Sklinda įvairios kalbos...

O mes tik žinome, kad tai nepilnamečių nusikaltėlių kolonija.

Važiuojame labai labai ilgai. Pietinę pakrantę pasiekiame tik vakare. Besileidžianti saulė raudonai apšviečia vandenį. Dar vienas gražus saulėlydis, bet nebesu toks kvailas, kad sakyčiau tai Danieliui ar kam kitam. Tolumoje matosi didelė kopa. Mes važiuojame tiesiai prie jos. Laukiu, kada pradės girgždėti smėlis, ir tik vėliau suvokiu, kad važiuojame per neriją besidriekiančiu keliu. Abiejose pusėse saulėlydžio užlietas vanduo.

Portlendas panašus į salą. Užklotas pilkos miglos, jis dunkso tiesiai prieš mus. Ten, kur jis prieina prie jūros, matosi nebenaudojami pramoniniai pastatai: karinio jūrų laivyno, dujų rezervuarai, sandėliai ir daug pilkų, kvadratinių namų, kurie galėtų būti nepilnamečių nusikaltėlių kolonija. Bet autobusas nesustoja. Vingiuodamas tarp niūrių, pilkų namų, jis rieda stačiu šlaitu aukštyn. Variklis net riaumoja. Pasiekę kalvos viršūnę, apsidairome ir pamatome, kad aplink vandenynas. Toli apačioje matosi tiesi pakrantės linija, kuri jungia Portlendą su žemynu.

Staiga autobusas sustoja. Visi vienu metu giliai įkvepia supratę, kad pasiekėme viršūnę ir esame prie pat skardžio. Prieš mus masyvios, impozantiškos, purvinai baltos sienos.

Atsidaro didžiuliai vartai ir autobusas įvažiuoja į vidų. Mane pradeda pykinti. Už mūsų užsitrenkia vartai.

Pažeme draikosi migla. Išlipame į lipnų, šaltą, drėgną orą. Aplink tamsu.

Vos mano koja pasiekia šios niekada nesikeičiančios vietos žemę, pasigirsta riaumojimas:

— Rikiuojatės, velniai jus griebtų!

Taigi, atvykau į nepilnamečių nusikaltėlių koloniją.

Didelis, piktai atrodantis kalėjimo prižiūrėtojas apžiūri mūsų nudriskusią rikiuotę ir vėl užstaugia:

— Viską, ką iki šiol žinojote, galite pamiršti šikniai!

Mums duoda drabužius: raudonus kaklaraiščius, mėlynai dryžuotus marškinius, džinsinius švarkus ir kelnes. Paskui nuveda į kameras.

Portlendas nėra sala, bet jaučiuosi esąs saloje, kai būdamas Hardžio korpuse pro savo kameros grotuotą langą matau tik jūrą, kuri tai pikta, tai rami, tai gąsdinanti. Tikra cypė. Glosteryje buvo galima bendrauti, prižiūrėtojai buvo neįsitempę. Dabar mažame kambarėlyje esu visai vienas. Ateitis neaiški. Nuo senų senovės taip jautėsi visi kaliniai.

Glosterio kalėjime mes su Danieliumi kada tik galėjome klausinėjome kitų kalinių ir dabar žinome, kad cypė yra sistema, kurioje mes turime išmokti taip elgtis, kad pasinaudotume čia esančiomis palankiomis aplinkybėmis. Turime pirmauti, nebūti tarp silpnų, ujamų. Mes jau žinome, kad yra daugybė taisyklių ir įstatymų, kuriuos pažeidęs būsi uždarytas į karcerį, kurio bijo net patys „kiečiausi“. Tačiau nėra kasdieninių taisyklių. Veikia džiunglių įstatymai.

Mes su Danieliumi norime dviejų dalykų: būti kartu ir dirbti virtuvėje. Greitai sužinome, kad virtuvė geriausia vieta kalėjime. Jau nekalbant apie tai, kad ten geriausiai moka — penki svarai šešiasdešimt pensų už savaitę.

Pasakome prižiūrėtojams, kad mes pusbroliai, o Denis nelabai moka skaityti, todėl aš jam skaitau laiškus. Dar pasakau, kad esu virėjas. Mūsų suktybė pavyksta. Mus abu siunčia į priestatą, kuriame yra virtuvė. Šeinas perkeliamas į darbo priestatą.

Esame pasivaikščiojimų aikštelėje. Jie pasako Šeino vardą ir jis išeina. Stebiu jį iš rikiuotės. Nors jis jau užaugęs, jo ausys vis dar atsikišę, o jis vis dar tas pats nevalyvas, nemylimas vaikas. Prisimenu, kaip maldaudavo tėčio, kad ateitų į futbolo varžybas, bet tėtis niekada nepasirodė. Ir vėl dėl Šeino mane apima tas aštrus skausmingas liūdesys. Stebiu, kaip jis eina per kiemą tol, kol nebeišskiriu iš kitų vienodai vilkinčių siluetų.

Pirmą dieną virtuvėje sužinome, kad Denis plaus indus, o aš gaminsiu.

Virtuvė milžiniška, spindinti. Viduryje masyvus medinis stalas. Iš stiklinės kabinos mus stebi prižiūrėtojas. Man leidžia apsidairyti, o kai prasideda pertrauka, vaikinai meta darbą ir paskelbia:

— Prisistatymas!

Jaučiuosi kaip atiduotas vilkams: turiu gerai pasirodyti. Kumščiais.

Jie įdėmiai žiūri į stiklinę prižiūrėtojo pertvarą: jis negali matyti, kas vyksta tualete, o mes galime, nes kabinos neatitvertos. Suprantu, kad prižiūrėtojas žino, kas čia bus, nes nusisukęs nuo mūsų jis labai skrupulingai kažką daro.

Vaikinai man leidžia išsirinkti vieną iš jų, kitaip jie visi sumuš mane. Turėsime muštis, kol kuris nors apsipils kraujais.

Pasirenku tatuiruotomis rankomis ir veidu, šiek tiek didesnį už save velsietį. Vaikinai man paduoda virtuvines pirštines. Prisimenu bokso pamokas ir dar kartą tyliai padėkoju mokyklos psichiatrei.

Einame į tualetą, kad nematytų prižiūrėtojas. Čia smirda šlapimu, ant grindų prispjaudyta ir pritaškyta kraujo. Stovime pasiruošę kovai, apsivilkę baltais virtuviniais chalatais ir pirštinėmis. Mane apima siaubas. Tyliai jam sumurmu:

— Klausyk, vaikine, gal tik šiek tiek pasišvaistykime kumščiais. Aš tavęs nesužalosiu, jei tu manęs nesužeisi.

Bet velsietis nenori apsimetinėti ir man net nebaigus kalbėti smogia į veidą. Dabar aš įsiuntu. Pradedu rimtai muštis. Kaunuos iš baimės ir didelio įtūžio, kuris buvo manyje, o aš jo net nepastebėjau. Jaučiu savo smūgius per virtuvines pirštines. Jaučiu jo odą ir kaulus. Jo akyse matau baimę. Su kiekvienu smūgiu mano raumenys susitraukia ir vėl pasidaro plieniniai.

— Džon-so-nai! — klykia vaikinai, nes kalėjime nieko nevadina vardu, bet po kiek laiko tegirdžiu „Džo-nai, Džo-nai“ ir su kiekvienu skiemeniu aš daužau velsiečio veidą, kol jis susmunka po manim. Užšoku ant jo ir toliau daužau. Iš manęs ištrūko įniršio demonas.

Mano įniršis nepranyksta, kol mano priešininkas neapsipila krauju. Laimėjau. Pasižiūriu į džiūgaujančius vaikinus. Prižiūrėtojas nieko negirdėjo. Žengiu žingsnį atgal. Esu labai nustebęs. Iš kur tas piktasis „Džo-nas“ atsirado ir kur jis pradingo? Nieko nebejaučiu. Padedu savo aukai atsistoti.

Iki pat vakaro visi skanduoja „Džo-nai“. Taigi, man pavyko prisistatyti. Dabar esu vienas iš jų. Tai ramina, nes man tik septyniolika, o nepilnamečių nusikaltėlių kolonijose būna vaikinų iki dvidešimt vienerių. Kai kurie yra tokie kaip aš gatvės vaikinai. Bet yra ir tikrai labai pavojingų. Vienas iš tokių— stambus buvęs kareivis, kuris sėdi už išprievartavimą. Jis atrodo psichiškai nenormalus. Jis buvo nuteistas prieš pat savo dvidešimt pirmą gimtadienį. Dabar jam dvidešimt dveji ir jis vis dar čia. Jis nesukalbamas ir tikrai užpuls kiekvieną silpnesnį ar jam nepatikusį. Pasistengiu nepereiti jam kelio.

Mes nepamiršome, kad tabakas — pinigai. Per pirmą savaitę surūkome pusę atsargų, o kitą pusę paskoliname ir nespėjame pasakyti „op“, o viso korpuso vyrukai mums skolingi. Ir tiek prasiskolinę, kad niekada neišsimokės. Jie mūsų kišenėje. Greitai mums grąžina daugiau tabako nei mums reikia. Tad vietoj jo reikalaujame sausainių, vaisvandenių ar šampūno ir ne bet kokio, o Timotei. Štai kas yra valdžia.

Kai atvažiuoja Danieliaus motina, ji pasako prižiūrėtojams, kad lanko mus abu. Pasimatymų kambaryje stovi eilės stalų, bet joks stalas jai ne kliūtis: ji puola mums abiem ant kaklo. Mes džiaugiamės matydami šį daug iškentėjusios, negrabios meilės prasiveržimą. Nuo raukšlėto veido šluostydamasi ašaras, ji ištraukia iš burnos dovanėlę. Denis jau pasiruošęs: jo kelnės atsegtos. Jis skubiai pačiumpa ryšuliuką ir greitai kiša į vienintelę slaptą vietą — išeinamąją angą, kurią iš anksto paruošė patepęs vaikišku losjonu.

Likusią pasimatymo dalį praleidžiame virpėdami iš nekantrumo ir baimės.

Denio mama šnibžda:

— Niekada čia daugiau nebeatvešiu sumauto hašišo. Niekad!

Ją privertė jos šeimos vyrai. Jie visi sėdėję. Jie žino.

— Atvažiuosiu po dviejų savaičių, — padrąsina mus Denio mama. — Bet daugiau šito mėšlo nevešiu.

Atveš. Žinom. Gal kitiems ji suvargusi blondinė, bet mums ji princesė. Triumfuojame, kai parsinešame hašišą į kamerą. Niekam neduodame, o kai mus nakčiai užrakina, galiu ir vėl pūsti ir žinau, kad miegosiu.

Nuo šiol mes gerai aprūpinami: kiekvieną kartą atvažiuodama Denio mama atveža hašišo, o kai sužinau, kad atvažiuos mylinti Vanesa, ir ją įtikinu.

Man patinka gaminti, todėl iškepu skanių pyragų. Mūsų yra dešimt. Keliamės pusę penkių. Prie milžiniško virtuvinio stalo papusryčiaujame: sumuštiniai su kumpiu, arbata, o ant stalo stovį didelis kibiras pieno ir mes puodeliais semiame iš jo. Suskretėlių arbatėlė. Kai baigiasi mano pamaina, pasivagiu pyrago, kukurūzų dribsnių, o sumokėjęs budėtojui viską randu savo kambaryje. Paskui visą dieną miegu. Kai nubundu, būna draugija— galime bendrauti, žaisti snukerį. Galiausiai imu kraustytis iš proto. Tai atsitinka dažnai, bet prieš miegą visada. Miegas — laimingoji mano dienos dalis. Kalėjime ne taip ir blogai, kol nepatenki į karcerį.

Bet aš labai ilgiuosi išorinio pasaulio, nes žinau, kad jis keičiasi. Keičiasi be manęs. Kai atvažiuoja nauji kaliniai, jie pasakoja apie naują muziką, naujus narkotikus, naujas pramogas. Išoriniame pasaulyje visi vartoja LSD. Klausosi acidhouse. Populiariausia — reivas: masiški vakarėliai, kurie paprastai rengiami lauke arba didžiulėse patalpose, pavyzdžiui, lėktuvų angaruose. Tūkstančiai žmonių, pavartoję LSD, ten šoka.

Prisimenu, kaip šokdavome klube Kalėjimas. Manau, tai buvo kažkas panašaus į tai, ką pasakoja apie reivą, tik mažesniu mastu ir mes klausėme fanki muzikos. Jei kalbėtume apie LSD, tai aš, aišku, jį bandžiau. Tai įdomus narkotikas — praplečiantis ribas, verčiantis abejoti esamomis tiesomis, leidžiantis patirti audringas keliones, bet nesuprantu, kodėl žmonės staiga jį vartoja kartu su kompanija.

Vaikinai pasakoja apie reivo vakarėlius, paskolina pasiklausyti psichodelinės muzikos įrašų. Klausau vėl ir vėl. Labai atidžiai klausau. Bet nesuprantu, kaip muzika, narkotikai ir pasilinksminimas dera tarpusavyje. Negaliu sulaukti, kada išeisiu ir išsiaiškinsiu, kas vyksta.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Vieną rytą kažkas bando slapta išnešti sumuštinį iš virtuvės. Prižiūrėtojas jį suranda lifto šachtoje ir įsiunta. Įkliuvome! Jis praneša, kad tą dieną negausime pusryčių. Bet mes norime valgyti.

Pasitraukiame į nišą tualete, kur mūvėdamas virtuvines pirštines vietoj bokso pirštinių aš sumušiau velsietį. Po neilgai trukusio karšto ginčo nusprendžiame: atsisakysime dirbti.

Prižiūrėtojai pabeldžia į savo stiklinę pertvarą ir liepia imtis darbo. Mes pareiškiame:

— Atsikniskit!

Jie pabeldžia smarkiau. Staiga jų veidai pasikeičia: parausta, paniūra, pasidaro griežti.

Mes pakartojame:

— Be pusryčių nedirbsime.

Pora prižiūrėtojų išeina iš savo kambario. Tvirtais žingsniais, žvangindami raktais ir grandinėms, jie eina mūsų nišos link. Bando atidaryti duris, bet mes prispaudžiame jas kojomis. Barikada. Tiesą sakant, mes tik norintys valgyt vaikigaliai, bet pagal Portlendo įstatymus esame riaušininkai.

Prižiūrėtojas paspaudžia aliarmo skambutį ir už durų tuoj pat pasigirsta dideliais batais apautų kojų žingsniai. Pro duris griūte įgriūva sargybiniai ir jie jau ant mūsų: kaustyti batai, šalmai, skydai... Visa antiriaušinė įranga.

Mus po vieną grubiai ištraukia iš mūsų nišos ir sumeta ant grindų. Kai ateina mano eilė, vienu judesiu sulenkia man kelius ir į sulinkimą įremia lazdą. Kitą lazdą prakiša pro už nugaros užlenktų rankų alkūnes ir mane nuneša į mano kamerą. Man praneša, kad keliausiu į karcerį.

Sumetu visus savo daiktus į čiužinio užvalkalą, kurį užrakins. Neleidžia pasiimti net dantų šepetėlio ar pastos. Manęs paimti ateina du prižiūrėtojai. Jie mus izoliavo. Su kiekvienu kalbasi atskirai. Esu vienas ir persigandęs. Nežinau, kas manęs laukia, bet žinau, kad bus blogai.

Jie veda mane į seniausią cypės dalį požemyje. Per daugelį metų kalinių kojos laiptuose pramynė taką, o nuo kalinių blizginimo iškaba pasidarė neryški.

Iš karto už durų yra laiptai. Žengiu žemyn ir pamatau būrį išsirikiavusių prižiūrėtojų.

— Nagi, mažasis šunsnuki! — pasigirsta.

Durys už manęs užsidaro ir nespėju aš kojomis pasiekti žemės, kai jie sučiumpa mane už nykščių, pakelia ir nutrenkia prie sienos. Man liepia atsistoti. Pakilęs pamatau, kad mažoje, akmeninėje kameroje jų koks šešetas. Visi supuola ir mane nurengia, o tada pradeda mušti. Muša žiauriai: kumščiais, alkūnėmis, keliais. Pakėlęs akis pamatau pažįstamą prižiūrėtoją. Jis krikščionis, bent jau amžinai krikščioniškai gražbyliauja. Dabar gi jis su pasitenkinimu šypsosi, o šventas kryželis jo kaklaraištyje blykčioja. Jam smagu, jis gal net jaučia seksualinį pasitenkinimą stebėdamas nuogo žeminamo paauglio kančią. Užsimerkiu. Suprantu, kad gali atsitikti bet kas, nes esu toli nuo bendros kalėjimo tvarkos. Esu cypės cypėje. Keletas prižiūrėtojų susikūrė čia savo slaptą, iškrypusį pasaulį, kuriame galioja tik jų taisyklės. Jie gali man padaryti ką tik nori ir niekas nesužinos. Dar stipriau užsimerkiu. Esu labai labai aukšto medžio šakose ir stebiu šešis didelius vyrus, mušančius išgąsdintą vaikigalį.

Jie muša ir muša, o kai pagaliau liaunasi, praneša, kaip turėsiu elgtis: grindys išklotos guminėmis plytelėmis ir kada tik beišgirsčiau juos ateinant, turiu stovėti ant dviejų plytelių, prie galinės kameros sienos, kairėje pusėje. Turiu stovėt išsitempęs kaip per patikrinimą, rankos nuleistos, nykščiai prispausti prie šlaunų. Turiu pasakyti savo pavardę, numerį, korpusą.

Palikę mane nuogą, jie išeina. Drebu. Dabar gruodis, o mažas langelis palubyje plačiai atidarytas. Jis apkaltas vieliniu tinklu ir kiek besistengčiau negaliu prakišti rankos ir jo uždaryti.

Aplink pilkos akmeninės sienos. Kameroje yra tik naktipuodis, skudurinis takelis ir gabalas kartono. Kartonas čia turbūt todėl, kad pagal įstatymą kiekvienoje kameroje, matyt, turi būti stalas ir kėdė. Taigi iš kartono išlankstyta kėdė ir stalas, bet ant kartoninės kėdės neatsisėsi, o kam man kartoninis stalas?

Negaliu rūkyti. Nieko negaliu. Kai ateina pietų metas, o tai sužinau tik iš savo skrandžio, nes kitų laiko matavimo priemonių nėra, pasigirsta žingsniai prie durų ir pašokęs atsistoju ant savo dviejų plytelių.

— Džonsonas WM1702, Ralio korpusas, pone!

— Pietūs! — surinka prižiūrėtojas.

Jis įžygiuoja į vidų, sučiumpa mano galvą, atlošia ją ir tol spaudžia smilkinius, kol pamanau, kad jo nykščiai įsmigs į smegenis. Visą tą laiką jis nenustoja šaukti, nors yra tik per colį nuo manęs.

— Pasiimk pietus! Dabar!

Bandau išeiti iš kameros, bet jis mane sustabdo.

— Vadinasi, taip, kai pasakysiu „bėk“, noriu, kad bėgtum. Taigi, kai pasakysiu „bėk“, noriu, kad tavo sukruštam veide tai matytųsi, sukruštas šunsnuki.

Grįžtu į savo vietą ant dviejų plytelių ir pasiruošiu bėgti. Mano kūnas sako „bėk“. Mano veidas sako „bėk“. Jis surinka ir aš bėgu prie durų, bet mane tuoj sustabdo.

— Stok! Aš neliepiau tau bėgti iš sukruštos kameros. Bėk pas mane. Bėk tiesiai prie manęs. Taip greit kaip gali. Ir nepamiršk, tavo sukruštam veide turi matytis, kad stengiesi.

Dvejoju, nes nežinau, kokį žaidimą jis žaidžia, bet gavau nurodymus ir nenoriu, kad vėl muštų. Mane apima siaubas. Metuosi prie jo. Jis mane pačiumpa ir išmeta iš kameros. Bumpt! Atsimušęs į sieną, bėgu toliau. Bėgu kaip beprotis iki senovinio koridoriaus kampo, kur laukia kitas prižiūrėtojas, kuris mane meta kitam. Šio sprinto gale manęs laukia pietūs. Prižiūrėtojas meta juos man ir aš bėgu atgal. Pietūs visur taškosi: ant manęs, ant grindų, bet aš bėgu toliau. Esu nuogas, o prižiūrėtojai iš manęs šaiposi.

— Pažiūrėkit į jo pimpalą! — šaukia. — Pimpaliukas! Sukruštas pimpaliukas!

Paskui jie užrakina duris, o aš sėdžiu nuogas ir valgau pietų likučius.

Lauke tamsu ir man labai šalta. Vėl nesėkmingai bandau uždaryti langelį. Kameroje yra šildymo vamzdis. Prisiglaudžiu prie jo, kad sušilčiau. Nors jis pašildo tik kelis mano odos colius, bet tai vis geriau negu nieko.

Atėję jie pamato ant mano odos paraudimus ir vėl primuša, nes šildytis negalima.

Vėlai durys vėl atsidaro, drebėdamas nuo šalčio ir iš baimės, aš atsistoju ant savo plytelių, pasakau vardą ir numerį. Niekada nežinai, kas bus, kai jos vėl atsidarys. Kartą tyliai ir atsargiai įeina mažesnė figūra. Kunigas.

Jis mato, koks esu persigandęs. Jis jau daug kartų tai matė kitose kamerose.

— Nebijok, — ištaria. — Aš tavęs nenuskriausiu.

Susirūpinęs jis apžiūri mano mėlynes. Esu apsirengęs tik sportines trumpikes. Drebėdamas nuo šalčio kunigas klausia, ar norėčiau pasikalbėti, ar galįs man kaip nors padėti. Gal galėtų už mane pasimelsti? Sakau: „Ne, ačiū, tėve.“ Vis dar susirūpinęs jis išeina.

Prižiūrėtojai man įmeta čiužinį ir apklotą. Čiužinys vos poros colių storio. Pasikloju ant grindų ir glostydamas savo mėlynes drebu po apklotu. Aplink mirtina tyla. Kartais ją pertraukia šauksmai: kažką muša. Vėliau išgirstu į sužeisto gyvulio ar berniuko verkšlenimą panašų garsą. Neverkiu. Žinau, kad greitai bus Kalėdos, o tada man sueis aštuoniolika.

Iš ryto turiu išnešti ir išpilti naktipuodį. Šlykštu, nes dar turiu ir išsiskalauti skudurą, kurį man davė vietoj tualetinio popieriaus.

— Pasiklok lovą, šūdžiau! — užrinka prižiūrėtojas.

Turiu viską, net ir savo drabužius sulankstyti ir sukrauti į nepriekaištingą kvadratą, kurio kraštai turi būti lygūs lyg skustuvo nurėžti.

— Knyga! — vėl riaumoja prižiūrėtojas.

Ir aš bėgu koridoriumi prie knygų spintos, net nepažvelgęs į viršelį pasičiumpu knygą ir lekiu atgal. Beveik visos knygos romanai ir visose knygose dešimt paskutinių puslapių išplėšta. Tikrai. Niekšai.

Kiekvieną kartą bėgdamas koridoriumi galiu sekundėlę pasigėrėti jo švara. Net palubėje esantys variniai vamzdžiai švyti. Negreit suvokiu, kad už mano durų tyliai, rūpestingai šveičia valytojų armija. Tai prievartautojai, vaikų seksualiniai išnaudotojai, kuriuos čia laiko dėl jų pačių saugumo. Jie ir blizgina čia viską.

Be trumpų bėgiojimo ir smurto intarpų esu kameroje vienas. Be drabužių. Po keleto dienų net nebegaliu skaityti parsineštos knygos. Nebegaliu susikaupti. Skaičiuoju akmenis sienoje (po 142 kiekvienoje pusėje). Bėgioju po kamerą dainuodamas visas žinomas dainas ir kurdamas naujas. Šaukiu, šoku, skanduoju, šokinėju. Šoku breiką: vaikštau spyruokliuodamas, atlieku robotų judesius. Vėl dainuoju. Vėliau net ir tam atbunku, tad tik šokinėju tylomis, kad sušilčiau. Visą laiką nesėkmingai bandau uždaryti langelį.

Vieną dieną leidžia parašyti laišką. Man daug rašo Vanesa. Aš irgi jai rašau, bet ne apie tai, kaip aš ją myliu ar kad manęs lauktų — tokie dalykai ne man, bet Vanesa vienintelė žino, kad yra ir kitoks Markas ir, kai aš jai rašau, noriu pasirodyti nesąs banditas. Pasakoju jai, kad noriu pasikeisti. Atrodo, ji supranta. Šiandien aš jai rašau taip atvirai ir sąžiningai kaip tik moku. Dar parašau ir Kirstei, kurią pažinojau, kai mokiausi meno koledže. Mudu neilgai bendravome, bet būnant šioje mažutėje kameroje man trūksta bendravimo. Kirstė nėra paprasta kirpėja. Ji šukuosenų konsultantė, pasipuošusi madingais drabužiais, pasidažiusi ryškiai raudonu lūpdažiu. Ji kartu su tėvais gyvena Volverhemptone. Jai irgi nereiškiu nemarios meilės, bet kalbu apie būsimą susitikimą.

Prižiūrėtojai, aišku, perskaito mano laiškus ir nusprendžia papokštauti: Vanesai skirtą laišką išsiunčia Kirstei ir atvirkščiai labai greit sužinau, kas įvyko, nes prižiūrėtojas šypsodamasis atneša du laiškus, kuriuos pasirašo „Tavo buvusi...“. Vos neraudu — dabar šioje šaltoje, tuščioje kameroje likau visai vienas. Vanesa prarasta.

Mūsų aplankyti atvažiuoja mama su Betane. Turbūt nemačiau jų nuo tada, kai išėjau iš namų, bet kadangi aš karceryje, kartu mums leidžia pabūti tik penkiolika minučių. Jos sukorė daugiau nei tūkstantį mylių, o pabūti su manimi gali tik penkiolika minučių. Kai ateinu, Šeinas jau sėdi su jomis. Neatitraukdamos akių jos žiūri į mano nubrozdinimus ir mėlynes, o paskui pradeda raudoti. Bandau paaiškinti, kas tas karceris. Šeinas, be abejo, žino, bet ir jis pritrenktas.

Verkdama mama sako, kad rašys ministrei pirmininkei Margaritai Tečer, o aš prašau, kad nerašytų, nes taip tik viską pablogins.

Mama papasakoja, kad Kelė paliko savo vaikiną ir išvažiavo į Ežerų rajoną. Ji dar pasako, kad oficialiai išsiskyrė su tėčiu. Linkteliu. Labai seniai, dar būdamas koledže, sužinojau, kad tėvai galiausiai nutarė nebekankinti vienas kito. Ir ne todėl, kad mama jį metė, bet todėl, kad tėtis turi naują merginą, kuri laukiasi. Jis paprašė Kelės pranešti mamai, kad jis nebegrįš. Dabar jis su naująja partnere Durhame. Dar mama pasako, kad ūkis parduotas, jos su Betane gyvena Kendele, o tada man jau reikia išeiti. Nežiūriu į jas, kai mane išveda.

Dešimt dienų prabūnu karceryje. Per visą tą laiką mane tik dešimčiai minučių išleidžia pasportuoti į mažą uždarą kiemelį lauke. Sportuoju vienas. Lyja. Visą kitą laiką mane terorizuoja: nesibaigianti tyla, nuobodulys, depresija, liūdesys, baimė.

Pasijuntu laimingas tik tada, kai man atneša Briuselio kopūstų, nuo kurių reikia nuimti viršutinius lapus. Tai reiškia, kad tuoj Kalėdos13. Noriu padėkoti prižiūrėtojui, kad davė man darbo. Man jis atrodo malonus. Bet dažniausiai jie žiaurūs, sadistiški, neprognozuojami. Visą laiką jaučiu nuolatinį pavojų. Tai man ne naujiena.

Kai pagaliau man leidžia grįžti, pamatau, kad Danielius taip viską sutvarkė, kad gyvensiu šalia jo esančioje kameroje. Naujoji kamera keista ir joje jaučiuosi nejaukiai, nes blogai orientuojuosi. Kalėjime visi pasikeitimai žeidžia. Net pasikeitimai į gera, nes jie suardo kasdienę tvarką, kuri leidžia išlaikyti sveiką protą ir primena, kad nuo tavęs niekas nepriklauso. Kažkas ant sienos dantų pasta buvo priklijavęs savo nuotraukas ir dabar ten likę žymės. Teks prie jų priprasti.

Vėliau prižiūrėtojas atneša čiužinio apvalkalą su mano daiktais. Vėl pradedu įsikurti. Išsiimu savo mažąjį radijo aparatą, įsijungiu ir atsigulęs ant lovos klausau dainos Niekas tau neprilygs, kurią dainuoja Sinead O’Connor. Užsimerkiu. Atsipalaiduoju. Jaučiuosi, lyg mane būtų paleidę iš kalėjimo...

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Būsiu kitoks. Pasikeisiu. Autobusu važiuoju į Veimutą, iš kur kaliniai paleidžiami. Būsiu kitoks. Pasikeisiu. Lekiame paplūdimio keliu, o aš negalėdamas patikėti žvelgiu į horizontą. Ar tikrai planeta Žemė ir anksčiau buvo tokia didelė? Šalia banguojanti neaprėpiama jūra man primena, koks mažas buvo mano pasaulis tuos aštuonis mėnesius. Giliai įkvepiu ir užuodžiu laisvę.

Mikroautobuse esame šeši. Kiekvieno kišenėje yra po rudą voką su trisdešimt svarų. Atrodau baisiai, nes vilkiu tais pačiais drabužiais, kuriais vilkėjau, kai mane nuteisė: perplėštais avikailių puskailiniais ir šiltu treningu.

Mus išleidžia Veimuto traukinių stotyje. Jaučiuosi besvoris: aštuonis mėnesius nešiau sunkią naštą, o dabar nebe. Tik išlipę dauguma iš mūsų patraukia į labai patogioje vietoje esančią — kitapus automobilių stovėjimo aikštelės — alkoholio parduotuvę. Nusiperku Ypatingojo Alaus. Užsimerkiu ir jaučiu, kaip labai labai vėsus skystis teka mano gerkle. Dar niekada jis nebuvo toks skanus. Toks jausmas, lyg būtum sugrįžęs pas savo seniausią draugą, seniai prarastą meilę, į mėgiamiausią vietą ar apsivilkęs patogiausius drabužius. Atsipalaiduoju. Pajuntu, kaip mano kūnu pasklinda ir pasiekia galvą pažįstamas, išsiilgtas apsvaigimas. Įlipu į Birmingemo traukinį.

Turėjau daug laiko pagalvoti, kur vyksiu, kai mane išleis. Denis jau Kiderminsteryje, nes mano bausmė po riaušių virtuvėje buvo pratęsta. Žinau, kas bus, jei grįšiu į Kiderminsterį: vėl gyvensiu tokį pat beprotišką gyvenimą, koks buvo anksčiau. Protingiausia turbūt būtų važiuoti pas mamą ir bandyti susirasti kepėjo darbą Kendele. Bet pirmiausia aplankysiu merginą. Vanesa po ano laiško vis dar pyksta ant manęs, o Kirstė atleido ir prižadėjo parodyti, ką aš praleidau. Ji man padės susitvarkyti plaukus, pasirinkti tinkamus drabužius.

Dabar 1989-ieji, o man atrodo, kad prabuvau kalėjime visą gyvenimą. Mes daug mylimės, bet iš to nieko gero, nes aš nebeprisimenu nei jos, nei jos kūno. Bet kai atsigulu į tikrą lovą su minkštais patalais, man atrodo, kad mano gyvenimas iš juodai balto pasikeitė į spalvotą.

Kirstė mane madingai apkerpa: ant kaktos krenta kirpčiukai. Parduotuvėje nuperkame varlės žalumo švarką su kapišonu ir dukslias praplatėjančias kelnes. Dabar esu pasiruošęs savo pirmajam reivo vakarėliui. Bet iki to laiko mudu su Kirste pajuntame, kad mūsų ryšys jau seniai pasibaigęs ir visai nebeaišku, kodėl mes vis dar bandome jį atnaujinti. Taigi išvykstu į Kendelą.

Mama su Betane gyvena siauroje, akmenimis grįstoje Šemblių gatvelėje. Jos apsidžiaugia, kai atvažiuoju. Betanei jau dvylika, bet ji kaip mažas vaikas net šokinėja aplink mane iš džiaugsmo. Man tai nepatinka, nes savo šeimoje mes nerodome šiltų jausmų, ir pasijuntu tikrai blogai, kai Betanė mane apkabina. Žiūrėdamas į ją, prisimenu savo, Seino ir Kelės vaikystę. Aplankau ir Kelę, kuri dabar savarankiškai gyvena Kendele. Ji jau turi du vaikus. Antrasis gimė visai neseniai.

Pranešu šeimai, kad ketinu pasikeisti ir iš karto pradedu ieškotis darbo. Mano draugelis Janas kartu su šeima kažkur išsikraustė, bet liko kiti. Kai mieste pamatome lankstinukus apie reivo vakarėlį Blakberne, turime vykti.

Dar neprivažiavę Blakberno patenkame į spūstį: gausybė automobilių, pradedant Mersedesais, baigiant Vabalais, bando įvažiuoti į miestą. Automobiliuose garsiai groja muzika, žmonės stovi ant automobilių stogų arba šoka tiesiog gatvėje. Kai kurie nusirengia. Visur sklaidosi saldus marihuanos kvapas. Visi švilpia, dainuoja, šaukia, apkabina vieni kims, kai šviesoforai keičia spalvas, bet niekas nevažiuoja: vakarėlis jau vyksta!

Policininkai nežino, ką daryti, nes jiems niekas nepranešė apie būsimus įvykius.

Pagaliau privažiuojame platų, tamsų lauką. Niekas neprašo užmokesčio. Niekada nesu matęs tiek daug žmonių. Visi tokie pat jauni kaip aš, visi vartoja rūgštį ir šoka. Man tai labai patinka ir aš prisijungiu prie jų.

Kai tik pabandau rūgšties, mano galvosena pasikeičia: mano ankstesnis gyvenimas tebuvo smulkmeniška nuobodybė, kur dominavo kvailos kalėjimo taisyklėlės, o dabar viską nuostabiai, stebuklingai pakeitė pirmapradis, spalvotas pasaulis. Man atrodo, kad tiesa išaiškėjo, kad po tų ilgų, tik kaliniui būdingų apmąstymų aš pradedu naujai suprasti galimybes ir ateitį. Mane pagauna primityvus muzikos ritmas. Tai lyg hipnozė, o kartais net jaučiuosi už sąmonės ir pažinimo ribų. Prisilakti, susimušti ar ką išdulkinti, ko iš ryto net neatsimeni — senosios kultūros dalis. Būnant čia visa tai atrodo šlykštu ir lėkšta. Dabar suprantu, kas yra reivo vakarėliai: tai nauja, tai vyksta dabar, tai revoliucija.

Po tokios išvykos sunku tęsti darbo paieškas, bet man pavyksta: viešbutyje dirbsiu kepėju. Kasryt anksti keliuosi, o paskui per naktis prageriu savo uždarbį. Geriu žiauriai daug. Klaikiai pasigeriu. Vieną naktį prišlapinu lovą. Mama nebeištveria.

— Pasidarei visai kaip tėvas, — liūdnai ištaria ir paprašo išsikraustyti.

Keletą naktų nakvoju automobilyje, vis svarstydamas, argi jau gyvenime nėra nieko daugiau kaip tik ryte išlindus iš automobilio sunkiai išsitiesti ir svirduliuoti į nykų darbą kartu su pilkais žmonėmis. Galiausiai nebeištveriu — velniop. Aš juk buvau karceryje, o tai reiškia, kad esu tikrai blogas. Toks blogas, kad nebegaliu pasikeisti. Sėdu į Kiderminsterio traukinį ir važiuoju pas savo draugą ir brolį Danielių, kad ir toliau tęstųsi beprotiškas gyvenimas, nuvedęs mus į kalėjimą.

Denio mama džiaugiasi mane matydama ir leidžia man pasilikti. Atrodo, ji supranta, kad mudu broliai, nes dalijomės viena kamera. Nuo dabar visada būsime kartu.

Pradedame vogti bei imamės ankstesnių žygių. Tik dabar esame „kietesni“, o mūsų nusikaltimai ciniškesni. Aš pasikeičiau ir tai žinau. Meno koledžas? Ta mano praeities svajonė tapti menininku? Jau nebe. Kalėjime išmokome pasikliauti protu, manipuliuoti žmonėmis, smurtauti bei kerštauti, kad išgyventume. Po karcerio tapau brutalumo ekspertu. Portlendas man buvo puiki nusikaltėliško pasaulio mokykla. Dabar, kai visa tai darau, manęs nebekankina dvejonės.

Vos po keleto dienų aš ir vėl susitinku su broliais pamišėliais Džeiku ir Glenu bei jų draugeliais. Mane apima neviltis: nenoriu būti su šiais žmonėmis, nenoriu elgtis kaip jie.

Geriausia yra tai, kad Vanesa man atleido. Aš vėl jos atsiprašiau, o ji ir vėl bandite Marke įžvelgia kitą Marką, kuriam jos reikia, nors jis to nepripažįsta. Ji šypsosi. Ji mane tebemyli. Ir vėl jos namuose randu prieglobstį. Bet geriausią paguodą man suteikia narkotikai. Ypatingasis Alus ir amfetaminas tinka labiausiai. Vartodamas spidą, gali daug išgerti, nenusigerti ir dar pajusti papildomą malonumą. Pašalinis poveikis — paveikiama psichika. Išgėręs nesi patenkintas. Galvoje sukasi įvairios mintys, tampi paranoikas ir darai tokius dalykus, kokių šiaip nedarytum.

Vieną dieną, kai esame parke kaip paprastai prisigėrę Ypatingojo ir užsimetę spido, prie mūsų prieina pažįstamas vyras Maiklas, kuris yra labai senas, nes jam daugiau negu trisdešimt. Jis vilki kostiumą, marškinių rankogaliai susegti dabitiškomis sąsagomis. Šis gerai žinomas vietinis sukčius norįs su mumis aptarti „vieną reikaliuką“. Mūsų galvose kyla daug minčių, kai jis pasako žinąs, kad tądien Kiderminsteryje pasirodys draudimo agentas su krūva pinigų, kreditinių kortelių ir čekių knygelių, kurias Maiklas nesunkiai išgrynins.

Kodėl gi ne? Skamba viliojančiai. Mes blogi, be to, mums reikia pinigų narkotikams, todėl vykdome nesunkius nusikaltimus. Esame nusikaltėliai. Sėdėjome kalėjime.

Maiklas sako, kad jam reikia keleto vikrių, sumanių vyrukų, kurie padės ištuštinti draudimo agento kišenes. Jei imsimės, jis mums atsilygins.

Drąsiai patraukiame paskui Maiklą į alaus barą miesto centre. Čia jis liepia palaukti ir įeina į vidų. Po kelių minučių išeina ir galvos linktelėjimu pabodo pagrindine gatve einantį aukštą, pasitempusį, žilstelėjusiais smilkiniais vyrą, kuris vilki mėlyną striukę ir pilkas, laisvas kelnes.

Sekame paskui agentą. Esame labai susijaudinę. Dėl spido mūsų kūnuose tvinkčioja kraujas. Danielius kikena. Jis visada taip, kai bijo. Agentas leidžiasi nuo kalvos, o mes lyg niekur nieko einame paskui jį stengdamiesi atrodyti blaivūs. Priėjęs didžiąją sankryžą vyriškis pasuka į požeminį pėsčiųjų perėjimą. Prisimenu, kaip kažkada vaikystėje čia čiuožinėjome ant padėklo.

Nusileidęs žemyn, jis įeina į viešąjį tualetą. Einame paskui. Čia visai kitokia aplinka: šalta, purvina, tuščia. Tinkamiausia vieta atlikti tai, ką ketiname. Kai jis prieina prie pisuaro, viena ranka apkabinu jį per kaklą, o kojas suspaudžiu savo koja. Tai daug kartų anksčiau naudotas judesys. Vyriškis priešinasi. Smarkiai trenkiu jį galva į sieną. Jis nustoja muistytis. Laikau jį stipriai prispaudęs prie savęs ir negarsiai iškošiu, žiūrėdamas į jo brangios striukės audinį:

— Jei nejudėsi, nenukentėsi.

Jis greit sumurma „gerai, gerai“ ir nebejuda, kol Danielius rausiasi po jo kišenes ir suranda piniginę. Visa tai trunka kelias akimirkas, o smagu lyg važiuotum amerikietiškais kalneliais.

Vos jį paleidžiu, jis bando mane sučiupti. Danielius staigiai išsitraukia peilį ir smogia. Net nežinojau, kad Danielius jį nešiojasi. Pasipila kraujas — ant grindų, sienų, mano drabužių. Vyriškis nugriūna prie pisuaro, o mes lekiame aukštyn laiptais, kuriais su pirkiniais rankose leidžiasi moteris. Danielius taip ją pastumia, kad pabyra visi maišeliai su pirkiniais, o tada nusikvatoja kaip beprotis.

Bėgame į parką, kur po medžiais ištuštiname piniginę. Maiklo neieškome, skubame namo, paslepiame piniginę, o kai prasiblaivau, mane apima siaubas, kad nužudėme draudimo agentą. Esu klaikiai persigandęs. Bet mane dar labiau baugina mintis, kad nieko nejaučiu sužeidęs, gal net nužudęs žmogų. Lyg tai padarė kažkas kitas, o ne aš. Jaučiuosi taip, kaip kad jausdavausi, kai mane mušdavo tėtis ar kalėjimo prižiūrėtojai: tai įvyko ne man, o kažkam kitam.

Maiklas pasirodo kitą dieną. Mes atiduodame kreditines korteles ir jis nusiveda mus į parduotuvę. Jis mums priperka drabužių ir auksinių papuošalų. Aš gaunu ryškius vasarinius marškinėlius, geltonas kelnes, gelsvai rusvus futbolininko batelius. Mes jau lankomės reivo vakarėliuose Birmingemo klube Klegantis paukštis, kur groja psichodelinę muziką, visi užsimeta spydo ir rengiasi keistais, spalvingais drabužiais.

Po kelių savaičių, kai bando panaudoti vieną iš draudiko čekių, Maiklą suima. Jis mus išduoda. Policijos nuovadoje sužinau, kad „draudimo agentas“ — pensininkas. (Jis neatrodė toks senas!) Ačiū Dievui, jis gyvas. Danielius tik nupjovė jam beveik pusę ausies. Maiklas tiesiog sugalvojo istoriją apie agentą, kad mes užkibtume, o pats užėjęs į barą nusižiūrėjo pasiturinčiai atrodantį vyrą. Maiklas sukčius ir mus apgavo.

Dvi apklausos dienas neigiu ką nors žinąs apie nusikaltimą, bet antros dienos pabaigoje suvokiu, kad teks grįžti į cypę. Kai policininkai pasako, kad eis į parduotuves, kur Maiklas mus apipirko, pasiduodu, nes žinau, kad ten mus užfiksavo filmavimo kameros.

Policijoje apie nusikaltimą papasakoju viską, tik nieko nesakau apie narkotikus, nes iš praeito karto žinau, kad jie apkaltins bet kuo, jei tik sužinos apie kvaišalus. Tokia yra sistema ir aš prie jos prisitaikau.

Esame kaltinami „smurtiniu apiplėšimu“ ir kviečiami į Magistratų teismą, kuriam vadovauja gal devyniasdešimtmetė senė. Jaučiuosi lyg žiūrėčiau filmą: tai vyksta ne su manimi. Teisėja sako, kad esu kaltinamas baisiu nusikaltimu, kad gatvės nesaugios, kol aš laisvas. Ji sako, kad esu žiaurus. Žiūriu į ją negalėdamas patikėti ir galvoju: „Juk tu manęs nepažįsti!“ Ji sako, kad teismui nereikia daug laiko, kad išspręstų mūsų bylą, o tai reiškia, kad gausime nuo metų iki penkerių. Man užima kvapą. Negreitai galiu pajudėti ir sugrįžti į savo vietą. Denis su manimi. Jis atsigauna greičiau. Demonstruodamas drąsą, jis juokiasi ir šaukia teisėjai, kad atsiknistų. O gal tai mano balsas? Viduje jaučiu tuštumą.

Nepraėjo neimlu mėnesiai, kai mane paleido, o aš vėl nuteistas. Kardomasis kalėjimas yra Rediče. Kai praeitą kartą buvau Rediče, lankiausi pas Albutus. Tada visą dieną žaidžiau miške, mačiau per suartą lauką bėgantį kiškį. Net dabar man malonu prisiminti tą grožį. Įdomu, ar Albutai dar ten gyvena? Jie gali būti už kelių mylių, bet gali būti ir kitame žemyne.

Po keturių mėnesių mane nuteisia dvejiems su puse metų. Teisėja pareiškia, kad tai buvo gėdingas nusikaltimas.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Mane nuveža į Regbio mažamečių pažeidėjų kalėjimą. Kameroje gyvenu vienas. Kasdien atvažiuoja Vanesa, Šeinas ar Denio mama ir atveža marihuanos. Šiame kalėjime padorūs prižiūrėtojai, o kai kuriuose tualetuose kartais veikia kanalizacija. Bet baigiantis metams įkalinimas mane paveikia. Viskas pradeda erzinti: nebegaliu nurimti, marihuana nebenuramina, tik sukelia nerimą. Man užeina panikos priepuoliai ir tada net suprakaituoju iš siaubo. Nerimastauju dėl paleidimo. Nežinau, kaip man pasikeisti. Vanesa mano mergina. Ar grįšiu į Kiderminsterį su ja? Jei grįšiu, tuoj vėl būsiu čia.

Visus šiuos klausimus, kai mane metų pabaigoje iškviečia pokalbiui, užduodu inspektorei, prižiūrinčiai lygtinai nuteistuosius. Ji vidutinio amžiaus, viduriniosios klasės valstybės tarnautoja. Ji pasilenkia prie manęs.

— Pripažink, Markai, kad turi problemų dėl narkotikų.

Įdėmiai žiūriu į ją:

— Ne. Neturiu.

— Tu įvykdei nusikaltimą, kurio beveik neprisimeni. Du mėnesius tebuvai laisvėje ir paveiktas narkotikų vėl įvykdei nusikaltimą. Dėl narkotikų praradai dvejus jaunystės metus. Negi negali pripažinti, kad tai tavo problema?

Žemai nuleidžiu galvą.

— Na, — kosteliu, o po ilgos pauzės (jai kantriai laukiant) pratariu, — gerai pagalvojus, taip.

— O kai išeisi, gali ir vėl tai įvykti. Tau reikia pagalbos, Markai.

Jaučiu iš jos tono, kad ji ketina kažką pasiūlyti. Uoste užuodžiu.

— Taip, — sakau. — Man reikia pagalbos.

— Ką veikei prieš pirmą nuteisimą? Dirbai?

Pasakau, kad mokiausi meno koledže. Man norisi juoktis ir verkti, kai drebėdamas sakau, kad tikėjausi tapti menininku.

Ji įdėmiai klauso, o paskui pasiūlo atlikti likusią bausmės dalį Birmingemo narkomanų reabilitacijos centre. Ši moteris sako, kad galiu išeiti iš kalėjimo. Negaliu patikėti savo ausimis.

— Su sąlyga, kad negersi ir nevartosi narkotikų, kol būsi centre, — perspėja. — Jei pavartosi, tave sugrąžins ir turėsi baigti bausmę čia.

— Noriu pabandyti, — sakau.

Ir aš tikrai noriu. Nenoriu tik išeiti iš cypės. Noriu pasikeisti. Turiu būti kažkur kitur, kur galėčiau gyventi kitaip negu iki šiol. Inspektorė man siūlo saugius namus.

Kai tik papasakoju apie tai Deniui, jis pasako inspektorei, kad turi bėdų dėl narkotikų ir jam labai reikia į reabilitacijos centrą, bet niekas į jį nekreipia dėmesio.

Išvykstant man labai neramu. Traukinyje dar neramiau. Žiūriu pro langą neatsistebėdamas pasaulio naujumu. Cypėje visos spalvos blyškios, o čia pasaulis nuo jų trykšte trykšta.

Inspektorė mane atveža prie didžiulio, gražaus pastato Edžbastone. Namą neseniai atnaujino labdaringa organizacija Sankryža, kuri rūpinasi narkomanų reabilitacija, o atidarė princesė Diana. Čia aukštos lubos, per visą sieną langai, terasos ir sodai. Kažkas man pasako, kad J. R. R. Tolkinas Žiedų valdovą parašė šiame sode, o išėjęs į lauką, po suvešėjusiais krūmais matau keistus, puošnius žibintus.

Mane gąsdina namo dydis, todėl grįžtu į savo kambarį, atsigulu į savo lovą ir tik tada pasijaučiu saugus. Kitoje lovoje dreba, dejuoja, kratosi, kažką niurna vyras. Jo kojos visą laiką virpčioja.

Žinau, ką tai reiškia. Esu tai matęs. Jis priklausomas nuo heroino. O čia abstinencijos simptomai. Tai vadinama laužymu.

— Jau savaitę nevartoju, — ištaria.

Į kambarį įeina mane globojantis darbuotojas Hjugas. Kaltai pašoku nuo lovos ir staigiai imu tvarkingai lankstyti savo patalus.

— Na, ką tu, — šypsosi Hjugas.

Jis dešimčia metų už mane vyresnis, madingais kirpčiukais, mūvi džinsus.

— Atsipalaiduok. Čia ne kalėjimas. Noriu su tavimi pasikalbėti apie tavo mėgiamą meno rūšį. Neseniai gavau meno bakalauro laipsnį.

Vėl atsisėdu ant lovos...

Hjugas paaiškina centro darbo specifiką. Personalą sudaro socialiniai darbuotojai ir psichiatrai. Jie įsitikinę, kad narkomanais tampama dėl gyvenimo sąlygų šeimoje ir aplinkos poveikio.

— Priklausomybė — įgytas įprotis, — pasakoja jis man. — Mes manome, kad galima atprasti, jei bus suteikta tinkama pagalba.

Atrodo lengva, tik aš savęs nelaikau narkomanu. Greta manęs lovoje besilaužiantis, nes negali gauti heroino, Džo — narkomanas. Esu vartojęs daug narkotikų, gal net daugiau negu kiti, bet aš ne toks. Be to, neketinu nevartoti narkotikų ilgai, nes gyvenimas be narkotikų ir alkoholio toks pat kaip gyvenimas be kojų ar pirštų. Tokio gyvenimo neįsivaizduoju. Net pagalvot apie tai negaliu.

Hjugas nemelavo sakydamas, kad tai ne kalėjimas. Durys neužrakintos ir aš galiu išeiti. Jie neverčia mūsų dirbti, o tiesiog duoda mums pinigų. Čia rengiamos ekskursijos, sudarytos grupės, kur pasakojamos gyvenimiškos istorijos arba aptarinėjama, kaip jaučiamės. Man duoda anketą, kurią reikia užpildyti panaudojant kairėje lapo pusėje esančius žodžius, o dešinėje lapo pusėje turiu parašyti, kaip tuos žodžius suprantu. Tie žodžiai yra bejėgiškumas, beviltiškumas, nesąžiningumas...

Jaučiuosi sutrikęs. Nežinau, ką jie nori, kad parašyčiau apie nesąžiningumą. Pasisuku į dešinėje sėdintį tipą ir, prisiminęs mokykloje išlavintą nusirašinėjimo techniką, greit žvilgteliu į jo atsakymus.

Šiek tiek pakeitęs jo atsakymą, lentelėje pakeverzoju savąjį. Štai kaip suprantu nesąžiningumą.

Pirmą mėnesį man nerimu. Mane gąsdina pasikeitimas: cypės rėžimo į šį liberalų pasaulį. Taip ilgai kameroje valgydavau vienas, kad dabar nedrįstu valgyti kartu su kitais. Nežinau, kaip elgtis. Dar. Nežinau, kaip bendrauti su kitais gyventojais, nes moku bendrauti tik kaip cypėje: gąsdinti, smurtauti, apgaudinėti... O svarbiausia, esu vienas, kai labai labai ilgai prieš visą pasaulį buvome dviese su Deniu.

Pamažu atsipalaiduoju ir įsijungiu į gyvenimą centre. Darbuotojai yra lyg mieli, o gal net neveiksmingi tėvai. Bet gyventojų santykiai sudėtingi. Dauguma miega vieni su kitais. Santykiai tarp „vaikino ir merginos“ painūs, po kelių savaičių jie pasikeičia ir kai kurie gyventojai jaučiasi įskaudinti, kiti pyksta. Tada gyvenimo ritmas namuose trumpam sutrinka. Paskui viskas nurimsta ir laukiame kitų pokyčių. Dažnai manęs aplankyti atvažiuoja Vanesa, kuri dvejus metus man į cypę atveždavo haso. Mes net įsigudrinome permiegoti. Bet čia aš irgi turiu panų. O šauniausia — Džodė.

Džodė yra pribloškianti juodaodė prostitutė. Ji įjunkusi į kreką. Linksma, maloni, dažnai juokiasi. Džodė penkeriais metais vyresnė už mane, bet labai greitai pamačiau, kad išorinis jamaikietiškas linksmumas slepia gilų liūdesį, kuris panašus į manąjį.

Džodė elgiasi labai seksualiai: visame tame, ką ji sako ar daro, yra seksualinė potekstė. Visą gyvenimą ją mušė ir seksualiai išnaudojo, o dabar, kai ji įjunko į kreką, prostitucija yra vienintelis jai pasiekiamas būdas užsidirbti lėšų, kad galėtų patenkinti savo įprotį. Ji centre todėl, kad kaip ir visi narkomanai tikrai nori mesti. Ar bent jau pailsėti nuo kasdieninių priklausomybės kančių. Tačiau galima aiškiai pamatyti, kad ji turi mažai šansų. Faktiškai jai tai tik atokvėpio vieta. Nors ji centre nevartoja, bet kaip ir dauguma iš mūsų laukte laukia, kada išeis ir vėl galės.

Be Džodės, meno skyrius yra geriausias dalykas centre. Beveik visą laiką būnu ten. Hjugas artimai su manimi bendradarbiauja: siūlo priemones ir būdus, aptariame sumanymus. Darau eskizus, piešiu piešinius, šiek tiek lipdau iš molio ir labai pamėgau fotografuoti. Hjugui pasiūlius, kreipiuosi į labdaros organizaciją Princo pasitikėjimas prašydamas stipendijos, kad galėčiau nusipirkti gerą fotoaparatą. Vėliau prifotografuoju daug Birmingemo vaizdų. Keletą fotografijų paima į parodą. Vienoje iš jų, mano mėgstamiausioje, trys valkatos atsirėmę vienas į kitą sėdi ant suoliuko parke, o šalia guli jų šuo ir stovi butelis sidro. Kiekvieno veidas pasakoja savo istoriją ir tu susimąstai, kodėl jie pradėjo gyventi gatvėje. Ar jie daug kartų neteisingai pasirinko, ar suklydo?

Man pasiūlo fotografo darbą. Birmingeme vyksta didžiulis mados šou, kurio lėšos skirtos labdarai, ir man užmoka, kad nufotografuočiau oficialiąją dalį. Džodė eina su manimi. Ji vilki juodą, mažais karoliukais išsiuvinėtą suknelę ir atrodo nuostabiai. Ją greit apsupa juodais kostiumais vilkintys, pirmarūšiai vyrai. Nufotografuoju manekenes, o prašmatnaus priėmimo metu — turtingus rėmėjus. Visi apsirengę kaip filmo Dinastija veikėjai. Vos baigęs, einu į savo tamsų kambarį. Džodė su manim neišeina. Ji pasilieka „kaldama“ vieną po kitos nemokamo šampano taures, o sugrįžta į centrą tik kitą dieną visa susitaršiusi ir prasmirdusi alkoholiu. Ją išmeta, nes centre girtuokliauti draudžiama.

Kai baigiasi mano laikas centre, patraukiu tiesiai į alkoholio parduotuvę. Visi daro tą patį. Centre ilgai svarstėme, ką gersime, kai išeisime ir nė vienas iš mūsų neketino galutinai mesti. Geraširdžiai, suklaidinti centro darbuotojai labai stengėsi mus įtikinti, kad pasikeistume, bet kiek žinau, jiems nepavyko pakeisti nė vieno iš mūsų. Mes manome, kad lengvai įveiksime potraukį narkotikams. Mums tai nėra problema, kurią reikia spręsti.

Vis dėlto buvimas centre nebuvo tuščias laiko švaistymas. Ten buvo daug geriau nei cypėje, sutikau Džodę, sukūriau daug meno kūrinių ir apsisprendžiau, kad nebenoriu gyventi Kiderminsteryje su Deniu kaip banditas. Žinau, kad nenoriu praleisti likusios gyvenimo dalies trindamasis po panašius į mano gimtąjį, bjaurius kvartalus vogdamas ir gerdamas. Sąmoningai apsisprendžiau išlipti iš traukinio ir persėsti į kitą.

Parašau Deniui, kuris vis dar cypėje, kad lieku Birmingeme ir keičiu gyvenimą. Mes, žinoma, būsime draugai, bet aš toliau gyvensiu kitaip. Vanesai irgi pranešu, kad ją palieku. Ji verkia. Jos mielą veidą iškreipia rauda. Ji keletą metų lankė mane cypėje, o dabar aš išėjau ir judu toliau.

— Kodėl? — verkdama klausia.

Negaliu į ją žiūrėti. Nežinau, kaip jai paaiškinti, kad mūsų likimai skirtingi. Negaliu jai pasakyti, kad nebenoriu būti viename traukinyje su ja, kad man laikas judėti toliau. Nuo paprastos pardavėjos prie kai ko įdomesnio — į kreką įjunkusios prostitutės.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Organizacija, kuri rūpinasi iš reabilitacijos cento išėjusių žmonių apgyvendinimu, pasiūlo man butą Birmingeme. Man čia patinka. Mane žavi miesto šurmulys. O po ilgos abstinencijos ketinu vėl sėsti ant sistemos.

Traukiu tiesiai pas Džodę, kuri iš centro išėjo jau prieš kelias savaites, ir žinau, kad visų pirma mes pūsime kreką.

Merdok gatvėje, kuri yra smukusiame Hendsvorto rajone, apgriuvusiame name ji turi prastą kambarėlį. Ant laiptų paklotas storas sudusęs kilimas, o kambarys nutriušęs ir beveik tuščias. Tiesą sakant, net negalėčiau pasakyti, kad ji čia gyvena, nes įprastas supratimas apie namus visai neatitinka Džodės gyvenimo būdo. Dėl kreko viskas vyksta karštligiškai: kartais ji nakvoja kreko namuose14, kartais gatvėse, kažkokių vyrų namuose ar automobiliuose. Bet kur.

Šitame kambaryje ji ir dirba: šiukšlių dėžėje pilna panaudotų prezervatyvų. Lova užklota apklotu, bet nėra nei paklodžių, nei antklodžių. Sienos tuščios. Lemputė be gaubto. Žodžiu, jos kambaryje yra tik šaldytuvas ir stereoaparatūra.

Krekas yra kokaino darinys. Tai balti, geltoni ar pilki gabalėliai. Stebiu nuogą gražią juodaodę Džodę, ruošiančią kreko pypkę. Lovos gale, ant šaldytuvo viršaus dega cigaretė. Kai pelenų jau pakanka, ji deda juos į pypkę, kuri yra sudėtingas mažas įrenginys, padarytas iš mažo nudaužto Bacardi butelio, Blutacko, guminės juostos ir folijos. Džudė sulygina pelenus ir labai atsargiai ant viršaus uždeda kreką. Tada atsistoja priešais sieną ir jį uždega. Laiko jį labai rūpestingai ir pagarbiai, nes jis labai brangus. Brangesnis už auksą ir deimantus. Įkvepia. Jai bandant sulaikyti dūmus burnoje, skruostai išsipučia. Dalis išeina pro nosį. Galva atsilošia iki sienos, akys užsimerkia, bet matau, kaip akių obuoliai trūkčiodami ir virpėdami nuslysta po vokais. Ji ryja dūmus mažais gurkšneliais. Po dviejų minučių atsigauna.

Ji dar apkvaitusi, bet jau eina prie šaldytuvo. Nuogas sėdžiu lovos gale ir nekantriai laukdamas stebiu, kaip preciziškai ji vėl daro kokaino ir pelenų pypkę. Tada labai labai lėtai nešu ją prie sienos, apsuku ir labai atsargiai, kad niekas neiškristų, pakeliu prie burnos. Laikau uždegtuoju galu žemyn, o iš pypkės sklinda garsas, panašus į bedančio kikenimą. Stebiu, kaip krekąs lydosi lyg karštas stiklas, o vamzdelis galiausiai prisipildo nuostabių baltų dūmų, nuo kurių neatitraukiu akių. Tada patraukiu pirštus nuo folijos ir įkvepiu.

Kai įkvepiu, mano krūtinės ląsta „sprogsta“. Ant galvos atsistoja plaukai. Akių vyzdžiai išsiplečia. Rankos trūkčioja. Jaučiu viską: širdį, kraują. Jaučiu, kaip pakaušyje atsiveria kanalas į smegenis, tada ateina malonumas. Nepanašus į jokius kitus malonumus. Tai geriau negu seksas, tai skrydis be lėktuvo, gimimo džiaugsmas, kelionė į mėnulį, tai nugalėjimas olimpinėse žaidynėse, simfonija, meilė, didžiausia laimė, kurią gali patirti, ir dar šiek tiek laimės. To negalima su niekuo palyginti, bet kad ji tęstųsi, turiu neišleisti dūmų. Turiu kvėpuoti pro ausis, kad nė trupučio neišeitų pro burną. Turiu įsitikinti, kad nepraradau, nepalikau, neišlaisčiau nė vieno kreko lašelio pypkėje, nes jo netekti yra baisiau nei mirti.

Maždaug po trijų minučių pamėlęs nuo deguonies trūkumo pradedu atsigauti. Pradžioje tai tik mažas plyšelis mano laimėje, bet jis vis didėja, kol pasidaro be galo didelė skylė. Krentu mosuodamas rankomis lyg žmogus be parašiuto po lašelį vėl ir vėl įkvėpdamas oro ir šitaip bandydamas kaip galima ilgiau pratęsti narkotiko veikimą. Bet nusileidimas baigiasi ir mane staiga apima visiška neviltis, gilus liūdesys ir nerimas. Atsitiks kažkas baisaus. Ateis policininkai ir mane išveš. Manęs laukia velnias. Už kampo laukia didelė kaip potvynio banga katastrofa. Bus pasaulio pabaiga. Girdžiu balsus, kurie sako, kad man galas. Nerimas virsta siaubu.

Taigi, tokia yra ta žinoma kreko paranoja. Ką gi, dabar apie šį narkotiką žinau viską. Krekas tai žiaurumas, nusikaltimas. Krekas gali viską sunaikinti. Pradėk vartoti kreką ir tau neberūpės tavo sutuoktinis, vaikai, darbas, uždarbis, reputacija. Nerūpės niekas daugiau, tik kaip apsinešti. Tu apiplėšt, nužudysi, padarysi bet kokį nusikaltimą, kad tik jo gautum.

Mes dar papučiame, bet anksčiau ar vėliau krekąs neišvengiamai baigiasi. Atsigavus niekas negali suteikti paguodos. Mus apima paranoja. Paranoja tai nenustojantis vibruoti kamertonas. Paranoja tai triukšmas, kurį sukelia dviejų pakrautų sunkvežimių staigus susidūrimas greitkelyje. Paranoja tai per metalinį dangtį braukiamų nagų garsas. Paranoja — kai atrodo, kad ir tavo kūnas, ir protas yra atviros žaizdos, neapsaugotos nuo jokių aštrių daiktų.

Džodė man duoda valiumo, kad būtų lengviau ištverti apėmusią kančią. Esu mažas, išsigandęs kaip kūdikis. Ji mane apkabina. Ji atsigauna kalbėdama, pranašaudama, atlikdama savo jamaikietiškus ju-ju pratimus. Paskui ji atsiklaupia ant grindų ir pradeda inkšti. Ji ieško nukritusių kreko trupinėlių, kaip apsėsta kilnodama viską, kas galbūt galėtų būti krekąs. Viešpatie, ji net bando rūkyti sumautą kilimą. Galiausiai ji praskalauja pypkę ir papila gautą skystį ant veidrodžio. Tada jį uždega, bandydama dar kartą panaudoti kreką, bet surūkę po jos beviltiškų pastangų gautą produktą, mes pajuntame tik menką virpulį ir tai — gal tik minutei — šiek tiek pristabdo atsigavimą.

Kad ištverčiau atsigavimą, išbandau viską: mėginu pamiegoti, atsigulti, atsistoti, išsimaudyti po dušu. Jausdamas šniokščiančio vandens srauto prisilietimą, prasiblaškau. Akimirką nieko nejaučiu, o po dešimties minučių vėl tas pats ir tik galiu galvoti, kaip ir vėl tai pakartoti. Ir mes dažnai kartojame. Netrukus kreko pūtimas tampa mudviejų gyvenimo būdu. Tai seksualus, bet ne intymus narkotikas. Intymumas atsiranda tik atsigavimo metu: esu toks pažeidžiamas, kad man reikia draugo. Džodei irgi reikia. Šis poreikis mus ir sieja.

Bet tai nėra vienintelis mano užsiėmimas. Man vos dvidešimt, keletą metų sėdėjau, o dabar noriu malonumų. Kreko pūtimas su Džode yra rimta patirtis, bet ne malonumas. Tik klubuose gali patirti malonumą. Vos man spėjus išeiti iš centro, mano brolis mane nusiveda į vieną pogrindinį Birmingemo klubą ir supažindina su jame besilankančiais savo draugais.

Vyrukai nėra labai prašmatnūs, bet jie užaugę rimtose šeimose Stafordšyre. Jie — gerai atrodantis klubų elitas. Jų ilgi plaukai, vilki firminius drabužius. Su vienu iš jų, Marku Daunsu, greit susidraugaujame. Jis pardavinėja klasikinius automobilius. Kitas, Nilas Meisis, yra DJ. Kai jam buvo dvidešimt, jis turėjo įrašų kompaniją ir žino apie muziką daugiau negu bet koks mano pažįstamas. Jis pašėlęs ir paslaptingas, bet kiti turi darbus. Tikrus darbus. Jie projektuoja ar parduoda, o tai reiškia, kad nuo pirmadienio iki penktadienio jie dirba. Tokių draugų dar neturėjau. Be to, jie dar turi automobilius, o kai kurie jau perka namus.

Kai tik su jais susipažįstu, suprantu, kad mano drabužiai niekam tikę. Aš ką tik išėjau iš cypės, paskui iš centro, todėl neturiu supratimo, kaip reikia atrodyti. Neturiu tam ir pinigų. Vilkiu džemperį, kurį pirkau už kelis svarus. Gerai, kad jis tamsus, bet blogai, kad ant jo tik viena balta juosta. Iš vaikinų žvilgsnių suprantu, kad tai labai blogai.

Einame į klubus kartu. Sėdime netoli šilto, dundančio centro. Man duoda mažą, pilkai margą tabletę, kurią vadina ratais. Mano pirmoji E. Praryju ir atsitrenkiu į sukruštą stogą.

Kažkas atitraukė mano galvoje užtrauktuką ir sunaikino kaukolę. Poveikis toks stiprus, kad minutę žandikauliai sūsirakina, o aš negaliu pajudėti. Paskui išbėgu į lauką ir vemiu, nes mano galvoje vyksta nepaprasti dalykai.

Esu euforijos debesy. Visus myliu. Viską myliu. Noriu kalbėtis su Šeinu ir visais mano naujais draugais, noriu kalbėtis su visais, nesvarbu, ar juos pažįstu, noriu bendrauti bent jau su šimtu žmonių ir noriu, kad jie žinotų, kaip aš juos myliu. Muzika groja keturių ketvirtinių metru, kuris yra pirmykštis. Šis hipnotizuojantis ritmas tęsiasi nuo pat žmonijos istorijos pradžios. Acidhouse muzika turėjo ritmą, bet dabar, kai narkotikas yra ekstazis, acid house muzika įgauna techno house, upliftinghouse, garagemvakos bruožų. Ekstazio muzikai būdingas keturių ketvirtinių metras, kuris yra toks nepertraukiamas, kad tave pagauna ir priverčia trypti. Tave apima saugus namų šilumos jausmas. Jaučiu, kad amžinai galėčiau šokti su savo draugais, nes aš juos myliu. Pakeliu rankas, prakaituoju, užsimerkiu, nejaučiu nieko daugiau, tik meilę patirdamas beveik religinę ekstazę. Argi svarbu, kad mano tamsusis džemperis su viena balta juosta nemadingas? Ne, nes aš visus myliu. Čia taip nuostabu. Kur, po velnių, aš buvau? Turėjau būti čia! Aš tave myliu! Ei tu, ir tave myliu!

Noriu šokti visą naktį. Žiūriu į šokių aikštelės šviesas žavėdamasis jų baltumu. Žiūriu į brolį ir jaučiuosi laimingas, kad jį turiu, kad mūsų geri santykiai, kad mes tokie artimi, kokie ir turėtume būti. Čia yra ir Markas Daunsas. Mane supa draugai. Kitaip nei kiti narkotikai, ekstazis tai gyvenimo garbinimas. Jie tobulina pasaulį. Tai narkotikas draugijoms. Jis vienija žmones, baigia gatvių karus, futbolo sirgalių smurtavimą ir primena mums, kad tik meilė yra svarbi. Tai kaip tik mums, Tečer kartai.

Kai klubą uždaro, mes važiuojame į kitą, po to į vakarėlį. Žiūrėk, jau ir šeštadienio popietė. Tada mes pamiegame. O kai atsikeltame, jau laikas ruoštis į šeštadienio linksmybes. Ir vėl viskas iš pradžių, o sekmadienio vakare viskas baigiasi, nes pirmadienio rytą visi vaikinai turi būti darbe.

Aš greitai prisiderinu prie Stafordšyro vaikinų ritmo. Savaitgaliai skirti vakarėliams ir klubiniams narkotikams, bet kai kiti grįžta prie kasdieninių darbų, mano gera nuotaika pamažu išnyksta ir mudu su Džode imamės kreko. Ji kasdien parūpina narkotikų ir jie labai geri. Man nerūpi, kad ji permiegojo su daugybe purvinų vedusių vyrų, kad galėtųjų suveikti. Man niekas nesvarbu. Nesvarbu, kad atsigauti labai baisu, kad tada gyvenimas netenka prasmės. Nesvarbu, kad pučiame purvinose, skurdžiose vietose. Man nerūpi pavojingi žmonės, iš kurių gatvėse susiveikiame narkotikų. Man tik rūpi, kaip gauti daugiau.

Centre man sakė, kad skirtingai nei heroinas krekąs nesukelia fizinės priklausomybės. Tavo kūnas nereikalauja kreko. Bet atsiranda psichologinė priklausomybė. Jei kartą jau buvai ten, norisi tai patirti vėl ir vėl, ir vėl. Aš irgi noriu. Nelaikau savęs narkomanu. Žiūriu į Džodę ir suprantu, kas yra priklausomybė.

Savaitgaliais tampu visai kitokiu Marku, o naujajam mano gyvenimui reikia pinigų. Taigi, įsidarbinu degalinėje miesto centre. Tai nelegali degalinė, kurioje dirbu naktimis. Iš savo stiklinės kabinos stebiu beprotišką naktinį gyvenimą, o kai auštant važiuoju namo, stebiu bundantį miestą. Iš vagies azijiečio perku vogtas kreditines korteles, o paskui jas kasoje parduodu. Šitaip patrigubinu savo uždarbį.

Dabar jau galiu prasimanyti naujų drabužių. Nusiperku tamsių tonų drabužių. Aviu Caterpillar firmos batus, mūviu tamsiai mėlynas drobines kelnes ir vilkiu mėlyną megztuką aukšta apykakle. Išmetu tamsųjį su viena balta juosta džemperį, kurį Nilas jau pašiepdavo, o tada imdavau jaustis kaip vienas iš jų. O toks nesu. Jie visi kartu užaugo, o aš esu jų tarpe naujokas. Jie turi gerus automobilius, o aš dirbu degalinėje ir net neturiu teisių. Jie nebuvo teisti, o aš du kartus sėdėjau. Noriu būti kaip jie, bet niekada nebūsiu, nes mano požiūris į pasaulį visai kitoks negu jų. Gal todėl, kad turiu kūrėjo gyslelę, kuri buvo mane nuvedusi į meno koledžą.

Vieną savaitgalį esu klube kartu su vaikinais. Kai klubą uždaro, sėdame į automobilius. Nilas žino, kad kažkur laukuose vyksta vakarėlis ir visi jo ieško.

Žiūrėdamas į automobilių srautą, nusprendžiu, kad vakarėlio ieško šimtai žmonių, bet randa tik keletas. Kiti suka ratą po rato, o kai nusibosta, važiuoja namo, bet mes važiuojame keliukais per kalvas į tamsą, lyg žmonės, važiuojantys į niekur. Paskui prie kažkokio lauko sustojame ir išlipame: atvykome į Niekur.

Kaime oras kitaip kvepia. Jis grynesnis, gaivesnis, gali išskirti net menkiausią kvapelį: gėlės, medžio, ką tik praėjusio gyvūno. Mano jautrumas padidėja. Dairausi, klausau, stengiuosi iš visų jėgų, nes žinau, kad kažkas čia yra. Virš galvų tamsu, tikrai tamsu, ne taip kaip mieste. Žiūriu į viršų ir pamatau žvaigždes.

Klupinėdami einame keliuku, praeiname pro kitas mašinas, o kai pasukame už kampo, beveik iš karto pajuntame nuo muzikos drebančią žemę. Jaučiame boso partiją, kuri sukelia jausmą, kad įvyks kažkas tikrai ypatingo. Eidami triukšmo link, girdime vis daugiau ir daugiau ir dar net nepamatęs šviesų pajuntu mano kūnu bėgiojantį šiurpuliuką. Ši muzika naujoviška, kitokia. Jos pagrindas acidhouse, bet ji gilesnė, grynesnė ir melodingesnė, negu visos anksčiau girdėtos. Jos skambesys tikrai hipnotizuojantis. Aš toks nustebęs, kad turiu akimirką pastovėti ramiai. Tai nauja. Tai gryna. Joje yra aiškumas.

Vaizdas, kurį pagaliau pamatome, nuostabus. Net iš tolo matosi. Lauko viduryje stovi didelė palapinė, o aplink ją juda gal kokie trys šimtai mirgančių šešėlių. Neatitraukdami akių nuo šviečiančios palapinės, lyg naktinės peteliškės judame artyn. Dabar muzika labai garsi. Ji persmelkia visą kūną — bosai mane pasiekia iš žemės, o aukštos natos įsiskverbia į galvą. Kai įeiname į palapinės vidų, mus užlieja muzika ir aš jau naujame pasaulyje.

Vienoje pusėje stovi dideli, kvadratiniai, sunkūs, nejudrūs kaip antkapiai garsiakalbiai, kurių fone DJ atrodo visai mažutis. Visa kita juda. Visi žmonės šoka kartu, jie visi lyg dalis vieno didžiulio organizmo, valdomo keturių ketvirtinių metro. Žmonių veidai iškreipti, akys vartosi. Jie visi užsimetė ratus. Jie šoka mintyse, bet kartu jie žmonių jūra, kur vienu metu, genami ritmo, lyg vienas banguoja visi liežuviai, rankos, kojos. Užsimetame ir mes, o tada prisijungiame. Po akimirkos jau pritampame prie besilinksminančių. Leidžiamės užvaldomi ritmo, o jis mus nuveda į pasaulio kraštą.

Visiems padaliju mažučių tabletėlių. Tai rūgštis, bet jos beveik ketvirtadaliu mažesnės negu žiebtuvėlio akmenėliai. Jos dar labiau sustiprina nepaprastuosius išgyvenimus. Susijungiu su žeme. Pradedu kliedėti. Šviesų, spalvų, žmonių grožis tampa nebeaiškus, o aš nebežinau, kur dar vakarėlio vaizdai, o kur jau gliukai15.

Man skauda rankas. Kodėl? Matau vyrą, judinantį rankas aukštyn ir žemyn, lyg tapytų ant didžiulės drobės, o kai į žemę nusivalo pirštus, tai pasiunčia į dangų debesis mažučių dulkių debesėlių. Jis valandų valandas piešia ore. Suvokiu, kad ir aš darau tą patį. Vėliau man pradeda skaudėti kulkšnis. Kodėl? Pažiūrėjęs žemyn, pamatau, kad mano kojos pasuktos į vidų ir aš šoku ant kulkšnių. Klek laiko? Gal penkias minutes, o gal penkias valandas. Tai transo šokis. Esu transe.

Kitoje palapinės pusėje šoka mergaitė. Jos judesių grožis užgniaužia kvapą. Žiūriu į ją, o ji sako „ateik“. Nejudindamas lūpų, nekalbėdamas mintyse atsakau jai: „Negaliu, nes viską sugadinsiu, o sugadinti nenoriu.“ Ji supranta, ką sakau. Šypsosi. Pabendravome nekalbėdami. Ratai ir rūgštis leidžia pamatyti tai, ko paprastai nematai. Nieko negali nuslėpti. Jei nekenti, matosi tavo neapykanta. Jei esi kūrybingas, tai matoma. Visi gali pamatyti tavo liūdesį, pyktį, džiaugsmą, nes tavo mintys nepaslėptos.

Kai pateka saulė, pasikeičia apšvietimas ir atmosfera. Lėtėja tempas, muzikoje atsiranda nauja melodija. Kiekviena nata skamba atskirai. Kiekviena sujungta su atskiru mano stuburo slanksteliu. Kai judinu galvą aukštyn ar žemyn, jaučiu skirtingus garsus.

Visi kiti tokie pat kaip aš. Jauni ir gražūs. Mūsų veidai pilni gyvybės. Merginų drabužiai nuostabiai gracingai banguoja apie jų kojas. Jos šoka audringai, grakščiai, lėtai, bet niekada nešoka nerangiai. Jos keliauninkės, pankės, hipės, daugelis kitur būtų tikros pamišėlės, bet šiai vietai jų beprotybė tinka ir yra miela.

Palapinėje nuo stulpo iki stulpo ištiestos įvairiaspalvės šilko juostos, o kai jas ir šokėjus apšviečia saulės spinduliai, viskas aplinkui atrodo ištaiginga. Aš priklausau šiai vietai. Tai mano vieta. Man skirta būti čia. Ne klubuose, nes klubai yra uždari, o čia, nes ši vieta atvira visiems, nes čia atviri žmonės ir aš esu tarp jų. Kai kažkoks vaikinas, vaizduodamas fermerį, įvažiuoja traktoriumi į palapinę, mes juokiamės iki ašarų, nes jis ne fermeris, o vienas iš mūsų.

Tiesiai iš Amerikos atkeliavusi deep house muzika ir po paros vis dar tebeskamba, o vakarėlis vis toks pat stebuklingas, kad aš net pradedu jo nekęsti. Noriu, kad šis nuotykis pasibaigtų, nes žinau, kad jis pakeis mano gyvenimą. Ir ne tik pakeis, bet sugriaus. Dar žinau, kad tai mano likimas, kurio negaliu pakeisti.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Autobusu važiuoju į Birmingemo centrą ieškoti Džodės. Jau vėlus žiemos sekmadienio vakaras. Visą savaitgalį šokau klubuose, o nuo ketvirtadienio dar buvo nemokamas vakarėlis. Jaučiuosi susibaigęs. Vaikinai grįžo į namus Stafordšyre išsimiegoti ir atsigauti prieš darbą. O aš negaliu nustoti. Jei pasilinksminimo narkotikai baigėsi, susirasiu Džodę papūsti kreko. Man reikia Džodės. Šiuo metu ji lanko savo mamą, pensijoje esančią pastorę, kuri gyvena šlykščiame betoniniame name miesto centre.

Galva prastai dirba. Turbūt dėl savaitgalio. Bare mudu su Džode susiduriame su Bynu, stambiu juodaodžiu narkotikų prekeiviu. Mes pažįstami, nes kartu sėdėjom. Todėl, visų kitų jamaikiečių nustebimui, jis šiltai su manim pasisveikina.

Nustembu, kai jis man į ranką kažką įspraudžia. Didelį gabalą kreko.

— Tikrai. Paimk, — primygtinai prašo. — Dėl senos pažinties.

Padėkoju ir mes einame į Džodės mamos butą. Netverdama džiaugsmu Džodė beveik šokdama lekia betoniniais laiptais. Bet man kyla įtarimas, beveik supykstu.

— Kodėl Benas turėtų man tai duoti? — griežtai klausiu.

— Nes tu jam patinki! Tu jam taip patinki, kad jis tau davė saldainiuką! — vis dar šokdama ir juokdamasi, linksmai šaukia Džodė.

Taip ji vadina kreką. Ji vadina jį „saldainiuku“.

Papurtau galvą.

— Ne. Netiesa. Ne todėl, kad aš jam patinku. Jis nori, kad priprasčiau. Jis davė man šį gabalą, kad galėtų mane valdyti.

— Kaip? Mes tuoj jį surūkysime, tu ir aš! — sako Džodė, imdama mane už rankos.

Nupurtau jos ranką ir įsidedu kreką į kišenę.

— Grįšime į tavo butą ir... — gundančiai tęsia.

— Ne.

Ji neramiai žiūri į mane. Į jos kalbinimus neatsakau.

Jos mama svetainėje žiūri televizorių. Aplink pilna jamaikietiškų suvenyrų ir nuotraukų. Nekreipiame į ją dėmesio. Einu į vonią.

— Ką darai? — reikliai klausia Džodė.

Ji stovi tiesiai už manęs. Kaip vaisius bambagysle sujungtas su motina, taip Džodė neatsiejama nuo kreko.

— Parodysiu, kieno čia valdžia, — sakau.

Vis dar blogai jaučiuosi. Gal susirgau. Skauda akis. Kraujas pulsuoja taip greitai, kad net ausyse dunda.

— Ne! — klykia Džodė, nežinodama, ką ketinu daryti. Ji atspėja. — Ne, ne, po velnių, ne, nesielk taip beprotiškai suknistai, ne, ne!

Džodė bando pačiupti kreko gabalą, kai metu jį į klozetą, bet jai nepavyksta. Pūkšt! Jis jau ten. Džodė puola prie jo. Tempiu ją atgal. Tada, isteriškai raudodama ir klykdama, ji bando sutrukdyti man nuleisti vandenį. Patraukiu rankenėlę ir stipriai laikau Džodę, kad ji nenertų į unitazą, paskui į vamzdžius, o iš ten į Birmingemo kanalizaciją. Suakmenėję stebime. Jaučiu aštrų praradimo skausmą, kai porą kartų apsisukęs krekąs dingsta.

Džodei tai pragaras. Taip jaučiasi šykštuolis, stebėdamas, kaip vėjas nupučia dvidešimt penkis svarus. Taip jaučiasi kalnakasys, kai iš jo rankų į bedugnę nukrinta aukso grynuolis. Tai tas pats, jei unitaze dingtų pats gyvenimas. Isteriškai klykdama ir raudodama, ji nugriūna ant grindų. Žiūriu į ją ir noriu spirti. Kada taip jaučiausi? A, taip. Kai buvau vaikas. Tėtis stovi nejudrus kaip akmuo, o mama klykia ir raitosi prie jo kojų. Saitai ir abejingai žiūriu į Džodę, klausdamas savęs, kaipgi aš pavirtau tėčiu, o Džodė — mama. Tada pakeliu galvą ir pamatau tarpduryje stovinčią Džodės mamą. Jos sutrikęs apvalus juodas veidas klauste klausia...

Po baisaus barnio mes einame į autobusą. Džodė su manimi nešneka. Važiuodami pučiame marihuaną, nes esame antrame autobuso aukšte.

Man pasidaro kraupiai bloga. Užsimerkiu ir keletą minučių atsijungiu.

— Kas tau? — baimingai spoksodama į mane, neramiai klausia Džodė.

Priglaudžiu ranką prie veido ir pajuntu, kad jis drėgnas. Pasižiūriu į pirštus. Jie kruvini. Kodėl?

Džodė ima nervingai kikenti. Ji vis žvilgteri į mane, o paskui nusisuka. Nusprendžiu, kad atrodau baisiai. Žinoma, blogai ir jaučiuosi. Viduje jaučiu karštį. Atrodo, kad mano viduje kažkas sprogs. Darosi labai baisu. Jei galėčiau atidaryti langą, tuoj pat iššokčiau iš autobuso, kad taip nebesijausčiau.

Nusvirduliuoju laiptais žemyn. Dantys barška. Veidas drėgnas. Vairuotojas sustabdo autobusą, išlipa iš savo kabinos ir susirūpinęs eina prie manęs.

— Klausyk, drauguži, tau reikia į ligoninę, — sako.

Džodė jį įtikinėja, kad gyvenu vos už pusės mylios, bet ji kaip kokia beprotė vis kikena ir jis jos nepaiso.

— Štai ten taksistai sustoja parūkyti ir išgerti arbatos, — parodo į mažą lūšną pakelėje. — Kuris nors nuveš tave į ligoninę.

Negaliu. Ligoninės tai valdžia, o aš valdžios vengiu.

Vis dar nevalingai besijuokdama, Džodė man padeda išsvirduliuoti iš autobuso. Žinau, kad ji tik susinervinusi, bet jos juokas daro pasaulį dar siurrealistiškesnį. Vis tiktai ji mane nuveda prie taksi vairuotojų lūšnos, kur kažkoks vairuotojas šildosi prie elektrinės krosnelės. Spoksau į savo atvaizdą mažame suskilusiame veidrodėlyje — visur kraujas. Jis teka iš mano akių.

Vairuotojas sako, kad tuoj mane nuveš į greitosios pagalbos priėmimo skyrių.

Protestuoju. Tarp juoko priepuolių Džodė irgi protestuoja. Taigi, vairuotojas nuveža mus namo, kur Džodė mane suvynioja į lovos užtiesalą. Daugiau nieko neprisimenu. Kai rytą nubundu, Džodės nėra. Tikrai žinau, kad ji mane palaikė mirusiu ir nebenorėjo būti su lavonu.

Mano akys vis dar pasruvusios krauju, bet šiaip jaučiuosi gerai. Kodėl taip atsitiko? Nuo ketvirtadienio iki sekmadienio užsimečiau dešimt E, pilčiau žolę ir šiek tiek kokaino. Gal bloga ratų siunta? Dėl ekstazio niekada nesi tikras. Jis gaminamas iš cheminio junginio, vadinamo MDMA, kuris turi šimtus broliukų ir sesyčių. Dėl tokio sudėtingo šeimos medžio niekada tiksliai nežinai, ką vartoji, iš ko tai padaryta...

Po incidento autobuse pirmą kartą net pagalvoti bijau, ką visi tie narkotikai man daro. Nusprendžiu nebevartoti E.  Laikausi visą savaitę, bet kai tik užsimerkiu, matau šlykštų didžiulį pilką kreko gabalą, besisukantį tualete, o paskui jį klozetas įtraukia. Kodėl taip pasielgiau? Mane kamuoja praradimo ir apgailestavimo jausmas. Jaučiuosi, lyg sekmadienį būtų miręs man artimas žmogus.

Ateina kitas savaitgalis, vėl nemokamas vakarėlis ir, žinoma, vėl E.  Po pirmojo jaudinančio išgyvenimo palapinėje vykau į visus, kokius tik galėjau, nemokamus vakarėlius ir jie visi buvo tokie pat puikūs. Grupė, kuri organizuoja vakarėlius, vadinasi DIY. Kadangi ji anarchiška, tai iš tikrųjų ten niekas nieko neorganizuoja. Iššifravus DIY16 — „padaryk tai pats“, o tai reiškia — pats susikurk taisykles ir elkis kaip nori. O gal tai „velnias tavyje“ sutrumpinimas? Vakarėliai niekam neatneša pelno: tai žmonių vakarėliai žmonėms. Jie trunka dienų dienas ir neaišku, nei kada prasideda, nei kada baigiasi. Groja elektroninę muziką, kurios pagrindas acid house muzika, bet gilesnė, su ryškesniais bruožais, ypač boso. Mūsų susirenka dešimtys, šimtai. Tai, kas mus sieja, sutvirtėja ir tampa tuo, kas tik mums būdinga ir unikalu. Čia ir dabar. DIY skirta mums. Mes, Tečer vaikai, jau užaugome ir paliekame 1980-uosius.

Ankstesnės kartos klausė gyvos muzikos, o tokiems vaikams kaip aš DJ yra dievas. Jis turi žinoti, kada ir kokią muziką leisti, suprasti, ko minia nori ir pasiimti juos į kelionę. Jis — tai žiurkių gaudytojas su fleita iš Hamelino, o mes vaikai ir einame paskui jį. Geras DJ privers tave šokti ar nešokti, parodys tau kelią į laimę ar tamsą, padės atsipalaiduoti ar įsijausti, tada viską suprasi. Kiekviena naktis kitokia. Kiekviena tikras meno kūrinys, kurio negalima atkartoti ar atgaminti. Net jei įrašytum į vaizdajuostę, nebeatkurtum, nes tai yra tos vietos ir tos akimirkos menas.

Kai kurie DIY vakarėlių DJ kuria geriausią pasaulyje meną. Palaipsniui su jais susipažįstu. Visų pirma reikia paminėti DJ Saimoną, kuris ir pradėjo šią veiklą. Jis sudžiūvęs kaip šakalys, bet patrauklus, nes iš jo veido matosi, kad jis mielas ir be galo dosnus. Dar čia yra Rikas ir Pitas, žinomi kaip Švilpis ir Kasėjas, irgi dosnūs, o į pinigus ir gyvenimą žiūri atsainiai. Rikas labai aukštas diplomuotas fizikas. Pitas irgi diplomuotas, bet mažiukas, vos penkių pėdų. Paprastai jie groja kartu, o kontrastingas jų ūgis atrodo neįprastai. Dar yra DJ Šefildas, kitaip vadinamas Nuospauda. Kitas, vardu Džekas, pasidaręs dredus, mano didžiai nuostabai, kilęs iš Kendelo, nors kai ten gyvenau, jo nepažinau. Rudagalvis Sausainiukas, Haris, yra tas pats vaikinas, kuris per pirmą mano apsilankymą mus pralinksmino įvažiavęs į palapinę traktoriumi. Jo mergina Barbara ir dar dvi DJ Pipa ir Ema. Dauguma iš jų Notingemo universiteto diplomantai. Jie patrauklūs, muzikalūs, kūrybingi, chaotiški bei protingi. Jie nieko neklausinėja ir neteisia. Žino, kaip gyventi dabar. Nuo šiol beveik visą laisvą laiką leidžiu čia.

Šį vakarą DIY groja Birmingemo klube (taip būna labai retai). Klubas vadinasi Attic. Čia renkasi gėjai. Užsimetėme mikroekstazio. Šokdamas galvoju, kad esu Zulu karys su kardu ir ietimi. Striksėdamas kapoju grindis. Aš šoku. Šoku kaip pamišęs.

Staiga užuodžiu keistą kvapą. Karvės šūdas. Karvės šūdas? Muzika stiprėja, įgauna naują aiškumą, kuris mane sukrečia. Pažiūriu į viršų ir pamatau, kad už DJ ir visų jo garsiakalbių dunkso milžiniškas tamsus siluetas. DJ yra penkių, o didysis pavidalas devynių pėdų aukščio. Aiškiai matau kontūrus. Jis žmogaus formų, garbanotais plaukais. Turi ragus. Apsidairau tikėdamasis, kad dar kas nors jį pamatė — šokėjai klauso tik muzikos.

Vėl atsigręžiu į sceną, kur virš mūsų tebestovi didžiulio raguoto žmogaus šešėlis. Įdėmiai žiūriu. Jame yra kažkas grėsmingo, bet tuo pačiu jo buvimas mane ramina. Pagalvoju: „Aš tave pažįstu, esu vienas iš jūsų, o jūs manimi pasirūpinsit.“ Jis senas kaip žmonija, gal dar senesnis.

Kai vėl pažiūriu, jo nebėra.

Eidamas namo prisimenu, kaip būdamas mažas lipdavau laiptais žemyn pasižiūrėti į ant sodo sienos sėdintį ir į mane ledinėmis akimis žiūrintį Džeką Frostą. Niekada neabejojau nei tuo, kad tai Džekas, nei kad jį mačiau.

Kas gi buvo tas šešėlis klube? Kai visi kiti grįžta į darbus, nueinu į Birmingemo viešąją biblioteką. Susirandu knygą apie graikų mitologiją, nes bibliotekininkė pasako, kad ten surašytos seniausios legendos, o aš žinau, kad šešėlis buvo labai senas. Perskaitau apie muzikos, piemenų ir jų bandų dievą Paną, kuris pasirodo, kai groja tyra muzika. Pano dūdos. Panas dažnai lankydavosi Atikoje, kur jauni vyrai lavino kūną ir protą.

Pavadinimų panašumas — Attic ir Atiką, gėjai čia ir jauni vyrukai Senovės Graikijoje, tai, kad šešėlis pasirodė, kai muzika tapo ypač tyra bei žmogaus su ragais paveikslas knygoje mane įtikina, kad mačiau dievą Paną, kad jis dalyvavo mūsų vakarėlyje.

Vėliau, žiemą, vėl nuvažiuoju į DIY vakarėlį, kuris vyksta užsnigto Šefildo slėnio senoviniame akmeniniame klojime. Rodos, kad bosų dundėjimas net įšildo orą. Šoku klausydamas muzikos, staiga ji pasidaro tyresnė. Pano dūdos. Pajuntu, kaip pagrindinė melodija sustiprėja ir iškyla iš garsų jūros. Žvilgteliu. Taip. Štai ir jis. Už DJ Saimono, kuris kartu su visais savo garso prietaisais dabar panašus į mažą kartoninę iškarpą. Panas neturi veido, bet žinau, kad tai jis.

Esu pavartojęs rūgšties, bet nesu euforijoj. Matau tai, kas mane jaudina. Apsidairau — visi jau pasiekė kliedesio fazę. Kiekvienas šoka savo beprotišką šokį. Muzika tokia verianti ir graži, kad vos neverkiu. Vėl pasižiūriu į Paną ir, nors žinau, kad jis grėsmingas bei paslaptingas, bet jis šypsosi mums, savo vaikams, nes jis mūsų draugas ir gynėjas. O tada jis dingsta, bet man gera, kad manimi pasirūpino. Aš esu antikos dalis. Tokį jausmą atskirose kartose patyrė vos keletas žmonių. Man pasidaro aišku, kad šie laukiniai, nuostabūs, nesibaigiantys vakarėliai yra iš kažkokios amžinos legendos. Jaučiuosi ypatingai pagerbtas, kad esu čia ir žinau, kad ir aš, ir šie žmonės esame susiję su antikiniu dievu Panų.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Vėl esu Birmingeme. Sekmadienio vakarą Džodė daro pypkę, o aš ją stebiu. Mintimis iš šio mažo tamsaus kambarėlio vėl grįžtu į tą laukinę erdvę, kur praleidau savaitgalį.

Kai nebeturime Džodės suveikto kreko, noriu dar. Visada noriu, bet šiandien reikia labiau. Būtinai. Po nuostabių pojūčių nemokamame vakarėlyje nebegaliu ištverti pokrekinės paranojos. Bandau atsilaikyti, bet po mane atgaivinusios rūgšties ir ekstazio euforijos, kuri truko kelias dienas, negaliu.

— Eik, — sakau jai, — ir parnešk dar.

Ji žino, ko prašau: eiti į gatvę ir susirasti keletą vyrų.

Ji apsirengia. Džodei nereikia apsirengti kaip kekšei, kad atkreiptų vyrų dėmesį. Tereikia apsimauti džinsus ir jau graži. Ji išeina paslankioti į netoli esantį parką. Laukiu. Išsimaudau po dušu. Vėl laukiu. Gerklė aplipusi kreko pelenais. Buto tyla sustiprina didžiausias baimes ir tamsiausias mintis, kuries apima atsigaunant. Įtariu, ne, žinau, kad Džodė mane apgaus: susiras tris vyrus, o pasakys, kad du arba nueis su kuo nors į mašiną ir man nesakys. Parneš daug mažiau nei galėtų arba neduos man pusės.

Visos šios galimybės mane veikia fiziškai. Atrodo, kad nejučia įsėlino policininkas ir užlaužė man ranką. Greitai apsisuku. Nieko nėra. Vėl apsisuku. Vis tiek nieko. Tik tyla. Žinau, kad taip visada būna atsigaunant po kreko — bet kuriuo momentu tave gali kažkas pačiupti. Tyloje mano paranoja vis didėja. Bijau policijos. Bijau išdavystės. Džodė yra baisi, godi narkomanė kalė, kuri ketina mane apgauti.

Jau ruošiuosi eiti jos ieškoti, bet apačioje pasigirsta žingsniai. Ji atsivedė klientą. Klausau, norėdamas įsitikinti, kad jis nepadarys nieko blogo. Netrukus vyriškis tyliai išeina. Po kiek laiko ateina dar vienas, o dar po kelių minučių Džodė išeina kreko.

Tai pavojinga. Ir ne tik dėl policijos. Pavojinga derėtis. Paduoti pinigus irgi pavojinga. Baisu, kai supranti, kad tave apgavo vietoj kreko pakišę mėtinių saldainiukų, o „šakotis“ pavojinga, nes papjaus. Jei gatvėje perki ir vartoji narkotikus, tau gresia daug pavojų. Dauguma prekiautojų kreku, pradedant seniais jamaikiečiais ir baigiant jaunais verslininkais juoduose BMW, stengiasi nevartoti. Jie liečia kreką tik parduodami. Kol jiems pavyksta atsispirti, jie pranašesni. Nekenčiu tokių.

Kai ji grįžta, esu pasiruošęs Džodei ir krekui.

Ji nusirengia. Apklausiu, kiek uždirbo ir kiek išleido, paskui suskaičiuoju prezervatyvus, o kai įsitikinu, kad ji manęs neapgavo, Džodė pradeda ruošti pypkę.

Narkomanu savęs nelaikau. Narkašai tai tie, kurie badosi ir gyvena gatvėse. Bet kartais pastebiu, kad man reikia daugiau nei kitiems vyrukams. Esu už juos plonesnis, labiau išblyškęs. Aiškiai išsiskiriu iš visos kompanijos, nes Stafordšyriečiai vartoja narkotikus tik linksmindamiesi, o dabar dar ir važiuoja į vakarėlius šiek tiek rečiau.

Markas Daunsas atidžiai žiūri į mane.

— Turėtum mažinti, bičiuli, — sako.

— Hm? — paniekinamai teištariu.

Nenoriu pristabdyti. Visada noriu daugiau. Noriu, kad vakarėlis niekada nesibaigtų. Neįveikiu savo poreikio narkotikams. Nenoriu. Noriu visko, ką galiu gauti. Mano naujieji draugai, keliautojai, bei vakarėlių žmonės irgi tokie pat chaotiški. Jų gyvenimai netvarkingi, o jie patys anarchiški.

Vis dažniau vakarėliuose atsiranda kreko. Nemokamuose vakarėliuose pradeda vartoti sunkiuosius narkotikus. Kai kurie kreko vartotojai ima vartoti heroiną, kad lengviau atsigautų. Pūtimas tai ne badymasis. Vartojam heroiną nuolat ir po kelių dienų pajuntame įspėjamąjį silpną heroino laužimą: jei nebevartoji, krataisi ir jauti skausmą. Valiumas ar alkoholis sumažina tik laužimą. Vienintelė išeitis pasižadėti, kad tuoj suvartosi naują dozę.

Ateina Kalėdos, kurių niekad nemėgau. Esu pas Seiną. Kai mudu su Džode atvažiuojam, jis su savo mergina jau apsvaigę nuo rūgšties. Geriame ir slampinėjame. Ką gi kita gali veikti per Kalėdas? Per televizorių rodo komediją, kur kalakutas šokinėja iš orkaitės. Per Kalėdas taip nuolat vyksta. Vienintelis dalykas, ko nebūdavo anksčiau, yra mano būsena: kraustausi iš proto.

Sėdžiu įsikibęs į fotelio ranktūrius, žiūriu į ekraną ir bijau kalakuto. Visko bijau. Jaučiuosi lyg atsigaučiau po arkliškos dozės. O juk šiandien, nors geriu kaip visada, nevartojau.

Girdžiu balsus. Jie mane gąsdina, iš manęs juokiasi. Kambaryje jaučiu blogį, grėsmę, kurie braunasi į mano pasaulį. Pradedu drebėti, šaukti, klykti.

Visi atitraukia akis nuo televizoriaus ir nustebę žiūri į mane.

— Kas tau? — švelniai klausia Šeinas.

Džodės žvilgsnis paniūra: „Tai Markas pūtė kreką be manęs...“

Aš vos valdausi. Jausmas vis stiprėja, nugali mane. Man gresia pavojus.

— Velnias! — šaukiu. — Ar nematot, kad manęs ateina velnias?

Jie spokso į mane. Girdėtos krekininko kalbos.

— Nusiramink, — sako Šeino mergina.

Ji kažką rezga. Ji pasakys velniui, kur esu. Čiumpu ir užlaužiu jos ranką. Seinas pašoka.

— Markai, kas, po šimts perkūnų, vyksta?

Bet aš per daug drebu ir per daug bijau, kad atsakyčiau. Tai baisiausias atsigavimas po kreko mano gyvenime. O aš jo net nevartojau.

Saukiu ant jų. Grasinu ir keikiuosi. Kai trumpam nurimstu, niekas nekreipia į mane dėmesio. Turiu iš čia dingti. Jausmai tokie stiprūs, kad negaliu jų suvaldyti. Negaliu įveikti baimės. Pareinu į savo tuščią butą, bet šį kartą paguodos nerandu. Čia irgi jaučiu pasislėpusį baisų blogį, kuris laukė manęs, nes žino, kas esu. Klykdamas sumetu savo mantą į juodą plastikinį šiukšlių maišą. Raudodamas liepiu jam nešdintis, bet jis vis dar čia, nes žino, kas esu.

— Tu mano, tu mano, — kvatoja velnias. — Bjaurus šunsnuki. Esi blogas kaip ir aš.

Suprantu, kas atsitiko. Paliečiau saulę ir nudegiau. Tuose puikiuose, beprotiškuose vakarėliuose, kuriuose apsilanko net pritariamai besijuokiantis Panas, pasiekiau saulę, o dabar manęs atėjo velnias, nes palietęs saulę nebegali gyventi.

Paranoja laiko savo gniaužtuose kiekvieną mano porą, tuo pačiu metu paralyžiuodama ir versdama liuoksėti po visą butą. Iš baimės ir pykčio man plyšta galva. Man „nuvažiavo stogas“. Anksčiau kartais mane taip paveikdavo narkotikai, bet dabar radau savo kelią į pragarą be piliulės, dūmo ar dozės.

Man reikia pagalbos. Kas nors turi padėti. Šeinas apsvaigęs, iš Džodės jokios naudos (kaip ji elgėsi, kai mano akys kraujavo), mano draugai švenčia Kalėdas su šeimomis, o aš čia vienumoje kraustausi iš proto.

Pradedu verkti, nes jaučiuosi labai vienišas. Bijau. Išprotėjau. Kas man padės? Staiga prisimenu, kad yra žmogus, kuriam turėčiau rūpėti labiau nei kitiems. Yra žmogus, kuris turėtų nušluostyti ašaras ir nuraminti mano baimes.

Nueiti iki telefono būdelės sunku: naktį gatvėse pilna velniškų šešėlių, kurie laukė, o dabar šoka ant manęs, kad nusitemptų į savo tamsą. Eidamas šaukiu ir keikiuosi. Bėgu, slepiuosi, kad tik nuo jų išsisukčiau. Telefono būdelės durys per sunkios, lyg jas kas laikytų ir neleistų atidaryti.

Būdelės viduje oras nenatūraliai apmiręs. Man taip dreba rankos, kad tik iš antro karto surenku numerį.

— Mama? Čia Markas.

Ji labai nustemba tai išgirdusi, nes praėjo daugybė laiko nuo tada, kai mes kalbėjomės. Kai paaiškinu apie saulės palietimą, ji nutyla. Sakau, kad velnias bandė mane pagauti ir jam pavyko. Tai ji supranta. Daugelį metų ji buvo „pažįstama su velniu“ ir kai tik kalba užeina apie jį, žino, ką pasakyti.

Jos balsas guodžia. Senosios banalybės, kurių klausiau visą gyvenimą, apie stebintį, mylintį Jehovą, apie amžinąjį gyvenimą, kuris laukia tikinčiųjų, šiandien ramina. Aš klausau ir tikiu.

Kai pareinu namo, vėl ir vėl patikrinu visas spinteles, apžiūriu visus kampus, kad įsitikinčiau, jog velnias nesislepia po užuolaidomis ar kriaukle. Verkdamas suvynioju kilimėlius, į dėžes sumetu likusius daiktus.

Persigąstu, kai kažkas pasibeldžia į duris. Užgesinu šviesą ir atsargiai pasižiūriu pro langą. Ten, su knygomis rankose, stovi du kostiumuoti juodaodžiai, vyras ir moteris. Iš karto pažįstu Jehovos liudytojus. Mama juos atsiuntė. Įleidžiu juos į vidų. Vos įėję, jie atsiverčia šešiasdešimt pirmą Biblijos psalmę.

— Išgirsk mano verksmą, o Viešpatie...

Jie kalba žemais, ramiais balsais. Kai jie išeina, neužverčiu Biblijos, bet vėl ir vėl kaip mantrą skaitau tą pačią psalmę.

Kitą dieną atvažiuoja mama su drauge, kuri irgi yra Jehovos liudytoja. Draugė ramiai su manimi kalba, o mama tuo metu krauna mano maišus į automobilį.

Kelionėje mamos buvimas man atrodo keistas. Kas ji? Ji panaši į tą motiną, kurią prisimenu. Na, gal kiek senesnė ir storesnė. O gal tai velnias? Drebu ir prakaituoju. Man reikia narkotikų, bet bijau vartoti, nes vis dar tebejaučiu klaikias narkotikų vartojimo pasekmes, nors jų nevartojau.

Važiuojame į šiaurės vakarus. Gatvės ir kvartalai, kurie taip ilgai buvo mano peizažas, lieka už mūsų. Priešais begalinis greitkelis. Pagaliau atvažiuojame į Kendelą, pilką miestą pilkame lietuje. Aš vėl jaučiuosi keturiolikmetis.

Sustojame prie mažo vartininko namelio, nuo kurio kelias eina prie tolumoje dunksančio didžiulio gotikinio namo, pastatyto iš akmenų (ten tikrai galėtų gyventi velnias), bet mama paaiškina, kad ten gyvena jos darbdavys, o ji yra šių namų ūkvedė.

Čia yra ir Betanė. Jai jau penkiolika, bet ji vis dar panaši į mažą vaiką, nors nelabai kreipiu į ją dėmesio. Nekreipiu dėmesio nei į mamą, nei į kitus žmones. Į nieką. Vis dėlto išprotėjau.

Sunerimusi Džodė man nuolat skambina. Ji manęs pasiilgo. Nori būti su manimi. Nori nebepriklausyti nuo kreko, būti švari kaip aš. Jei galiu Ežerų rajone atsisakyti narkotikų aš, tai ir ji gali. Po kelių dienų ji atvažiuoja.

Mama su Betane apstulbsta, kai atvažiuoja juodaodė, nuo kreko apdujusi prostitutė. Ežerų rajone tokių nedaug. Tiesą sakant, ji turbūt vienintelė. Be to, namas labai mažas. Vis tiktai jos stengiasi būti supratingos. Jos žino, kad mūsų nervai pertempti, nes bandome mesti ir, kaip geros Jehovos liudytojos, į kitų bėdą žiūri kaip į galimybę mus atversti. Iš bažnyčios ateina grupės žmonių, kurie tai ir daro. Kadangi mudu su Džode augome tokiose šeimose, kurios skendo kovoje tarp gėrio ir blogio, mes suprantame jų kalbas. Mes griebiamės mums siūlomo šiaudo, sutikdami kartu su jais pastoviai mokytis ir net lankyti susirinkimus.

Visiems mums sunku gyventi mažame vartininko namelyje. Mudu su Džode jį okupuojame, beveik nepastebėdami tikrųjų gyventojų, nes mums beviltiškai trūksta kreko. Kad ištvertume, geriame alkoholį ir ryjame migdomuosius. Esame pikti, kaprizingi, nuolat besiginčijantys, o kartais žiaurūs.

— Aš tavęs nebepažįstu, Markai, — liūdnai sako mama, kai vieną dieną ją apšaukiu ir nustumiu šalin. — Kas tu, Markai?

Betanę mūsų elgesys glumina. Jos abi su mama priremtos prie sienos. Jos pavirsta vaiduokliais, o mes užimame visus kambarius. Jos bijo ir Džodės, ir manęs. Jos pavargo ir išblyško.

Kiekvieną savaitę lankausi pas pagyvenusių žmonių porą studijuoti Biblijos ir pasikalbėti apie amžinąjį gyvenimą. Jie malonūs. Jų filosofija guodžia. Prirašytieji vaistai ir nuolatinė Jehovos liudytojų įtaka man padeda ir pradedu vėl jaustis saugus. Balsų nebegirdžiu.

Po kelių savaičių mama grįžta iš darbo verkdama. Pasirodo, tas gydytojas, kuris mums išrašė vaistų, besąs mamos darbdavio draugas. Prie porto taurės jis prasitarė, kad jo draugo ūkvedė vartininko namelyje apgyvendino porą narkomanų. Mamą atleidžia. Ji prarado ne tik darbą, bet ir namus.

Išsikraustome. Mama su Betane į butą Kendele, aš išsinuomoju kambarį miesto pakraštyje, o Džodė apsigyvena Penrite, kur įsidarbina prekybos centre. Ji ir toliau mokosi su Jehovos liudytojais.

Dar nesijaučiu galįs dirbti. Bandau piešti. Parduodu keletą paveikslų. Paskubom įsirengiu tamsų kambarį. Bet giliai širdyje vis dar tūno baimė bei nekontroliuojamas liūdesys, nes tikrai žinau, kad manyje yra velnias. Laku kaip kiaulė. Kartais rytą atsibundu ant kokios nors kalvos su buteliu rankose, net neįsivaizduodamas, kaip ten patekau, Bet po truputį atsigaunu. Jaučiu, kaip sutvirtėju.

Kai tik galiu, vėl važiuoju į DIY vakarėlį ir pasineriu į muziką, narkotikus, žmones, beprotybę. Čia esu laimingas. Džiaugiuosi visus matydamas. Nenoriu, kad vakarėlis kada nors baigtųsi.

— Ar gerai jautiesi? — žiūrėdami į mane neramiai klausia žmonės.

— Puikiai, — atsakau. — Tiesiog puikiai.

Kai vakarėlis baigiasi ir man vėl blogai su galva, grįžtu į Kendelą ir tęsiu gyvenimą su prirašytaisiais vaistais ir Jehovos liudytojais. Kai tik pagerėja, vėl traukiu į vakarėlį. Bet vakarėliai dabar kitokie. Gal todėl, kad vartojam stipresnius narkotikus ir dar didesniais kiekiais, gal todėl, kad keičiasi muzika. Jie buvo šaunūs, o dabar jų laikas praėjo. Suprantu, bet to nenoriu. Nenoriu, kad praeitų laikas, kad pasenčiau. Noriu pramogų ir jų dar tikrai yra.

Su Nilu važiuoju į klubą Liverpulyje, paskui Birmingeme, o galiausiai patenkame į DIY vakarėlį Šervudo girioje netoli Notingemo. Nebegaliu kontroliuoti savo poreikio narkotikams, nes nenoriu. Noriu iki galo pajusti visą vakarėlio šaunumą. Atsigausiu grįžęs į Kendelą.

Iki to laiko, kai atvykstame į Šervudo girią, man visai „nuvažiavo stogas“: Nilo automobilyje, pakeliui į čia, užsimečiau piliulių ir kokaino, gėriau Ypatingąjį ir dar visą saują stipraus rudo spido, bet dar galiu įvertinti miško grožį. Už dūmų uždangos, kuri yra dar viena nemokamų vakarėlių įrangos dalis, tarp apšviestų medžių ištemptas brezentas. DJ yra ant pakylos. Toliau miške didelė apvali duobė, kur dega laužas. Žmonės sėdi ant žolės. Kalvos viršūnėje stovi DIY palapinė, o prieš ją marios garsiakalbių ir nematomas DJ. Žmonės klajoja tarp garsų.

Kartu su Nilu vaikštome tarp medžių. Jis tikriausiai gimė per vakarėlį. Vakarėliai jo gyvenimas. Pamatome savo draugus, lyg vaikus, sėdinčius ant tvoros ir besikalbančius tarpusavyje.

— Ši vieta pritrenkianti, — sako Nilas. — Šimtą metų nesisvaiginau, bet šiandien ketinu.

— Ir aš su tavim, — sakau, nes visada prie visų prisidedu.

Ant tvoros sėdėjusi mergina atgniaužia ranką, o ten rūgštis.

— Amerikietiška, — sako.

Ji kvadratinė, išmarginta ryškiai raudonais ir auksiniais keltiškais mazgais. Piešinys sudėtingas, bet gražus. Tokios rūgšties nesu matęs.

Pažiūriu į šį nuostabų narkotiką ir, suįžūlėjęs po spido, pačiumpu nuo merginos delno ir praryju.

Ji spokso į mane negalėdama patikėti. Nilas apstulbęs. Visi kiti irgi.

— Dabar gausi tai, ko nusipelnei už savo godumą, — lėtai ištaria mergina.

— Ten buvo keturi kvadratukai, o ne vienas, bičiuli, — paaiškina Nilas.

Po kelių minučių man viskas baigiasi. Negaliu džiaugtis muzika, negaliu su niekuo bendrauti, nes negaliu kalbėti. Sėdžiu ant kalvos tarp dviejų muzikų. Vienoje ausyje skamba DIY, kitoje jų muzika ir jos kažkaip susitinka mano galvoje, ją susprogdindamos. Jaučiu. Peržengiau proto ribas. Neturiu nei kojų, nei rankų, nesu Markas Džonsonas ar šiaip žmogus. Taip toli nuėjau, kad net nebebijau. Aš esu niekas.

Pateka saulė, o aš žvelgiu į vakarėlio beprotybę: laužo liepsnos; ant kelių klūpintys hipiai su dredais; pagyvenę spido vartotojai, šokantys beveik be drabužių; kabančios lempos; keliautojai; spalvos; laisvai krintančios suknelės. Žinau, kad ir kur bebūtų riba, aš ją jau peržengiau.

Grįžtu į Kendelą vis dar apkvaitęs. Pavartojau ekstazį, spidą, rūgštį, kokainą, Ypatingąjį, žolę it MDMA miltelius. Beveik nevalgiau ir nemiegojau. O kur dar triuškinantys išgyvenimai vakarėlyje. Dabar beveik nebegaliu nieko veikti. Daktaras mane nusiunčia pas psichiatrą, kai pasakau, kad mano akys yra priekiniai mašinų žibintai ir galiu jais apšviesti tik žemę. Psichiatras man prirašo legalių narkotikų, kad galėčiau įveikti nelegalių narkotikų pasekmes. Nežinau, kaip dar galėčiau nuo savęs pabėgti.

Nebebendrauju nei su tais vaikinais, su kuriais eidavome į klubus, nei su tais, kur į DIY vakarėlius. Džodė mane guodžia ir palaiko, o mano atsitiktiniai susitikimai su Jehovos liudytojais atstoja narkomanų reabilitacijos centrą, nes tokio čia nėra. Mudu su Džode susitinkame, kai tik galime. Mes abu čia nepritampame.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Kai Džodė ateina ir pasiūlo praleisti savaitgalį Mančesteryje, sutinku. Žinau, ką ji turi galvoje. Aš esu radijas, kurio antena priderinta prie narkotikų. Džodė narkomanė. Visą mėnesį, kurį ji praleido Penrite, ją persekiojo mintys apie kreką, o dabar ši manija jau skverbiasi pro jos poras, nes ji ką tik gavo algą. Žinau, kad mes tuoj ją išleisime.

Sėdame į traukinį, užsiregistruojame viešbutyje Pikadilyje, o tada pasiimame taksi ir važiuojame į parkus Mosaide, kuriuose knibždėte knibžda kreko prekeivių.

Susiveikiame daug, nes išleidžiame jos viso mėnesio algą. Parsivežame narkotikus į viešbutį ir smaginamės. Be jokių pertraukų, nemigę, pučiame kreką ir atsigauname su valiumu, brendžiu ar heroinu nuo penktadienio iki sekmadienio. O paskui ramiai, susigėdę, traukinyje netardami viens kitam nė žodžio, grįžtame prie pamaldaus gyvenimo Kendele.

Kitą mėnesį darome tą patį. Dar po mėnesio vėl tas pat.

Susiveikėme ir grįžome į didelį Mančesterio viešbutį. Mūsų niekuo neišsiskiriančiame kambaryje tvyro įtempta laukimo nuotaika. Džodė greitai nusirengia ir skubiai ima ruošti kreko pypkę. Mes užkišome durų apačią rankšluosčiais, kad nepasklistų saldus, sintetinis kreko kvapas. Ant lovos visa mūsų įranga, įskaitant ir ant folijos išlydytą heroiną, kad galėtume vytis drakoną, kai pasibaigs kreko veikimas.

Papūtėme po vieną. Džodė ruošia dar. Sėdžiu lovos gale, mūvėdamas tik šortus. Vis dar po truputį atsigaunu, todėl drebu, bijau, nervinuosi. Girdžiu balsus. Bandau save kontroliuoti lėtai kvėpuodamas ir sėdėdamas labai ramiai. Kažką girdžiu už durų.

— Klausyk, — sakau.

Džodė rūsčiai pažiūri į mane. Mosteliu jai, kad nejudėtų.

— Klausyk! Girdi?

Už durų tikrai girdžiu šnabždesį.

— Ir vėl „stogas važiuoja“, — niršta Džodė.

— Man ne paranoja! Aš tikrai kažką girdžiu!

Džodė įsiunta.

— Atšok! Tu tikrai apspangęs, — teištaria ir pradeda pūsti.

Suprantu jos pasipiktinimą. Kas gi norėtų, kad koks įsibaiminęs atsigaivaliojantysis sugadintų apsvaigimą? Bet tai ne paranoja. Aš tikrai kažką girdžiu. O gal ne? Dėl kreko pranyksta riba tarp tikros bei įsivaizduojamos baimės ir kai šimtų procentų tiki, kad kažkas už durų, gali šimtu procentų klysti. Skirtumas tas, kad žinau, jog už durų kažkas tikrai yra.

Prieinu prie durų paklausyti. Džodė susirūpina. Jei anksčiau nebijojo, dabar pradeda.

Ji nustoja įkvėpinėti gurkšneliais ir nejudėdama pradeda atsigauti, bet matau, kad ji visa sudirgusi ir pikta.

— Už durų kažkas šnabždasi, — pranešu.

Ji manim netiki, bet dabar jau bijo.

Už lango kaip tik tuo metu skrenda lėktuvas, todėl sunku ką nors išgirsti. Įdėmiai klausau ir netrukus, tiesiai už mūsų durų, išgirstu akivaizdų policininkų buvimo įrodymą. Puolu prie Džodės.

— Čia jie. Prakeikti farai. Jie čia. Girdėjau traškant jų raciją...

Tą pačią akimirką triukšmas už lango dar padidėja. Bffbffbff bffbff... Panašu į malūnsparnį. Džodė suakmenėja, o aš puolu į kitą kambario pusę, kur keistai plevėsuoja užuolaidos ir jas atplėštu. Iš dangaus mane apšviečia balta šviesa. Malūnsparnio garsas kurtina. Tai panašu į karinio filmo epizodą. Šūdas, matyt, policija mano, kad čia yra tarptautinio masto narkotikų prekeiviai.

Spoksome vienas į kitą sustingę iš baimės.

Tuo metu pasigirsta nauji garsai. Bum, bum, bum, bum, bum. Durys! Pro nejudančią Džodę lekiu per kambarį, giliai įkvepiu, ištraukiu iš tarpdurio rankšluosčius ir plačiai atveriu duris.

Už durų stovi ne vienas policininkas, o visas jų būrys. Žinau, kad kambarys net mėlynas nuo dūmų, kad aiškiai jaučiamas savitas, aitriai saldus kreko kvapas. Kambaryje stovi nuoga sustingusi Džodė, o jos rankoje kreko pypkė. Ant lovos prikrauta pakankamai narkotikų, kad mus pasodintų ilgam. Mums „šakės“.

Į mus žiūri bent dešimt policininkų.

— Atsiprašau, kad trukdau, pone, — sako vienas iš jų. — Įtariame, kad ant stogo virš jūsų kambario slepiasi pabėgęs įtariamasis.

Aš vis dar esu apkvaitęs, todėl net mano balso tembras aukštas.

— Jo! — cypteliu.

— Ar neprieštarautumėte, jei įeičiau ir pasižiūrėčiau pro jūsų langą?

Palieku duris atviras ir policininkas įeina. Neprarasdamas savitvardos einu pirma jo, kilsteriu lovatiesę ir užmetu ant Džodės. Galima pagalvoti, kad iš kuklumo noriu pridengti jos nuogumą, nors aš, aišku, bandau paslėpti visus narkotikus. Man net pavyksta uždengti kreko pypkę, tebestyrančią nejudančios Džodės rankoje.

— Atsiprašau už sutrukdymą, panele, — mandagiai atsiprašo karininkas.

Atsakyti Džodė neišgali.

Jis nueina prie lango, atitraukia užuolaidas ir apžvelgia stogą, kurį apšviečia virš galvų vis dar kurtinančiai ūžiantis malūnsparnis. Kažką pasako per savo radiją, o tada atsisuka į mane.

— Labai ačiū, pone. Pro čia ant stogo nelipsime, — ištaria. — Atleiskite už įsiveržimą.

Jis išeina pro duris ir prisijungia prie saviškių, kurie bandė pažvelgti vidun. Uždarau duris. Žingsniai nutolsta. Malūnsparnis nuskrenda. Po kelių minučių įsivyrauja tyla. Džodė vis dar negali pajudėti.

Nekalbame. Nežiūrime vienas į kitą. Nedarome nieko.

— Man gana, — galiausiai sakau. — Baigiau. Šiąnakt kreko nebepūsiu. Niekad nebepūsiu.

Kad nusiraminčiau, paimu suglamžytą foliją su heroinu. Pučiu grynos paranojos pypkę, o kai baigiu, policininkai jau ir mano galvoje, ne tik už durų. Niekada nebegalėsiu pūsti šito mėšlo, nejausdamas šlykščiai stingdančios baimės. Jei šiandien papusiu dar, baimės nebesuvaldysiu.

Pagaliau Džodė atsigauna.

Ji prakalba:

— Aš nemetu.

— Bet kai policininkai pagaus tą vyruką, jie grįš. Jie visi užuodė kreką.

— Aš nemetu, — pakartoja Džodė.

Aš juk sakiau, kad ji kokainistė.

Užmiegu, o ji pučia toliau, nuolat mane žadindama, kad ją nuraminčiau.

— Palik mane ramybėje, — sakau. — Noriu rytoj atsikėlęs nebeprisiminti, kas čia įvyko.

Bet Džodė persigandusi ir bijo vis labiau ir labiau. Ji kabinasi man į ranką.

— Nemiegok, Markaiiiiii. Būk geeeeeeras.

— Nustok pūsti, tada viskas bus gerai ir tu užmigsi.

— Nepalik manęs vienos!

Isteriškai kūkčiodama ir šūkaudama, ji vis mane tampo, o atsimerkęs pamatau, kad baimė ją pavertė sene. Tai nebe ta gražioji Džodė. Siaubas ją žiauriai pasendino. Ji guli ant lovos raudodama, o aš bjaurėdamasis nustumiu ją nuo lovos. Staiga lyg nuotraukoje pamatau savo tėtį — jo lūpa paniekinamai patempta, o ant grindų, prie jo kojų, raitosi ir kūkčioja mama. Kaipgi vėl tai atsitiko? Pirmą kartą tai atsitiko, kai kreką įmečiau į tualetą. O dabar vėl. Tapau savo atšiauriuoju tėčiu, o Džodė pasidarė panaši į mano mamą. Ar ji visada tokia buvo, ar tokia pasidarė dėl manęs?

Vis dar jausdamas šleikštulį, bandau užmigti, bet negaliu, nes laukiu policijos. Jie negrįžta. Rytą išsiregistruojame, sėdame į traukinį ir grįžtame į savo ramų gyvenimą.

Bandau įveikti potraukį naudodamas prirašytus narkotikus ir klaikiai gerdamas. Gyvenu iš pašalpos ir dar bent kiek prisiduriu po truputį pardavinėdamas narkotikus. Norėdamas susitvarkyti gyvenimą, nusprendžiu susirasti nuolatinį darbą. Darbas prekybos centro kepykloje yra pirmas rimtas žingsnis. Mama turi naują butą Kendele. Betanė apsigyveno su vienu iš savo vaikinų, taigi gyvenu pas mamą, kambaryje į gatvę, tarp visokių dėžių.

Vieną šeštadienio rytą pabundu patenkintas, nes jau gavau savo pirmą atlyginimą. Kai atitraukiu užuolaidas, pamatau šviečiančią saulę. Prieš langą parkas, o ten graži mergina, kurią pažįstu. Tai Rouzė. Kartu mokėmės mokykloje. Būdama keturiolikos, ji pabėgo iš namų ir prisijungė prie kažkokių keliautojų17. Pasirodo, ji grįžusi. Atrodo puikiai stovėdama parke su kažkokiu vaikiuku. Saulės spinduliai žaidžia jos ilguose ruduose plaukuose.

Apsirengiu ir einu į parką su ja pasikalbėti. Ji mane prisimena, o tada papasakoja grįžusi į Kendelą, kad išsivaduotų iš heroino. Suprantu ją ir užjaučiu, nes ir aš čia, Kendele, bandau sureguliuoti savo gyvenimą. Mūsų abiejų nuomone, mesti tikrai sunku. Paskui mes sėdame į jos sesers automobilį su mano atlyginimu ir jos sesers vaiku ir važiuojame į Mosaidą susiveikti narkotikų.

Grįžtame su kokainu ir heroinu, kuriuos slapta įsinešame į jos namus. Tėvų nėra, o ji turėtų prižiūrėti sesers vaiką. Pasodiname vaiką prieš televizorių, suvartojame visus narkotikus, o paskui permiegame Rouzės viengulėje lovoje. Tai mūsų pirmasis pasimatymas.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Rouzė kilusi iš rimtos, bet nelabai turtingos šeimos. Tėtis dirba fabrike, o ji jauniausia iš šešių vaikų. Rouzė nešioja ilgas sukneles, groja keltiška dūdele ir mėgsta liaudišką muziką. Ji dar ir amatininke: jau pagamino porą medinių, arkliais traukiamų, kaimiško stilius vežimų. Visai viena jais apkeliavo visą Angliją. Rouzės nuomone, keliauti galima tik arkliais. Vėliau ji vežimus brangiai pardavė, o didžiąją dalį pinigų tikriausiai išleido narkotikams.

Rouzei nebuvo lengva, kai ji paliko namus: turėjo problemų su policija, ant jos kažkas užvažiavo, kai ji miegojo laukuose, o dabar ji įjunkusi į heroiną.

Mūsų santykiai netrukus pasidaro labai rimti. Mano gyvenime Džodei vietos nebeliko. Rouzė yra tikroji mano gyvenimo meilė. Mudu puikiai leidžiame laiką. Persikraustome į butą Kendele, dirbu kepykloje, o laisvu laiku remontuoju seną furgoną. Kartais, kai turime laisvų dienų, išvažiuojame juo pasivažinėti. Sustojame miške, atidarome duris nakčiai ir atrodo, kad į vidų ateina žvaigždės. Jos ryškiai kvepia durpėmis kaip medžiai ar velėna. Prie lovos užsidegame žvakes ir gražus Rouzės kūnas maudosi jų švelnioje šviesoje. Narkotikai, kuriuos vartojame, sustiprina jausmus. Rouzė puiki, pasaulis puikus, dabar viskas yra mūsų.

Heroiną Rouzė leidžiasi. Ji negali nustoti, nes kai liaujasi, rimtai suserga. Taigi, kai ji šalia, tai ir heroinas šalia. Aš irgi dažnai jį pūčiau, bet dabar, kaip ir Rouzei, jis tampa mano gyvenimo dalimi.

Heroinas geras narkotikas, kuris šiltai apkabina ir susiraito manyje kaip meilė. Labai labai greitai jis man ne tik patinka, aš tiesiog nebegaliu be jo. Bet skirtingai nei Rouzė, nesu narkomanas. Narkomanai silpni, o aš stiprus. Be to, aš niekada nepadariau klaidos ir jo nesileidau. Nieko nesileidau. Slapta netgi niekinu tuos, kurie badosi. Negi jie nesupranta, kad pradėjus nebus galo? Kartais, kokiame nors vakarėlyje, mane supa žmonės, kurie įsišvirkščia, o aš pučiu kartu su jais, bet adatos neliečiu. Didžiuojuosi, kad išvengiau adatos spąstų.

Nors man, žinoma, įdomu, ką tada jauti.

Manau, turėtų būti gerai, nes kitaip jie to nedarytų.

Kai trečią valandą ryto pabundu eiti į darbą kepykloje, lauke tamsu ir šalta. Klausiu savęs, kodėl turiu lipti iš lovos. Iškišu vieną koją, kuri tuoj pat pajunta ankstyvo ryto žvarbą. Įtraukiu ją atgal po patalais. Rouzė miega. Lovoje šilta. Užsimerkiu ir miegu toliau.

Kai nubundu vėl, pro langą šviečia saulė. Kambaryje šilta. Pasirąžau. Šalia jaučiu gulinčią Rouzę. Kai dviem žmonėms reikia narkotikų, keltis vidurnaktį ir kartu su niūriais žmonėmis, kurie mažai uždirba, eiti į darbą, nėra geriausias būdas jų gauti. Ne, geriausias būdas yra pirkti ir pardavinėti savo narkotiką. Pardavinėdamas užsidirbi ir pasipildai atsargas. Kam to pastovaus darbo reikia? Kas nori visą dieną miltuotis rankas? Velniop.

Taigi, gražiuoju senu furgonu mudu su Rouze išvykstame pardavinėti narkotikų. Tikimės, kad esame panašūs į nekaltus studentus ir niekas netikrins mūsų furgono, nes jei patikrintų, rastų jį pritutintą kreko, heroino, ekstazio iki pat stogo.

Važiuojame pietų kryptimi į Fromą Somersete. Dabar vasara ir net geltonose nuo vėdrynų ganyklose įbridę iki kelių ganosi karvės. Jos spokso į mus iš anapus gyvatvorių, kurios kvepia erškėčiais. Rouzė žino keliautojų lankomas vietas ir visur turi pažįstamų. Man dažnai tenka lėkti į Birmingemą papildyti atsargų, nes paklausa didelė. Kai nebėra perkančių, važiuojame į Bristolio ir Bato apylinkes. Rouzė pasirodo pirma, pasisukioja tarp keliautojų, susidraugauja, o tada sako:

— Pažįstu vieną birmingemietį, kuris parduoda narkotikus. Gal žinot, kas norėtų?

Nesunku atspėti, kas pirks. Heroino vartotojai bando elgtis kaip normalūs žmonės, bet juos išduoda negyvas žvilgsnis, pilka veido spalva, liesi kūnai.

Vasarai baigiantis, vykstame į Kentą, kur skinami obuoliai. Tūkstančių tūkstančiai mažų rausvų veidelių kabo ant eilėmis susodintų vienodų obelų. Keliautojai renkasi senovinių sodų pakraštyje. Man patinka, kai atvyksta jų sunkvežimiai, autobusai, furgonai ir iš jų pasipila suaugę su vaikais. Jie keliauja paskui derlių: nuo vyšnių iki apynių ir obuoliu. Taip nuo senų laikų gyvena keliautojai. Jie sunkiai dirba, visą dieną laipiodami kopėčiomis, kad nuskintų obuolius, o paskui krauna juos į dėžes. Kai vakare grįžta į stovyklavietę pailsinti geliančių sąnarių, jiems reikia maisto, atsipalaidavimo ir dūmo. Kaip jie manęs nekenčia, kai už porą maišelių heroino ar kelias piliules turi atiduoti savo uždarbį.

Ūkininkas kontroliuoja savo darbininkus. Kiekvieną rytą jis stebi mano furgoną, laukdamas, kol išlipsiu ir prisijungsiu prie skynėjų. Jis nesupranta, kad jau dabar užsidirbu daugiau, nei jis kada nors man sumokėtų.

— Gal jau šiandien pradėsi? — linksmai klausia, stovėdamas prie furgono durų ir stengdamasis žvilgterėti vidun, kad suprastų mano elgesį.

— Persišaldžiau. Rytoj būsiu sveikas, — patikinu, nors visai neketinu skinti jo obuolių, kai galiu nuplėšti kailį jo darbininkams.

Ūkininkas įtariai žiūri į mane, bet nežino, kuo galėtų apkaltinti, nes gyvena kitame pasaulyje.

Po Kento važiuojame į Viltšyrą, paskui į Glosterį, o tada ateina žiema. Mudu su Rouze dažnai baramės dėl narkotikų. Jei dalijamės maišelį heroino, visada įtariu, kad ji man davė mažiau nei pusę. Be to, man pikta, kad ji nori, jog ją aprūpinčiau, o kai negauna, ji verkia ir dejuoja.

Mūsų gyvenimą valdo jos suknistos venos, kurias maudydamasi ji nuolat stengiasi pašutinti garuose, kad jos prasiplėštų. Arba iki galo atsuka šildymą, o tada beveik dūstu. Dėl venų ji padarys bet ką. Man bjauru žiūrėti, kaip velniškai nešvariai ir antisocialiai narkotikai įšvirkščiami. Prie furgono kartu su savo vaikais prieina sena bedantė hipė, kuriai priklauso stovyklavietė. Girdžiu ją kalbantis su manęs laukiančiu žmogumi. Pučiu heroiną ir stebiu, kaip Rouzė bando pataikyti į veną. Pagaliau jai pavyksta įtraukti šiek tiek kraujo, bet ji taip ilgai viską daro, kad kraujas jau ima krešėti. Jai nepavyks įsišauti.

Kai heroinistui tai nepavyksta, geriau šalia nebūti. Taigi, išeinu, kur manęs laukia Džonas. Tai aukštas šviesiaplaukis iš vakarų, kuris perka iš manęs urmu, o paskui parduoda tiesioginiam vartotojui. Jis kaip ir aš patenkina savo poreikius prekiaudamas. Glastonberio festivalyje jis priklausė mano komandai, kuri vaikščiojo tarp palapinių šūkaudama: „Ratai, rūgštis, spidas, pirkite dabar!“

Kažkada seniai irgi pardavinėjau dėl smagumo, bet dabar man tikrai reikia narkotikų ir pinigų. Man sekasi vis geriau. Greitai pradedu suprasti, koks poreikio lygis ir pagal tai nustatau kainą. Nuolat turiu pakankamai narkotikų sau. Mokykloje matematika man nekaip sekėsi, o dabar skaičiuoju tikrai gerai. Mano atmintis gera: man nereikėtų rašytis, kas man skolingas, bet viską užsirašau ant mažų popiergalių ir iškaišioju po visas furgono kertes. Bet ir be to beveik niekada nepamirštu, kas man skolingas pinigų ar narkotikų.

Bekeliaudami baramės vis labiau ir labiau. Piktinamės vienas kitu, kaltiname vienas kitą, kad apgaudinėjame, kad slepiame maišelius, kad dalijame ne po lygiai, kad iš viso nesidalijame, pešamės, kol galiausiai išsiskyrę iškeliaujame į skirtingas puses.

Visur pardavinėju narkotikus. Dulkinu kitas moteris. Judu toliau. Kaip ir kiti perku įvairiose vietose, o ne vienoje. Bet, kad ir kas benutiktų, mudu su Rouze susirandame vienas kitą, nes esame viens kitam reikalingi. Kartais vaikštau po keliautojų stovyklavietes ir šaukiu ją vardu:

— Rouze, Rouze, ar ir čia esi? Atsiliepk. Aš tave myliu!

Kartu patraukiame į šiaurę. Visur šalta, bet čia dar šalčiau. Dangus nuolat pilkas. Morkame didelės pilkos bangos atsitrenkia į krantą ir sudūžta. Šią drėgną vėjuotą dieną įsigyjame tik vieną maišelį dviem, nes narkotikų prekeivis daugiau neturi, ir einame į viešąjį tualetą.

Žiūrime į tą maišelį, vienas į kitą.

— Jei pūsi, dozės nebus, — perspėja Rouzė.

Užsimerkiu. Man reikia dozės.

— Turi įsikalti heroino, jei nori užkaifuoti, — šneka toliau.

Man reikia heroino. Ji leidžiasi, aš pučiu, bet heroinas yra tas chemikalas, kuris mus sieja.

— Kaip nori, — lėtai ištaria.

Jos nosis snarglėjasi, akys ašaroja, nes kūnas žino, kad tuoj gaus dozę.

— Nagi, apsispręsk, po galais!

Leistis, aišku, naudingiau. Kai puti, pusė patenka į orą. Susileisk ir viskas bus tavo.

— Ką darysi? — klausia Rouzė.

Dabar ji jau laužiasi— tuoj susišaus— todėl pakelia klozeto dangtį ir atsisėda.

Bet ar ne aš visada sakiau, kad to nedarysiu? Argi nesakiau, kad nesileisiu?

Stebiu, kaip Rouzė ruošiasi: išsiima citrinos rūgštį, kurią perka indiškų prekių parduotuvėse, butelį vandens, desertinį šaukštą, žiebtuvėlį. Kiek buvo tokių kartų, kai mes neturėjome šaukšto? Kiek kartų bėgiojau po padėvėtų daiktų ar kitokias parduotuves ieškodamas šaukšto, kol nupirkdavau dvylikos šaukštų rinkinį, o Rouzė tuo metu prakaituodama lauždavosi furgone? Dabar gi jos atidarytoje rankinėje yra viskas, ko reikia. Labai rūpestingai ji viską deda ant tualeto bakelio.

— Na? — vėl klausia.

Apsidairau po purviną drėgną tualetą. Man reikia heroino, o jei paėmęs pusę maišelio pūsiu, man nepalengvės.

— Velniop, — sakau.

Jei noriu sužinoti, kodėl taip smagu leistis, tai ši pilka, niūri, šalta diena pats tas.

— Aš tau suleisiu, — sako Rouzė.

Ji nusiima diržą ir juo užveržia ranką man. Tai labai asmeniška, net intymu, bet jos rankos taip dreba, kad ji beveik nieko negali daryti.

— Pirmiausia turiu susivaryti sau, — galiausiai ištaria.

Ji užsiriša turniketą aplink riešą ir veržia tol, kol jos ranka tampa ryškiai raudona, o tada ima tapšnoti tarp pirštų ieškodama venos, kad galėtų įsmeigti adatą. Tekšteli, įsmeigia, ištraukia ir vėl iš naujo. Pagaliau jai pavyksta įtraukti šiek tiek kraujo, bet adata jau ištraukta ir ji ima panikuoti, kad nespės vėl įsmeigti, kol kraujas nepradėjo krešėti. Galiausiai jai pasiseka. Ji nusiriša turniketą, užsimerkia ir susmunka, kai heroinas pasklinda po kūną. Ką tik jos nosis varvėjo, akys ašarojo, o dabar, per kelias sekundes, viskas nudžiūvo. Heroinas ją atgaivino.

— Nagi, dabar tu, — sako.

Nekantriai stebiu, kaip ji ruošia dozę man: paima šaukštą, įmeta ten rudų kaip plyta heroino miltelių. Dar įdeda kelias kruopeles citrinos rūgšties, kad suskaldytų heroino cheminę sudėtį ir įpila šlakelį vandens. Žiebtuvėlį laiko po šaukštu ir laukia, kol užvirs. Kai mišinys užverda, tampa sterilus.

Ištraukiu iš cigaretės ne visą, o tik keletą milimetrų filtro, kuris panašus į medvilninį tamponą. Uždedu jį ant mišinio, o Rouzė įkiša į jį adatą ir traukia narkotiką per filtrą. Sau ji viską padaro viena ranka, o dabar naudojasi abiem.

Rouzė mano tatuiruotėje suranda veną. Pajuntu adatos dilgtelėjimą. Laukiu. Pirmiausiai pajuntu sprande, o paskui visuose kūno nervuose. Degu. Drebu. Prasideda traukuliai. Šūdas, šūdas ir dar kartą šūdas. Atrodo, visai pamišau ir trankausi po visą moterų tualetą. Mano venas gręžia pneumatinis grąžtas. Noriu į burną įsikišti gabalą odos, kad nenusikąsčiau liežuvio. Sprogstu. Kas atsitiko? Įšvirkštimas turėtų būti kitoks. Rouzė kalta! Ji bando mane nužudyti.

Supykęs, vėliau įsiutęs, o paskui pamėlynavęs čiumpu ją už gerklės ir pamatau jos veidą taip išbalusį, kad net strazdanos išblyškę.

— Atsiprašau, atsiprašau, — lemena, — matyt, pateko nešvarumų... Velnias, tai nešvari dozė, šūdas, šūdas...

Pakeliu ranką, norėdamas jai smogti, bet ji jau išeina.

— Tuoj tau atnešiu dar. Tai vienintelis būdas...

Einu paskui ją prie furgono. Man atrodo, kad tuoj mirsiu. Visas drebu, kol ji važiuoja pas kitą narkotikų prekeivį. Dantys barška. Ji įeina į vidų, o aš sėdžiu furgone apkabinęs pats save ir laukiu. Į galvą ateina mintis, kad nesterili dozė buvo perspėjimas, kad daugiau nereikėtų bandyti leistis. Žinau, kad patyrę šitokį dalyką devyni iš dešimties daugiau nebandytų. Bet aš jau narkomanas. Taipogi žinau, kad Rouzė teisi ir sustabdyti šią kančią galima tik kita doze. Vienintelė išeitis švari dozė.

Su maišeliu rankoje pasirodo Rouzė ir mes važiuojame prie jūros. Sustojame prie viešųjų tualetų. Šią šaltą žiemos dieną aplink nieko nėra. Vėjas taršo Rouzės plaukus, kol įeiname į drėgną tylą. Vis dar drebu, o dantys tebebarška.

Ji paruošia kitą dozę. Po šito adatos dūrio, šią vėjuotą žiemos dieną, viešuosiuose tualetuose Morkamo paplūdimyje, įvyksta kažkas nuostabaus, tokio nuostabaus, kad suprantu, jog tai negrįžtamai pakeis mano gyvenimą.

Krekas — ryškus, mirgantis ir jaudinantis. Tai Džodė. Heroinas — šiltas apkabinimas: židinys, patogus krėslas, storas kilimas ir daug meilės. Tai Rouzė. Heroinas palengvina fizinį ir dvasinį skausmą. Susišauk heroino ir viskas bus gerai. Rouzė man į veną įleidžia tyro skysto aksomo, o jai nuėmus turniketą, jis pasklinda po visą kūną. Jaučiu, kaip šiluma meiliai apgaubia kiekvieną mano nervą, kiekvieną veną. Daugybę kartų pūčiau, bet adata padidina malonumą tūkstantį kartų. Dabar suprantu, kodėl žmonės tai daro. Mano smalsumas patenkintas: jie daro tai, nes tai gražu. Rouzė graži. Net sumautas Morkamas gražus.

Apkvaistu. Panyru į mieguistą, šiltą užmarštį. Taip būna ir Rouzei: jos galva nusvyra, akių vyzdžiai susitraukia, iš burnos teka seilės. Atrodo šlykščiai. Bet dabar žinau, kaip žmonės jaučiasi. Fantastiškai.

Kai pabundu, man vis dar gera. Man gera visą dieną ir dalį nakties. Gerumo jausmas nedingsta. Geriausios dienos dalys sustiprinamos, o blogos praeina nepastebėtos. Tiesą sakant, viskas taip puiku, kad žinau, jog turiu tuoj pat nustoti leistis. Heroinas užpildė tuštumą mano sieloje. Tai buvo detalė, kurios trūko mano dėlionėje. Daugiau turėčiau nesibadyti ir nebepūsti. Bus sunku, bet jei dabar nesiliausiu, man gresia didelis pavojus.

Šiandien šeštadienis. Sekmadienį Rouzei reikia kito maišelio. Ji parneša vieną ir man.

Ne. Vakar sau pasakiau, kad to nebedarysiu. Niekada.

Turiu maišelį.

Dabar tikrai nustosiu.

Pirmadienį turiu dar vieną maišelį.

Ką gi, susileisti buvo įdomu, bet daugiau to nedarysiu.

Antradienį man bloga. Mano nosis snarglėjasi. Negaliu nustoti žiovauti bei čiaudėti. Kaulai dega. Mane kankina gili, slegianti kančia. Gyvenimas baisus. Jis eina per lėtai. Pasaulis monotoniškas. Viskas pilka. Prakeiktas laikrodis eina atgal, o ne pirmyn. Viskas blogai. Visą dieną smarkiai lyja. Vėl vemiu, o mano kaulai tol dega, kol visą kūną surakina skausmas. Po injekcijos drebulys smarkesnis, nes injekcijos metu visi narkotikai patenka į tavo kūną. Kuo geresnė dozė, tuo labiau laužiesi.

Bet aš vis tiek nustosiu. Žinau, kad dabar tas laikas ir aš turiu ištverti.

Rouzė susišovė. Negaliu į ją žiūrėti. Čiurkšlėmis teka prakaitas. Ugnis pasiekė mano kaulų čiulpus. Noriu į kaulus įsmeigti virbalą ir ištraukti iš ten tai, kas dega. Drebu. Kratausi. Negaliu kalbėti. Negaliu valgyti. Negaliu nustygti vienoje vietoje. Negaliu išvengti agonijos.

Rouzė man pasiūlo maišelį. Jis kainuoja dešimt svarų. Tik už dešimt svarų mano kančios gali baigtis. Imu.

Neįtikėtina. Apie heroiną žinau viską ir vis tiktai patekau į spąstus. Esu matęs, kaip dauguma narkomanų džiaugiasi badymosi pradžia kaip medaus mėnesiu ir įjunksta taip, kad nenori mesti, kol jau per vėlu. Visą laiką pūčiau ir norėjau mesti. Dabar noriu nebesibadyti, bet jau žinau, kad nebegaliu.

Prisipažįstu sau, kad heroinas jau tapo būtinybe mano gyvenime ir kad aš jau anksčiau, dar prieš pradėjęs leistis, turėjau problemą.

Bet dabar to labai reikia, labiau nei maisto. Reikia kaip vandens. Be šito negaliu iš ryto atsikelti, negaliu kalbėti, negaliu nieko veikti, negaliu gyventi. Turiu vartoti, kad nesijausčiau baisiai. Ne heroinas man dabar suteikia malonumą. Ieškau kitų narkotikų. Tai palengvina kančias, kai jo nėra. Po injekcijos jaučiuosi taip, kaip kad jaučiausi prieš dozės poreikį.

Taigi, dabar mudu su Rouze smaginamės kartu, bet nuo to netampame artimesni: dar dažniau baramės dėl to, kam eiti pirkti, kas mokės ar kaip dalysimės maišelį. Aš ją, aišku, myliu, tik kartais nebežinau, ką myliu labiau — ją ar heroiną.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Man parašo mano senas draugas Danielius. Kurį laiką nebendravome, nes mūsų gyvenimai išsiskyrė. Kartais Birmingeme jis nusipirkdavo iš manęs narkotikų, bet šiaip jis turi savo gyvenimą. Jis vis žada atvažiuoti į DIY nemokamą vakarėlį, bet niekaip neprisiruošia. Greičiausiai jam ir nepatiktų. Dabar jis vėl kalėjime už dar vieną žiaurų apiplėšimą. Jis nepasikeis, bet mūsų draugystė tebėra stipri. Praėjo vos penkeri metai, kai mes kalėjome toje pačioje kameroje ir jautėmės broliai, o toks ryšys išlieka.

Atrodo, Denio laiške nėra nieko ypatingo, bet mes taip ilgai artimai bendravome, kad suprantu, ką jis nori pasakyti: turiu važiuoti į Birmingemą.

— Nevažiuok, — sako Rouzė. — Man tai nepatinka. Kažkas čia ne taip.

— Tu nieko nesupranti, — atsakau. — Tu niekada nesuprasi mūsų santykių, nes tavo santykiai su šeima artimi, o ten, kur mudu su Danieliumi užaugome, pats turi susirasti šeimą. Mes tiek kartu ištvėrėme, kad vienas dėl kito padarysime bet ką. Bet ką.

— Tu man sakei, — vėl sako Rouzė, — kad jus nedaug kas sieja.

Argi aš jai sakiau, kad Denis nevertina saulėlydžių? Kad jis nekūrybingas, neturi lakios vaizduotės? Visa tai nesvarbu, nes jis vis tiek mano brolis. Mano tikrasis brolis Šeinas maždaug prieš metus išvažiavo į Atlantą Amerikoje, kur prižiūri garso aparatūrą. Bet mudu su Deniu visada buvome artimesni. O dabar Denis užsimena, kad jam reikia mano pagalbos.

Nors ji ir toliau protestuoja, išvažiuoju į Birmingemą. Denis ir gal dar kokie keturi penki kaliniai manęs jau laukia. Nesunku suprasti, kad tai klestintys gangsteriai, kuriems reikia patikimo narkotikų kurjerio, kol jie sėdi, o Denis pasakė, kad manimi galima pasitikėti.

Labai jaudinuosi, kol gangsteriai aiškina, ką turėsiu daryti, bet kaip ir Denis stengiuosi atrodyti ramus.

— Dabar mes tokie kaip jie! — man išeinant šnabžda Danielius, o jo mėlynos vaikiškos akys net spindi išbalusiame veide.

Matau, kad jis jau skaičiuoja, planuoja, mąsto, o smilkinyje pulsuoja dirbančias smegenis maitinanti vena.

— Mums pavyko, drauguži. Dabar pardavinėdami narkotikus tapsime milijonieriais, — netveria juoku Danielius.

Man pažįstamas tas juokas: jis visada šitaip nervingai kikendavo, kai apiplėšinėdavome žmones.

Pasirodo, gangsteriai susiję su Rytų Europos narkotikų prekybos tinklu ir dabar sėdėdami kalėjime turi viską suorganizuoti. Kurjeris turi pakelėse susitikti su niekuo neišsiskiriančiais žmonėmis, panašiais į stogdengius ar santechnikus, kurie savo furgonais veža pramoninį narkotikų kiekį. Tada persikrauti narkotikus į savo transportą ir išvežioti kitiems narkotikų prekeiviams po Vakarų Midlendus. Mano furgonas turi būti paruoštas taip, kad atrodytų, lyg aš pervežu supakuotus gultus, nors pervežinėčiau supakuotas ekstazio tabletes.

Tai labai pelninga, bet kartu ir pavojinga. Jaudinantis ir gąsdinantis nuotykis. Man mokės už narkotikų pervežimą ir tuo pačiu metu aš dar papildomai užsidirbsiu pakeldamas kainą po penkiasdešimt pensų už kiekvieną piliulę. Nuo kiekvieno tūkstančio gausiu po penkis šimtus svarų. Arba kiekvieno perdavimo metu po kelias „pamesiu“ ir paslėpsiu Kiderminsterio kanalizacijoje netoli Denio namų. Labai greitai turėsiu savo atsargų, o kai parduosiu, pusę pinigų atiduosiu Deniui.

Rouzė važiuos su manim. Mudu atrodysim lyg nerūpestingi studentai, o ne kaip narkotikų prekeiviai, kurių furgonas iki pat stogo prikimštas ekstazio. Rouzė nemano, kad tai smagu. Ji įsitempusi kaip styga. Iš baimės jai plaukai stojasi piestu. Giliai širdyje aš irgi bijau, bet neprisipažinsiu.

— Šitie vyrukai tau sulaužys kojas, jei nuspręs, kad esi nebenaudingas, — sako man Rouzė, o mums už nugarų barška narkotikai. — Mažiausiai.

Patraukiu pečiais. Negi ji nesupranta, kad dabar irgi esu stambi žuvis?

— O jei mus sustabdys policija, sėsi iki gyvos galvos.

— Nesustabdys.

— Danieliui nerūpės.

— Jis mano draugas.

— Ar jis dvidešimt metų lankys tave kalėjime? Ar tai tu vadini draugyste?

— Tu nesupranti mūsų draugystės. Tai garbės klausimas.

Garbė? Mano žodžiai skamba kaip tikro gangsterio, kokiu ir noriu būti. Bet, tiesą sakant, mudu su Danieliumi ir į pragarą eitume susiėmę už rankų.

— Man tik vienas dalykas aiškus: ne jis gaus iki gyvos galvos.

Aš, žinoma, narkomanas, bet galiu save taip kontroliuoti, kad net Rouzė kai ko nežino. Šitoks gyvenimas sudaro sunkumų. Narkotikus turiu slapta pirkti ir leistis. Turiu juos slėpti. Dabar leidžiuosi ne tik heroiną, bet ir kokainą bei kreką. Jei pradedi, leidies bet ką. Rūkymas, uostymas ar rijimas nebetenkina. Nebegali žiūrėti, kaip pusė narkotiko išnyksta ore. Nori, kad viskas patektų tiesiai į venas, nes tik tai yra tikras kaifas.

Vieną savaitgalį, kai man klaikiai nusibosta Rouzės verkšlenimas, be to, noriu ramiai ir saugiai, be jokių žiūrovų, susišauti, apsilankau pas Birmingemo prostitutę. Nešneku apie pigias mergšes, kurios sėdi Balsall Heath‘o languose. Iš tokių piemeniškų nuotykių jau seniai išaugau. Turiu galvoje klasišką merginą. Tai graži kinė, o kai pasakau, kad prekiauju narkotikais, ji nepatiki. Aš jai parodau penkis šimtus ekstazio tablečių ir ji jau mano. Prekiavimas kartais paglosto savimeilę. Visą rytą praleidžiu su prostitute. Jos puikioje mansardoje susileidžiu kreką ir heroiną. Gera. Nemėgstu vartoti vienas, o šiomis dienomis taip būna dažnai.

Bet Rouzė irgi turi paslapčių, kurias man išduoda vienas iš tų narkotikų prekeivių, kurie perka iš manęs. Pasirodo, kad tuo metu, kai aš prekiauju, Rouzė slapta ateina pas jį ir prašo heroino. Labai susirūpinu, net įsiuntu: tuoj visi sužinos, kad mano mergina narkašė. Tada pradės galvoti, kad ir aš toks, o jei aš narkašas, tai negaliu būti kurjeris, nes esu nepatikimas.

Kai tik sužinau apie Rouzės darbelius, visiems matant žiauriai ištempiu ją už plaukų iš furgono ir visaip iškeikiu. Gyvybiškai svarbu, kad visi manytų, jog esu ne toks. Žinoma, esu ir įniršęs: pirmą kartą gyvenime turiu lengvą, pelningą darbą ir kiek noriu narkotikų, o ji viską pastatė ant kortos.

Uždarau ją furgone ir niekur neišleidžiu.

— Tu sugriovei mano sušiktą gyvenimą, — urzgiu.

Ji verkią. Kuo ji isteriškesnė, tuo aš bjauresnis. Rankomis daužydama furgono sienas, ji klaikiai rauda, o aš jaučiu tik pasišlykštėjimą, ir vėl mano akyse nekenčiamas vaizdas: fermoje, ant mūsų namo grindų, verkia ir dejuoja mama, o šalia jos šaltas kaip akmuo tėvas, kurio akyse pasišlykštėjimas. Mama buvo beprotė. Tėtis buvo beprotis. Kaipgi viskas atsitiko? Kaip aš galėjau tapti tėčiu? Ir kaip Rouzė, mano gyvenimo meilė, pavirto mama? Ar mes irgi išprotėjome? Ar Rouzė jau buvo tokia, kai ją sutikau, ar tai aš ją tokia padariau?

Manau, kad nuveikiau pakankamai, kad apgaučiau narkotikų prekeivius, su kuriais dirbu. Jie turėjo patikėti, kad manimi galimą pasikliauti, nors mano mergina ir narkašė, bet aš ne. Tačiau jaučiu, kad žmonės aplink šnabždasi. Visų baimė auga, nors jos jau ir taip buvo pakankamai, nes čia sukasi dideli pinigai, nuolat baisu policijos, o gangsteriai taip pat kelia grėsmę.

Žinau, kad triukšmas apie mane pasiekė Denį ir gangsterius, kurie iš kalėjimo vadovauja operacijai, nes nutinka kai kas keisto.

Vos tik telefonu pašneku su Nilu, jis tuoj man perskambina.

— Vos tik baigėme kalbėtis, man paskambino kažkoks vyrukas ir klausinėjo apie tave.

— Ko klausinėjo?

— Klausinėjo apie tuos dalykus, kuriuos mes aptarinėjome.

Taigi, jie klausosi mano pokalbių telefonu. Gangsteriai tikrina kiekvieną mano perdavimą. Bus blogai.

— Kaip manai, koks tai buvo vyrukas? — klausiu Nilo.

— Nejuokaujantis.

— O Viešpatie! — suaimanuoja Rouzė, kai jai papasakoju. — Reikia dingti.

Apimta nevilties ji persibraukia ranka galvą ir jos sauja pilna plaukų, o akys baimės.

Žinau, kad ji teisi. Gangsteriai prieš mane. Denis prieš mane. Laikas sprukti.

Parduodu pusę tų ekstazio tablečių, kurias buvau pavogęs mums su Danieliumi, sėdame į furgoną ir patraukiame į šiaurę. Iki dugno spaudžiu greičio pedalą, o po kelių valandų pasigirsta telefono skambutis.

— Turėjau atiduoti visas tas sušiktas ekstazio tabletes, kurias man pardavei! — išgirstu narkotikų prekeivio, su kuriuo ką tik išsiskyrėme, persigandusį balsą. — Būrys žaliūkų apsupo namą, pro pašto dėžutę pripylė benzino ir pasakė, kad padegs, jei neatiduosiu. Sakė, kad jos ne tavo.

Iki to laiko esam toli nulėkę M6 greitkeliu. Rouzė buvo teisi — išvažiavome ne per anksti, mano brolis Danielius atsisuko prieš mane. Jis su gangsteriais.

Ilgą laiką nepratariame nė žodžio, o artėdami prie Kendelo, kai vėl pradedame jaustis saugiai, imame bartis ir prisakome viens kitam baisių dalykų (taip būna visada, kai baramės). Aš net išsuku iš greitkelio ir sustoju, kad galėčiau ją rimtai aprėkti. Rouzė pradeda verkti. Šaukiu dar garsiau.

— Kas tau yra? — piktai šaukiu. — Visas šias dienas tu nieko daugiau nedarai, tik verki.

— Aš esu... — kūkčiojimas. — Aš esu... — dar garsesnis kūkčiojimas. — Aš esu... — bando tęsti, — ...nėščia...

Pagaliau tyla. Sėdime tyliame furgone, tyliame keliuke, kažkokioje tylioje dykynėje, toli nuo visų, kažkur Sailensšyre.

Nėščia.

Tai reiškia, kad ji turės kūdikį.

Akimirkai ši nepaprasta žinia mane pribloškia. Kūdikis. Jį reikia maitinti, rengti, rūpintis dvidešimt keturias valandas per parą, tenkinti jo poreikius. Jis vis auga, tampa vaiku, paaugliu, reikia jį mylėti, prižiūrėti, mokyti gyventi. Jei turi kūdikį, nebegali būti savanaudis, nesubrendęs ar vienišas. Toks buvo mano tėtis ir tai buvo blogai.

Ši žinia, atsakomybės jausmas, situacijos rimtumas praskrieja mano galvoje.

— Ar nesidžiaugi? — rauda Rouzė.

— Jo. Žinoma, džiaugiuosi, — sakau ją apkabindamas. — Kūdikis. Jo, džiaugiuosi.

— Tu jo tikrai nori, ar ne?

— Jo. Tai... Tai puiki naujiena.

Rouzė seniai norėjo kūdikio. Ji dažnai tai sakydavo, bet aš mačiau tik save ir savo poreikius. Tie žodžiai man nieko nereiškė. Bet dabar aš suprantu, kad jai kūdikis — visų problemų pabaiga. Mes nuolat keliaujame, mūsų poreikis heroinui kaip nepagaunama žaltvykslė mus vis verčia judėti, bartis, o Rouzė jau nori stabilumo. Ji tiki, kad kūdikis viską pakeis.

Mane kankina abejonės ir nerimas. Užvedu variklį ir jo gausmas suardo tylą. Pajudame Kendelo link. Mama ir abi mano sesės tebegyvena Ežerų rajone. Betanė pradeda vaikščioti į vakarėlius, o Kelė vargsta su vaikais. Kartais jas susitinku. Mes mokėjome gyventi atskirai, kai gyvenome tame pačiame name, kuriame viešpatavo tėtis. Dabar gyvename atskirai tame pačiame mieste ir niekas, išskyrus Kelę, nebendrauja su tėčiu. Kai jis atvažiuoja iš Daramo aplankyti Kelės, Betanė jo vengia. Ji net nenori išeiti iš namų, kai jis mieste.

— Kodėl? — klausiu, gal pirmą kartą gyvenime žiūrėdamas tiesiai į ją.

Ji labai graži ir iš karto matai, kad švelni ir nuoširdi. Tėčio mergaitė. Aš taip pavydėdavau jų ypatingos draugystės, arklių, pajuokavimų, to, kaip jo didelės rankos ją švelniai glostydavo. O dabar ji net nerizikuoja išeiti į gatvę, kad tik jo nesusitiktų.

Betanė nenori į mane žiūrėti. Matau, kad ji nenori apie tai kalbėti ir daugiau jos nespaudžiu. Turiu begales rūpesčių dėl savo artimos ateities.

Kol Rouzės pilvas auga, mane dažnai aplanko mūsų laukiančios atsakomybės baimė. Dalį dienos dirbu turtingo ūkininko fermoje.

Mes bandome sumažinti heroino vartojimą, bet dabar, kai nebereikia savo įpročio slėpti, jis išauga užpildydamas visą mano gyvenimą. Ir tol didėja, kol suprantu, kad ne aš, o jis mane įveikė.

Aštuntame mėnesyje, kai pasidaro panaši į obuolį, Rouzė bando leidimąsi pakeisti pūtimu. Ji vartoja metadoną, kad būtų lengviau. Aš bandau visai nebevartoti heroino. Susilaikymas yra siaubingas. Laužiamės kartu: akys ašaroja, nosys bėga, galvos plyšta. Mes degame, vemiame, virpame, drebame, verkiame. Nekenčiame vienas kito ir vienas kito laužimosi. Diena po dienos vis blogiau ir atrodo, kad tuoj suirsime. Pagaliau pasiduodame. Dozė paveikia akimirksniu: kūnas išdžiūsta, jaučiuosi vėl jaunas, o mano kūnui nebegresia suirimas. Galvoje kyla begalė gerų minčių.

Po dozės nustoju nervintis, kaip susitvarkysime su kūdikiu bei potraukiu heroinui. Man vėl smagu. Ta vidinė vienatvė, apie kurią niekada nenorėjau galvoti, kurią jaučiu nuo ankstyvos vaikystės ir kurią taip puikiai užpildė heroinas — jei aplink ją sukursiu šeimą, gal ta vienatvė išnyks. Kūdikis suteiks nuostabios patirties.

1996-ųjų balandį, padarius Cezario pjūvį, po ilgos nerimastingos nakties, gimsta kūdikis. Su kauke ir chalatu stoviu prie Rouzės lovos, personalas laiko paklodes ir staiga prieš save pamatau rėkiančią, žemyn galva tabaluojančią žmogaus kopiją.

Tai mano sūnus. Negaliu patikėti. Vos galiu ištverti mane apėmusius jausmus. Gilią gilią meilę, gilesnę, nei kada nors jaučiau, tokią gilią, kad ji mane gąsdina. Man leidžia jį palaikyti. Jis pasižiūri man į akis ir minutėlei nutyla. Jis manęs neteisia ir negalvoja, kad aš blogas. Tą akimirką pamanau, kad viskas įmanoma. Jis pradeda gyventi. Gal tai reiškia, kad ir aš pradėsiu gyventi iš naujo. Jaučiuosi laimingas. Mane apima pakili nuotaika.

Ketiname jam duoti Džeko vardą. Ligoninėje tarp manęs ir sūnelio atsiranda ryšys. Tai meilės ryšys, kuris stipresnis nei man kada nors teko patirti. Iki šiol narkotikai buvo vienintelis man svarbus dalykas. O dabar Džekas.

Mes pergabenami į palatą, kur Rouzė tuoj užmiega, o Džekas tvirtai įsikimba į mano pirštą. Nejučia mano džiaugsmą persmelkia baimė: Džekas toks bejėgis, mes už jį atsakingi. Kaip aš juo pasirūpinsiu, kai pats dar toks vaikiškas, toks vaikiškai egoistiškas? Ar žinosiu, kaip jį mylėti? Prisimenu tą kreko gabalą, besisukantį klozete ir dingstantį. Aš ji taip mylėjau, bet nuleidau į klozetą. Šis prisiminimas mane išgąsdina.

Sėdžiu palatoje ir šneku su mūsų kūdikiu, lyg jis galėtų mane suprasti. Nors jis gimė narkomanu, jam dar viskas gali pasikeisti. Pasakoju jam, kad man nepasisekė, bet aš pabandysiu jam būti tikru tėvu, ne tokiu kaip mano. Aš juo pasirūpinsiu ir padarysiu viską, kad jam neatsitiktų nieko panašaus į tai, kas atsitiko man. Jau radau tikrą darbą, nebevartosiu narkotikų, o tada man nebereikės jų nei pirkti, nei pardavinėti ir mes būsime tikra šeima.

Palieku juos ligoninėje ir parėjęs pradedu tvarkyti butą. Jaučiuosi bepravirkstąs. Esu mažas berniukas, kuris staiga turėjo tapti suaugusiu. Tai būtina, nes dabar esu tėvas.

Bandau laikytis Džekui duotų pažadų. Pirmus šešis jo gyvenimo mėnesius vis bandau ištverti susilaikymo nuo heroino simptomus. Bet kaskart neištveriu ir dar giliau panyru į narkomaniją. Įstrigau kaip voverė rate. O čia dar visą laiką rėkia kūdikis.

Esu savanaudis. Nepritildau muzikos, kai Džekas bando užmigti. Guliu lovoje, kai turėčiau išvežti jį į lauką. Stumiuosi, kai turėčiau padėti jį maitinti. Jis būna tokiose vietose, kur aplink mėtosi adatos. Rouzė vis mane palieka ir išvažiuoja su juo pas mamą. Bet aš myliu Džeką labiau, nei galiu apsakyti. Kai šalia savęs jaučiu jo mažą kūnelį, kai liečiu jo švelnią galvytę, kai jis su meile ir pasitikėjimu žiūri man į akis, negaliu jo išduoti. Tada apsisprendžiu.

Dar kartą bandau keisti savo gyvenimą: parodau savo darytas nuotraukas atnaujintame Blakpulio fotografijos koledže ir jie mane priima. Būsiu fotografas. Kai nerandame pakankamai pigaus buto Blakpule, nuvažiuoju į Niukaslį prie Taino, kurio universitete irgi yra geras fotografijos kursas, o butai pigesni. Parodau savo nuotraukas ten ir jie sutinka mane perkelti. Taigi, grįžtu į miestą, kur gimiau aš ir abu mano tėvai. Mano visą gyvenimą temdė narkotikai ir mano poreikis jų gauti, bet aš neaiškiai suvokiu kai ką rimto: mokslas veda prie darbo ir pajamų. Nustosiu prekiauti, vartoti ir kartu su šeima pradėsiu gyventi.

Pas mus ateina mano vyresnioji sesuo Kelė. Mes niekada nekalbame apie tėtį. Aš tik žinau, kad jis su savo naująja šeima gyvena Darame. Atėjusi Kelė praneša, kad po skyrybų jis apsigyveno Niukaslyje, kur jiedu su partnere turi mažą butuką ir pasiruošę leisti ten mums apsistoti.

Rouzė, Džekas ir aš susigrūdame į furgoną ir per Peninų kalnus keliaujame į naują pradžią. Važiuojame labai aukštai, aplink niūrus kraštovaizdis, svilinančiai šaltas vėjas, sninga, Džekas verkia furgono gale, o mes uostome kokainą. Į naują pradžią nelabai panašu...

Nervinuosi ir jaudinuosi, nes susitiksiu su tėčiu. Myliu jį, nes jis mano tėtis ir, nepaisant visko, kas tarp mūsų įvyko, labai noriu su juo pasimatyti. Dabar man dvidešimt ketveri, o jo nemačiau nuo tada, kai man buvo šešiolika.

Jis atvažiavo iš Daramo ir laukia bute.

Atrodo taip pat: kaubojus, atrodantis tris kartus didesnis nei yra iš tikrųjų. Kaip Marlboro reklama ant pakelės skelbimų lentos. Vos į jį pažvelgiu, man visai pakrinka nervai. Norėčiau su savo tėvu užmegzti ryšį kaip Džekas su manim, bet negaliu. Tarp mūsų — atstūmimo jausmas, kurį jaučiau visą vaikystę. Pamatau tas plienines mėlynas akis, rūstų veidą, tatuiruotes ant rankų ir atsitraukiu. Man šešeri ir aš persigandęs. Jis mane nužvelgia ir matau tai, ką mato jis: akių vyzdžiai maži kaip segtukų galvutės, ašarojančios akys, snarglina nosis, nusidraskęs, traukulių tampomas. Visi narkomano simptomai. Tėtis žino. Jis viską apie mane žino. Pasižiūri į Džeką Rouzės glėbyje.

— Kaip sekasi, sūnau? — klausia Džeko, kuris spokso į jį, o aš nenoriu, kad tėtis jį liestų.

Ateina jo partnerė. Ima ruošti arbatą. Ji graži. Negi nežino, koks jis iš tikrųjų? Geriame arbatą, bet pokalbis nesiklijuoja. Kai pakylame eiti, mudu su tėčiu trumpam liekame virtuvėje vieni. Nužvelgia mane aštriu, lediniu žvilgsniu ir aš krūpteliu kaip mažas berniukas.

— Tu negali manęs kaltinti. Negali manęs kaltinti dėl to, kuo tapai, — pasako ir kartu su partnere išeina.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Netrukus mudu su Rouze pabaigiame atsivežtąjį heroiną ir pradedame laužtis.

— Žinojome, kad bus pragaras, bet jei tu mane palaikysi, — sakau Rouzei, — vėliau viskas pasikeis.

Man reikia jos pagalbos. Man jos reikia visą laiką, kitaip neištversiu. Bet Rouzė, aišku, man padėti negali. Ji yra savajame narkotikų bei beprotybės pasaulyje ir jai dar reikia antžmogiškų jėgų pasirūpinti Džeku. Ji ir pasirūpina, nes ji antžmogė. O aš negaliu. Aš tik jį myliu. Daugiau nieko negaliu jam duoti. Sau negaliu, tai ką jau čia kalbėti apie kitus.

Mudu dažnai baramės. Džekas stebi. Jo mažas, smulkus veidukas pasisuka tai į vieną, tai į kitą, o paskui jis pradeda verkti, bet net ir tai mūsų nesustabdo. Mūsų barniai beprotiški, žiaurūs. Tai meilės, pykčio ir apmaudo mišinys. Jie darosi nebepakenčiami. Ir ateina diena, kai Rouzė nebeištveria. Ji pasiima Džeką ir išvažiuoja. Ir anksčiau taip buvo, bet šis išvykimas galutinis: ji negrįš, nes pasiėmė Džeką.

Mano pasipriešinimas heroinui ištirpsta: po kelių dienų vėl sėdžiu ant sistemos. Bet susiveikti Niukaslyje nelengva. Heroino kelias baigiasi nepasiekęs šiaurės rytų. Nebe pirmą kartą gyvenu dvigubą gyvenimą: dieną būnu koledže, kur kartu su kitais viduriniosios klasės studentais džiaugiuosi fotografijos kursu, o naktį slampinėju po baisiausius priemiesčius šiaurės rytuose ieškodamas heroino.

Ištisus vakarus prasėdžiu daugiaaukščių butuose kartu su kitais narkomanais laukdamas, kol grįš narkotikų prekeivis. Jo žmonai nuo mūsų bloga, ji bando lyginti, bet per daug mažame ir karštame kambarėlyje susigrūdę bent dvidešimt narkomanų, nes narkotikų prekeivis negali mums leisti trainiotis aplink ir sukelti praeivių įtarimą. Taigi, sėdime ant grindų, sofos, kėdžių. Visi kankinamės, nes kai žinai, jog tuoj gausi dozę, simptomai paaštrėja. Mums skauda, karšta, o iš nosių varvėte varva. Aplink laksto kai kurių narkomanų vaikai. Jie dar visai maži, su sauskelnėm, ir jie nori namo. Žmonės verkia, kasosi, linguoja. Nuo tada, kai įjunkau į heroiną, visą laiką laukiu. Laukiu, laukiu, laukiu savo narkotiko. Noriu, kad kuo greičiau praeitų laikas ir kuo greičiau gaučiau savo narkotiką. Sėdžiu viename iš Niukaslio butų ir tegalvoju, kiek jau pralaukiau. Mes visi jaučiame neviltį. Visi dvidešimt, net vaikai. Nekenčiu jų visų. Vis galvoju: „Palauksiu dar dešimt minučių.“ Paskui dar dešimt. Taip praeina ištisos valandos. Nekenčiu narkotikų prekeivių, nes nuo jų viskas priklauso. Jie kažkur kaifuoja, o visi šitie sergantys žmonės negali gaut, ko nori, nes narkotikų prekeiviai savanaudžiai šunsnukiai. Jie turbūt jau miega, o mes čia drebame, snarglėjamės, mums skauda. Žinau, kad jie taip daro, nes ir pats taip dariau, kai buvau narkotikų prekeivis. O dabar, kai esu pirkėjas, vis galvoju, kurgi jie, kodėl nepasirodo ir neduoda heroino? Visos mano rankų skylutės pavirto mažomis burnytėmis, kurios sako: „Pamaitink mus.“ Maitink, po velnių. Noriu į tas skyles sukišti pirštus ir kasytis, kol nebeniežtės. Bet tik laukiu. Visada turi laukti, laukti, laukti to sušikto heroino.

Kai pagaliau narkotikų prekeivis pasirodo, nusiperku šiai dienai ir rytdienai, nors žinau, kad nesusilaikysiu nesusišovęs šįvakar, o rytoj vėl būsiu čia ar kokioje kitoje Dievo pamirštoje vietoje.

Niukaslyje nuolat trūksta narkotikų, todėl dažnai išvažiuoju į Notingemą, o ten žinau, kur jų gauti. Savaitgaliais su draugais ilsiuosi arba dalyvauju pašėlusiuose vakarėliuose. Susidraugauju su Andže, kuri yra menininkė ir ruošia dekoracijas vakarėliams. Dabar heroinas mano meilužė, todėl seksas nebe toks įdomus kaip anksčiau, bet Andžei tampu toks artimas, koks tik narkomanas gali būti. Ji supažindina mane su savo draugu Synu. Tai tamsiaplaukis, tamsiaakis gėjus, kuris studijuoja sociologiją. Jis susidomi mano fotografijomis.

Kai DIY vakarėlių organizatoriai paskelbia, kad vyksta į gastroles po Ameriką, Synas tuoj pat susiranda jų DJ‘us Švilpį su Kasėjumi ir pareiškia:

— Turiu pritrenkiančią idėją: jums reikia oficialaus gastrolių fotografo.

Jie susidomi.

— Jums labai tiktų ponas Markas Džonsonas, — paskelbia (visada kalba pompastiškai).

Pasirodo, keletas žurnalų jų jau prašė būsimų gastrolių fotodienoraščio.

— Kiek laiko būsite Amerikoje? — klausiu.

Jie trukteli pečiais. Jie nežino, nei kur bus, nei kiek laiko, nes nieko neplanuoja.

— Mano brolis Atlantoje prižiūri garso aparatūrą... — sakau.

Visi nusprendžia, kad nuo ten ir reikėtų pradėti, nes tai būtų puiki gastrolių pradžia. Nespėju nė mirktelėti, kai tampu oficialiu gastrolių fotografu. Gaila, kad turėsiu palikti universitetą ir apleisti fotografijos studijas, bet juk keliaudamas po Ameriką fotografuosiu, taigi tai bus lyg ir fotografijos kursai. Be to, po ilgo laiko susitiksiu su Šeinu. O svarbiausia pradėsiu naują gyvenimą, nes su tą patį darbą dirbančiais draugais, naujoje aplinkoje bus lengviau negu Niukaslio tyruose atsikratyti potraukio heroinui.

Mano gastrolės Amerikoje trunka septynis mėnesius, iki 1997-ųjų vasaros. Tai tikras chaosas: vartoju visus narkotikus, kokius tik galiu gauti. Pabandau du naujus — metadono miltelius ir DMT, po kurių man „nuvažiuoja stogas“. Bet heroino nevartoju. Aišku, vartočiau, jei gaučiau, bet nežinau, kur šioje šalyje jo gauti. To padaryti beveik neįmanoma, o kai pabandau, man pagrasina ginklu ir apiplėšia. Taigi, kad įveikčiau siaubingą heroino trūkumą, be saiko geriu, vartoju kreką ir kokainą. Kai kurie mano draugai irgi kenčia nuo susilaikymo. Kol muzikuodami nukeliaujame nuo Atlantos iki San Francisko, suvartoju gausybę narkotikų. Tvarkingai apsikirpusiems amerikiečiams patinka mūsų beprotiškas elgesys, muzika, pramogos. Ironiška, kad deep house muzika atėjo iš Valstijų, bet surado pripažinimą tik Anglijoje, o dabar mes ją parvežėme jiems atgal. Amerikiečiai tik dabar atranda narkotikus, nemokamus vakarėlius, tas pramogas, kurias mes atradome prieš daugybę metų. Tik dabar jie surado savo meilės vasarą. Mūsiškė gi seniai baigėsi. O mano, oficialaus fotografo, darbas greitai baigiasi, nes iškeičiu savo fotoaparatą į narkotikus.

Vieną naktį klube niekaip negaliu liautis. Kai tik muzika nutyla ir mano pasaulyje įsiviešpatauja tyla, iš laukinio vakarėlių žvėries pavirstu senųjų baimių bei beviltiškų poreikių persekiojamu išsigandusiu vaiku. Aplink vis dar groja muzika, neryškiai šviečia prožektoriai, kokaino galima gauti, bet nebeturiu pinigų. Man dar jo reikia. Negaliu pakilti nuo stalo. Taigi, kai kažkoks narkotikų prekeivis man jo pasiūlo už seksualines paslaugas, sutinku. Privalau gauti to narkotiko dar. Galvoje dunda bosai. Matau tik juodus jo plaukus, bet ne veidą. Man to ir nereikia. Žinau, kad tai Trevoras iš Kiderminsterio. Akimirką net užuodžiu salstelėjusį gyvulių mėšlo kvapą, prisimenu pilkus šlakbetonio karvių gardus. Didžiulio, tuščio gyvulių turgaus tyla užgožia klube skambančią muziką. Ir, žinoma, man uždrausta pasakoti. Trevoras viską neigs. Manimi niekas nepatikės. Mažasis pederaste...

Paskui esu žeminamas. Nesu gėjus. Kodėl leidau jam tai daryti? Ar man rūpi? Ar turėtų rūpėti? Suvartojau tiek narkotikų, kad nebežinau, kas esu ir nebeturiu jokių moralinių principų. Esu žuvęs. Man gėda. Sėdu į pirmą lėktuvą ir skrendu į Londoną, atgal pas savo meilę ir paguodą — heroiną.

Žinodamas, kad tuoj būsiu ten, kur lengvai galima gauti heroino, pradedu laužtis. Sėdžiu lėktuve, drebu, stengiuosi užgniaužti siaubinguosius simptomus, o jie plinta kaip miško gaisras, nors praėjo jau beveik aštuoni mėnesiai man nežmoniškai besistengiant atprasti. Mano kūnas, protas, kiekviena mano kūno dalelė, molekulė, kraujo ląstelė žino, kad pasibaigus šiam skrydžiui bus heroino. Persekiojamas prisiminimų, ką padariau ir ko nepadariau, sėdžiu kėdėje kaip prilipintas ir prakaituodamas bei seilėdamasis laukiu, laukiu, laukiu, kada pagaliau lėktuvas nusileis. Visada, po šimts velnių, laukiu savo narkotiko, bet tokio sunkaus laukimo dar nebuvo.

Išeinu iš oro uosto ir pamatau laukiančią Rouzę. Ant priekinės automobilio sėdynės narkotikai, o ant užpakalinės Džekas, bet aš jo beveik nematau, nes matau tik narkotikus. Jau po akimirkos adata mano rankoje. Palengvėjimas, šiluma, atsipalaidavimas. Narkotikas mane sveikina sugrįžus į jo karalystę. Visą skrydį mane kankinęs siaubas bei pasišlykštėjimas savimi išgaruoja. Vėl esu žmogus. Viskas bus gerai.

Tik dabar galiu apžiūrėti ir apkabinti savo Džeką. Jam dar nėra aštuoniolikos mėnesių, bet jis jau labiau berniukas, o ne kūdikis. Šviesiaplaukis, mėlynakis. Net aš matau, kad jis panašus į mane. Jis toks, koks kažkada buvau. Manęs nepažįsta, todėl žvelgia tiriančiu žvilgsniu. Mano gražusis sūnelis.

Kaip visada grįžtame į Kendelą. Nepasikeitė nei pilkos gatvės, nei pilkas lietus, nei mūsų santykiai: ir toliau vis pykstamės. Rouzė nebeištveria mano chaotiško, narkotikais perpildyto gyvenimo ir kartu su Džeku vėl išvažiuoja pas tėvus. Prie kirpyklos susirandu apleistą kambariūkštį.

Dabar jau pripažįstu, kad be heroino nebegaliu gyventi. Man jo reikia. Vartoju ir kreką, kuris Amerikoje man pakeitė heroiną. Labai greitai aš ne tik vartoju, bet ir vėl prekiauju. Ir ne mažiau nei anksčiau. Daug daugiau.

Jei negaunu savo narkotiko, siaubingai laužiuosi. Heroinas mano meilė, mano meilužė. Kai per ilgai su ja nebūnu, ji klausia: „Tai ką, palieki mane? Nepalik!“ Ji priverčia mane taip kentėti, kad visada grįžtu, nes žinau, jog tik ji man gali palengvinti kančias. Ji mane atstato, atnaujina, grąžina į normalų gyvenimą. Tik ji gali leisti man ir vėl funkcionuoti. Ji man nieko neduoda, jokio malonumo. Kai ją atgaunu, beviltišką praradimo jausmą pakeičia palengvėjimas. Jei noriu malonumo, kartu su heroinu vartoju kreką. Jei noriu užkaifuoti, kartu su heroinu vartoju valiumą ar mogadoną, nes mano meilužė nėra dosni: nori, kad grįžčiau, bet nieko neduoda.

Iš sesers pasiimu savo įrašų kolekciją, nes savo kambaryje noriu jaustis jaukiau. Dar čia yra viengulė lova ir televizorius. Kartais Rouzė man leidžia atsivežti Džeką. Šįvakar mudu užmigome ant mano viengulės lovos. Esu apkvaitęs nuo heroino. Televizorius įjungtas. Kai šiek tiek atsigaunu, per televizorių išgirstu susirūpinusį balsą, kuris praneša apie princesės Dianos mirtį. Vėl užmiegu. Turbūt susapnavau. Bet rytą daugybė rimtų veidų patvirtina šią informaciją. Žmonės verkia. Džeko sauskelnės beveik krenta, nes yra perpildytos, bet man taip viską skauda, kad neturiu jėgų jų pakeisti. Kad atsigaučiau, turiu susišauti, bet negaliu atsikelti. Dar daugiau žmonių verkia. Pro langą matau, kad pasaulis — pilka, drėgna, depresiją kelianti vieta.

Džekas prie manęs prisiglaudžia, bet aš jį nustumiu. Jis pradeda lakstyti po kambarį, viską versdamas aukštyn kojom, bet aš nieko daugiau negaliu padaryti, tik šaukti. Nuo triukšmo man dar labiau įskausta galvą.

— Raminkis! — užrėkiu ir užsimerkiu.

Tyla. Atmerkiu vieną akį. Džekas žiūri į manė. Užsimerkiu. Žinau, kad jis lipa ant lovos. Jaučiu, kaip jo rankytės tempia paklodes. Paskui labai labai lėtai jis lipa per mane. Jo pirštukai juda labai atsargiai. Lyg aš būčiau ugnikalnis, kuris gali išsiveržti bet kurią akimirką. Jis mane apkabina. Slapčia. Kad nepajusčiau.

To jau per daug. Nebegaliu pakęsti. Negaliu ištverti šio dėmesio, jo spaudžiančių rankų, to, kad jis nori kažkokių daiktų, dėmesio, reikalauja meilės, vėl kažko nori, prašo, klausia, reikalauja. Per daug skaudu. Skaudu, nes nieko negaliu jam duoti. Mano paties poreikiai per dideli. Visą energiją sunaudoju savo poreikių tenkinimui.

Nustumiu jį šalin. Jis pasižiūri į mane net nenustebęs: to jis ir laukė. Taip mūsų šeimoje elgiasi tėčiai.

Išsivelkame laukan, kad galėčiau susiveikti. Kai įsigyju, sustabdau automobilį pakelės aikštelėje. Ji beveik tuščia, tik kitame jos gale stovi sunkvežimis. Vos per keletą pėdų nuo mūsų taip greitai lekia automobiliai, kad mūsiškis net dreba.

Džekas verkia, nes nori valgyti. Turiu maišelį saldainių. Džeką palieku sėdintį priekinėje sėdynėje, o pats nueinu į galą. Man taip dreba rankos, kad niekaip negaliu atplėšti sušiktų saldainių maišelio. Kaip gyvulys prakandu ir numetu vieną Džekui. Jis iš karto nutyla. Tai jo dozė. Dabar jis užsiėmęs: bando saldainį išvynioti, o aš tuo metu triūsiu prie savojo maišelio. Mano venos geros. Visi mano draugai jų pavydi. Jau dveji metai vis varau į tą padą tatuiruotę ant savo rankos ir man net nereikia turniketo. Man nereikia ilgai baksnoti su adata kaip Rouzei.

Kaip tik šildau šaukštą, kai pastebiu, kad Džekas apsisuko kėdėje ir bando pamatyti, ką aš darau. Numetu žiebtuvėlį ir metu jam kitą saldainį, kurį jis pačiumpa ir daugiau nebesistengia pasižiūrėti, kuo tėtis užsiima. Prieš įsmeigdamas adatą, numetu jam dar vieną saldainį, kad turėdavau dar keletą akimirkų ramybės. Kai jis siekia saldainio, pamatau jo išbalusį, pavargusį, nesveiką veidelį. Tai veidas vaiko, kurio tėvų dėmesys baigiasi sulig adatos smaigaliu. Viduje atsiveria tuštuma. Mane apima gėda. Yra tik vienas būdas to nejausti. Ačiū Dievui už šią adatą.

Rouzė mato, kad visas mano gyvenimas tai tik vartojimas. Ji žiūri į mano apšnerkštą kambarį su panieka.

— Kas tai? — klausia už lango išgirdusi vis pasikartojantį švilpimą.

Ji patraukia nuo lango juodą plastikinį šiukšlių maišą. Po langu, apšviestas ryškios neoninės kirpyklos iškabos, atsisukęs į mano langą apsiseilėjęs heroinisto veidas. Jo akys bereikšmės. Jam reikia tik dozės. Kendelas nebėra tas užkampis, kuriame negausi narkotikų. Daugybė mano bendraamžių yra narkomanai ir jie žino, kur galima „pataisyti sveikatą“...

— Pirkėjas švilpia. Kad nereikėtų skambinti į duris, — paaiškinu.

Rouzė vis nenoriau palieka Džeką pas mane. Ne ilgiau nei pati susiveikia. Bet šiandien, po ilgų derybų, ji ir vėl palieka Džeką visai dienai. Užtikrinu, kad viskas bus gerai. Meluoju. Iš tiesų jaučiuosi blogai, klaikiai, bet viskas bus gerai, kai susišausiu. Pasakau jai, kad eisim į parką, bet išlekiu su Džeku į Mokamą, kad susiveikčiau. Grįžtu su puse gramo.

Džekui nuobodu. Visą laiką jis sėdėjo mašinoje, o dabar grįžome į mano kambarėlį ir jis šėlsta. Pavargstu jį stebėdamas. Tai jis nori šito, tai ano. Minutę su kuo nors pažaidžia, o paskui jam nusibosta. Jis verkia. Pridirba sauskelnes. Viskas dunda nuo jo pašėlusio lakstymo. Jis neklauso protingų paaiškinimų ir nereaguoja į šauksmus. Negaliu su šiuo dvimečiu susitvarkyti. Myliu jį be galo, bet labiausiai tada, kai jis miega. Tada jo apskritas veidelis atrodo nekaltas, o kūnas ramus. O dabar aš su juo nesusitvarkau.

Einu į virtuvę ir išsiverdu visą heroiną, kurį parsivežiau. Pusę gramo. Kai ateina palengvėjimas, išgirstu Džeką šaukiant, o kai jis ima šaukti dar garsiau, atsimerkiu. Guliu ant grindų. Kodėl? Kambary baisus triukšmas. Adata vis dar mano rankoj, bet už lango tamsu. Vakaras?! Viešpatie mielaširdingas! Matyt, atsijungiau. Kiek laiko čia guliu?

Kai tik suprantu, kad užsirakinęs kambaryje su Džeku visą dieną išgulėjau be sąmonės, suvokiu, kad triukšmas, kurį girdžiu, yra žmonių balsai. Girdžiu šauksmus, klyksmus, verksmą. Dar girdžiu, kad į duris kažkas beldžia. Kažkas spardo duris. Šiaip ne taip atsistoju. Atsirėmęs į duris,. Džekas isteriškai klykia, o jo sauskelnės krenta. Kai pakeliu jį ant rankų, pajuntu, kad nuo šlapimo ir ašarų jis šlaput šlaputėlis. Atrakinu duris. Už jų stovi pikta ir perbalusi Rouzė. Matau tik jos šauksmo iškreiptą veidą. Ji puola prie manęs, nori suduoti, čiumpa iš mano rankų Džeką ir tuo pat metu vis klykia. Už jos, spoksodami į mane, stovi kaimynai. Jie tyli.

— Ką tėvelis darė? — griežtai klausia Rouzė.

Tikiuosi, kad kaimynai nesupranta, ką raudodamas lemena Džekas:

— Tėvelis miegojo ant grindų.

Man labai gėda. Prisimenu viską ištisas savaites. Daugiau nebesiginčiju su Rouze, kai man neleidžia susitikti su Džeku. Net per Kalėdas.

Kalėdų rytą atsikeliu pusę septynių. Lauke tamsu ir šalta. Mano viduje irgi. Esu geležinis žmogus, padarytas iš šalto metalo. Niekas nemato geležinio žmogaus. Tamsoje einu tuščiomis, varpų skambėjimo pripildytomis gatvėmis į Rouzės tėvų namus.

Kai ateinu, apačioje jau dega šviesos. Tikiuosi, nepavėlavau. Per sodą prisėlinu prie plyšio užuolaidoje. Matosi nedaug. Prispaudžiu nosį prie stiklo. Labai šalta. Negaliu kvėpuoti, nes iškvepiamas garas kliudo matyti.

Eglutė. Blizgančios dekoracijos. Įvairiaspalvės lemputės. Žengiu žingsnį kairėn, paskui dešinėn, kol surandu tinkamą vietą ir prispaudęs skruostą prie rėmo viena akimi pamatau pižama apsirengusį Džeką. Matau ir Rouzę. Ji pakelia galvą ir aš greit pasitraukiu atgal, bet ji manęs nepamatė. Vieną po kitos ji duoda Džekui dovanas. Jis plėšia nuo jų popierių ir jį glamžo. Jis susižavėjęs pačiu popieriumi, dovanų išvyniojimu. Rouzė švelniai bando sudominti jį pakuočių turiniu. Pradėjęs apžiūrinėti jis vis labiau jaudinasi. Ima karštligiškai šokinėti. Šypsausi, nors nuo šalčio jau kalenu dantimis. Jei būčiau kartu su juo, pakeičiau, tvirtai apkabinčiau jo rankytes ir kojytes, kad nors sekundei jis nurimtų.

Girdžiu jo aukštą balsiuką ir Rouzės tildantį. Jis per mažas, kad ką nors suprastų apie Kalėdas. Jis gal net per mažas, kad ką suprastų apie dovanas, bet vis tiek noriu pamatyti, kaip išvynios maniškę. Tai Žmogaus-voro kostiumas.

Nebematau jų. Mano metalinis kūnas labai šaltas. Toks šaltas, kad beveik jo nejaučiu. Nejaučiu nieko. Laukiu. Klausau. Laukiu, kol staiga pasirodys Žmogus-voras, bet vietoj to kambarys dar labiau nušvinta: atsikėlė Rouzės tėvai ir lipa laiptais žemyn. Iš aplink mane pasikeitusio oro suprantu, kad baigia išaušti. Turiu eiti, nes jie mane pastebės. Paskutinį kartą pažvelgiu į šiltą kambarį. Nematau Rouzės. Nematau savojo Žmogaus-voro. Jis nežino, kaip aš jį myliu ir nežino, kad esu čia.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Ežerų rajone daug miškų. Kai kurie seni, plačialapiai, pilni gyvybės. Kiti šiuolaikiškesni — spygliuočių, kur eilėmis susodintų medžių kamienai tiesūs. Ten sunkiai prasiskverbia šviesa, beveik nėra gyvūnijos. Man patinka vietos, kur auga daug medžių ir ateityje ten praleisiu daug daugiau laiko. Vienam senam mokyklos draugui padedant, mane priėmė į kažkokią miškininkystės kompaniją dirbti medžių chirurgo stažuotoju.

Esu pasiryžęs nebevartoti heroino, todėl galėsiu tapti geru medžių chirurgu. Ieškodamas pagalbos, aplankau Kendelo narkomanų reabilitacijos centro patarėją. Jis duoda knygą Ką daryti, jei esi priklausomas nuo heroino, kuri turėtų man padėti. Joje daug kartoninių figūrėlių, kurios bando ištverti laužtuves valgydamos šokoladą, gerdamos arbatą ar besimaudydamos karštoje vonioje. Kartoninės figūrėlės atrodo kitaip, nei jaučiuosi. Jos — laimingos. Bandau įsivaizduoti esąs viena iš jų. Prisileidžiu vonią karšto vandens. Nepadeda.

Patarėjas siunčia mane pas daktarą, kuris išrašo metadono. Manoma, kad tai padeda atprasti nuo narkotikų, bet iš savo patirties žinau, kad atprasti nuo metadono sunkiau negu nuo heroino. Vis tik receptą pasiimu. Yra dar vienas dalykas, kuris visada padeda— alkoholis.

Naujasis darbas man patinka. Nuo tų laikų, kai Kiderminsteryje rinkau kaštonus ar lankiausi pamiškėje stovinčiuose Albutų namuose, man visada rūpėjo medžiai. Patinka miško ramybė, besikeičiantys tamsūs ir saulės nušviesti plotai, nepaprastas vertikalaus gamtovaizdžio grožis. O dabar medžiai padės man tapti geresniam.

Kai įlipi į didelį medį, patenki į kitą pasaulį su savita aplinka, kurioje verda laukinis gyvenimas: paparčių laukeliai, vabzdžių kolonijos, čiulbantys paukščiai. Kamienas didžiulis, gruoblėtas ir toks masyvus, kad tave išlaiko, kai įeini į jo pasaulį. Apsirišu virvę ir prisisegu apsaugas.

Vos pakilęs nuo žemės, visą savo dėmesį nukreipiu į lipimą: kur judėsiu toliau, koks kitas etapas, kur bus rankos, kojos, virvė, ar pavyks sėkmingai užmesti kilpą ant kitos šakos. Kopiant reikia galvoti tik apie judėjimą. Tą ir darau, nesvarbu, koks pagiringas bebūčiau ar kaip smarkiai laužčiausi. Išmokstu, kad visada judi turėdamas tikslą, kurį bus nelengva pasiekti. Tvarkingai, neskubant. Man tai patinka. Tiesiog turiu lipti aukštyn, nes toks gyvenimas.

O kai užlipu daugiau negu šimtą pėdų, nors ir bijodamas, sustoju, atsiremiu į šaką ir žiūriu iš medžio pasaulio. Sužinau tai, ką kiti jau žinojo: Ežerų rajonas gražus. Turėjo praeiti nemažai laiko, kol tai įvertinau, nes ši vieta, kai buvau vaikas, man siejusi su liūdesiu bei įkalinimu, o vėliau čia grįždavau, kai „nuvažiuodavo stogas“. Dabar, besigėrint vaizdu iš medžio aukštybių, man užgniaužia kvapą.

Apžvelgiu miškų skraistę apačioje, kur medžiuose matau dar bent trisdešimt žmonių su baltais šalmais, girdžiu grandininių pjūklų žviegimą. Tada prisimenu irgi esąs arboristas18, o tiksliau, mokausi tapti kvalifikuotu arboristu, ir pasijuntu puikiai. Šiandien mes atliekame valymą, kurį vykdo Nacionalinė gamtosaugos kompanija. Elektros įtampos galingumas 400 000 voltų. Kai metame nupjautas šakas žemyn, įtampa išjungiama, bet vis tiek turime rišti šakas labai atsargiai, kad nepaliestume laidų. Nacionalinė gamtosaugos kompanija turi leidimą „nužudyti“ medį, su kuo aš nesutinku, bet tik šitaip tapsiu kvalifikuotas. Atlieku savo darbą, bet stengiuosi būti medžiui kuo švelnesnis. Mūsų brigadoje visi vyrukai jaučiasi kaip aš.

Labai stengiuosi per praktinius užsiėmimus, o vakarais dar mokausi. Man pasisekė, kad mane moko geriausi arboristai šalyje. Dirbdamas šį darbą, pirmą kartą pradedu save vertinti, nes man sekasi. Yra tik viena problema. Be heroino negaliu gyventi. Net su metadonu. Net gerdamas. Nubundu iš ryto su mėlynėmis paaky, žinau, kad mušiausi, bet buvau toks girtas, kad neatsimenu, su kuo ir kodėl. Manyje atsiveria plyšys ir klausiu savęs, kas esu. Girtuoklis, kurio nelanko mama, kuris miega su moterimis, bet neturi merginos, kuris be priežasties su kažkuo mušasi, kuris netinkamas pasimatyti su sūnumi. Plyšys virsta didžiule, tamsia, žiojinčia bedugne. To jau per daug. Fizinį laužimosi skausmą turbūt ištverčiau. Bet mane nugali psichologinis. Yra tik viena išeitis ir, kai tik gaunu pirmą užmokestį, čiumpu adatą.

Ką gi, turiu prisipažinti, kad esu narkašas ir toks liksiu. Turiu išmokti gyventi su savo įpročiu. Kai kuriems žmonėms pavyksta gerai su tuo tvarkytis ilgus metus. Nei jų draugai, nei kaimynai nežino, kad jie narkomanai. Jie tyliai įsikala ir sugeba išlaikyti pusiausvyrą tarp savo potraukio ir aplinkos. Jei man pavyks, galėsiu matytis su Džeku ir tapsiu jam tikru tėvu, išsaugosiu darbą, įgysiu kvalifikaciją, gal net susirasiu merginą. Viskas bus gerai, o heroinas tik užpildys vienatvės akimirkas...

Kaip paprastai po ilgo susilaikymo, vartoju daugiau. Dabar svarbiausia mano poreikiai. Dirbu trijose vietose: visą dieną dirbu miške, o po darbo, net nepersirengęs, lekiu į Lankasterį susiveikti ir susileisti. Turiu šiek tiek prekiauti, nes algos neužtenka. Ir dar turiu prisižiūrėti, tai yra mokytis, valgyti, gerti prirašytus vaistus, praustis, bandyti bendrauti, miegoti. Ir visą tą laiką, nors esu „vedęs heroiną, turiu aistringą romaną su kreku.

Ne visada spėju. Būna tokių dienų, kai neturiu heroino ir taip laužiuosi, jog prieš darbą turiu susiveikti. Dažnai skambinu į darbą, kad sergu, ir bendradarbiai turi dirbti už mane. Bet jei pavyksta pasiekti mišką, medžiai padaro stebuklą ir aš lipu. Dažnai nebūnu darbe, bet kai esu čia, turiu būti greičiausias, energingiausias, drąsiausias medžių chirurgas. Matau, ką galvoja bosas: „Gal jis ir panašus į lavoną, bet energingas.“

Savaitgaliais vis dar vyksta DIY vakarėliai, bet jie nebe tokie kaip buvo, nes iš jų norima pasipelnyti. Ši pramoga baigia sunykti.

Taigi dabar dirbu, kad turėčiau pinigų narkotikams, o vartoju, kad įstengčiau dirbti. Mano nuotaika nuolat keičiasi, kai nevartoju, man bloga, bet esu geras arboristas. Nuolat žadu sau ir kitiems, kad bausiuos ir pasikeisiu. Mano sesuo Kelė ir jos eilinis vaikinas man padeda. Jie mato, kad tik nusiperku narkotikų, o šiaip savimi pasirūpinti beveik negaliu, todėl priima gyventi pas save. Kelė pamaitina mane vakarais, o linksmasis jos partneris Polas, kuris dirba mėsininku, rytais man tepa sumuštinius. Bet jų namuose gyvena beviltiškas, bejėgis narkomanas. Netrukus aš pavagiu Kelės automobilį, kad galėčiau susiveikti. Kai ji sužino apie mano išdavystę, netikėdama trumpam suakmenėja, o paskui jos veidas persimaino ir ji pradeda verkti ir šaukti tuo pačiu metu. Kelės šauksmus galėčiau ištverti, bet ne jos nusivylimą manimi. Išeinu. Jau išnaudojau visą sesers gerumą...

Negaliu išsinuomoti kambario, nes visus pinigus išleidžiu narkotikams. Mano bendradarbiai turi namus su trimis miegamaisiais, gražius automobilius, puikiai leidžia atostogas, o aš iš vietinių parduotuvių vagiu maistą.

Nenoriu, kad taip būtų. Nekenčiu savęs, kad pavogiau Kelės automobilį, bet nustoti negaliu. Narkotikai nuplėšė nuo manęs žmogiškumą, kartu su kuriuo praradau visą gėrį bei žinojimą, kaip reikia elgtis. Liko tik primityviausias noras išgyventi.

Reikia kur nors išvažiuoti. Kai iš Airijos grįžęs vaikinas papasakoja, kad ten reikia kvalifikuotų darbuotojų, mokančių dirbti prie aukštos įtampos, suprantu, kad tai išspręs mano problemas. Airija graži šalis. Ten nuostabus kraštovaizdis, malonūs žmonės, poetiška istorija. Airijoje pradėsiu naują gyvenimą. Airijoje tapsiu švarus.

Paskutinį kartą susileidžiu Mančesterio oro uoste ir išvykstu pasitikti naujo gyvenimo. Atskrendu temstant. Mane pasitinka mano bosas ir nuveža į Viklou grafystėje esantį apgyvendinimo centrą. Vietovė pritrenkianti. Bandau pasinerti į žalių slėnių ir ežerų grožį, nes žinau, kad rytoj ryte, kai sunaudosiu paskutinį metadoną, jausiuos taip blogai, kad niekuo nebegalėsiu grožėtis.

Visą savaitę laužiuosi. Bendradarbiams pasakau, kad esu persišaldęs. Kartu su jais daug geriu, o septintą dieną gaunam algą.

Iki to laiko nebejaučiu nieko daugiau, tik poreikį. Vidurnakty, kai bosas užmiega, pasiimu kompanijos furgoną ir važiuoju į Dubliną. Žinau, kur traukiu. Į prasčiausius, šlykščiausius rajonus. Tik ten galiu gauti savo narkotiko.

Randu kažkokias bjaurias vietas, abejotinos išvaizdos žmonės nurodo kryptį ir netrukus ieškojimai mane atveda į tokį apleistą daugiaaukščių kvartalą, kokio dar neteko matyti. Vietovė atrodo nereali: vidurnaktis, siaura gatvelė, o ja ant milžiniško šairų veislės arklio joja vaikigalis.

Nuo tada, kai IRA19 gali padegti tavo namus, jei pagaus prekiaujant, čia susiveikti daug sudėtingiau nei Anglijoje. Aplink daugiaaukščius tuščios plynės, kur riša arklius. Smirda vystyklais, vėmalais, šlapimu.

Pro šalį ant dviračio be balnelio pralekia septynmetis. Jis klausia, ko noriu. Atrodo pasipūtęs, nes niekina mane dėl heroino ir bijo, nes jei pagaus, IRA sulaužys jam kojas. Jis tuoj pat dingsta, o aš laukiu šioje nuošalioje, purvinoje vietoje, kur stovi pririšti arkliai, priversta sulūžusių šaldytuvų. Pagaliau jis grįžta su heroinu. Susišaunu nuėjęs už medžio. Grįždamas šešėliuose matau kitus narkašus, kurie vaikosi dviračiais važinėjančius vaikigalius.

Nuo to laiko naktį mane galima rasti tokiose vietose kaip Belymunas, Klondalkinas, Fatima Menšinsas, Talagas ar Finglas, kurios nepažymėtos Airijos miestų sąraše. Kai tik gaunu algą, iš karto važiuoju čia ir susiveikęs tuoj pat susišaunu. Kokybė mėšlina, kainuoja keturis kartus brangiau nei Anglijoje, o gauti švarių adatų taip sunku, kad nuėjęs į vaistinę apsimetu diabetiku, o paskui naudoju tą pačią vėl ir vėl, nors ji jau atšipus. Kai grįžtu, persuku spidometrą. Rytą bosas žiūri į mano išvargusį veidą ir viską supranta.

Ilgiau nebeištveriu. Negaliu Airijoje gauti pakankamai narkotikų, kad patenkinčiau savo poreikius. Dabar esu laipiotojas, galiu nužievinti, apkarpyti, nugenėti, supjaustyti gabalais aukščiausius medžius. Mano įgūdžių reikia visur. Ko man čia kankintis? Grįžtu į Kendelą, kad laipiodamas užsidirbčiau narkotikams. Kartu su Rouze ir Džeku einame pasivaikščioti į tą patį parką, kuriame susipažinome prieš šimtą metų ir prieš daugybę gramų heroino.

Buvau pamiršęs, koks gražus mano sūnus. Jis mažas, malonaus veido, o žiūri į mane su neabejotina meile ir pasitikėjimu kaip ir tada, kai buvo kūdikis, kai laikydamas jį ant rankų patikėjau, kad viskas gali pasikeisti.

Džekas nežaidžia. Jis liūdnas eina tarp mūsų, kiekvienam padavęs po šiltą rankytę. Kiekvienas vaikas turėtų įsitverti didelės tėvo rankos ir jaustis saugus bei mylimas, bet kai savo tėvui siūliau šią nekaltą meilę, buvau atstumtas. Dabar aš tvirtai laikau Džeką už rankos. Narkotikai jį beveik išstūmė iš mano gyvenimo, bet aš jį myliu ir noriu tai parodyti. Nenoriu, kad jis jaustųsi atstumtas. Jis bando ištraukti rankytę iš mano rankos.

Rouzė labai rimtai galvoja apie „užraukimą“. Ji laukia, kol atsiras vietos kažkokiame reabilitacijos centre šalies vakaruose, kur galės vežtis ir Džeką. Duoda man telefono numerį ir praneša, kad po savaitės išvyks. Prisimenu, kaip aš buvau Birmingemo centre, kuris man nė kiek nepadėjo, ir palinkiu jai sėkmės.

Vykstu ieškoti darbo į Londoną. Man reikia, kad šalia nuolat būtų du dalykai: medžiai ir narkotikai. Londone yra abu. Ir dar bet kurioje vaistinėje gali laisvai gauti švarių adatų.

Man pasiūlo darbą rytų Londone esanti kompanija. Jie net pasiūlo būstą. Tai vagonėlis ūkiniame firmos kieme, kur jie laiko sunkvežimius ir įrangą. Naktį kieme būnu tik aš ir būrys nusenusių vilkšunių.

Mano pirmasis darbas pašalinti nesveikus platanus prie vienuoliktu numeriu pažymėto namo, esančio Dauning Stryte20. Paskui dirbame prie Šv. Pauliaus katedros. Kaip jau esu įpratęs, kai tik baigiu darbą, traukiu susiveikti. Man svarbesni narkotikai, o ne darbas. Vos pabudęs, turiu gauti heroino. Būna tokių dienų, kad vos pakeliu grandininį pjūklą.

Vieną popietę bosas mane pasikviečia.

— Noriu su tavim pasikalbėti, Markai...

Žinau, ką jis pasakys. Laukiu.

— Markai... Ketinu tau leisti išeiti...

Linkteriu. Ši žinia mane pritrenkia, bet nenustebina.

— Man labai gaila, drauguži... Labai...

Pradedu įrodinėti, kad nenoriu jo nuvilti, kad jei labiau pasistengčiau... Bet jis sustabdo mane pakeldamas didelę darbininkišką ranką:

— Žinai, vaikinai nebenori su tavimi dirbti. Jiems nusibodo dirbti už tave. Susitvarkyk, Markai, priauk svorio, atsigauk, pataisyk šiek tiek sveikatą... Bet iki tol man tavęs nereikia.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Jaučiuosi pažemintas. Nenoriu čia būti, kai iš darbo grįš kiti ir sužinos, kad mane atleido. Su visais savo daiktais išeinu iš vagonėlio, iš firmos kiemo, šalin nuo perkarusių vilkšunių ir patraukiu Jubilee metro linijos link. Esant tokioms aplinkybėms, belieka tik susiveikti.

Važiuodamas į Vaterlo stotį, žinau, kad nebegrįšiu į vagonėlį. Niekur negrįšiu, nes neturiu kur. Permąstau visas galimybes. Prisimenu visus žmones, kurie buvo malonūs ar siūlė apsistoti. Dabar visų jų durys man uždarytos. Nepateisinau jų pasitikėjimo. Paėmiau iš jų viską, ką jie galėjo duoti ir dar daugiau. Visą gyvenimą važiavau šiuo geležinkeliu, o dabar bėgiai baigėsi.

Atvažiuoju į Vaterlo.

Neturiu, kur šiąnakt nakvoti. Kitą naktį irgi. Ir dar kitą. Ir dar daug naktų. Turimus pinigus išleisiu heroinui ir krekui. Neturintys kur eiti žmonės yra benamiai. Turėsiu miegoti gatvėse. Esu benamis. Mane pykina iš baimės. Aš — benamis.

Pereinu į Šiaurinę liniją.

Esu narkašas. Anksčiau taip nemaniau, nes nesišvirkšdavau. Vėliau nemaniau, kad esu narkašas, nes įveikdavau savo įprotį ir gyvenau normalų gyvenimą. Po to vis dar nelaikiau savęs narkašu, nes negyvenau gatvėse, o dabar jau žinau, kad esu narkašas. Man bloga. Esu benamis.

Žiūriu į kitus keleivius. Jie galvoja apie darbu užpildytą savo gyvenimą, o mano gyvenimas tuščias. Jame nieko be narkotikų nėra. Jų portfeliuose ir rankinėse guli raktai. Butų raktai, namų raktai. Jie važiuoja namo, į darbą, į susitikimus. Jie visi turi, kur eiti.

Traukinys atvažiuoja į Totenamo stotį. Durys atsidaro. Greitai išlipu įsiliedamas į minią, lyg būčiau kaip jie, lyg būčiau vienas iš jų. Nors nesu. Esu vienišas, niekam nerūpiu, neturiu namų, neturiu stogo. Skauda visą kūną, kojos švininės, kaulų smegenys tirštos, pripildytos želatininių skausmo rutulėlių, nosis varva, galva plyšta. Man baisu ir žiauriai reikia susiveikti. Būtinai reikia. Turiu tučtuojau susiveikti.

Išeinu į gatvę, kuri vis dar gaudžia. Taip pat, kaip kad gaudė prieš daugelį metų, kai lankiausi čia su Džile Albut. Prisiminęs tą kelionę akimirkai net sustoju tiesiai ant šaligatvio ir mane apima liūdesys. Džilė atsivežė mane į Londoną, buvo man maloni ir jaučiausi saugus. O dabar nėra nei gerumo, nei saugumo. Praėjo daugybė metų, kai jaučiau jų šiltą prieraišumą.

Prisimenu, kaip susižavėjau Londonu, nuolatiniu judėjimu gatvėse, statulų ir pastatų dydžiu. Vėliau, Kendele, sėdėdavau aukštoje žolėje prie upės pūsdamas žolę kartu su savo draugu Janu ir pasakodavau, kaip važiuosiu į Londoną. Tai buvo prieš šimtą metų, o dabar, po šimto metų, esu Čia, jaučiu didmiesčio gausmą, bet ne taip ketinau atvykti. Niekada neketinau toks būti.

Supratimas, kad esu čia, dabar, kad neturiu, kur šiąnakt nakvoti, kad miegosiu gatvėse, priverčia mane pajudėti. Jaučiu stingdančią baimę, kuri gena mane pirmyn. Vis dairausi ir dairausi, kur susiveikti.

Pamatau mažą kuprotą žmogelį, šlepsintį pagal šaligatvį. Aš jį pažįstu. Tai Stivas. Atsikvepiu su palengvėjimu. Nekantriai laukiu. Stivas tikrai turės. Susiveikdavau iš jo anksčiau, kai važiuodavau į Vestendą.

Pasižiūrėjęs į jį, gali nesunkiai suprasti, kad gatvėse jis jau seniai. Stivas yra maždaug mano amžiaus, bet jo drabužiai virtę skudurais, purvini, o batų nosys užsirietę, veidas purvinas. Aš gerai jo nepažįstu, bet šią akimirką jis man geriausias draugas pasaulyje.

Jis pasižiūri į mane, bet mes nepasisveikiname.

— Suveik man, — sakau.

Jei jis dabar man padės, tai vėliau aš pasidalysiu su juo. Bet jis purto galvą.

— Nieko neturiu, — sako.

— Man būtinai reikia. Galiu sumokėti.

Jis susidomi. Jis narkomanas ir žino, kad jei kas gali susimokėti už save, tai gal sumokės ir už tave.

— Paieškokime to italo, — sako. — Lukos. Jis visada gali gauti.

Luką — tai narkašas italas, kurį jau esu matęs anksčiau. Taigi, dabar ieškome Lukos. Oksfordo gatvė, Dekano gatvė, Senoji Komptono gatvė, Frito gatvė. Kratausi. Primenu sau, kad kišenėje turiu pinigų ir kratysiuos nebeilgai. Ir vėl tas laukimas. Lauki, ieškai, lauki savo dozės. Kiek šimtų metų pralaukiau? Pradedu laužtis. Prisimenu, kad neturiu, kur šiąnakt eiti. Tuštumos, praradimo jausmai atveria mano sieloje plyšį ir laužimas kaip nuodai prasiskverbia pro kaulus į širdį. Mano širdis. Ji laužiasi.

Mane apima neviltis. Frito gatvė, Maneto gatvė, Čeringkroso kelias, Satono gatvė. Galiausiai pamatome Luką Soho aikštėje. Jis paskambina mobiliuoju ir susitaria susitikti su kažkuo, kas turi heroino ir kreko. Jis paima mano pinigus, bet Stivas žiūri į mane perspėdamas, kad Luką pasitikėti negalima, nes jo gerai nepažįstame. Taigi, iš tolo jį sekame triukšmingomis Soho gatvėmis. Žiūrime tik į purviną Lukos nugarą ir riebaluotus plaukus. Sutinkame daug žmonių, bet nematome nieko. Laukiame. Galvoje tik viena mintis. Po perdavimo Luką pasuka atgal į Soho aikštę, mes iš paskos. Dar kelios minutės ir narkotikai mūsų rankose.

Ironiška: Centriniame Londone narkotikų nusipirkti lengviausia, bet sunkiausia rasti vietą, kur galėtum juos susišauti. Paklaikusiu žvilgsniu apžvelgiu netoliese augančius krūmelius, bet Stivas išsiveda mane iš aikštės. Dabar einame kitaip: mūsų eisena spyruokliuojanti. Juokaujame. Tuoj pat gausime dozę.

Karlislo gatvė, Vardo gatvė, Briuerio gatvė, Glashouzo gatvė. Tada prieiname metro stotį Pikadilio aikštėje, kur prie išėjimo į Šaftesberio alėją yra viešieji tualetai. Laiptais žemyn, pro duris ir jau požeminis pasaulis. Verslininkai, gėjai, atviros durys, uždaros durys, pro šalį šmėkščioja nuleistomis galvomis vyrai. Ramiai stovi tik vienas.

— Tai Deivis, — sako Stivas.

Deivis stovi prie kriauklių, o prie jo kojų kantriai laukia šuo. Jis nusirengęs iki pusės, o jo rankoje Ypatingojo Alaus skardinė. Visi turėtų manyti, kad jis prausiasi, bet iš tiesų jis apkvaitęs po dozės: akys užmerktos, girdisi tylios aimanos. Aš jį suprantu. Jis aimanuoja ne todėl, kad skauda: jis ką tik gavo dozę, kuri nenumalšino gilaus sielvarto.

Mudu su Stivu iš karto einame į kabiną nešdamiesi kolos skardinę, kurią radome gatvėje, ir citrinos rūgštį. Naudosime jo atsargas, nes aš neturiu jokių. Man neberūpi, kad naudosimės ta pačia adata. Mums dar reikia šiek tiek vandens, bet dozė jau taip arti, kad mes neketiname vilktis į Burger King greito maisto restoraną. Stivas nuleidžia vandenį, o paskui pasemia šiek tiek iš unitazo. Šitaip dar nesu daręs.

Atsisėdu ant klozeto bakelio, o Stivas ant klozeto. Jei kas pro apačią pažiūrės, atrodys, kad viduje vienas žmogus. Turėsime išeiti kaip galima greičiau, nes Stivas sako, kad šią vietą prižiūrintys afrikiečiai ims daužyti duris, jei užsibūsime per ilgai.

Turime „sniego gniūžtę“: kreko ir heroino. Bandau kvėpuoti pro akis, ausis. Taip viską užspausti, kad kuo daugiau plūsteltų man. Galiu stebėti, kur mano kūne yra krekąs., nes kai jis pasiekia kurią nors vietą, ten atsistoja plaukeliai. Jis juda galvos link ir štai, pagaliau, krekąs aukštai. Tai besisukanti viršukalnė, besispardantis mustangas, raketa į mėnulį. Jis sprogsta mano galvoje. Jis ne pamyli mano smegenis, o jas išdulkina. Oooo, kaip gera! Oooo, geriau už viską!

O kai kreko veikimas praeina, mane apgaubia šilta heroino migla, kuri padeda sumažinti atsinaujinantį skausmą, palengvina atsigavimą.

Bet mes vis dar apkvaitę. Jausdami kreko siaubą, iracionalią baimę, besidaužančiomis širdimis, dairydamiesi aplink, išeiname iš kabinos. Prieš veidrodį tebestovi Deivis su šunimi. Jie dar nepajudėjo. Šiame siautulingame judėjime jie atrodo kaip skulptūra.

Užlipame į Pikadilio beprotybę, kur tiek daug žmonių, žingsnių, o tai nepakeliama dviem vaikinams, bandantiems susitvarkyti su beprotišku triukšmu galvose, vis murmančiais ir murmančiais balsais ausyse, smegenų koridoriais skubančiais žingsniais. Negalime to ištverti. Po dozės mums reikia trupučio ramybės, todėl įsukę į alėją, patraukiame tolyn.

Glashouzo gatvė, Auksinė aikštė, Byko gatvė, Leksingtono gatvė, Brodviko gatvė, Ruperto gatvė, Koventrio gatvė, Leisesterio aikštė, Krenburno gatvė.

Čia stovi katalikų bažnyčia. Užlipu marmuriniais laiptais ir bandau atidaryti duris. Užrakintos. Bet Stivas jau pasuko dešinėn, kur matosi mažos durelės. Jis nuolat čia lankosi, todėl viską žino. Ten stovinčios moters paklausia, ar jo draugas galėtų gauti puodelį arbatos ir sumuštinį. Ji turbūt savanorė. Atrodo taip, kaip tos ponios, kurios eina į mamos bažnyčią: žila, nesišypso, net nekalba su manimi, bet dalykiška ir aš jai už tai dėkingas. Ji paduoda arbatos polistireno puodelyje ir į polietileną suvyniotą sumuštinį.

Nulipame laiptais ir aš atiduodu Stivui savo sumuštinį, nes žinau, kad net jei nebūčiau apkvaitęs, negalėčiau valgyti. Man per daug baisu ir liūdna. Jis įsikiša sumuštinį į kišenę. Mes vis vaikštome, laikas eina — minutė, valanda, trys valandos. Jaučiuosi taip pat. Man reikia dar vienos dozės ir dabar nereikės laukti, nes iš Lukos nusipirkau keletą papildomų maišelių.

Po šios dozės mes einame toliau ir priėjus kampą, be jokio perspėjimo ar atsisveikinimo, Stivas atsiskiria. Staiga jo nebėra. Lieku vienas. Jau beveik naktis. Aš panikoje. Prisimenu, kad turiu sūnų ir kad daugiau jo nepamatysiu. Tuo pat metu pagalvoju, kad labai gerai, jog jis dabar manęs nemato. Vos neverkiu.

Klaidžioju. Man baisu. Tai svetima aplinka. Turi būti pakvaišęs, kad čia gyventum. Ir privalai nieko neturėti, kitaip jie tave ras. Balsai, žingsniai. Jie tave nurengs ir viską atims.

Vardo gatvė, Brodviko gatvė, Lenkijos gatvė, Oksfordo gatvė, Vardo gatvė, Briuerio gatvė, Byko gatvė, Brodviko gatvė, Berviko gatvė, Briuerio gatvė, Glashouzo gatvė.

Pikadilio aikštėje vėl nusileidžiu laiptais ir randu elgetaujantį Deivį. Jo ištiestoje rankoje puodelis, šuns galva sterblėje, o jo paties galva nuleista, lyg jis melstųsi. Jis nustojo aimanuoti. Pasišneku su juo.

Mums abiem reikia dozės, taigi išleidžiu paskutinius pinigus ir nuperku mums abiem porą maišelių. Deivis sako, kad kai man reiks, o jis bus prisielgetavęs, jis man suveiks.

Dabar jau visai tamsu. Nedrąsiai pasakau, kad tai mano pirma naktis. Jis malonus. Gatvės žmonės yra permatomi ir aš matau jo švelnumą taip pat aiškiai kaip bet kurią jo kūno dalį, pavyzdžiui, pirštus ar nosį. Sėdime ant apatinės laiptų pakopos prie Pikadilio stoties ir kalbamės. Iš pradžių kalbu aš. Negaliu nekalbėti. Tiesiog turiu viską išsipasakoti. Apie šeimą, tėtį, savo įprotį, Džeką. Apie tai, kaip daugybę kartų bandžiau tapti švarus, apie tai, kaip mokiausi tapti arboristu. Kaip bandžiau suderinti darbą su savo įpročiu ir man nepavyko. Negaliu išsigelbėti nuo narkotikų. Esu nuvylęs visus, kada nors bandžiusius man padėti, ir šiąnakt nebeturiu, kur eiti.

Deivis mane užjaučia ir, glostydamas šuniui, vardu Tarnas, galvą, pasakoja apie save. Žinau, kad gatvėse gyvena žmonės iš visos Britanijos, net iš viso pasaulio, bet Deivis kilęs iš centrinio Londono. Suprantu tai iš jo akcento. Tikras londonietiškas, ganėtinai švelnus, kokį esu girdėjęs tik senuose filmuose. Stebiu, kai jis kalba: vešlūs, juodi, trumpai kirpti plaukai, tankios blakstienos, kelios mėgėjiškos tatuiruotės. Jis man pasakoja apie namuose iškentėtą baisų smurtą. Tėvas jį kaip šunį čaižydavo botagu. Kalbėdamas apie tai jis priglaudžia šunį arčiau prie savęs. Vienu metu mes abu gyvenome normalų gyvenimą, bet dabar ne. Dabar nebesame normalūs. Kad išliečiau savo liūdesį, noriu taip verkti, kaip kad Deivis stūgavo anksčiau.

Kai nakčiai uždaro vartus, pakylame ir einame kartu. Deivis turi daug bagažo: miegmaišį, keletą maišelių, šunį... Aišku, kad jis seniai gyvena gatvėse. O man tai pirma naktis ir aš neturiu nieko. Ant Londono nusileido tamsa, kurioje žybsi tik akinančios Pikadilio šviesos. Lempų šviesos nenatūralios. Tokių gamtoje nebūna. Šviesos perduoda žinutes kitiems žmonėms, ne mums. Gatvės vis dar triukšmingos. Dauguma praeivių jauni. Tai į klubus ir vakarėlius skubantys londoniečiai, bei juos ir vieni kitus stebintys užsieniečiai. Mūsų niekas nemato. Jie žino, kas mes.

Einu greta Deivio. Man labai palengvėjo, kad radau, su kuo praleisti šią slogią naktį. Deivis eina kaip senis, nors iš jo pasakojimo supratau, kad neturi nė trisdešimt. Jo ramus trumpaplaukis negrynaveislis šuo neskubėdamas bidzena šalia.

Deivis mane atveda prie kažkokio kino teatro durų Heimarketo gatvėje. Mums reikia kartono, todėl greitu žingsniu patraukiu jo ieškoti ir vaikštinėju, kol prie kažkokios parduotuvės randu. Padedame jį ant šaligatvio, atsigulame, per vidurį pasiguldę šunį Tarną, ir apsiklojame Deivio antklode, tačiau, nors dabar ir vasara, mums vis tiek šalta. Pradeda lyti, bet Deivis toks geras, kad guli prie krašto ir todėl sušlampu ne aš. Kadangi esu sausas, turėčiau užmigti, bet man už nugaros, pro durų apačią, traukia baisus skersvėjis.

Nekalbame. Užsimerkiu. Tarnas jau sapnuoja šuniškus sapnus ir per miegus trūkčioja. Po savim jaučiu kartoną, o po juo kietą šaligatvį. Drebu po Deivio antklode ir džiaugiuosi, kad heroinas atbukino visus jausmus. Nieko nenoriu jausti, niekuo nenoriu rūpintis.

Nubundu maždaug devintą valandą sušalęs, sustingęs, sušlapęs ir labai nelaimingas. Kai atsimerkiu, lynoja. Prisimenu, kad ką tik praėjo mano pirmoji naktis gatvėje. Vėl laužiuos. Pro šalį eina kojos. Stebiu Londoną kirmino akimis. Kulniukai, sportbačiai, keliai, paltų skvernai, portfeliai, rankinės. Veidų nėra.

Deivis dar miega. Stenėdamas atsistoju ir patraukiu į banką. Praeinu pro auksines pirmyn lekiančių arklių statulas. Žinau, kad dar turiu šiek tiek pinigų. Tikėjausi, kad bus šimtas svarų, bet tėra tik penkiasdešimt. Nusiimu juos ir tuoj pat iš kažkokio tipelio susiveikiu. Jis pasisako, kad kiekvieną rytą iki dešimtos būna Soho rajone. Taigi, šį kartą laukti nereikia. Kai grįžtu pas Deivį, lyja smarkiau. Po autobusų stotelių stogais stovintys žmonės žiūri į mane. Pažadinu Deivį parodęs maišelį.

Deivis su Tarnu užima savo elgetavimo poziciją prie Pikadilio tualetų. Jis sako turįs nuolatinius aukotojus, kurie juo rūpinasi.

— Perspėju tave dabar, — sako. — Blogiausias dalykas tai banko šventės. Sekmadieniai yra blogai, bet banko šventės tikras mėšlas.

Jis turbūt kalba apie elgetavimą. Bet aš nenoriu elgetauti. Nenoriu, kad žmonės mane atstumtų paprasčiausiai praeidami pro šalį. Be to, pakankamai neužsidirbčiau, kad patenkinčiau savo poreikį, kuris labai išaugo. Jis dabar didesnis ne tik už Soho, bet ir už Londoną. Man reikia tiek kreko, kiek tik galiu jo gauti. Būtų idealu, jei galėčiau susileisti bet kuria proga, žinoma, daugiau negu kartą per valandą. Jei kalbėsime apie heroiną, tai ribos nėra, bet per dieną man reikia ne mažiau kaip dviejų gramų. 0,2 g maišelis kainuoja iki dešimt svarų, nors paprastai kelis svarus nusideru arba apgaunu narkotikų prekeivį. Bet net ir sukčiaujant mano potraukis kainuoja iki trijų šimtų svarų per dieną, o kartais daug daugiau. Tokius pinigus gali gauti tik vienu būdu — vogdamas.

Kai mano pinigai baigiasi, nuolat judu, visada budriai stebiu, ką galima pavogti. Gal nesaugomą rankinę ar besifotografuojančių turistų neprižiūrimą piniginę. Nuolat dairausi, kur susiveikti. Visada ieškau draugų. Dabar gatvėje visi man draugai, bet tuo pačiu ir nedraugai. Stebiu, kaip mes atsitiktinai susirenkame į menkas grupeles arba sekiojame vienas kitą po miesto kvartalus.

— Padėk man susiveikti, biče.

— Suveik man, biče.

— Ką turi?

— Turi, biče?

Būriuojamės parke kartu su paukščiais, o paskui kaip balandžiai, be perspėjimo, išsiskirstome į skirtingas puses. Arba vaikštome po du tris, prie mūsų nepasisveikinęs kas nors prisijungia ar neatsisveikinęs atsiskiria. Kai esame kartu, mane šildo didi draugystė ar bendras prekiavimas. Paskui staiga lieku vienišas, apkvaitęs, panikoje.

Kadangi esu naujokas, daug nešneku. Klausau, ką sako kiti. Visi kalba apie išgyvenimą, o to dar turiu išmokti. Vietos, kur galima susiveikti. Kokią dieną Oksfordo gatvės kavinės išmeta sužiedėjusius sausainius. Kad Brodviko gatvėje esančius tualetus prižiūri juodaodė, vadinama „mama“. Ji pradeda daužyti duris vėliau negu kiti ir tu turi pakankamai laiko dozei. Kur pasivogti sušio. Kaip gauti prekybos centrams nebetinkantį maistą. Kur miegoti ir kur rasti vietą susišauti. Kaip apgauti parduotuvės apsaugą. Klausau įdėmiai kaip stropus studentas, nes ši informacija gyvybiškai svarbi.

Gatvėse geranoriškumo nedaug. Tai džiunglės, kur visi nori išgyventi. Bet dauguma man draugiški, nes esu naujokas. Labai, labai sunku gauti tiek pinigų, kad galėčiau susiveikti reikiamą kiekį narkotikų, todėl dažnai jaučiuosi labai blogai. Vieną rytą, kai man ypač bloga, Šaftesberio alėjoje susipažįstu su šiek tiek vyresniu vaikinu. Nors Džindžas stambus, bet netvarkingas ir nuovokus, o tuo jis panašus į mane. Kartu ieškome vietos susišovimui. Randame vieną iš tų keistų betoninių tualetų, kurie statomi gatvių sankryžose ir atrodo kaip bunkeriai. Įmetame dvidešimt pensų ir betoninės durys pasislenka į šoną leisdamos mums įeiti į vidų.

Nuleidžiame lentynėlę, skirtą kūdikiams pervystyti, ir ant jos pasidedame visą savo įrangą: šaukštą, citrinos rūgštį, kolos skardinę ir kita. Kai Džindžas pasiruošia dozę, jis nusitraukia kelnes iki pusės šlaunų, nuplėšia kirkšnyje esantį šašą ir pro tą skylę smeigia milžinišką švirkštą į savo pagrindinę arteriją. O žmonės man sako, kad turiu geras venas! Šaudamasis sau, stebiu jo veiksmus susižavėjęs.

Paskui ramiai kalbamės, palengva atsigaudami. Staiga, be perspėjimo, automatinės durys atsidaro. Praeiviai mato du narkašus ir jų reikmenis, o vienas iš jų dar ir be kelnių. Mirksėdami žiūrime į dienos šviesą, o žmonės spokso į mūsų tamsų nusikaltėlišką pasaulį.

— Šūdas, — sako Džindžas. — Pamiršau, kad prakeiktos durys po penkiolikos minučių atsidaro automatiškai.

— Perspėjimas. Šis tualetas bus dezinfekuojamas, — praneša bejausmis balsas, kuriam niekada nereikėjo dozės. — Kabina bus dezinfekuojama iš vidaus. Dėmesio. Tuoj pat išeikite iš kabinos.

— Greit dingstam, nes kiaurai peršlapsim, — vėl sako Džindžas. — Einam.

Einu iš paskos. Jis, žinoma, neketina manęs ko nors išmokyti — niekas šiose džiunglėse to nedaro — bet jis vesis mane su savim.

Šaftesberio alėjoje Džindžas dingsta. Kai suvokiu, kad šalia manęs jo nėra, esu apsuptas tamsaus, svetimo pasaulio. O tada pamatau jį telefono būdelėje, kur jis nekantriai ieško telefone pamirštos grąžos. Jis vis dingsta. Kol maldinėdami pereiname Soho, suprantu, kad jis tiesiog negali praeiti pro telefono būdelę.

Kertame skersinę gatvelę, vedančią Čeringkroso kelio link ir patenkame į raudonųjų žibintų kvartalą. Kai kuriuose apatinių aukštų languose lūkuriuoja merginos. Jos mumis nesidomi. Toliau stovi keli sąvadautojai, kaišiodami praeiviams telefonų numerius, nuotraukas bei vizitines korteles, bet kai einame pro šalį mums nieko nesiūlo. Įeiname pro apsilupusias duris, aš laukiu ant aptriušusių laiptų, o Džindžas įsmunka toliau ir pabeldžia. Girdžiu atidarant duris.

— Reikia ko nors? — klausia Džindžas.

Girdžiu tolimą plepėjimą. Moterys šaukia viena kitą. Netrukus pasišokinėdamas pasirodo Džindžas, kartodamas sąrašą: rankų kremas Nivea, raudoni rankšluostukai, nagų lako valiklis...

Leičesterio aikštė, Ruperto gatvė, Reimondo Reviu baras, gatvele aukštyn ir už kampo yra pigių viešnamių ribos. Galbūt naktį ši vieta turi kažkiek žavesio — tamsūs šešėliai ir labai ryškios lempos, bet dabar, dienos šviesoje, viskas purvo spalvos. Net merginų nuotraukos atrodo purvinos, o jos pačios — pilkos. Esame kitokiame pasaulyje: klaidūs kaip labirintai praėjimai, laiptai, tarpduriai, blausi raudona šviesa. Ant laiptų mus aplenkia keletas vyrų. Dar keli, jau girti, ramstydamiesi sienų svirduliuoja siaurais praėjimais.

Einame pro daugybę durų ir, kur tik pamatome raudoną lempą ar prie durų prismeigtą apkūnios merginos nuotrauką, beldžiame. Atidariusios retai panašios į nuotraukose esančias. Kai kur viena, kitur sėdi kelios, laukdamos klientų, geria, šukuojasi plaukus, skaito žurnalus. Jos visokių formų, dydžių ir spalvų. Pamatome kelias labai jaunas, persigandusias merginas iš Rytų Europos, kurios per daug bijo savo sąvadautojų, kad leistų pinigus. Kelios — gražios. Kitos senos, nutekėjusiais raudonais lūpdažiais ir atsikišusiais kaip džiovintos slyvos speneliais po permatomais 1970-ųjų naktiniais. Kiekvienas tarpduris lyg kadras iš jų gyvenimo. Neskoningi raudoni tapetai, ištisą parą trunkantis merginų pokalbis, baimė, nuobodulys, troškimas būti kur nors kitur.

Kai turime vogtinų daiktų sąrašą, kuris yra toks ilgas, kad sunku prisiminti — kosmetika, rankšluosčiai, žaislai jų vaikams, apatiniai baltiniai, plaukų lakas — traukiame į parduotuves Oksfordo gatvėje, kad pavogtume užsakytų daiktų.

Vaikystėje buvau kvalifikuotas vagis. Pasirodo, tai nepamirštama kaip ir važiavimas dviračiu. Džindžas irgi sugeba, bet jis čia jau seniai, todėl jį pažįsta visose parduotuvėse bei visi policininkai. Jis vilki juodą netikros odos švarką su vidinėmis kišenėmis, į kurias deda pavogtas prekes. Jo kelnės juodos, sportbačiai purvini, pats išbalęs, spuoguotas, nesiprausęs. Vos tik parduotuvės apsaugininkai jį pamato, nenuleidžia nuo jo akių. Jis tai žino, todėl mes greitai einame iš vienos parduotuvės į kitą.

Nunešame prekes nesišypsančioms merginoms, kurios mums sumoka skatikus. Mes gauname vos penkiolika svarų už dešimt pavogtų daiktų. Man atrodo, kad už tokį varginantį darbą tiek yra per mažai, bet „bosas“ čia Džindžas. Jį pažįsta visos merginos. Blogiausia yra tai, kad kai paduodame daiktus tikrai gražioms prostitutėms, pajuntu keistą, aštrų skausmą: jos į mus beveik nepažvelgia. Gražios moterys mūsų nemato.

Po praeitos dozės betoniniame tualete, kuri tapo viešu įvykiu, Džindžas žada nusivesti mane į daug geresnę vietą. Briuerio gatvė, Senoji Komptono gatvė, Graikų gatvė, Satono gatvė. Praeidamas pro naudotų diskų parduotuvę, jis įkiša galvą pro duris.

— Sveiks, Saimonai! — šūkteli vyrukui už prekystalio.

— Turi man šiandien ką nors? — klausia Saimonas.

— Gal vėliau. Čia Markas, — sako Džindžas, šypteliu Saimonui ir einame toliau.

— Saimonas perka bet kokias DVD, paaiškina.

Pasukame į šoninį keliuką ir prieiname prie kažkokio pastato iš kiemo pusės. Iš kitos pusės yra įstaigos, parduotuvės, o čia hera net langų, tik už didžiulių šiukšliadėžių prie atbrailos vedantys laiptai. Gal tai atsarginio išėjimo aikštelė, bet tai gali būti ir specialiai narkašams skirta vieta. Priedanga, prieblanda, galima aiškiai matyti visus ateinančius, bet tavęs nemato niekas, išskyrus antro aukšto autobusų keleivius. Tai tikras narkašų rojus. Aplink kunkuliuoja Vestendo gyvenimas, o čia ramybės oazė. Tarp šiukšlių ir narkomanams būdingų daiktų: adatų, skardinių, vandens butelių, spjaudalų, randame gal kokį dešimt narkašų ir būrį balandžių.

— Stebėk juos, — sako Džindžas, atbrailos pakraštyje rodydamas porą narkašų, kurie tyso kaip negyvi, bet stebi mus. — Dvyniai. Jie pavojingi. Porelė psichų.

Netoliese stovi adatų keitimo furgonas. Tūkstančiai žmonių įvairiose gatvėse praeina pro tokius, bet vargu ar juos pastebi. Turi būtį narkašas, kad pamatytum priklijuotą nežymų švarios adatos simbolį. Prieinu prie lango ir gaunu adatų, rankų šluostę bei „nuodėmių“ dėžutę, į kurią turiu sudėti panaudotas adatas.

— Ar žinai, kaip svarbu saugiai naudotis adatomis? — klausia Džindžas perduodamas adatą man.

— Jo, — patikinu.

Žinau, kaip tai svarbu ir stengiuosi taip daryti, bet kai turiu narkotikų, o neturiu adatos, padaryčiau bet ką. Pasiimčiau nešvarią iš „nuodėmių“ dėžutės, nekreipdamas dėmesio, kas ją jau naudojo. Šiandien naudojau tą pačią kaip ir Džindžas, kuris, manau, tikrai užsikrėtęs. Man nerūpi. Negalvoju apie mirtį. Dabar gyvenu tik dėl dozių. Esu kaip muzikos automatas: įdėk monetą ir pasigirs muzika, sumirkčios spalvotos lemputės. Nebeturi pinigų— baigiasi ir muzika.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Pagal miegojimo gatvėse standartus, mano pirmoji naktis su Deiviu, Tarnu ir antklode buvo pakankamai patogi. Dabar dienos šaltesnės, vienišesnės ir kartais, atrodo, būna ištisų parų, kai beveik nemiegu. Esu taip apkvaitęs nuo kreko, kad tik vaikštinėju. Pradėjau apžiūrinėti šiukšlių dėžes. Šitaip apsiprantu su paranoja ir darausi toks panašus į valkatą, kad niekas prie manęs nebekimba. Nei paprasti žmonės, nei policininkai, lyg būčiau užsimaskavęs ar nematomas. Einu atsargiai — viena koja nutekamajame griovyje, kita ant šaligatvio krašto. Tai prablaško paranoją ir nutildo žiaurius balsus, kurie tyčiojasi mano galvoje: idiotas, narkašas, nevykėlis.

Eidamas pro kiekvieną šiukšlių dėžę, ją apžiūriu. Randu rankinę. Ją pavogęs vagis pasičiupo visus pinigus, bet paliko banko kortelę. Pasiimu. Kitoje šiukšlių dėžėje popieriniame maišelyje randu nebaigtus valgyti sausainius. Pajutęs, kad esu alkanas, juos suvalgau ir einu toliau. Dar lėčiau, nes ėmė trinti batai.

Grįžtu į tą patį tarpdurį, kur miegojome su Deiviu. Vėl susirandu kartono, bet jis neapsaugo nuo akmeninio šaligatvio. Be to, nėra nei Deivio, nei Tarno. Pajuntu tą patį pro duris traukiantį skersvėjį.

Iš ryto vos atsikeliu. Žinau, kad nesu taip mažai svėręs, bet mano kūnas kaip švininis. Aš — mašina. Didieji stūmokliai stumia ir traukia kiekvieną koją. Aukštyn žemyn, aukštyn žemyn, aukštyn žemyn... Atsiradęs ritmas sumažina skausmą. Galingieji stūmokliai vadovauja mano lėtam judėjimui gatve. Galvoje dunda, viską skauda, kojos atrodo be odos. Man bloga, man bloga. Pakeliu akis aukštyn. Einu pro auksines pirmyn lekiančių arklių statulas. Turiu kažkaip gauti pinigų. Reikia susiveikti. Esu klaikiai pavargęs.

Staiga savo kišenėje užčiuopiu pavogtąją banko kortelę. Paspartinu žingsnį, o atsiradusios energijos užtenka nusvirduliuoti į Nat West banką ir papasakoti pabrėžtinai mandagiai kasininkei, kaip radau kortelę. Nesišypsodama ji linkteli. Žiūri į mane pro storus akinių stiklus. Mus skiriantis stiklas irgi storas, taigi atrodo, kad ji toli nuo manęs.

Kasininkė paima kortelę ir kompiuteryje ieško duomenų apie ją. Tap, tap, tap šokio ritmu į klaviatūrą barbena jos pirštai. Apsidairau. Viduje. Esu viduje, po stogu. Nuo to laiko, kai netekau darbo, man teko būti po triukšmingų parduotuvių, šaltų tarpdurių ar viešųjų tualetų stogais, o banke šilta, tylu ir net kai žmonės kalba, jauti, kad aplink storos sienos, o po kojomis storas kilimas. Gatves, kuriose gyvenu, ir šią vietą skiria metrai ir daugybė pasaulių.

Pajuntu, kad mane stebi prie kitos kasos stovintis vyras. Jis laukia, kol kasininkė išduos pinigus, bet žiūri į mane. Tiesą sakant, jis nesislėpdamas klausėsi, kai aš kalbėjausi su kasininke ir atidaviau jai kortelę. Tai žemaūgis indas su turbanu ant galvos. O dabar jis daro neįtikėtiną dalyką. Jis man šypsosi.

Grįžta mano kasininkė ir, netarusi nė žodžio, sučiauptomis lūpomis paduoda man atlygį. Dvidešimt svarų. Linkteliu, įsikišu juos į kišenę ir pasisuku eiti, bet nespėju nueiti iki durų ir mane sustabdo indas.

— Atleiskite, — sako švelniu balsu. — Nugirdau jūsų pasakojimą. Noriu pasakyti, kad jūsų poelgis mane labai paveikė.

Matyt, jis nepastebėjo, kad kasininkė man davė dvidešimt svarų. Matyt, jis nesupranta, kad negaliu pasinaudoti vogta kortele, o jei galėčiau, tikrai būčiau pasinaudojęs. Akivaizdu, kad jis net neįtaria, jog išgyvenu beveik vien tik nusikalsdamas. Jis naivus, o jo naivumas — mano galimybė.

— Esu benamis, — paaiškinu. — Turėjau darbą, bet dėl etatų mažinimo mane atleido ir man negali padėti nei draugai, nei giminės, gyvenu gatvėse, bandau susitvarkyti...

Užjausdamas jis linkčioja, o aš toliau jį maustau.

— Nuostabu, kad tokiose aplinkybėse išlikote sąžiningas. Norėčiau jums padėti.

Man pradeda niežtėti nosį ir ne dėl to, kad reikia dozės.

Jis išsitraukia vizitinę:

— Štai mano pavardė ir telefono numeris. Paskambinkite ir aš pasistengsiu jums padėti susirasti darbą.

— Labai labai ačiū, — sakau. — Tikrai noriu pasikeisti. Nebegaliu ilgiau gyventi gatvėse. Tai mane žudo, bet man reikia valgyti, nusiprausti, susitvarkyti, kad gaučiau darbą, nes taip atrodančio manęs niekas nepriims...

Jo veidas tampa dar malonesnis ir išsitraukęs iš kišenės piniginę įspaudžia man į ranką dvidešimt svarų. Aš jam dėkoju ir mes abu išeiname į išorinį pasaulį, su jo oru, judėjimu, dulkėmis ir kvapais. Mano gyvenamoji aplinka.

— Sėkmės, — sako indas. Mes ištirpstame minioje.

Man šiek tiek gėda, kad jį apgavau, bet esu narkomanas ir jau daugelį metų apgaudinėju visus, net savo šeimą, kurie man parodo nors krislelį gerumo. Indas, bent jau šiam rytui, sugrąžino tikėjimą žmonija, bet tuo pačiu jo gerumas manyje vėl atvėrė plyšius, o aš nenoriu žiūrėti į po jais esančią tuštumą. Turiu nuolat užpildyti savo protą ir kūną narkotikais, kitaip mane užvaldys panika, tuštuma, vienatvė. Aš privalau, privalau, privalau gauti dozę ir nuslopinti siaubą.

Heroinai numalšina mano fizines kančias ir palengvina sielvartą. Kreko euforija užlieja mano protą. Vėliau, kai atsigaunu po jo sukeltos paranojos, sutinku Beną. Jis aukštas, nevikrus ir purvinas. Gatvės žmonės būna purvini įvairiai, bet Benas — labai purvinas. Jo plaukai riebaluoti, oda spuoguota, ant kaklo purvo ruožai, o kojos išlindę iš batų, nors pasivogti naujus labai lengva. Taigi, jis — elgeta. Niekas švariam elgetai pinigų neduos...

Jis susimąstęs, kalba maloniai, netgi taisyklingai. Pabėgėlis iš viduriniosios klasės. Benui galima pasipasakoti, bet jis apie save nepasakoja nieko. Nuo pirmosios nakties su Deiviu aš nieko neklausinėju, kodėl jie gatvėje, nes žinau, kad tai nėra jų pasirinkimas.

Mes žinome, kad esame atstumtieji ir turime pasakoti istorijas apie smurtą, protines ligas, įvairų sielvartą bei palankiai žiūrėti į vienas kitą, nes kitokie žmonės taip nesielgs. Klausinėti nereikia, tikrinti netinka.

Pasakoju Benui, kaip sunku miegoti, kokie žiaurūs rytai.

Jis linkčioja. Jis supranta. Noriu jį suprasti, sudominti ir būti su juo, bet gatvėse taip nedaroma. Niekada. Gyveni izoliacijoje.

Benas sako:

— Pradžioje blogiau. Turi praeiti šiek tiek laiko, kol išmoksi gyventi.

Jis mane nusiveda į parduotuvių rajoną, kur automobiliams važinėti draudžiama, o jei koks pravažiuoja, tai labai atsargiai, be signalo. Paskui einame pro Bekingemo rūmus. Sustojame prie užtvaros. Virš galvų plevėsuoja vėliavos. Pro vartus švelniai įrieda juodas automobilis, kuriame gali būti arba nebūti karalienė. Būriuojasi turistai. Policininkai mus stebi. Trumpam pasijuntu susijęs su kitais žmonėmis. Karalienę nuo mūsų gyvenimų skiria milžiniški turtai, o mes visi esame žiūrovai. Judame tolyn.

Benas mane vedasi prie seno, balto, už Viktorijos stoties esančio pastato, kuriame prieš šimtą metų gyveno turčiai. Jis vadinamas „pasažu“. Čia mes galime susistumti keturias kietas kėdes ir miegoti iki antros valandos popiet. Atėję randame dar kokių dešimt smirdančių vyrukų, kurie jau miega. Užmingu klausydamas jų knarkimo. Kai antrą mus pažadina ir išvaro, aš vos paeinu. Mano kojos — žalios mėsos gabalai, kūnas dega, galva plyšta. Man mirtinai reikia dozės, bet nebeturiu jėgų prasimanyti pinigų. Mintys apie išgyvenimą kelia siaubą.

— Nagi, eime, bičiuli, — sako Benas.

Atsiremiu į jį ir mes svirduliuojame Viktorijos stoties link, o paskui laiptais žemyn į metro. Bilietų salėje į visas puses kaip skruzdės skuba keleiviai. Stovėjimas atrodo kaip kriminalinis nusikaltimas. Benas prieina prie pat keleivės ir kartu su ja praeina pro bilietų tikrinimo automatą. Ji net nepajuto, kad už vieną kainą praėjo du. Benas juda greitai ir gracingai kaip krintantis lietaus lašas.

Benas atsisuka ir laukdamas žiūri į mane. Nervinuosi. Stoviu trumpoje keleivių eilėje, kai jie vienas po kito meta monetas į automatą ir užtvaros pasitraukia, leisdamos jiems praeiti. Kai prieš mane stovinti moteris eina pro automatą, mėgdžiodamas Beno judesius pajudu ir aš: prie pat jos, bet nesiliesdamas. Nesu toks gracingas kaip Benas, bet mano kūnas praslysta pro automatą, lyg būčiau nematomas. Girdžiu, kaip už manęs užsidaro užtvara. Taigi, esu nematomas, vaiduoklis metro stotyje.

Pietiniame perone jis iš po suolo pasiima puodelį, o kai atvažiuoja traukinys, įšoka į jį, tardamas:

— Stebėk.

Jis pereina pirmą vagoną, o paskui įeina į kitą. Vos mus pamatę, keleiviai nuliūsta. Jie greit nusisuka, skaito laikraščius, stebi grindis, spokso į tamsą už lango.

Benas uždaro duris už mūsų, ranka perbraukia savo šviesius, riebaluotus plaukus ir garsiai sako:

— Esu benamis. Man reikia maisto ir nakvynės. Būkit geri, padėkit.

Jis prieina prie žemo, pudaus tipo, kuris apsimeta skaitąs laikraštį ir tol stovi šalia, kol tas nenoromis įkiša ranką į kišenę ir suranda smulkių. Paskui Benas eina per vagoną ir žmonės iš visų pusių į jo puodelį deda pinigus. Jis didelis, gąsdinantis, panašus į tokį, kuris gali padaryti bet ką ir niekas neketina ginčytis.

Kitoje stotelėje iššokame iš traukinio.

— Matai, kaip lengva? — klausia Benas. — Tas kostiumuotas tipelis. Jei jis nebūtų įkišęs rankos į kišenę, niekas nebūtų davęs. Svarbu susirasti pirmąjį, o juo paseks kiti.

Jis pasilenkia prie šiukšlių krūvos, ištraukia puodelį, išpurto iš jo kavos likučius ir paduoda man. Išvykdamas traukinys sujudina orą ir mus pasiekia šilta kaip apkabinimas oro banga. Man taip skauda kojas, kad atsiremiu į perono sieną.

— Aš įlipsiu į kitą vagoną, vėliau susitiksime, — sako Benas.

Nenoriu elgetauti, bet nežinau, kaip dar galėčiau gauti pinigų.

Traukinys sustoja. Įlipu ir net pamirštu, kaip man bloga, nes dabar man bloga iš baimės. Einu prie vagonus jungiančių durų. Kai traukinys pradeda judėti, įslenku į kitą vagoną ir uždarau už savęs duris. Atsikrenkščiu. Daugelis pakelia akis. Bando nusisukti, bet aš jiems neleidžiu. Vagone koks šimtas žmonių. Jaučiuosi, lyg kreipdamasis į Karališkosios Alberto koncertų salės publiką. Pradedu:

— Esu benamis.

Išgirdus savo paties balsą, visam pasauliui skelbiantį mano gėdą, man užima kvapą, bet dar kartą įkvepiu ir pakartojęs tęsiu:

— Esu benamis. Neturiu, nei ką valgyti, nei kur nakvoti. Man reikia maisto ir nakvynės. Būkit geri, padėkit.

Stoviu ir žiūriu į juos kaip Benas. Sunku. Norėčiau žiūrėti žemyn, bet šitaip negausiu pinigų. Degradacija. Gėda prašyti, reikalauti pinigų. Man nuo savęs bloga, bet turiu ištverti.

Tyla. Galėtum išgirsti musę skrendant. Žiūriu į grupelę merginų šalia savęs. Joms po aštuoniolika ir jos jau nervinasi. Visas vagonas apimtas baimės: niekas nekalba, nežiūri vienas į kitą, nežino, kur žiūrėti. Pasinaudoju keleivių baime.

Labai lėtai merginos atidaro rankines ir meta vieno svaro, penkiasdešimt pensų, dvidešimt pensų monetas į mano puoduką. Iš gėdos man net skauda. Bet tuo metu visų rankos pradeda judėti, ieškodamos smulkių. Aš juos nugalėjau. Tyliai dėkodamas, einu per vagoną, o puoduke jau girdžiu malonų, viena ant kitos krentančių monetų žvangesį. Pereinu į kitą vagoną, o ten Benas — jis ėjo per traukinį manęs link. Jo vagone taip pat tylu, kaip ir tame, iš kurio ateinu aš.

Greitis lėtėja. Kai tik traukinys sustoja, išlipame.

— Matai, kaip lengva, — sako Benas.

— Šūdas, tikras šūdas, — vis kartoju.

Man vis dar skauda kojas, nosis varva, bet ištversiu, nes turiu pilną puodelį pinigų. Matome lentelę su užrašu Brikstonas. Pereiname į šiaurinę liniją ir greit, nes mus galėjo užfiksuoti stebėjimo kameros, įlipame į traukinį. Išlipame prie Oksfordo žiedo ir einame į Totenhamkorto kėlią. Suskaičiavęs pinigus, pamatau, kad turiu aštuoniolika svarų. Turėtų pavykti apgauti narkotikų prekeivį ir už šią sumą gauti maišelį heroino ir maišelį kreko.

Benas mane vedasi prie požeminės stovėjimo aikštelės rampos. Čia jau yra daugybė narkašų. Kai kurie apkvaitę, kiti jau atsigavę. Jie sėdi vos kelios pėdos nuo nuožulnumos, kuria leidžiasi mašinos, o aplink juos pilna kraujo, skardinių, kitų įprastinių daiktų. Nieko nematydami jie praslenka pro šalį, aplink mano veidą sukeldami oro sūkurėlius.

— Matei? — klausiu Beno.

— Ką?

— Ką tik pravažiavo Džeremis Bydlas.

Kažkodėl mus apima juokas. Ką tik savo dideliu, žibančiu automobiliu pravažiavo Džeremis Bydlas. Sėdime ir juokiamės, o aš staiga suvokiu, kad pirmą kartą, kai esu gatvėje, nusijuokiau. Nesu net šypsojęsis. Nesu matęs, kad ir kiti juoktųsi.

Pasirodo Beno draugas Džonas. Jis aukštas, šiaudų spalvos plaukais, o per petį ant virvutės kabo gitara.

— Aš tave pažįstu, — sako, o aš žiūriu į jį ir staiga jo nelygus veidas tampa veidu, kurį kažkada pažinojau.

Apgraibomis grįžtu į kitą pasaulį ir kitus laikus. Naivesnis pasaulis. Rouzės pasaulis. Keliautojų stovyklavietė, kur pardavinėdavau narkotikus, į kur ji pabėgdavo po mūsų eilinio kivirčo ir kur ją susirasdavau. Somersetas.

— Fromas, — sakau, o man prieš akis iškyla laukai, medžiai bei furgone sėdinti ir per ranką plekšnojanti Rouzė, o lauke girdisi balsai.

Džonas kreivai šypteli. Tai jam pardavinėdavau.

— Prisimenu tą tavo furgoną, — sako.

Ir aš prisimenu tą furgoną, kurį restauravau su meile, o galiausiai, kai grįžau iš Amerikos, pardaviau už kelias uncijas heroino.

Sėdime trise ir kalbamės, o pro šalį, veždamos verslininkus ir įžymybes, važiuoja mašinos. Keista, kai čia kas nors žino tavo praeitį. Tada abu prekiavome ir abu vartojome, bet mūsų priklausomybė dar buvo valdoma. Aš net nesileidau. Pūčiau. Geros buvo dienos.

Kalbamės apie žmones, vietas ir to kito pasaulio įvykius. Tai man padeda pasijusti realesniam: aš esu asmuo, turintis praeitį, o ne vaiduoklis.

Dažnai susitinku Džindžą. Tai jis čia, tai ten. Visur. Vagia, organizuoja, švirkščiasi, užlekia į visas vakarų Londono telefono būdeles. Jau supratau jo chaotišką gyvenimo ritmą. Kartais jis heroino turi daugiau negu reikia, kartais neturi visai, kartais daro beprotiškus dalykus, kad jo gautų, kartais pavargsta ir serga. Jis sunaudoja daug energijos, kad gautų narkotikų. Iš visų, kuriuos čia sutikau, turbūt esu panašiausias į Džindžą. Nesu toks kaip Benas, nes nesu elgeta. Ir, žinoma, nesu toks kaip Deivis, kuris sugebėjo stabilizuoti gyvenimą, kaip tik narkašas gali. Deivis visada elgetauja toje pačioje vietoje prie metro stoties Pikadilio aikštėje. Jis gali pasikliauti nuolatiniais aukotojais, kurie įdės tiek, kad jis ir Tarnas galėtų išgyventi. Jis valgo ir lėtai juda. Jis nusistatė sau tinkamą tempą. Palyginus su kitais gatvėje gyvenančiais narkašais, jo sveikata pakankamai gera. Jis tikras geraširdis. Kartais matau jį taip pat maloniai besielgiantį su kitais, kaip kad elgėsi su manimi. Dar yra maždaug septyniolikos metų heroino ir kreko narkomanė Keitė. Ji sudžiūvusi, netvarkingais šviesiais plaukais. Kartą ją sutikau gatvėje, mes kokias dvi dienas kartu slampinėjome ir aš jau mačiau jos ateitį: stambi, įtari, triukšminga, bedantė moteris. Bet dabar ji jauna ir silpna. Ją išnaudojo namie, o dabar išnaudoja gatvėse. Kartais matau, kaip geraširdis Deivis ja rūpinasi.

Vieną triukšmingą, vėlyvą šeštadienio vakarą Džindžas kaip visada maklinėja po Soho, o aš valkiojuos su juo. Jis pasiūlo nureketuoti žigolą. Tai lengvai uždirbami pinigai, nes jie „pedikai“ ir nesimuša. Netoli Pikadilio pamatome vieną, nedrąsiai besižvalgantį darbo vietoje. Jis apskritaveidis, maždaug aštuoniolikos, purvinas, bet gerais drabužiais. Prispaudžiame jį prie tvorelės ir bjauriai pareikalaujame:

— Nagi, šįvakar jau nemažai uždirbai...

— Neuždirbau nė penso, — aiškina išvertęs akis.

— Tikrai uždirbai. Kišk ranką į kišenę.

— Šiąnakt nieko neuždirbau.

— Nemalk šūdo. Nagi duok mums šiek tiek.

Tempiame į jį tamsią mašinų stovėjimo aikštelę. Žmonės mato, kaip mes jį velkame ir gąsdiname, bet niekas mūsų nesustabdo. Lyg mes būtume nudažyti raudonai, mes gatvės žmonės. Kai žvelgiame į minią, normalių žmonių nematome. Matome tik kitus raudonai nudažytus žmones: narkašus, narkotikų prekeivius, nusikaltėlius, benamius. Kai į minią žiūri normalūs žmonės, jie mato tik tokius kaip jie, o nemato raudonųjų žmonių.

— Kišk ranką į subinę ir trauk, — paliepiame.

Išsigandęs žigolas pritupia ir ištraukia iš subinės mažą plastikinį konteineriuką, kokie būna Kinder Siurprizo viduje. Ne tam gamintojai jį darė. Bet viduje tikras siurprizas: truputis kokaino ir beveik šešiasdešimt svarų banknotais. Paimame visus.

— Morgo išperos, — verksmingai rėkia mums, bet nekreipdami į jį jokio dėmesio skubiai pasidalijame pinigus.

Valgau mažai. Maistu nesidomiu. Aš, žinoma, nevaikštau į labdaros valgyklas. Paprastai esu per daug apkvaitęs, kai jos pasirodo, be to, jos kitokio tipo benamiams. Tokiems, kurie miega pagrindinių gatvių tarpduriuose, reikalauja dėmesio ir nenori būti nematomi. Iš bažnyčios gaunu puodelį arbatos, kartais iš Sainsbury pasivagiu sušio. Kartą per savaitę Starbucks išmeta maišus pasenusių sausainių. Kiekvieną vakarą Pret a Manger atsikrato neparduotų salotų. Gali gyventi kaip karalius valgydamas kitų žmonių išmestą maistą. Bet mano dietą sudaro beveik vien tik Snikersai. Padariau atradimą: kol turiu kreko ir heroino, galiu išgyventi visą savaitę vien tik su keliais Snikersais.

Eina dienos. Prisimenu, kaip buvo svarbu priprasti kalėjime. Pripratimas — tai supratimas, kad esi ir būsi čia. Bandau priprasti ir dabar. Bet tarp kalėjimo ir gatvės yra didžiulis skirtumas. Kalėjime žinojau, kad atlikęs bausmę išeisiu, o dabar nežinau, kada tai baigsis. Stengiuosi apie tai negalvoti.

Eidamas pro naudotų diskų parduotuvę Byko gatvėje, staiga sustoju. Prisimenu, kas atsitiko pirmą savaitę, kai apsigyvenau gatvėje. Buvau su Džindžu, kai jis įkišęs galvą pro duris pasisveikino su kažkokiu Saimonu, kuris superka DVD. Apsisuku ir einu tol, kol randu tą parduotuvę. Įkišu galvą pro duris.

— Saimonai? — klausiu.

— Jo?

Įeinu ir pasitikrinu, ar jam reikia DVD. Jis linkteli.

— Po septynis svarus už vieną.

Bandau išsiaiškinti, kas galėtų jį dominti, lyg būčiau ryšintis kaklaraištį, priimantis užsakymus, už pardavimą atsakingas prekybos agentas, bet labai aišku, kad Saimonui visai nesvarbu, ką aš gausiu.

Už kiekvieną po septynis svarus. Kodėl to nebandžiau anksčiau? Patraukiu tiesiai į DVD parduotuvę, kur nesirinkdamas pasiimu juos iš lentynų. Skustuvu nupjaunu apsaugines etiketes, įsikišu į kišenes ir maunu iš parduotuvės. Juokingai lengva. Parduotuvėje jie kainuoja po dvidešimt — trisdešimt svarų. Atėjęs pas Saimoną pamatau, kad turiu dešimt. Nieko neklausinėdamas, net nepažiūrėjęs, ką atnešiau, jis paduoda man septyniasdešimt svarų. Aš turtingas. Per dešimt minučių uždirbau daugiau, negu visą dieną elgetaudamas metro, vogdamas prostitutėms lako nuėmėją ar grąžindamas į bankus korteles.

Štai kas manęs laukia ateity. Dabar mano kelias aiškus. Vestendas — DVD vogimo Meka: čia, šalia viena kitos, yra šešios didžiulės muzikos prekių parduotuvės ir daugybė įrašų bei sekso prekių parduotuvių, kur galėsiu realizuoti tiek DVD, kiek pavogsiu.

Mano gyvenimas pasikeičia. Turiu darbą kaip Benas metro ar Deivis Pikadilio aikštėje. Vagiu DVD, kad išgyvenčiau. Imuosi to profesionaliai. Negaliu būti per daug purvinas ir netvarkingas kaip elgetos. Turiu pasivogti ar pasiskolinti drabužių, kad blogiausiu atveju atrodyčiau kaip netvarkingas turistas. Mano plaukai negali būti per ilgi ir riebaluoti, o kaklas ir veidas turi būti švarūs. Didžiosiose parduotuvėse turiu pasirodyti skirtingu laiku ir kitokiais drabužiais, kad joks apsaugininkas manęs neįsidėmėtų. Esu net pasiryžęs nusipirkti netikrus ūsus, bet po kelių savaičių randu kai ką daug geresnio.

Šaunamasis už vaistinės, netoli Totenhemkorto kelio ir Oksfordo gatvės, staiga pamatau, kad prie vienų iš didžiųjų muzikos parduotuvių užpakalinių durų priveža prekes. Kai atsigaunu ir jaučiuosi po heroino patenkintas, o po kreko ne per daug toksiškas, prieinu arčiau. Niekas manęs nestabdo. Įkišu ranką į dėžę ir ištraukiu kažkokius juodus marškinėlius. Ant jų yra parduotuvės ženklas, o įstrižai parašytas stebuklingas žodis: APSAUGA. Tai marškinėliai, kuriuos vilki parduotuvės apsaugininkai!

Čiumpu kelis į glėbį ir lekiu šalin. Nuo dabar mano „darbo specifika“ pasikeičia: pasinaudoju marškinėliais. Einu į parduotuvę anksti ryte, kai pardavėjai nerūpestingi, o pirkėjų nedaug. Nusirengiu švarką, kad matytųsi marškinėliai su žodžiu APSAUGA, tada atsiklaupiu ir šluoju viską į krepšį. Nesirenku. Neimu po vieną ar du. Braukiu ranka per lentyną ir dešimtys diskų krenta į mano krepšį. Greičiausiai jie į mane net nežiūri, nes mano, kad esu vienas iš personalo. Kad nereikėtų skustuvo, savo krepšį išklojau folija, kuri man išeinant apgauna signalizaciją. O tada tiesiai į Soho ir kišenėje šlama grynieji. Per dieną šitaip galiu uždirbti maždaug keturis šimtus svarų. Verta pasidairyti apie kitą didelę muzikos parduotuvę ir sulaukti, kada jiems atveš marškinėlių su užrašu APSAUGA.

Staiga jau galiu nusipirkti tiek narkotikų, kiek man reikia. Rytai vis dar pasibaisėtini: atsibundu sušalęs, man bloga, sunkiai kylu iš tarpdurio, priverčiu stūmoklius dirbti, vos nešliauždamas pasiekiu parduotuvę, pavagiu keletą DVD, kad galėčiau susiveikti ir susišauti. Bet dabar susitvarkau. Bandau save apgauti, kad man gerai sekasi. Įtikinėju save, kad šitaip net geriau. Svarbiausia išgyventi. Turiu narkotikų gauti ir juos susišauti. Visa kita (santykiai, gyvenamasis būstas, nuomos mokėjimas, algos laukimas, bendravimas, transporto ieškojimas) seniai neberūpi. Sėdint ant sistemos, mano gyvenimas tapo paprastas. Man tereikia gauti pinigų, kad galėčiau susiveikti narkotikų, citrinos rūgšties, šaukštą, vandens iš McDonald’s ir susišauti. Paprasta. Išskyrus tai, kad kiekvieną dieną man vis labiau skauda kojas, sunkiau atsigaunu, labiau laužiuos, vienatvės, pažeminimo bei panikos bedugnė vis gilėja ir man reikia vis daugiau ir daugiau narkotikų, kad ją užpildyčiau.

Paaiškėja, kad dėl sekmadienių Deivis buvo teisus. Greit išmokstu jų nekęsti. Šeštadieniai kupini siautulingo apsipirkimo, vakare gatvės pilnos į klubus skubančių žmonių. Sekmadieniais gatvės ramios, žmonės kitokie, dauguma mažųjų parduotuvių uždarytos, didžiąsias uždaro ketvirtą, todėl niekaip negaliu užsidirbti. Sekmadieniais visus apima neviltis. Tokie, kurie kaip Deivis sugeba apskaičiuoti, pasitaupo, todėl ir sekmadieniais gali susiveikti, bet tokie kaip aš suvartoja viską, ką tik turi, o kai ateina sekmadienis — šakės. Bet, ačiū Dievui, vėl ateina pirmadienis. Vėl pilna užsiėmusių žmonių, dirba visos parduotuvės, aplink girdisi žingsniai. Bet vieną pirmadienį ritmas sutrinka, nes pirmadienis yra toks pat kaip sekmadienis, tik daug daug blogesnis.

Banko šventė21. Esu vienišas. Niekaip negaliu gauti pinigų. Man reikia dozės. Prašau kitų narkomanų, kad man suveiktų. Aš visada jiems suveikiu, jie man skolingi, bet neprisimena. Tiesą sakant, visi galvoja, kad aš jiems skolingas dozę. Taigi visą dieną vaikštom ieškodami mums prasiskolinusių žmonių.

Vidurdienį nebegaliu paeiti. Man labai bloga. Laužimasis nebepakenčiamas. Kai pardavinėdamas vogtas DVD atradau „aukso kasyklas“, pradėjau vartoti daugiau narkotikų, o dabar, kai jų nėra, siaubingai bloga. Mane buvo nunešęs narkotikų cunamis, o dabar išmetė į negyvenamą salą. Negaliu miegoti, negaliu atsigulti, negaliu galvoti, negaliu atsistoti, nežinau, ką daryti su savo protu ir kūnu, todėl susisuku į kamuoliuką netoli klubo Eros, kur šiandien visai nėra judėjimo, ir pradedu inkšti. Pro mane praeina nušiurusių batų pora, paskui sustoja ir grįžta. Pažiūriu aukštyn. Stivas. Mano pirmasis draugas gatvėse.

— Kas atsitiko? — klausia, nors žino, o man per daug bloga, kad atsakyčiau.

Jis atrodo atsipalaidavęs, lyg ką tik po dozės.

— Banko švenčių laužtuvės.

— Suveik man, — šnibždu.

Jis purto galvą. Neturi. Bet jis pastato mane ant kojų. Stivas užsidirba elgetaudamas ir dabar turbūt tai ir darysime. Esu per daug nesveikas, kad protestuočiau ir per daug beviltiškoje padėtyje, kad atsisakyčiau.

Jis tempia mane Totenhamkorto kelio link. Judame lėtai. Visą kelią skundžiuosi, inkščiu ir verkiu iš skausmo. Netoli Centre Point dangoraižių Stivas iš šiukšlių dėžės išknisa McDonald’s puoduką ir liepia man sėsti ant šaligatvio. Nelaikysiu puoduko rankoje kaip tikras elgeta. Pastatau jį šalia savęs. Stivas įsitaiso už dvidešimties metrų. Žinau, kad norint prisielgetauti, reikia žiūrėti žmonėms į akis, bet negaliu. Žinau, kad turiu su jais kalbėtis. Bandau...

— Ga... gal galite paaukoti smulkių? — murmu nepakeldamas akių.

Jie mato mano gėdą. Kiekviena pro mane praeinanti kojų pora — skaudus atstūmimas. Tai žeidžia. Blogiausia, kad kai nuo gražių kulniukų pakeliu galvą, pamatau tokias pat gražias merginas, su kokiomis kažkada draugavau. Dabar jos mane apeina lanku, nes bijo, nes joms šlykštu.

Kartais kai kas įmeta pinigų. Bandau dėkoti, bet neįstengiu.

Žvilgteliu į Stivą: nuo to laiko, kai žvilgtelėjau į jį anksčiau, jis nepajudėjo. — Taigi, tai nebuvo dozė. Kitoje gatvės pusėje sėdi dar pora elgetų, kurie irgi nejuda. Tai „medikamentiniai“ narkašai: jie leidžiasi metadoną, kurį perka iš nedorų Vestende klestinčių gydytojų. Tokie narkašai gali elgetaudami išsėdėti nekrusteldami visą dieną.

O aš negaliu. Nebegaliu ilgiau sėdėti. Mane smukdė ir žemino valandų valandas. Laužiuosi siaubingai, visa kūnas dega, o uždirbau maždaug aštuonis svarus, už kuriuos, jei „išdursiu“ narkotikų prekeivį, gausiu vos vieną maišelį. Trenkiu McDonald’s puodelį ir praeinu pro Stivą. Jis manęs nemato: po metadono jis laimingas, jis čia, bet ne čia...

Įeinu į metro. O, mano kojos! Skausmas. Mano kaulai! Skausmas. Mano galva! Skausmas. Mano širdis! Skausmas, skausmas, skausmas!

Vėlyva popietė. Ant grindų visur mėtosi bilietai. Tie, kurie paprastai čia tvarko, dabar su šeimomis švenčia, o stotyje auga šiukšlių kalnai. Pasilenkiu ir kiekvieną mano sąnarį užlieja ugnies upeliukai. Protestuodamas net surinku. Prisirenku tiek bilietų, kiek išgaliu. Dauguma panaudotų, bet yra keletas atgalinių bei tų, kurie leidžia pereiti iš vienos linijos į kitą. Keleiviai galėjo juos pamesti arba jiems daugiau jų nebereikia.

Einu tiesiai prie bilietų kasos ir eilėje laukiantiems žmonėms galiojančius bilietus siūlau pirkti pigiau. Labai greitai jų atsikratau. Nuotaika iš karto pagerėja. Jau turiu beveik pakankamai maišeliui kreko ir heroino. Bėgu į Leisesterio aikštę.

Bilietai, bilietai, visur bilietai. Darau tą patį. Man nerūpi, kad mane fiksuoja apsaugos kameros. Niekas nerūpi. Tuoj susišausiu, o rytoj banko šventės bus pasibaigusios...

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

Mokausi pažinti žmones, lavinu šeštąjį pojūtį, kuris leidžia suprasti, kuo galima pasitikėti, kas nenormalus protiškai ar pavojingas. Neinu į viešbučius, esu nepriklausomas bei vienišas, nes yra pavojingų žmonių. Man nepatinka pavojingieji dvyniai Keitas ir Malkas, kuriuos anądien parodė Džindžas. Jie kankina kitus gatvės žmones. Mačiau, kaip jie tol aštrino vieno jauno, niekada kreko nebandžiusio airio paranoją, kol jis pasiuto ir tapo toks pat pavojingas kaip ir jie. Mačiau, kaip jie gąsdino kitus gatvės žmones, vogė jų narkotikus. Galiu šautis, kai dvyniai šalia, bet šalia jų nemiegočiau.

Visą laiką žmonės tai atsiranda, tai dingsta. Tik susipažįsti, imi laikyti juos broliais, o tada jie dingsta. Sklinda gandai, kad mirė. Paskui jie staiga atsiranda. Pasirodo, jie tik buvo kalėjime. Pranešimai apie Džindžo mirtį buvo ypač perdėti: jis grįžo iš kapo mažiausiai tris kartus. Žinoma, žmonės dažnai ir miršta. Be perdozavimo, C hepatito, AIDS, jie dar miršta smurtine mirtimi bei nuo negydomų nerimtų ligų. Miršti gatvėje, patenki į ligoninę ar kalėjimą. Namo negrįžta niekas, nes namai čia.

Vieną dieną autobusų stotelėje susiduriu su aukštu, nevikriu šiaudaplaukiu Džonu iš Fromo. Jis vilki bent tris paltus, ant peties kaip visada gitara. Džonas tai pasirodo Vestende, tai dingsta. Gal jis važiuoja pas savo draugelius keliautojus į Somersetą, gal būna kalėjime. Nesvarbu, jis dabar autobusų stotelėje, bet autobuso nelaukia, o dairosi dozės.

— Turiu tik devynis svarus, — sako vakarietišku akcentu. — Ar man suveiksi?

Kad galėtų susiveikti kreko ir heroino, jam dar daug trūksta, o aš po sėkmingos vagystės turiu šešiasdešimt svarų, todėl sutinku. Einame ieškoti narkotikų prekeivio.

Retbono gatvė. Persio gatvė. Totenhamkorto kelias. Adelainės aikštė. Didžioji Raselo gatvė. Henvėjaus aikštė. Oksfordo gatvė. Didžiosios Koplyčios gatvė.

Kai randame narkotikų prekeivį, jis turi keturis maišelius kreko, kuriuos laiko saugioje vietoje — burnoje. Jie suvynioti į dvigubą plėvelę, todėl net jei policija jį sulaikytų, jis galėtų juos praryti, o kai vėliau juos išvemtų, jie būtų nesugadinti. Jis mums juos išspjauna ir pasako, kad sugrįš, kai vėl pasikraus. Aš jį pažįstu ir pasitikiu, o Džonas negali patikėti, kad leidau prekeiviui dingti su mūsų pinigais. Jis sunerimęs. Visiems sutiktiems pasakoja, kad atidaviau jo pinigus. Tai žemina, nes tai netiesa, bet jis tempia mane į telefono būdelę prie meno koledžo Čeringkroso kelyje. Iš įpratimo, kaip Džindas, telefone paieškau paliktų pinigų, paskui skambinu. Paskambinu kartą, kitą, bet, nors ir to jau per daug, Džonas reikalauja, kad skambinčiau vėl ir vėl, kol visi supyksta.

Velkamės į Soho, kur susitinkame Luką, pardavinėjantį valiumą, kuris krekininkams reikalingas. Nusiperku penkias tabletes ir įsikišu į kišenę, kad turėčiau šlykštiems atsigavimams ateityje. Džonas nusiperka irgi penkias, bet paskui grįžta pas Luką ir nusiperka dar. Nežinau, kiek, bet nujaučiu, kad nusipirko tiek, kiek Luką turėjo.

Kai grįžta prekeivis, bandau priversti Džoną atsiprašyti, kad manimi nepasitikėjo, kad žemino prieš kitus gatvės žmones. Jis sumurma kažką, kas galėtų būti „atsiprašau“, bet galėtų ir nebūti, nes po valiumo jis ne visai sąmoningas. Metu jam kreko ir heroino maišelius, bet jis prašo, kad padėčiau. Man pasidaro jo gaila ir mudu nusvirduliuojame į požeminę automobilių stovėjimo aikštelę Totenhamkorte. Turiu ne tik vesti Džoną, bet ir nešti jo gitarą bei krepšį. Esu piktas, nes nesuprantu, kodėl turiu kęsti Džono godumo ir kvailumo pasekmes.

— Prakeikti savanaudžiai šunsnukiai, negalintys susilaikyti nuo valiumo, — bambu, — nemąsto. Nė kiek.

Juk tikrai kvaila užsimesti valiumo, kai tuoj gausi kreko. Kiekvienas kvailys žino, kad valiumą reikia užsimesti po kreko. Heroino dabar negalima. Pirma turi būti krekąs. Esu matęs daugybę idiotų, kurie darė ne taip...

Kai ateiname prie rampos, Džonas nudrimba ir iš jo krepšio pabyra daiktai. Siusdamas renku — sąsiuvinis, šiaip popierėliai, kelios nuotraukos, butelis vandens, citrinos rūgštis. Duodu jam kreko maišelį, o heroiną verdu atskirai. Tikrai padariau viską, ką reikėjo. Jaučiuosi kaip kankinys. Jis švaisto mano brangų laiką. Esu užsiėmęs, visada skubu, visada ką nors veikiu, o dabar noriu kuo greičiau susišauti, o ne rūpintis šiuo kretinu.

Sakau jam:

— Džonai, pirma turi būti krekąs, kad pabustum. Supratai? Po viso to valiumo, heroinas PAVOJINGAS, tik po kreko.

Kalbuosi su savim...

— Pirma KREKĄS, po to HEROINAS. GERAI?

Po velnių, jis turėtų tai žinoti.

Užlipu rampa aukštyn ir susišaunu sau. Ūūūūūūūūūžt! Veža! Per sekundę raketa pasiekia mėnulį, dar po dešimties ji lekia per saulės sistemą, kur nesibaigiantis kosmosas, kur nėra ribų, nei pradžios, nei pabaigos. Sukuosi aplink saulę, kai prasideda atsigavimas. Užsimerkiu...

Dar dvidešimt minučių prabūnu ant atbrailos, klausydamasis kitų narkašų pokalbių. Šiandien kažkokie intelektualai kalbasi apie branduolinę fiziką. Jie kalba kaip talentingi, išsilavinę, garbingi žmonės. Ką jie čia veikia su citrinos rūgštimi ir adatomis?

Paskui ateina laikas tokiam užimtam vyrukui kaip aš imtis veiklos — pašmižinėti aplinkui, pasidairyti galimybių užsidirbti...

Einu rampa žemyn. Nenoriu į Džoną žiūrėti, bet negaliu to išvengti. Jis ten pat, kur palikau. Tiesą sakant, net nepajudėjo. Ir dabar nejuda. Jo lūpos pamėlusios. Ar jis be sąmonės? Kreko švirkštas guli nepaliestas. Šūdas, šūdas, šūdas! Jis nepaklausė mano perspėjimų ir pirma susišovė heroiną.

Mano pirma mintis pasiimti kreką sau, bet einu toliau. Nesustoju, nežiūriu į jį, neapverčiu, kad patikrinčiau, ar kvėpuoja. Žiūriu į priekį ir einu. Šalin.

Totenhamkorto kelias, Oksfordo gatvė, Lenkijos gatvė. Byko gatvė. Vorviko gatvė. Glashauzo gatvė. Pikadilio aikštė.

Slampinėju su Benu. Džono neminiu. Žingsniuojame Rydžento gatve į Pal Mal gatvę. Sustojame prie aukštos raudonų plytų tvoros. Už jos pamatau tokį vaizdą, kad pamirštu Džoną, jo pamėlusias lūpas, nepaliestą švirkštą.

— Platanai, — sakau Benui. — Suknisti senieji platanai. Nesu tokių didelių matęs.

— Tai Klarenso rūmai, — sako Benas. — Čia gyvena karalienė motina.

Žiūrime į medžius, sieną, aukštus saugomus vartus. Spoksome į kitą pasaulį, o paskui grįžtame į savąjį.

Keletą dienų, o gal savaičių ieškau Džono. Nerandu. Klausiu žmonių. Lyg tarp kitko.

— Ei, gal matei Džoną? Su gitara? Džoną?

— Ne.

— Ne, biče.

— Ne-a. Jis turbūt Vakaruose.

Viliuosi, kad jis išvažiavo į Fromą, tą žalią laukų ir keliautojų pasaulį. Jo tikrai nebėra Vestende. Gal jau ir nebebus. Stengiuosi pamiršti jo baltą veidą, pamėlusias lūpas, bet kartais, kai vėlai vakare kiūtinu gatve — viena koja ant šaligatvio krašto, kita nutekamajame griovyje, dairinėdamasis po šiukšlių dėžes, bandydamas sumažinti paranoją, prisimenu. Dešimtys tūkstančių balsų turi ką pasakyti šia tema: „Šunsnuki, tu jį nužudei, paruošei dozę, žinojai, kad jis negali padaryti taip, kaip reikia, bet palikai jį, tu nusidėjėli, žudantis šunsnuki...“

Dabar, kai jau šiek tiek pagyvenau gatvėse, pradedu išmokti čia gyventi. Turiu pašėlusiai daug užsiėmimų: vagiu iš žmonių ir parduotuvių, reketuoju, šiek tiek prekiauju. Viso to rezultatas — jėgų išsekimas, bet uždirbu pakankamai, kad patenkinčiau savo įprotį. Man taip skauda kojas, kad geriau būtų niekada nenusiauti ir nenusimauti kojinių. Esu plonas ir šašuotas, bet išgyvenu. Man sekasi.

— Tau reikia daktaro, drauguži, — sako Deivis, vienintelis malonus balsas gatvėse, kuris vis dar bando manimi rūpintis.

Kai jie su Džindžu kartu, atrodo kaip geri tėvai.

— Man viskas gerai.

— Jo, bet tu per plonas. O tavo kojos... Tie šašai...

— Neturiu prakeikto laiko, bičiuli.

Niekam neturiu laiko. Gal ir galėčiau gauti pašalpą, jei nueičiau į Raselo gatvę ir valandas prastovėčiau eilėje, bet turiu savo kelią ir nenoriu iš jo išsukti. Išlavinau savo išgyvenimo įgūdžius Vestende, kur dabar žinau kiekvieną gatvę, parduotuvę ir galimybę. Kad patenkinčiau savo įprotį, per dieną išleidžiu nuo trijų iki keturių šimtų svarų, todėl man reikia daug laiko, kad tiek uždirbčiau. Taigi, negaliu palikti savo teritorijos ir stovėti eilėje prie bedarbio pašalpos, kuri mažesnė nei aš vogdamas uždirbu per pusvalandį.

Vogdamas DVD pasiekiu naujas narkotikų vartojimo aukštumas. Vieną rytą pabundu išsikėtojęs tiesiog Oksfordo gatvėje. Neprisimenu, kaip čia patekau. Matyt, visai išsekau ir nebegalėjau eiti toliau. Kažkas šalia manęs padėjo sumuštinį, puodelį kavos ir tris svarus. Labai ačiū, drauguži. Pirkėjai ir verslininkai, kurie mane peržengdavo visą rytą, mano, kad esu tingus dykaduonis. Jie nesupranta, kad apalpau todėl, kad dirbu sunkiau negu jie kada nors savo gyvenime dirbo. Ir uždirbu turbūt irgi daugiau. Mano metinės pajamos šimtas, ne, beveik du šimtai tūkstančių svarų...

Sėdžiu ant suoliuko kalbėdamasis su Luką. Kažkas labai didelis išropoja iš po jo vilnonės skrybėlės, per susivėlusius plaukus, veidu žemyn. Pusės nago dydžio.

Paimu besimuistantį vabzdį ir sutraiškau tarp pirštų. Iš jo pasipila kraujas.

— Na, tai mano kraujas, — sako Luką smagiu itališku akcentu, kuris man primena Kiderminsterio katalikų jaunimo klubą.

— Kas čia buvo? — klausiu, valydamasis rankas į džinsus, nes Luką tikrai užsikrėtęs, nors, aišku, jau per vėlu man nerimauti dėl AIDS.

Jis nustebęs žiūri į mane:

— Nežinai?

— Blusa?

— Kūno utėlė. Mes visi jų turime. Tu irgi.

Luką teisus. Pasižiūriu į mažulyčius įkandimus visame kūne, o dar įdėmiau pažiūrėjęs pamatau ir mažučius vabzdžius. Jie manęs nevargina, man neniežti, bet dabar, kai sužinojau, kad gyvenu kartu su utėlėmis, mane apima gėda.

— Garantuoju, kad jų prisirinkau Brodviko gatvės tualetuose.

Tie tualetai mūsų bendravimo vieta, kur kartais einu praustis.

Jei ir kiti prausiasi, mes pasikeičiame drabužiais, kad apgautume parduotuvių apsaugininkus.

Luką patraukia pečiais.

— Nereikia eiti į jokią Brodviko gatvę. Gali gauti suknistų utėlių tiesiog sėdėdamas greta manęs. Kai policininkams pasakai, kad jų turi, jie neina artyn. Nė vienas.

— Tai utėlės yra apsauginiai?

— Jo, nematoma apsauga.

Visą laiką turėjau visą armiją ir to net nežinojau. Bijojau policijos. Jie persekiojo mane atsigavimų metu ir didino paranoją. Jei mane pagautų su kreku ir heroinu, kurį nešiojuosi, tikrai pasodintų. Turiu daug slaptaviečių: užpakalyje, po penio raukšle, burnoje, gerklėje, kur galėčiau nuryti, jei atsitiktų blogiausia. Tik visa bėda, kad heroinistams užkietėja viduriai. Norėdamas greitai atgauti į plėvelę suvyniotą paketėlį, turėčiau kuo greičiau grįžti į normalią būseną. Kitaip tektų laukti savaites, kol jis pasirodys.

Netrukus po pokalbio su Luką policininkai nusprendžia mane išvaryti iš mano tarpdurio. Jie mojuoja man po nosimi bananais, klausia vardo, gimimo datos, o kai pateikiu šią informaciją, pasakau tai, ko jie nenori girdėti.

— Turiu kūno utėlių.

Visi kartu jie žengia žingsnį atgal.

— OP-L, OP-L, — į savo racijas sako jie.

Tai reiškia „oru plintanti liga“. Matydamas policininkų reakciją, suprantu, kad Luką buvo teisus: kūno utėlės labai efektyvios. Kuris policijos karininkas norės parnešti jų namo savo vaikams? Tai peržengia pareigos ribas. Taigi, policininkai mane išvaro, bet neapieško.

Oras atšąla. Man tik tada šilta, kai esu po dozės. Bet dabar vilkiu storesnius paltus, o taip galiu daugiau pavogti parduotuvėse. Prasideda prekiavimas Helovino atributika, o paskui pasirodo Kalėdinės prekės. Visada nekenčiau Kalėdų. Man nepatiko, kad mama jomis netiki, nes yra Jehovos liudytoja, bet ruošia Kalėdas, nes ją verčia tėtis. Nepatinka, kad visi labai tos dienos laukia, o tą dieną nieko neįvyksta ir tada apima nusivylimas. Turėčiau būti patenkintas, kad man šiemet nebus Kalėdų, bet kai parduotuvės pradeda puoštis lemputėmis ir blizgučiais, o languose ima linkčioti Snieguolės, pasijuntu nelaimingas.

Noriu pasišnekėti su Rouze. Noriu pamatyti Džeką. Praradau tapatybę. Mano šeima galėtų ją sugrąžinti. Kalėdos — šeimos metas ir aš noriu savosios. Nenoriu būti gatvėse. Nenoriu taip gyventi. Nenoriu, kad jie žinotų, koks tapau. Kada tik apie juos pagalvoju, jaučiu gilią vienatvę ir liūdesį, kurių negaliu ištverti. To man per daug. Kur mano šeima? Kur mano sūnus? Ežerų rajone? Vakaruose esančiame reabilitacijos centre, kurį ketino išmėginti Rouzė?

Paprastai, kai koks draugas man duoda vogtą mobilųjį ir sako, kad galiu skambinti, kam noriu, aš tik žiūriu į telefoną, o paskui grąžinu, nes neturiu kam. Telefonai man sukelia liūdesį, nes primena mano vienatvę. Bet šį kartą, kai Benas man jį paduoda, išsiimu popierėlį, kurį visada nešiojuosi. Jis toks susilamdęs, kad vos gali įskaityti, o dar visur prirašinėta prekeivių telefonų, bet viduryje yra tas telefonas, kurį man užrašė Rouzė. Surenku numerį.

Kažkas atsiliepia. Prašau pakviesti Rouzę. Pauzė. Tada, negaliu patikėti savo ausimis, sako, tuoj ją pakviesią.

Stoviu Rydžento gatvės kampe. Mirksi Kalėdinės lemputės, parduotuvių langai šviečia, gatvėse prieššventinis šurmulys — šeštadienis ir gatvė pilna šeimų, o aš tuoj kalbėsiu su Rouze. Gal net su Džeku.

Kai išgirstu jos balsą, širdyje pajuntu keistą švelnumą.

— Čia... Markas... — sakau vos sulaikydamas ašaras.

Vėl pauzė. Tyla, kupina nuostabos, gal net emocijų. Kai ji prabyla, kalba atsargiai:

— Kaip tau sekasi?

— Puikiai, tiesiog puikiai, — meluoju.

Noriu, kad mano balsas būtų tvirtas ir linksmas, bet jis silpnas, virpantis.

— Aš Londone. Truputį dirbu.

— Puiku.

— Kaip Džekas?

— Šauniai.

— Rouze, kur tu?

O, ne! Tai buvo panašu į aimaną. Krenkšteliu.

— Ar tu vis dar reabilitacijos centre?

— Taip, Markai. Ir esu labai laiminga. Aš švari! — jos balsas stiprus, gal net laimingas. — Taip yra todėl, kad pagaliau kai ką supratau. Supratau, kad Jėzus mane myli. Jis pakeitė mano gyvenimą.

Po velnių! Nusprendžiu nekreipti dėmesio į informaciją apie Jėzų.

— Tai sakai, kad esi švari! Visai, pilnai, šimtu procentų...?

— Na, — kalba labai greitai, per greitai, — man paskirtas metadonas. Labai mažom dozėm. Bet narkotikų ne. Man čia patinka. Suprantu, kas yra Dievo valia, kaip Jis mumis rūpinasi. Ir... tuoj turėsiu kūdikį.

Apie ką ji šneka? Ką ji pasakė? Matau minias žmonių, girdžiu važiuojančius autobusus, o ši moteris iš kito pasaulio kalba man į ausį apie kažkokį kūdikį. Ar tikrai?

— Sakau, kad maždaug per Kalėdas gims kūdikis.

Kūdikis. Gims. Maždaug per Kalėdas.

— Markai? Ar tu dar klausai?

— Koks kūdikis? — klausiu.

Kas čia per klausimas? Ar ji turės kūdikį? Ar ji pasakė, kad turės kūdikį? Negi būčiau pamiršęs tokį dalyką?

— Pastojau pavasarį, kai tu grįžęs iš Airijos atvažiavai pasiimti laipiojimo įrangos. Prisimeni?

Ne.

— Prisimeni?

Prisimenu, kad vaikščiojom po parką. Matyt, vėliau mylėjomės jos tėvų namuose. Greičiausiai, nebuvo labai gerai, nes buvau apkvaitęs. Tikrai neatsimenu.

Rouzė kalba toliau:

— Nesvarbu, taigi, aš pastojau ir tuoj gims kūdikis. Išsiaiškinkime.

— Tu turėsi kūdikį? Ir jis mano?

— Taip, Markai, — atsako kantriai.

— Kodėl anksčiau nepasakei?

— Ilgai nesikalbėjome. Normaliai.

O dabar kalbamės normaliai?

— Dar turiu daug ką suprasti. Turiu suvokti, kaip Jėzus gali man padėti. Ir žinai, Markai, Jis gali ir tau padėti, jei tu Jam leisi.

Šito man per daug. Per daug naujienų. Myliu savo sūnų Džeką, bet esu blogiausias tėvas pasaulyje, o dabar gims dar vienas vaikas. Rouzė švari arba beveik švari. Ir dar, Jėzus ketina man padėti.

— Ar viskas gerai, Markai?

— Atvažiuoju tavęs aplankyti.

— Negalima. Čia juk reabilitacijos centras. Tu negali paprasčiausiai ateiti. Tau neleis.

— Man leidžiama matytis su sūnumi.

— Ne...

— Kodėl aš negaliu atvažiuoti į centrą? Aš irgi noriu būti švarus.

— Šis centras tik moterims.

— O tėvų jie nepriima? Jei motinos su vaikais jau ten?

— Jie priima vyrus, bet kitoje vietoje. Ne Devone.

— Ar aš galiu būti švarus?

— O tu nori?

Mane vėl užlieja šiluma. Ji plinta mano kūnu kaip heroinas, bet ne nuo rankos ar kirkšnies, o iš širdies:

— Po velnių, žinoma, noriu būti švarus! Gal manai, kad kas nors nori šitaip gyventi?

— Kaip?

Kalbu parinkdamas žodžius:

— Pati žinai. Sėdėdamas ant sistemos. Visą laiką.

Ji pasako man telefono numerį. Pasako, su kuo man kalbėtis.

— Paskambink, jei tikrai nori mus matyti ir būti švarus.

— Velniai rautų, tikrai!

— Jėzus tave myli, Markai. Įsileisk Jį į savo gyvenimą. Bet neskambink, kol tikrai norėsi.

Tikrai noriu. Jėzus mane myli ir, ne taip kaip Jehova, kuris vis stebi ir ruošia pasaulio pabaigą, Jėzus ketina sutvarkyti Marko reikalus. Paskambinu. Atsiliepia abejingas moters balsas. Reikalauju, kad mane tuoj pat įtrauktų į programą. Ji sako, kad nėra vietų. Šneku apie Rouzę, kaip svarbu, kad būtume kartu, kad abu taptume švarūs, nes ji tuoj turės kūdikį.

— Žinau, — atsako.

Visi žino, tik aš ne!

— Ar galiu atvažiuoti į Devoną? — klausiu.

— Moterų skyrius Devone, o vyrų — Somersete, bet nėra vietų.

Devonas. Somersetas. Ar jie ne šalia?

— Koks atstumas nuo vyrų iki moterų skyriaus?

— Klausykite, jei jūs gyventumėte vyrų skyriuje, galėtumėte sekmadieniais juos lankyti, — sako ji man. — Bet aš, deja, nežinau, kada vyrų skyriuje bus vietų.

Aš noriu vietos. Man reikia vietos. Turiu šioje programoje gauti vietą. Prieš akis man iškyla senoji vizija, kurią buvau nustūmęs į pasąmonę: būsiu šeimos tėvas. Švarus ir tvirtas. Rouzė bus motina. Irgi švari ir tvirta. Mes turėsime du vaikus, kurie irgi bus švarūs ir tvirti. O Jėzus mus visus mylės.

— Gerai. Atvažiuosiu kitą savaitę.

Matau ją purtant galvą.

— Pasakykite savo numerį ir aš jums paskambinsiu, kai bus vietų.

Ką daryti? Duodu sesers Betanės telefono numerį.

— Kitą savaitę atvažiuosiu, — sakau jai.

— Kitą savaitę vietų tikrai dar nebus.

— Gerai, po dviejų savaičių. Tuoj gims kūdikis.

— Abejoju, ar iki tada atsiras vietos. Gali praeiti mėnesiai. Turite laukti, kol jums paskambinsiu.

— Bet aš noriu pamatyti Rouzę ir Džeką... Ji tuoj turės kūdikį...

— Tai neįmanoma, — praneša man ir padeda ragelį.

Drebu iš pykčio. Sėlinu gatvėmis. Skambinu moteriai dar tris kartus ir trečiąjį ją apšaukiu. Atvirai, begėdiškai, piktai vagiu iš Liberti parduotuvės ir manęs niekas nesustabdo. Susiveikiu. Susistumiu dozę. Ir vis tiek esu įniršęs. Kas ji tokia, kad neleidžia man pamatyti Rouzės? Kas tie centro žmonės, kuriuos Jėzus taip myli? Vėliau, kai susirietęs guliu tarpduryje, pradedu verkti. Argi svarbu, kas tie centro žmonės, jei gali tave išgydyti? Nemaniau, kad galima išgyti, bet Rouzės balsas buvo toks tvirtas, aiškus ir švarus. Ji niekada taip nekalbėdavo. Jai sekasi daug geriau nei man. Ji sugrįžo į gyvenimą. Aš buvau akmuo ant jos kaklo. Džodė yra švari ir sėkmingai gyvena Ežerų rajone. Ir jai buvau akmuo ant kaklo. Jos visos tapo švarios, kai dingau iš jų gyvenimo. Noriu dingti ir iš savo gyvenimo. Noriu būti švarus. Verkiu ir verkiu. Tai toks pat kaip Deivio, kai jį sutikau pirmą kartą, podozinis kankinantis inkštimas. Tada pasirodo pats Deivis.

— Viskas bus gerai, — sako švelniai. — Bet tau reikia daktaro.

— Ne, nereikia.

— Man dėl tavęs neramu, bičiuli. Riekia, kad kas nors apžiūrėtų tavo pėdas.

Ir pirmą kartą aš su juo sutinku. Kaip aš su tokiom kojom važiuosiu pas Rouzę? Jie supras, kaip gyvenau. Rouzė gali atspėti. Ir Džekas gali. Jam dabar treji. Ar jis gali suprasti, kad jo tėtis gyvena gatvėse? O kaip mano kūno Utėlės? Jei atvažiuosiu atsiveždamas „oru plintančią ligą“, jie tikrai mane išmes. Jėzus myli, bet kažin ar jis myli kūno utėles. Galiu jomis užkrėsti Džeką. Kūdikį.

— Jie išnaikins ir tavo kūno utėles, — sako Deivis. — Leisk tave nuvesti į kliniką.

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

Pirmadienį mes pavagiame švarių drabužių ir sraigės žingsniu (taip vaikšto Deivis) kėbliname į Didžiosios Koplyčios gatvėje esančią kliniką, kur seselė apžiūri mano pėdas. Ji pamirko jas ir su kažkokiu skysčiu nutrina. Galiausiai mano kojines galima numauti nuo mano šašų. Pagaliau, po ilgų mėnesių, mano pėdos plikos ir ji švelniai jas pasukioja. Ne taip, lyg aš būčiau jai šlykštus, bet taip, lyg nenorėtų manęs užgauti. Keista, kai tave šitaip švelniai, maloniai liečia baltai apsirengusi švari, miela, rami būtybė. Ji iš kito pasaulio. Gal ji angelas.

— Dušas ten, — sako ji. — O čia kremas nuo utėlių. Išsitrinkite juo visą kūną, palaukite dešimt minučių, nusiplaukite ir padarykite tai dar kartą.

Linkteliu. Einu į dušą. Žiūriu į veidrodį. Į mane spokso nuogas vyras. Aš jo nepažįstu. Jis toks liesas, šonkauliai atsikišę, matosi visi kaulai, ant šlaunų visai nėra raumenų. Oda peršviečiama, ant krūtinės matosi visos venos, kitur venos siaubingai ištinę, ypač ant rankų. Pirštai irgi ištinę. Rankos su tatuiruotėmis, bet jos nepaslepia tamsių, gilių randų. Veidas baltas, bet visas kūnas purvinai pilkas, o apie akis tamsūs ratilai, lyg jis būtų nemiegojęs ištisas savaites. Visas kūnas sukandžiotas utėlių. Kojos šašuotos. Jis atrodo liūdnas ir piktas. Viešpatie, tai ne aš!

Nusiprausiu pagal seselės instrukciją. Vanduo kaskadomis krenta ant šitokio mano kūno — kaulų ir odos, o jo prisilietimas šiltas ir švelnus. Negirdžiu nieko daugiau, tik vandens teškenimą.

Sėdžiu šiltoje operacinėje, apsirengęs naujais, švariais, be utėlių drabužiais, o seselė tvarsto šašus ant mano kojų.

— Važiuoju į reabilitacijos centrą, — sakau jai. — Prisijungsiu prie savo sūnaus motinos, kuri dabar gyvena vakarinėje šalies dalyje. Ji jau švari. Važiuosiu į centrą, kai tik ten bus vietų.

Seselė žvilgteli į mane. Ji atrodo be galo patenkinta.

— Nuostabu, — sako.

Visą kitą savaitę ir dar kitą kasdien skambinu į centrą ir Rouzei. Prieš pat Kalėdas atsiliepusi moteris man praneša, kad Rouzė pagimdė.

— Gimė berniukas, — sako ji. — Jo vardas Fredis.

Jis mano sūnus. Turėčiau prisidėti renkant vardą, bet nesakau nieko, nes jaučiuosi kaltas. Man gėda, kad aš ne su savo šeima, o gatvėse.

— Tiesa, — greitai sako balsas, — dabar jis gydomas, kad iš jo organizmo pašalintume metadoną. Ligoninė tuo rūpinasi. Šiaip kūdikis atrodo sveikas.

— Kada galiu juos pamatyti? — klausiu.

— Kai jums atsiras vietos vyrų skyriuje, — atsako tokiu balsu, kuris rodo, kad viską apie mane žino ir padeda ragelį.

Jai nė į galvą neatėjo mane pasveikinti...

Šis skambutis mane sunaikino. Turiu ką tik gimusį sūnų, bet man niekas nesako, kur jis, kada jį pamatysiu. Turiu šeimą, bet jie gyvena toli, kitame pasaulyje. O aš, vienišas ir nemylimas, esu šiose triukšmingose kalėdinėse gatvėse. Man reikia dozės.

Prieškalėdinė manija pasiekė aukščiausią tašką Vestende. Po kelių dienų Kalėdos ir tada viskas baigsis. Šios Kalėdos bus tūkstantį kartų blogesnės negu ankstesnės. Bus žiauriai šalta, parduotuvės užsidarys ilgam. Įstaigos nedirbs iki sausio. Bus mažiau žmonių, eismo, beveik nebus galimybių vogti, gal tik per Naujuosius metus, kai didžiosios tūkstantmečio iškilmės man suteiks netikėtą šansą apiplėšti pasigėrusį ar pavogti rankinuką. O ant kiekvieno kampo stovės daugybė kukliais drabužiais apsirengusių aukų rinkėjų.

Einu į telefono būdelę ir skambinu savo mažajai sesutei Betanei.

— Čia Markas.

— Labas, Markai!

Ji vienintelė džiaugiasi, išgirdusi mano balsą.

— Ką veiki per Kalėdas?

— Hm...

— Ar tu Londone?

— Jo.

— Ar viskas gerai?

— Rouzė susilaukė kūdikio, — pratrūkstu ir viską papasakoju. — Aš irgi laukiu vietos reabilitacijos centre, — mano silpname balse skamba neviltis.

— Sėsk į kitą traukinį ir važiuok čia, — ramiai sako Betanė ir man suspurda širdis.

Maniau, kad išnaudojau visų žmonių visą geranoriškumą, bet, pasirodo, Betanės širdyje jo dar liko.

Pradėsiu iš naujo. Palieku gatves. Važiuoju į normalius namus, pas normalius žmones, o greitai būsiu centre, paskui mes abu su Rouze ir ne su vienu, o su dviem vaikais iš jo išeisime ir šį kartą viskas bus kitaip. Viskas bus normalu.

Žinoma, yra problemų, ir pirmoji — transportas. Sunku keliauti, kai mano toks įprotis. Štai kodėl aš laikausi savo lopinėlio centriniame Londone: kai nėra galimybių pasipildyti narkotikų atsargų, kyla šlykščių problemų.

Pakeliu nuo žemės vieną iš nemokamų žurnalų, kurie mėtosi ant metro grindų ir pagal skelbimą nusiperku automobilį. Mano naujasis Mini Metro kainuoja penkiasdešimt svarų. Jį sudaro beveik vien tik rūdys. Nėra nei techninės apžiūros talono, nei technikinio paso. Aš neturiu nei draudimo, nei teisių, bet man nerūpi. Esu labai užsiėmęs vogdamas parduotuvėse, kad galėčiau Betanės vaikui nuvežti dovanų. Taip daro visi. Svarbu elgtis kaip visi.

Važiuoju į Vorviką. Kai lyja, Mini Metro slydinėja nuo vieno kelio krašto iki kito. Net nežiūrėjęs žinau, kad padangos plikos. Negaliu sustoti, nes turiu spėti nuvažiuoti tarp dozių. Turiu susileisti prieš pat patekdamas pas juos, kad nepradėčiau laužtis.

Ateinu pas Betanę su mažu maišeliu, kuriame yra kalėdinės dovanos. Betanė šiltai mane sutinka, o jos du maži vaikai bėgioja aplink, elgdamiesi su manim kaip su seniai prarastu žaidimų draugu. Net jos vyras Darenas draugiškas. Jie gyvena mažame daugiabutyje, stovinčiame tarp kitų tokių pat namų. Tai nėra pasiturinčiųjų rajonas, bet aš iš karto suprantu, kad susiveikti čia negalėsiu.

Einant į vidų, Betanė mane apkabina. Ji mažutė, labai graži, šiek tiek per stora. Kai uždarome duris, ji įdėmiai į mane pažvelgia. Patyli. Paskui nusisuka ir vedasi tolyn.

— Ką gi, — neatsisukdama sako drebančiu balsu, (ji verkia?) — tu šiek tiek numetei svorio, bet, tikiuosi, per Kalėdas priaugsi. Visi pastorėja.

Betanė nebėra Jehovos liudytoja ir nesilaiko jų antikalėdinių nuostatų. Ji turi mažus vaikus, Kalėdų eglutę ir jaučiasi šventiškai. Darenas laikosi draugiškai, bet pastebiu, kad jis mane stebi. Padedu vaikų dovanas po eglute. Bandau su jais žaisti. Bandau nagais kabintis į normalų gyvenimą. Jei labai smarkiai stengsiuosi, gal pavyks...

Maistas paruoštas ir mes visi susėdame ant aukštų kėdžių prie stalo. Mane ištinka šokas, kai lėkštėse pamatau tikrą maistą su šviežiomis daržovėmis, nes labai seniai nemačiau nieko panašaus. Bandau valgyti, bet esu atpratęs nuo kepsnio pietums.

— Ar nepatinka? — neramiai klausia Betanė.

— Na, ką tu, labai skanu. Tikrai, — tvirtinu. — Bet aš dabar nedaug valgau.

Pradedu „kabinti makaronus“, sakydamas, kad labai sunku laipioti po didelius Londono medžius ir dažnai esu taip pavargęs, kad po darbo jau nieko nebenoriu, net valgyti. Kai pradedi meluoti, nebesunku. Atsuku laikrodį šešis mėnesius atgal ir pasakoju jiems, kad gyvenu furgone, pasakoju apie Londono platanus, apie darbą prie Šv. Pauliaus katedros bei prie vienuoliktojo Dauning Stryto numerio.

— Matyt, tau gerai sekasi, kitaip jie tavęs neleistų į tuos didelius medžius, — entuziastingai sako Betanė.

Per daug entuziastingai. Ji žino, kad meluoju. Ji jau tai girdėjo. Darenas nieko nesako. Jis tik valgo ir stebi.

Po pietų man reikia dozės, todėl nueinu į vonią ir ilgai ten prabūnu. Kreko — ne, tik heroiną. Turiu vaidinti normalų. Tai mano paskutinis maišelis. Reikės susiveikti. Išėjęs sakau Betanei, kad noriu susitikti su senais draugais, o tada sėdu į savo surūdijusį Mini Metro ir važiuoju į keturiasdešimt antrą greitkelį ieškoti narkotikų.

Nuvažiuoju į Birmingemą, į tas vietas, kur susiveikdavom su Džode. Man atrodo, kad visas mano gyvenimas — beprotiškas narkotikų ratas. Štai aš vėl tame pačiame parke, kur Džodė „pakabindavo“ klientus. Bet čia viskas pasikeitė: vietos, žmonės. Kitą kartą važiuosiu į Vulverhamptoną.

Nuo narkotikų ir blizgučių Kalėdos tampa neryškios. Vis lakstau greitkeliu į šlykščius kreko namus, o paskui grįžtu pas savo mielą sesę, bandydamas atrodyti normalus. Bet Betanė ir Darenas supranta, kad nesu normalus. Jų namuose laukinis žvėris ir jie tai žino.

Paprastai įstengiu sulaukti, kol jie eina gulti, o tik tada šaunuosi, bet kartą Darenas pamato mane po stalu. Nežinau, ar jis matė mano rankoje adatą. Kiekvieną rytą jie randa mane užmigusį su drabužiais, nes iki to laiko nebesugebu kaip normalus žmogus palysti po antklode. Nugirstu jų pokalbį, kai Darenas maldauja Betanę, kad ji lieptų man išvažiuoti. Bet aš nebegyvenu realiame pasaulyje, nežinau, kas vyksta, kas yra paranoja. Kai Betanė pasiskolina mano paltą, kad nulėktų iš darželio pasiimti vaikų, ji įkiša ranką į kišenę ir liūdnai pažvelgia į mane. Ar man pasirodė? Vėliau pamatau, kad kišenėje palikau adatą.

Šiek tiek užsidirbu pardavęs keletą ekstazio tablečių ir šiek tiek kokaino Dareno jaunesniems giminaičiams. Užsidirbau ir dorai: Dareno dėdė paprašo, kad nugenėčiau keletą medžių. Buvau pamiršęs, ką pajunti prisisegęs apsauginius diržus, įkopęs į aukštesnius nei namai medžius, palietęs grublėtą žievę ir pajutęs ilgo augimo jėgą. Kai įžengiu į medžių pasaulį, viską pamirštu. Turėčiau dažniau tai daryti. Man vis dar patinka.

Kasdien skambinu miškininkystės kompanijai, reikalaudamas sumokėti už praeitus metus. Jie sutinka, kad yra skolingi, o tuo tarpu pasiskolinu iš Betanės. Taigi, galiu išgyventi. Vos. O po Kalėdų paskambina iš Rouzės centro. Jie turi man vietą.

— Laukiame jūsų rytoj, — sako šiurkštus balsas ir iš tono suprantu, kad jie visai netrokšta manęs matyti, bet man nerūpi.

Triumfuoju. Dabar tikrai žinau, kad Dievas yra.

Iš Oksfordo, kur dirba ir gyvena su turtinga šeima, atvažiuoja mama. Nujaučiu, kad kalėdiniu laikotarpiu jos su Betane daug apie mane šnekėjo ir štai ji čia. Maža ir apvali kaip buvo anksčiau. Prieš jos atvykimą susišoviau, kad atrodyčiau kaip įmanoma normaliau. Bet iš jos žvilgsnio suprantu, kad toks jai neatrodau.

— Markai, aš tavęs nepažįstu, — sako man, žiūrėdama į Betanę, kuri staiga išrausta ir vos nepravirksta. — Aš nieko apie tave nežinau. Tu išėjai iš namų šešiolikos ir nuo tada aš nieko apie tave nežinau.

Bandau ją priversti pajusti man gailestį. Melavau jai, vogiau iš jos, blogai elgiausi, bet dabar yra šansas. Pasakoju jai apie reabilitacijos centrą. Man tik reikia penkiasdešimt svarų, kad nuvažiuočiau į Bristolį, nes jie sakė, kad atvažiuoti automobiliu negaliu. Todėl man reikia pinigų.

Mama atrodo nepalenkiama. Ji jau tai girdėjo. Man visada reikia penkiasdešimt svarų. Jai atrodo, kad visą gyvenimą man vis trūksta penkiasdešimt svarų.

— Ne, Markai. Mes taip seniai nesimatėme, o tu prašai manęs pinigų.

Bandau jai paaiškinti dar kartą, kodėl man reikia. Nežinau, kaip parodyti, kad šį kartą, pirmą kartą gyvenime, nemeluoju. Atsiklaupiu. Maldauju. Meldžiu pasigailėti. Pradedu verkti. Betanė pradeda verkti. Vaikai pradeda verkti. Mama atrodo išsigandusi mano jausmingumo. Bet aš nenustoju. Man tikrai reikia penkiasdešimt svarų, kad galėčiau nuvažiuoti į centrą. Esu nevilty. Tu mano motina, Duok man pinigų, kurie pakeis mano gyvenimą.

Ji sutrinka ir pasiduoda. Kitą dieną išvažiuoju. Džiaugiuosi, kad nebegrįšiu kamuoti mielos, liūdnos Betanės. Dėl jai sukelto nerimo mane graužia sąžinė, kuri paprastai yra lėkšta ir be gyvybės ženklų kaip kad ant kelio užmuštas gyvūnas. Važiuodamas traukiniu, bandau prisiminti, kas įvyko per Kalėdas. Negaliu. Ar vaikai buvo su mumis visą laiką? Kokie jų vardai? Ar su kuo nors normaliai pasikalbėjau? Ką man pasakė Darenas? Teprisimenu tik tą jausmą, kurį pajutau įlipęs į Dareno dėdės medį. Prisimenu storą virvę rankose. Prisimenu tą stebuklingą akimirką, kai išlindau virš vainiko: po mano kojomis buvo tvirtas kaip bokštas medis, virš manęs buvo šviesi erdvė, o prieš mane į tolį driekėsi nuostabus vaizdas. Taip, aš tai prisimenu. O daugiau neprisimenu nieko, tik poreikį gauti narkotikų dar ir dar. Visas už mano poreikio ribų likęs pasaulis skendi migloje.

Ačiū Dievui, baigiasi metai, baigiasi amžius, baigiasi tūkstantmetis, o Markas Džonsonas ketina pasikeisti.

TRISDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Lauždamasis pradedu savo naująjį gyvenimą Bristolio stotyje. Mane pasitinka mažas, storas, plikas vaikinas su ūkininko sunkvežimiu ir mes važiuojame iš miesto, greitkeliu, kaimiškų keliukų labirintais, kurie vis siaurėja, mažėja, darosi nelygesni, kol aš nebežinau, ar kratausi dėl heroino stygiaus, ar nuo kelio nelygumų.

Pagaliau atvykstame į niekur ir, žinot ką, čia irgi vingiuoja greitkelis. Mane iš karto užplūsta nemalonūs prisiminimai ir bloga nuojauta. Aną kartą, kai buvau izoliuotas gražiuose žaliuose tyrlaukiuos, kuriais visi grožėjosi pro septyniasdešimt mylių per valandą greičiu lekiančių automobilių langus, mano gyvenimas buvo beviltiškas. Tada prisimenu Rouzę, Džeką ir naujagimį Fredį. Prisimenu, kad ketinu keisti savo gyvenimą ir išlipęs iš sunkvežimio einu į namą.

Tai senas, akmeninis ūkininko namas su penkiais miegamaisiais ir prie jo prijungta maža kepyklėle. Centrui vadovauja plikis su savo didele, stora, raudonskruoste žmona ir, visai netikėtai, patrauklia, šviesiaplauke paaugle dukra. Laukiu, norėdamas išgirsti, ko jie imsis, kad pakeistų mano gyvenimą. Noriu tiksliai žinoti, kaip jie padės man ištverti laužtuves, nes jos labai stiprios ir žinau, kad bus dar blogiau. Aš jau tiek daug kartų laužiausi, kad galiu pateikti išsamią ataskaitą apie šį reiškinį. Man reikės visokeriopos pagalbos, kad ištverčiau psichologinį siaubą bei fizines kančias. Tiesą sakant, nesu girdėjęs, kad kokiam nors užkietėjusiam narkomanui būtų pavykę tapti švariam, bet žinau vieną spindintį, stulbinantį pavyzdį — Rouzę. Taip, ji vartoja metadoną, bet ji jau beveik švari, o jei gali ji, tai ir aš galiu. Didelis stimulas — vaikai.

Pirmos dienos pabaigoje mane apima nusivylimas. Antros dienos pabaigoje nusivylimas virsta kančia. Storulis ir jo obuolskruostė žmona neturi jokių reabilitacinių strategijų. Jie nežino, kaip padėti tokiems kaip aš. Man reikia jautraus palaikymo, nors nežinau kokio, o jie tegali pasiūlyti maldas. Būtent maldų man ir nereikia, nes mano laužtuvės įgauna žinomą struktūrą: atsiveria bedugnės, o iš jų iššliaužia baimė ir pasibjaurėjimas savimi. Taip, ir vėl pasigirsta balsai, kuriuos vadinu komitetu. Jie sako, kad esu nusidėjėlis, nusikaltėlis, piktnaudžiautojas, išnaudotojas. Kadangi heroinas manęs neapsaugo, komitetas kritiškai apžvelgia mano gyvenimą ir nusprendžia, kad kaltinamasis yra absoliučiai blogas. O šito, šalia fizinių kančių, kurias sukelia laužimasis, man jau per daug.

Plikis norėtų, kad padėčiau jam kepyklėlėje, bet aš ne tik dirbti, net galvoti negaliu. Kiti gyventojai stebi mane tylėdami. Su vienu susidraugauju. Jo vardas Hilari. Visą gyvenimą jį dėl šitokio vardo erzino. Dabar irgi. Hilari irgi kenčia, o kadangi jis prabuvo šiame krikščioniškame centre ilgiau nei aš, tai jau išmoko visokių gudrybių.

— Jie negali tikėtis, kad nustosi iš karto. Daryk tai laipsniškai, — sako jis man.

— Kur, po velnių, aš čia gausiu narkotikų?

— Negausi. Bet yra gėrimų. Alkoholio parduotuvėje.

— Kaip ten pateksime?

— Lengvai. Prikalbinsime Selę, kad mums padėtų.

Selė tai gražuolė šviesiaplaukė dukra. Ji ne tokia kaip jos tėvai, nes yra įvaikinta. Asilų išauginta grynakraujė. Jie tikri asilai. Jei turėčiau tokią dukrą kaip Selė, aš niekada neįsileisčiau į savo namus į heroiną įjunkusių beviltiškų vyrų, kurie bando atsikratyti šio įpročio ir kuriuose atbunda lytinis potraukis. Mudviem su Hilari pavyksta prikalbinti Selę, kad nupirktų didelį butelį degtinės. Mes dar susiveikiame šiek tiek valiumo ir tozepamo iš Velso atvyksta naujas vyrukas, mes pasitinkame jį anksčiau nei ponia Obuolskruostė ir pasisiūlome gerai paslėpti jam prirašytuosius detoksikacinius vaistus, kuriuos pasiimame sau.

Vakarienė tą vakarą tyli. Mes išgėrėme degtinę ir prirašytuosius vaistus. Velsietis tai suprato. Matydamas jo liūdnas akis, pasijuntu bjauriai. Bet dabar jis susimąstęs niršiai tyli, nes vakarieniauti savo milžinišku 4x4 automobiliu atvažiavo pastorius Garėtas, kuris ir valdo šią krikščionišką įmonę. Mudu su Hilari nuleidę galvas sėdime priešais savo bulvių košę.

— Kas čia atsitiko? — domisi ponia Obuolskruostė. — Berniukai dar niekada nebuvo tokie tylūs.

Atrodo, pastorius nujaučia priežastis, tačiau praneša gerą žinią. Rytoj, Devone, kur gyvena moterys, bus laikomos ypatingos pamaldos naujo tūkstantmečio pradžiai paminėti. Skendėdamas vaistų migloje, neaiškiai suvokiu, kad rytoj bažnyčioje pamatysiu Rouzę, Džeką ir naujagimį. Ačiū Dievui, pasilikau keletą velsietiškų valiumų, kad atsigaučiau...

Atvykstu į bažnyčią jausdamasis šimtamečiu. Mano kūnas skyla į skausmo kolonas kiekvieną kartą, kai bandau priversti judėti didžiuosius stūmoklius. Praryju keletą valiumo tablečių, kai manau, kad niekas nežiūri, nors man atrodo, kad žmonės į mane žiūri visą laiką. Ar tai paranoja, ar aš tikrai visus dominantis objektas?

Devonui vadovaujantis vyras spokso į mane, kai mano, kad nematau. Vietiniai parapijiečiai, daugiausiai ilganosės, pusamžės moterys, primena mamos draugę Moriną. Jų vyrai atrodo keisti: jie buvo papuošti pamaldoms. Garėtas, 4x4 automobilį vairuojantis pastorius, irgi čia. Ponas ir ponia Obuolskruosčiai bei jų duktė Selė taip pat čia. O tada atvyksta moterys.

Sėdžiu salės gale kartu su Hilari ir pamatau Rouzę anksčiau, nei ji mane. Ji eina kartu su Džeku ir ryšulėliu glėbyje. Staiga visi išblunka, pasidaro vienspalviai, o Rouzė, aukšta, liauna, ant pečių krintančiais ilgais tankiais plaukais, ryžtingu veidu, banguojančiais drabužiais, suspindi ryškiomis spalvomis. Ji pagauna mano žvilgsnį ir jos akyse pasirodo šypsenos šešėlis. Paskui ji greitai nusisuka ir eina į savo vietą kartu su kitomis moterimis. Džekas greta jos. Trejų, dabar jau beveik ketverių, rimtai eina paskui motiną. Jis dairosi manęs. Mano susidomėjimas patraukia jo akis ir mūsų žvilgsniai susitinka. Jo žingsnis sulėtėja. Labiau negu bet ko pasaulyje norėčiau, kad jis atbėgtų pas mane. Mano sūnus. Mano berniukas, jau aukštesnis, laibesnis, panašėjantis į tą, koks bus užaugęs. Plačiai šypsausi. Taip plačiai, kad, rodos, mano veidas subyrės. Naudoju tuos raumenis, kurių nenaudojau ištisus mėnesius, o gal metus. Žiūriu į savo vaiką ir šypsausi.

Džekas pas mane neateina. Jis man nenusišypso. Sekundę į mane įdėmiai žiūri ir tas jo tiriantis, protingas žvilgsnis mane išgąsdina. Ką jie jam pasakė? Tada pasisuka ir atsisėda šalia Rouzės. Seku jį akimis. Žinau, kad visi esantys bažnyčioje žiūri į mane. Jie žino. Jie visi viską žino. Nekenčiu to.

Prasideda pamaldos. Čia yra tamburinų, gitarų, orkestrėlis ir dainininkai, iš kurių viena yra Selė. Pastorius pradeda ramiai, bet greitai jau mojuoja rankomis ir šaukia. Parapijiečiai daro tą patį. Dainuojama toliau ir rankos vis šauna į orą. Stebiu Rouzę. Ji rūpestingai pasidėjo gyvąjį ryšulėlį greta savęs ir taip pat kelia rankas Viešpaties link, siūbuoja muzikos ritmu. Daug praėjo laiko, kai kartu važiuodavome į reivo vakarėlius! Džekas dažnai atsigręžia į mane. Aš vis jam šypsausi, bet jis tuo pačiu neatsako. Ar jis tikrina, kur mano rankos? Jos neiškeltos.

Pastorius bėgioja tarp eilių, žmonės kažką jam veblena kitomis kalbomis ar visai be žodžių, kai kurie garbintojai alpsta, kartais žmonės susirenka apie kurį nors vieną ir šaukia pamaldžius žodžius, o aš įkišu galvą tarp kojų, nes man skauda visą kūną ir aš drebu. Religinė ekstazė pasiekia kulminaciją, o aš klausiu savęs, kaip patekau tarp šių suknistų maniakų? Kodėl Rouzė viena iš jų?

Pamaldoms nėra galo, o kai jos baigiasi, esu beveik be sąmonės nuo fizinio ir dvasinio laužimosi skausmo. Hilari padeda man atsistoti. Tik žinojimas, kad dabar galėsiu prieiti prie Rouzės, Džeko ir kūdikio, padeda man išeiti iš bažnyčios paskui kitus. Kieme kartu su Hilari parūkome ir žygiuojame į salę. Ten stovi daug didelių, apvalių stalų, prie vienos sienos yra vienas ilgas stalas, prie kurio yra maisto išdavimo langelis. Rouzė sėdi prie vieno stalo, o Šalia jos davatkos. Susidroviu. Einu prie jos. Jos nutyla ir tiriamai žiūri į mane, nes žino, koks aš blogas ir piktnaudžiaujantis.

— Sveika, Rouze, — sakau.

— Labas, Markai.

Šalia jos rimtai stovi Džekas. Jis neatsiliepia kalbinamas ir nereaguoja į mano apkabinimą. Matyt, jam pasakė, koks jo tėtis blogas.

— Kaip tau sekasi, Rouze?

— Gerai. Kai išmokau pasitikėti Jėzumi, viskas man sekasi puikiai.

Sėdinčios aplink stalą vanagiškų akių moterys ima vieningai linkčioti. Pažiūriu į kūdikėlį Rouzės rankose ir vos nesutirpstu. Paimu jo mažą rankytę ir jis suspaudžia mano pirštą.

— Fredi, — švelniai sakau. — Labas, Fredi.

Noriu jį palaikyti ir Rouzė tai pajunta. Raganos garsiai įkvepia, kai ji paduoda man sūnų. Fredis atsimerkia ir pasižiūri į mane. Mano metadoninis kūdikis. Ramiai jį laikau ir jis sumirksi. Vėl pajuntu tą naujo kūdikio džiaugsmą. Galimybių, naujos pradžios, kitokio gyvenimo džiaugsmą.

Švelniai jį sūpuoju ir jo akytės užsimerkia. Pradedu su juo vaikščioti ir prie stalo pajuntu įtampą: senės norėtų jį susigrąžinti. Prisimenu, kas atsitiko prieš šimtą metų. Akušerė, mama ir, ko gero, visi esantys kambaryje šoko ir išplėšė Betanę man iš rankų, kai ji buvo naujagimė, o aš paėmiau ją ant rankų. Visi žinojo, koks aš blogas jau tada. Bet aš nenorėjau Betanei nieko blogo. Ir nepadariau nieko blogo. O Fredį aš nuoširdžiai myliu.

Fredis užmiega ir aš atiduodu jį Rouzei. Prisitraukiu kėdę ir mudu šnekamės apie gimdymą, kuris šį kartą nesibaigė Cezario pjūviu, bet mus stebi šimtas akių, o kiekvieną žodį girdi daugybė ausų. Jaučiuosi nejaukiai. Rouzei atneša pietus. Visi prie jos stalo pradeda valgyti. Aš negaunu maisto, bet ir nenoriu. Rouzė man liepia pasiimti, bet aš per daug sutrikęs, kad galėčiau su ja valgyti. Man nepatinka valgyti viešai. Buvo labai sunku pas Betanę, o dabar ūkyje. Vis dėlto daugelį mėnesių valgiau išėdas iš šiukšlių dėžių.

Hilari moja, kad paėmė man maisto. Atsisėdu nuošaliau ir bandau valgyti. Paskui, kai atrodo, kad žmonės baigia, vėl nušlepsiu prie savo šeimos ir nedrąsiai įteikiu atvežtas dovanas. Iki dabar jos kiek apsilamdė, bet Džeko veidas nušvinta ir jis pirmą kartą man nusišypso. Senės tylėdamos stebi, kai jis išvynioja piratų laivą. Rodos, jam patinka. Jis pradeda žaisti, tampa ne toks šaltas, bet nenori, kad prisijungčiau. Vėliau pamatau, kad lauke vaikai žaidžia futbolą, ir jis sutinka eiti kartu su manimi. Ir štai, kartu su nepažįstamų žmonių vaikais, stebimas būrio įtarių veidų, žaidžiu futbolą su savo sūnumi. Kaulus skauda, galvoje tvinkčioja, visame kūne ir sieloje pulsuoja skausmas. Siaubas. Susitikimas su šeima be galo nesmagus.

Džekas su manimi šneka nedaug. Kartais, kai mano, kad nematau, jis tiriamai žiūri į mane. Noriu paimti jį ant rankų, kaip kad norėdavau, kad mane paimtų tėtis, bet jis per daug nepatiklus.

Kai grįžtame pas Rouzę, prasideda nemalonus bendras pokalbis. Ji man šiek tiek padeda. Džekas mane stebi kaip suprantantis suaugęs. Jis jau jaunuolis, kaip kiti žmonės atsakingas už savo ir net už savo mamos gyvenimą. Jis žino, kad jo tėtis serga, o sergantiems reikia padėti. Jam tik treji, po velnių, o jis jau suaugęs. Noriu verkti. Noriu verkšlenti, kaip kad turėtų verkšlenti maži berniukai.

Po pietų kitos prakeiktos pamaldos ir jos dar siautulingesnės nei pirmosios. Didžiąją jų dalį praleidžiu galvą nuleidęs tarp kojų. Užsimetu paskutinę valiumo tabletę. Po jų į salę negrįžtame. Man praneša, kad susitiksiu su Rouzės pastoriumi. Pagalvoju, kad pagaliau gal galėsiu šiek tiek laiko pabūti tik su savo šeima. Kur tau! Džeko nėra, kūdikis miega, Rouzė sėdi prie stalo, o kitoje jo pusėje sėdi jos pastorius Antonijus. Čia yra ir Antonijaus žmona, kuri viską stebi iš šalies. Mane įveda į kambarį. Jaučiuosi kaip mokyklos direktoriaus kabinete.

Antonijus pradeda kalbėti.

— Mes susirinkome čia aptarti jūsų ir jūsų šeimos ateities planų. Rouzė tapo krikščione, kadangi jūs dabar reabilitacijos centre, norėtume jus paskatinti siekti tų pačių vertybių. Jūs turite išlaikyti Rouzę ir du sūnus, todėl pirmiausia turite susirasti darbą.

Komitetas išžengė iš mano galvos ir išsirikiavo priešais. Iš pradžių esu romus ir pradedu veblenti apie medžių chirurgo darbą, apie norą vėl būti su šeima, bet kai skausmas pasiekia kulminaciją, iš manęs iššoka įsiutęs velnias.

Pašoku ant kojų.

— Kas tu toks, šikniau? — riaumoju. — Kas manai besąs? Ką reiškia ši kontrolė, kuria tu valdai Rouzę ir kodėl nori valdyti mane?

Jis mikčiodamas bando atsakyti, bet aš nenutylu. Aš nebesu savo kūne. Esu šalia skausmo. Aš — būtybė, susidedanti vien iš pykčio.

— Taip, kas tarp judviejų vyksta? — griežtai klausiu. — Ar ji tau patinka? Dėl to visa tai? Ar tu ją dulkini? Ar dėl to manai galįs kontroliuoti kiekvieną jos judesį? Taip? Tai tiesa? Tau ji patinka! Tu ją dulkini!

Pastorius Antonijus išrausta. Jo žmona išrausta. Iš sutrikimo Rouzė beveik palindo po stalu. Pastoriaus žmona norėtų pakelti stalą ir vožti man su juo.

Antonijus bando man prieštarauti.

— Tu esi mėšlinas suskis, — pranešu jam ir visiems kitiems. — Manai galįs valdyti kitus žmones plaudamas jiems smegenis? Ne! Nes esi šiknius. Esi mėšlinas šiknius. Dėjau ant jūsų centro, nes jūs visi idiotai.

Rouzė susiėmė galvą rankomis. Šaunu iš kambario ir rūkydamas bandau nurimti. Kai grįžtu, visi tebesėdi savo vietose. Yra atėjęs ponas Obuolskruostis.

— Kas atsitiko? — klausia šypsodamasis.

Mane vėl apima pyktis.

— Atsiknisk! — užklykiu ir ponas Obuolskruostis pašokęs bando mane sugriebti. Aš šoku į kitą pusę ir jis pradeda mane vaikytis aplink stalą.

— Velniop, velniop! — rėkiu, kol jis prakaituodamas mane vaikosi.

Būtų juokinga, jei nebūtų siaubinga.

Staiga sustoju ir atsisuku į jį.

— Jei prieisi arčiau, gausi diržo, — pranešu ir iš mano veido matosi, kad nejuokauju.

Taigi, įrodžiau, kad esu blogas, žiaurus, piktnaudžiaujantis pabaisa. Mano „viešnagė“ centre baigėsi. Prabuvau ten mažiau nei savaitę. Visą laiką sirgau ir mano viltys, kurias siejau su šia paskutine išsigelbėjimo galimybe, išgaravo. Nieko man nebeliko. Neturiu, kur eiti. Daugiau galimybių nėra...

Mane išmeta Bristolyje, kur aš kreipiuosi į socialinę apsaugą ir išsiaiškinu, kad pinigai, kuriuos man skolinga miškininkystės kompanija, dabar yra mano banko sąskaitoje. Sėdu į autobusą ir važiuoju į Birmingemą. Esu nevilty. Neturiu ateities. Aš net sunaikinau savo praeitį.

Nespėja ateiti vakaras, o adata jau mano rankoje. Bedugnės, kurios jau buvo pavirtę kanjonais, iš karto užsiveria.

Turi prasidėti naujas tūkstantmetis ir visi mano, kad reikia švęsti. Praleidžiu naktį kažkokiame Birmingemo name kartu su heroinistais ir jų įranga. Randu vonią, užsirakinu, atidarau langą, stebiu fejerverkus ir tiek prisivarau kreko, kad aplink telkšo kraujas. Visą tą laiką kitas narkomanas daužo duris, nes nori mano narkotikų.

— Žinau, kad tu ten. Žinau, ką ten veiki, — verkšlena už durų.

2000-ieji nesuteikia man jokių vilčių. Esu beviltiškas. Esu nenaudingas. Aš — blogis. Man nėra išsigelbėjimo. Neturiu, kur eiti. Neturiu, ką veikti. Kai išaušta sausio pirma, apsvarstau visas savo galimybes. Yra Vorvikas, bet Betanė turbūt manęs nebepriims. Vis tiktai man patiko tvarkyti Dareno dėdės medžius. Gal man paskambinti tam medžių chirurgui, kuriam dirbau Londone; Pasakyčiau, kad buvau reabilitacijos centre, kad dabar esu tinkamas ir paprašyti senojo darbo. Turėsiu pasikeisti. Turėsiu tramdyti savo įprotį, o tai bus nelengva, kai visi narkotikai tik už kelių metro stotelių. Dar galėčiau važiuoti į Notingemą, kur gyvena mano draugai iš DIY vakarėlių, bet toje beprotiškoje aplinkoje savo potraukio niekaip nesuvaldysiu. Be to, giliai širdyje žinau, kad mano sunaudojamų narkotikų kiekis pralenkė net mano Notingemo draugų priimtinas normas. Kai kurie iš jų vedę ir nenorėtų, kad badyčiausi jų voniose.

Grįšiu į Londoną. Paprašysiu senojo darbo. Suvaldysiu savo įprotį.

Nuvažiuoju pas Betanę pasiimti savo Mini Metro. Pamačiusi mane, ji apstulbsta.

— O, Dieve, Markai... — išlemena.

Ji manė, kad aš gydausi ramioje vakarinėje šalies dalyje...

— O, Markai, — pakartoja ir jos akyse matau nusivylimą.

— Nepavyko, Betane. Tie krikščionys buvo siaubingi. Jie neleido man susitikti su Rouze ir vaikais vieniems, o vėliau paaiškėjo, kad jie silpnapročiai.

Ji pakviečia mane į vidų ir pamaitina. Bet vėliau liūnai sako:

— Tu negali čia pasilikti, Markai. Dėl savęs. O nuo to laiko, kai tavo kišenėje radau adatą, žinau, kad vaikams nesaugu. O, Markai, negaliu ištverti būdama šalia tavęs, kai matau, ką sau darai.

Man atrodo, kad net mano mažoji sesuo liepia man atsiknisti, nes aš nevykėlis. Taip suprantu jos žodžius.

— Aš ir nenoriu čia pasilikti, — drąsiai sakau. — Važiuoju į Londoną. Grįšiu į senąjį savo darbą.

Pasiimu mašinos raktelius, sėdu į surūdijusią dėžę ir kažkaip pasiekiu Londoną. Daugiau ji tikrai nebūtų nuvažiavusi. Sustoju prie gražaus namo Naitsbridže, permetu raktelius per sodo tvorą ir nueinu.

Randu telefono būdelę ir paskambinu savo darbdaviui į Keningtauną.

— Taip, furgonas tebėra su visais tavo daiktais, — sako jis.

— Man dabar geriau, — meluoju. — Esu švarus po reabilitacijos netoli Bristolio. Galiu dirbti. Noriu dirbti. Ar jums manęs reikia?

Jis atsidūsta:

— Tiesą sakant, man labai trūksta laipiotojų. Mokėsiu už dieną.

Sėdu į traukinį ir važiuoju. Jis abejodamas mane apžiūri.

— Ar tu tikrai švarus?

— Taip. Tikrai, — meluoju.

— Gerai. Rytoj pradėsi, — sako neįsitikinęs.

Vagonėlis šlykštus. Mano laipiojimo įranga vis dar čia. Kai atidarau stalčius, randu adatas. Spintoje irgi adatos. Daugiau beveik nieko nėra.

Dvi dienas laužiuosi, bandydamas kontroliuoti savo įprotį alkoholiu ir tuo, kas pakliūva į rankas. Bandau nebevartoti narkotikų, nes nuo šiol ketinu valdyti potraukį heroinui. O kai tai įvyks, tapsiu normalus ir galėsiu susitikti su vaikais. Bet kad galėčiau dirbti, turiu ko nors imtis. Nusiperku plastikinį buteliuką žalio lipnaus metadono, kurį paslepiu vagonėlio rate. Mano išgyvenimui jis gyvybiškai svarbus. Jei jo nevartosiu, dėl laužimosi negalėsiu nei galvoti, nei dirbti. Tai gyvybės eliksyras. Naktį išgirstu, kad prie furgono kažkas yra. Išsigąstu, bet paskui atidarau duris. Einu patikrinti, ar buteliukas vis dar čia. Noriu tarp pirštų pajusti jo raminantį plastikinį paviršių. Turiu pajusti, kitaip mirsiu. Bet nieko nepajuntu. Jo nebėra.

Iššoku iš furgono, bėgu per kiemą, šunys pradeda loti ir šokinėti. Lekiu į jų būdą, o ten, tarp ilgų, liesų keršų vilkšunių kojų, randu šunų pergraužtą buteliuką, o tai, kas buvo viduje — šiauduose. Baigta. Normalus nebebūsiu. Mano gyvenimas baigėsi šuns būdoje. Prakeiktieji šunpalaikiai!

Kai iš ryto atvažiuoja bosas, aš neįgalus. Per smarkiai sergu, kad galėčiau dirbti. Jis žino, kad nebegali man duoti darbo. Ir aš žinau. Jausdamas neviltį, antrą kartą palieku apšnerkštąjį kiemą. Vėl sėdu į Jubilee liniją ir važiuoju į Vaterlo. Vėl važiuoju į Vestendą susiveikti, nes daugiau neturiu, kur eiti. Išbandžiau viską, ką galėjau, bet niekas, visai niekas nepadėjo. Vestende viskas taip pat. Tai į čia visą laiką važiavo traukinys...

Grįžtu į savo gyvenimą ir vėl viskas po senovei. Vietos, žmonės, narkotikų prekeiviai. Niekas manęs nepasitinka, tik utėlės džiaugiasi mano sugrįžimu. Niekas, išskyrus Deivį ir Džindžą, net nepastebėjo, kad manęs porą savaičių nebuvo...

TRISDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Praeina porą dienų, kol vėl priprantu prie gatvės. Vogimo įgūdžius reikia patobulinti, nes vos neįkliuvau. Akies kampučiu pastebiu, kaip pardavėjas tyliai šnekasi su administratoriumi, o tas, pasižiūrėjęs tiesiai į mane, skambina telefonu. Tuoj būsiu įspraustas į kampą. Atsargiai, greitai visus DVD, kurie buvo mano krepšyje, padedu į vietą. Išeinant iš parduotuvės, jie bando mane sulaikyti ir labai nustemba, kai pas mane nieko neranda, bet vis tiek įtaria.

— Tu labai pasistengei, kad atrodytum kaip švedų turistas, — sako parduotuvės apsauginis, — ir esi, aišku, profesionalas, bet mes manome, kad seniai čia darbuojiesi, o dabar mes tave įsidėmėjome, taip kad geriau čia nebesirodyk.

Norėčiau padėkoti už komplimentą apie švedų turistą, bet vietoj to einu į Brodviko gatvės tualetą, su kažkuo pasikeičiu drabužiais, o po penkiolikos minučių sėkmingai iš jų pavagiu DVD.

Nors DVD vogimas pagrindinis mano pajamų šaltinis, bet turiu ir daugybę kitų sumanymų. Pabuvęs Vesteride keletą savaičių, pradedu pasitikėti savimi. Per tas beprotiškas kalėdines savaites jaučiausi kaip žuvis be vandens. Čia mano namai, nes čia aš klesčiu. Turbūt uždirbu daugiau, nei bet kuris kitas gatvės žmogus. Ir gyvenu už kitus geriau. Vestende yra daugybė gangsterių ir aš didžiuojuosi, kad jaučiuosi panašus į juos.

Instrukcija, kaip su vienu šokoladiniu batonėliu Snikers ir dideliu kiekiu narkotikų išgyventi gatvėje savaitę

Atsiminkite, kad tai nusikaltimai, už kuriuos sodina į cypę

1. Eik į internetinę kavinę su draugu. Draugui iškyla internetinių problemų ir jis prašo kokios nors merginos, kad jam padėtų. Kol ji jam padeda, nuknisk iš po stalo jos rankinę.

2. Pirk narkotikus. Didžiąją dalį suvartok, bet šiek tiek parduok.

3. Vok narkotikus. Didžiąją dalį suvartok, bet šiek tiek parduok.

4. Kai parduotuvių apsauga įsidėmi tavo veidą, rask gatvėje naujoką ir nusiųsk jį į parduotuvę. Lauk lauke, kol jis tau atneš DVD. Parduok, o 10% pelno atiduok jam.

5. Būk narkotikų prekeivių kurjeris.

6. Kai beviltiškai nori susiveikti, įsiveržk į parduotuvę ir čiupk prekę. Jei greitai įbėgsi, pagriebsi, ką nori, o paskui spruksi, tai, ko gero, pavyks. O jei ne, tai pateksi į gražią, šiltą kamerą, kur tave legaliai aprūpins narkotikais. Taigi, nėra ko prarasti.

7. Iššniukštinėk, kurie paprastais drabužiais apsirengę žmonės yra persirengę policininkai, kad galėtum juos parodyti stambiems narkotikų prekeiviams.

8. Kai uždaro kokį nors naktinį klubą, pasisiūlyk iš jo išėjusiems vyrukams palydėti į kitą, veikiantį visą naktį. Gauk už tai komisinius iš to klubo durininko, o pakeliui papasakok tiems, kuriuos vedi, savo graudžią istoriją. Jie galbūt ištrauks iš piniginės dvidešimt svarų.

9. Tave kankina alkis? Norėtum vištienos, avokado, kumpio su šaukšteliu majonezo ant itališkos duonos? Atsistok prie prašmatnaus sumuštinių baro, garsiai uostyk, kasykis ir jie labai greitai tau išneš kavos ir skanų sumuštinį, kad tik pasišalintum.

10. Neįgaliųjų tualetai prie universitetinės ligoninės suteiks šiltą nakvynę žiemą. Žinoma, tai ne pūkinė lova. Be to, žinok, kad valytojai atvyksta anksti.

11. Žiurkės nėra tavo kailiniai draugai: tai parazitai, kurie trukdo miegoti. Jei miegosi už šiukšliadėžių, jos tikrai per tave laipios. Statybvietėse dar blogiau. Pagalvok apie tai, prieš susisukdamas į kamuoliuką kokiam sandėliuke.

12. Vok mobiliuosius, nes yra puiki perpardavimo rinka. Jei jie suskamba pardavimo metu, įtikink pirkėją, kad skambina tavo draugas.

13. Prastai sekasi kišenvagiauti? Negaišk laiko, praktikuokis. Rask gerą kišenvagį ir būk komandos nariu. Pasistenk pastebėti visas galimybes, o paskui nukreipk aukos dėmesį, kad tavo partneris galėtų atlikti darbą.

14. Naktį glaustykis nišose netoli bankomatų. Kai klientas išsiima kortelę ir įdeda ją į bankomatą, atsistok už jo į eilę, o kai jis suspaudo PIN kodą ir angoje pasirodo pinigai, atsitrenk į jį ir čiupk pinigus greičiau nei jis.

15. Girtuokliavimas mūsų gatvėse pasiekė kulminaciją. Parodyk naktiniams girtuokliams jų paklydimą juos pargriaudamas, kai jie klupinėdami eina iš klubų. Geriau tai daryk naudodamas antklodę. Tada atrodys, kad jiems padedi, o ne vagi jų piniginę.

16. Visada būk pasiruošęs. Visada būk budrus. Londono gatvėse yra daugybė būdų užsidirbti apgaudinėjant, vagiant, meluojant. Tik turi nuolat būti pasirengęs.

Būna, žinoma, ir niūresnių akimirkų. Vis sunkiau atsigaunu po kreko, nes vartoju tiek daug, kad beveik nevalgau. Tiesą sakant, sveriu mažiau nei aštuonis stonus22, o tai labai mažai, nes mano ūgis šešios pėdos. Deivis sako, kad atrodau išsekęs.

— Nueik pas daktarą, bičiuli, — sako jis.

— Ko? Man viskas gerai.

Kartais pučiu kreką visą naktį. Tada pradedu slampinėti pats vienas ypatinguoju savo būdu: viena koja ant šaligatvio krašto, kita nutekamajame griovelyje. Labai labai lėtai, nuleidęs galvą, kad visi galvotų, jog aš valkata ir nesibrautų į mano paranoją, nepagautų mano žvilgsnio, manęs nepastebėtų. Pamirštu, kad apsimesti nereikia — aš ir esu valkata.

Nebeturiu jokios nuosavybės, išskyrus tai, ką randu šiukšlių dėžėse. Man patinka apžiūrinėti šiukšliadėžes, nes tai suteikia mano pasivaikščiojimams periodiškumą, mano chaotiškame gyvenime atsiranda ritmas: prieinu šiukšlių dėžę, pažiūriu, kas joje. Prieinu šiukšlių dėžę, pažiūriu, kas joje. Taip atsiranda motyvacija judėti toliau.

Randu kitiems nereikalingų daiktų ir tada jie tampa mano daiktais. Jau turiu rastų daiktų kolekciją. Jie dabar mano, bet juose likę ir kažkas iš ankstesnių savininkų. Šitaip aš bendrauju su normaliais žmonėmis. Turiu rudą plastikinę dėžę, kokias turi dailininkai, su daugybe stalčiukų, kurie pakyla, kai atidarai dangtį. Yra keletas didelių adatų. Ne tokių, kokias naudoju aš. Tai siuvimo adatos, kurios žiba saulėje. Dar turiu užrašų knygutę sidabrišku viršeliu. Jos viduje daug lipdukų, tuščių puslapėlių ir tuščia dienoraščiui skirta dalis. Yra ir pusė šaukšto, kurio rankena — puošnus keltiškas mazgas. Ten dar yra dažų ir teptukų. Mano kolekcija man patinka. Slepiu ją labai nuošaliose vietose po tiltais, kanalizacijos vamzdžiuose, už akmenų, nes ji man brangi.

Leidžiuosi ant atbrailos Totenhemkorto gale, kai vienas iš pavojingųjų dvynių, nežinau, ar Keitas, ar Malkas, pripuola prie manęs ir pavagia mano maišelį. To man dar nebuvo. Galėčiau su juo muštis, bet šalia stovi jo dvynys. Praradau narkotikus, taigi turėčiau liūdėti, o ne muštis.

— Imk juos, drauguži, — drąsiai sakau.

Dvyniai iš manęs juokiasi ir mane keikia. Laukiu. Stebiu. O tada, kai jis jau tuoj tuoj užkaifuos, puolu. Bėgu atbraila prie jo ir taip į jį atsitrenkiu, kad visa jo įranga, adata, narkotikai išsibarsto aplink. Šitaip nė vienas iš mūsų nieko negauna.

— Ach tu, šūdžiau...

Kitas dvynys jau siekia peilio, o aš nieko daugiau nesiklausydamas lekiu tolyn kiek kojos neša. Malkas ir Keitas man primena brolius psichus Kiderminsteryje, kurie pabaigę gerti suvalgydavo butelį. Slampinėju po Totenhemkorto kelią tykodamas, kad kas man suveiktų. Galiausiai sutinku didįjį Beną, gatve vėžlinantį po sėkmingo elgetavimo metro.

— Tie nuosmaukos dvyniai, — sako jis, kai papasakoju, kas atsitiko.

Jis mane aprūpina, o paskui pasišalinu į pilko modernaus kiemo, kuris priklauso kelioms įstaigėlėms, tarpdurį. Filmų režisavimas. Visuomeninė informacija ir reklama. Grafika. Kai kurios dar dirba. Stebiu juos išeinančius. Visada maniau, kad tie, kurie dirba nuo ryto iki vakaro, yra mulkiai, bet dabar iš jų veidų matau, kad jie patenkinti.

Vieną vakarą konteineryje randu supakuotą karališko dydžio antklodę. Susisuku į ją kaip vikšras į kokoną ir pabundu prakaituodamas ryto saulėje. Tai gera naktis. O bloga buvo tada, kai susisukęs miegojau kažkokiame tarpduryje, o mane užpuolė būrys vyrų. Nemačiau jų per savo antklodę, bet jaučiau. Jaučiau, kaip jie mane spardo, girdėjau jų juoką. Rytą visas mano kūnas buvo nusėtas mėlynėmis. Jų buvo kokie penki šeši ir tai nebuvo jauni pasigėrę vyrukai, o kostiumuoti verslininkai, kurie džiaugėsi, kad nenubausti galėjo nuskriausti bejėgį.

Kitą naktį netoli Hemlėjaus žaislų parduotuvės randu porą didelių kartoninių dėžių. Sustatau jas ant milžiniško duonos padėklo, kurį pasidedu aklagatviu tapusioje gatvėje, nes statybininkai ją užtvėrė. Niekas čia man netrukdys, net žiurkės, kurios galėtų prasiskverbti pro visas kartonines užtvaras ir laipioti per mane, kai miegosiu. Prasipjaunu skylę, įlendu į dėžes ir negaliu atsidžiaugti savo liuksusiniu miegamuoju. Pabundu nuo beprotiškų šūksnių ir stogo daužymo. Šaunu iš dėžių kaip žiurkė ir pamatau, kad visa eilė sunkvežimių laukia, kol pajudėsiu, o šalia, ant pastolių, stovi maždaug penkiasdešimt besijuokiančių statybininkų. Parodęs nepadorų gestą ir riktelėjęs, kad ant jų dedu, nukėblinu tolyn. Juokdamiesi jie kažką sako, bet aš nesiklausau. Nesu jautęsis labiau pažemintas. Jie, matyt, ilgai bandė mane iškrapštyti, bet aš buvau apkvaitęs, o nė vienas iš jų nenorėjo atidaryti dėžės. Niekas niekada nenori. Bijo. Nes nežino, ką tokioje dėžėje gali rasti. Jie juokiasi su palengvėjimu ir žiaurumu iš žmonijos atliekos, kurią surado.

Daug laiko praleidžiu tualetuose. Kartais ten jaučiuosi blogai. Būdamas kabinoje po dozės, susiraitau kaip šuniukas ar priluptas vaikas ir drebu iš siaubo. Atsigaudamas, vis dar apkvaitęs, girdžiu balsus ir žingsnius. Bijau policijos, katastrofų. Man baisi pati baimė. Už kabinos durų matau šmėkščiojančius šešėlius, kurie dar labiau gąsdina.

Per Velykas, kai mažame Hemlėjaus žaislų parduotuvės filiale, kuris yra Koventgardene, vagiu žaislus prostitučių vaikams, jauna pardavėja mane pagauna. Tai smulkutė, mažiau nei penkių pėdų ūgio, liesa šešiolikmetė, dirbanti šeštadieniais. Ji čiumpa mane, kai einu iš parduotuvės. Bandau pabėgti pro verandą, bet ji taip stipriai mane laiko, kad negaliu pajudėti. Pažeminimas. Žinau, kad esu liesas, net išsekęs. Deivis jau daug kartų man sakė, kad turiu daugiau valgyti. Bet baisu, kai tave sutramdo vaikas. Tikiuosi, ji pasigavo utėlių.

Ateina vadybininkas ir iškviečia policiją. Aš, žinoma, turiu kvaišalų, bet, kol atvyksta policija, sugebu juos susikišti į užpakalį.

— Turiu utėlių, — pranešu besiartinantiems prie manęs farams ir jie sustoja.

Paskui ilgai tariasi, ar mane reikėtų vesti į už kampo esančią policijos nuovadą, ar sodinti į furgoną. Galiausiai nusprendžia sodinti į furgoną, bet tai atlieka gražiai. Keista, nors jie didžiausi mano priešai, tačiau šneka maloniai.

Kai atvažiuojame, mūsų laukia daktaras, kuris švelniai ir atidžiai apžiūri mano šašus, liesą kūną. Paskui sako, kad paieškos švarių drabužių ir, prieš pasiųsdamas į dušą, paduoda kremą nuo utėlių. Bet geriausia yra tai, kad jis išrašo daug vaistų, nes mato mano įsisenėjusį įprotį. Jis duoda daugybę dihaidrokodeino, morfino, kuris yra heroino pakaitalas ir valiumo.

Išsimaudęs po karštu dušu einu į šiltą kamerą, kur ant lovos yra pagalvė ir antklodė, o kišenėse geri vaistai. Vietoj utėlėtų drabužių mane apvelka balta popierine eilute. Padedu galvą ant pagalvės. Man šilta ir saugu. Jaučiuosi tarsi paleistas iš kalėjimo.

Nors policininkai neina prie manęs arčiau, nei būtina, jie kalba su užuojauta.

— Kiek laiko gyveni gatvėse?

— Kaip einasi?

— Na, vaikine?

Jie žiūri į mane su gailesčiu. Atrodo, kad net supranta, koks pažemintas gali jaustis narkašas. Tai mane stebina. Atsigavimo paranojų metu mane persekiodavo policininkų šešėliai, o dabar esu su jais ir jie visai nebaisūs. Jie malonūs.

Kitą dieną, „prisipompavęs“ prirašytųjų vaistų, vis dar vilkėdamas baltą popierinę eilutę, esu įsodinamas į policijos furgoną. Kadangi dabar Velykos, mane veža į ypatingąjį magistratų teismą, kuris yra toli nuo centro. Kur jie mane veža? Nesvarbu. Turiu dihaidrokodeino. Tikiuosi, ne toliau, nei baigiasi metro linija.

Ypatingasis magistratų teismas mane nubaudžia viena diena kalėjimo, arba šimtu svarų baudos. Kadangi vieną dieną jau atsėdėjau, o šimto svarų neturiu, tai mane iš karto paleidžia. Mane nuveda laiptais žemyn ir nė vienas iš teismo pareigūnų prie manęs neina. Jie elgiasi vaikiškai: kai einu pro juos, jie žengia atgal sakydami:

— Neik prie manęs!

— Oi, tik manęs neliesk!

Jie kaip bjaurūs vaikai žaidimų aikštelėje. Paskui jie išmeta mane lauk. Vilkiu baltąją popierinę eilutę. Stoviu gatvėje basas, vilkėdamas keistą drabužį. Esu pasimetęs. Esu sutrikęs. Aš — niekas. Po minutės durys prasiveria ir į gatvę išskrenda juodas plastikinis maišas. Jame mano utėlėti drabužiai ir batai. Pažiūrėjęs pro durų stiklą matau, kaip jie iš manęs juokiasi.

Paženklintas popieriniais drabužiais, susigėdęs dairausi, kur galėčiau persirengti. Tai trikdo, bet turiu ir rimtesnę problemą. Turiu savyje heroino, bet kad galėčiau susišauti, man dar kai ko reikia.

Atrodydamas kaip kosmonautas pėdinu šiuo atokiu Londono rajonu, kol randu atidarytą vaistinę. Šalia jos yra indiškų prekių parduotuvė, kur nusipirksiu citrinos rūgšties. Paskui einu į viešąjį tualetą persirengti ir susišauti. O tada įšoku į metro ir važiuoju namo. Turiu galvoje Vestendą.

Kurį laiką jaučiuosi kaip Vestendo karalius, kaip žymus gangsteris, bet pamažu imu jaustis prislėgtas, nes jaučiu, kad išgyventi kasdien darosi vis sunkiau ir sunkiau.

Vieną naktį „atsijungiu“. Leidausi mažame skverelyje prie Šarlotės gatvės, o kai kitą dieną nubudau, adata vis dar buvo įsmeigta į mano ranką, kojos sulenktos po manimi, o nuo kelių visas kūnas gulėjo tiesiai. Esu pamėlęs nuo šalčio. Mano drabužiai šlapi. Matyt, šioje padėtyje išbuvau ne vieną valandą. Bet užtrunku dar ilgiau, kol pajudu, ištiesiu kojas, o paskui atsistoju. Verkiu iš skausmo. Man labai bloga. Turbūt mano susileistas heroinas buvo iš neįprastai grynos siuntos ir todėl „nulūžau“. Naktis šalta. Galėjau numirti. Gaila, kad nemiriau...

Šį kartą pavogtuosius DVD parduodu vaikinui, vardu Vilfas, kuris dirba Soho sekso prekių parduotuvėje. Žiūrėdamas į tokių parduotuvių mažas, aptriušusias iškabas, niekaip nepasakytum, kad jos klesti. Tai gangsterių šalis. Vilfas turi bosus, o tie turi savo bosus. Vienas jų, stambus meksikietis, kuris kalba su akcentu, bet taisyklinga anglų kalba, sako, kad norėtų su manimi pasikalbėti.

Nervinuosi, bet kai sužinau, ko jis nori, imu plačiai šypsotis: nori, kad pardavinėčiau jo narkotikus.

Mano naujasis darbas tiesiog pasakiškas. Jie man duoda 0,2 g kreko ir heroino maišelius, suvyniotus į dvigubą plėvelę. Prisidedu kokių dvidešimt į burną ir vaikščiodamas po Vestendą pardavinėju.

Vos išėjęs iš parduotuvės, negaliu šnekėti, nes mano burna pilna maišelių. Kai keletą išspjaunu, atgaunu kalbos dovaną. Parduodu po septynis dešimt svarų už maišelį. Priklausomai nuo paklausos. Kai baigiu, einu į Vilfo parduotuvę, atiduodu pinigus ir pasikraunu iš naujo. Kai įgundu, galiu įsidėti į burną ir daugiau. Penkiasdešimt. Tada atrodau kaip žiurkėnas.

Pardavęs trisdešimt maišelių, penkis galiu pasilikti sau. Štai kodėl šis darbas geras. Man jis patinka. Turiu narkotikų, esu užimtas, mane gerbia, nes esu visiems reikalingas narkotikų prekeivis ir turiu ryšių su keletu gangsterių. Ko gi man kartais taip liūdna? Juk dabar tikrai žinau, kad esu neįveikiamas. Mintyse aš vadovauju visam Vestendui.

TRISDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Sėdžiu Pikadilio aikštėje ant laiptų į metro. Pro šalį skuba kojos. Visą naktį pūčiau kreką, todėl prekiauti galėsiu dar negreitai, bet nebegaliu sulaukti dozės. Jaučiuosi beviltiškai, nes esu toks pavargęs, kad negaliu eiti vogti. Mano žingsniuose nebėra energijos, kadangi skauda kojas. Nebemanau, kad esu kietas gangsteris. Mano galvoje vėl atsiveria tamsioji realybės pusė.

Komitetas vėl pradeda darbą. Aš — blogis. Niekas manimi nesirūpina, nes aš to nevertas. Purvas sulaukia daugiau dėmesio negu aš, nes purvą žmonės bent jau nusivalo nuo batų, o manęs niekas net nepastebi. Jie visi skuba pro šalį, nes esu nematomas.

Prie tualetų, savo įprastinėje vietoje, tyliai elgetauja Deivis, o šalia susirietęs Tarnas. Deivis kuklus elgeta, kuris žmonių negąsdina, neverčia į jį žiūrėti, bet žmonės ne tik duoda jam pinigų — jie kartais net sustoja su juo pasikalbėti. Nereikia su juo ilgai kalbėtis, kad suprastum, koks jis yra: per švelnus šiam pasauliui.

Kaip tik dabar prie jo pasilenkusi mergina. Ji atvykusi iš rytų ir atrodo turtinga. Tai matyti iš jos šukuosenos, batų, drabužių: Burberry firmos šalikėlis ir šviesiai kreminės spalvos lietpaltis. Tokius drabužius mačiau eidamas pro drabužių parduotuves, kur parduodamos dizainerių prekės su V. Valentino, Versace prekiniu ženklu.

Paskui pamatau, kaip Deivis atsistoja ir abu su mergina kažkur eina. Tarnas seka vienu žingsniu atsilikęs. Jie eina į mano pusę. Eidami pro mane, stabteli.

— Čia mano bičiulis Markas, — mandagiai pristato mane merginai Deivis, o man sako: — Mes einame pusryčiauti.

— Eini? — klausia moteris.

Ji maždaug dvidešimt penkerių ir tokia pat graži kaip ir turtinga.

Kadangi man niekur eiti nereikia, atsistoju.

— Iš kur jūs? — klausiu.

— Iš Japonijos.

— O, Japonija. Puiku, — Deivis pažvelgia į mane, o jo žvilgsnis sako: „Po velnių, Markai, ką žinai apie Japoniją?“

Aš žvilgsniu atsakau: „Ši moteris gal bus geroji naujiena, nes iš jos bus galima gauti pinigų, Deivi.“

Einame Ruperto gatve per savo pasaulį. Kai mes stabtelime prie parduotuvės, ji paklausia, ko norime.

— Prie pusryčių labai tiktų stiprusis Kestrelalus. Porą skardinių, — sakau ir ji, įsivedusi mus į parduotuvę, nuperka po dvi kiekvienam, tarsi tai būtų normalu. Gal Japonijoje žmonės taip pusryčiauja?

Einame Vardo gatve, paskui Reimondo Reviu alėja. Japonė apsiavusi aukštakulniais aulinukais, kurie šiek tiek kaukši. Lyja. Ji užsisagsto savo kreminį lietpaltį.

Prieiname pigią užeigą ir moteris, nepaisydama savo gražiųjų drabužių, grakščiai atsisėda ant kėdės. Jei jai anksčiau nėra tekę valgyti tokiose užeigose, ji neišsiduoda. Prie alaus užsisakome gausius pusryčius. Ji — tik kavos. Visą tą laiką mudu su Deiviu ją linksminame. Savo sąmoju bei žavesiu pakerėtume net panelę, pirmą kartą pasirodančią aukštuomenėje. Ji klausinėja apie gyvenimą gatvėse ir mes papasakojame keletą gražių istorijų, bet iš Deivio žvilgsnio suprantu, kad jis planuoja iš jos išvilioti krūvą pinigų.

Negaliu nustygti vietoje, nes man labai reikia dozės. Šio noro negali nuslopinti net gausūs angliški pusryčiai, todėl garsiai pareiškiu, kad turiu eiti ir kai ką mums su Deiviu nupirkti. Ji paima savo rudą odinę dizainerišką rankinę ir klausia, kiek man reikia. Sakau, kad keturiasdešimt svarų. Matau, kad piniginėje ji dar turi daug. Ji man nusišypso miela šypsena, plaukai užkrenta jai ant akių ir ji juos nusibraukia nuo veido. Ji graži ir dora.

Paimu pinigus ir, pažadėjęs Deiviui grįžti, išeinu. Jis žino, kur einu. Nespėjus man išeiti, jie jau rimtai šnekasi. Taip rimtai, kad pirkdamas pamanau, jog Deivis gaus iš jos daugiau nei keturiasdešimt, todėl galiu pasilaikyti Deivio maišelį sau. Kai susišaunu, pamirštu, kad žadėjau grįžti.

Užsiimu savo reikalais ir visai pamirštu Deivį ir japonę. Daug vėliau, beveik vidurnaktį, skubėdamas Šaftesberio prospektu, pamatau ją vėl. Ji stovi prie gaisrinės kinų kvartale ir energingai moja man.

— Markai! Markai!

Tuoj pat prie jos prieinu. Ji atrodo susirūpinusi ir klausia, ar nemačiau Deivio.

— Ne. O kas?

— Jis nueiti kai ko man nupirkti ir negrįžti, — paaiškina.

— Ko? — klausiu.

Tai dalis jos piniginės turinio pateko į Deivio rankas ir jis dabar kažkur kaifuoja. Kol mane kankina tokios mintys, ji išsitraukia iš rankinės kortelę ir paduoda man.

— Negaliu ištarti...

Vienoje pusėje yra jos viešbučio pavadinimas. Apverčiu kortelę. Kitoje pusėje ji parašė žodžius, kurių negali ištarti. Kalio cianidas.

Negalėdamas patikėti, spoksau į ją.

— Kalio cianidas? — sakau. — Cianidas?

Laužyta anglų kalba mergina paaiškina, kad nori nusižudyti. Ji nusivylusi gyvenimu, nenori grįžti į Japoniją, kur skiriasi su žiauriu vyru, kuris ją mušdavo ir išnaudojo. Geriau jau mirs.

— Nagi, — gudraudamas sakau, — negali būti taip blogai. Pažiūrėk į mane. Gyvenu gatvėse, bet vis tiek šypsausi.

Išsišiepiu, parodydamas supuvusius dantis, bet jai nelinksma. Ji nori kalio cianido. Deivis sakė, kad gaus.

Žinoma, Deivis ją apgavo, bet jo dabar čia nėra ir aš sakau, kad galiu jai padėti.

— Kiek Deivis paprašė? — klausiu.

— Du šimtai svarų.

„Dviejų šimtų! Tik leisk man tau padėti“.

— Deivis neimti pinigai. Pinigai čia.

Tai Deivis jos „neišdūrė“. Tai reiškia, kad galiu aš! Pasižiūriu į dangų. Ačiū tau, Viešpatie.

Kartu einame Oksfordo gatvės link ir aš bandau ją atkalbėti nuo savižudybės, bet stengiuosi ne per daug, nes jei ji tikrai nori mirti, tai aš gausiu du šimtus svarų. Prie Čeringkroso kelio pasukame į dešinę, o ten, autobusų stotelėse, susigūžę stovi narkotikų prekeiviai. Jie visada atrodo juokingi, nes apsimeta laukią autobuso, nors visi žino, kad jie tiesiog pardavinėja narkotikus.

Pasivedu moterį į šoninę gatvelę ir paaiškinu:

— Matote ten stovinčius žmones? Jie turi, ko jums reikia.

— Kiek? — klausia ji.

— Du šimtai svarų, — atsakau.

Ji atidaro rankinę, ištraukia piniginę ir, išėmusi reikiamą sumą, paduoda man. Paėmus banknotus, mane užlieja šiluma.

— Imkite ir laikykite mano kuprinę, — sakau. — Taip žinosite, kad nepabėgsiu.

Labai kvaila tai sakyti. Pirma, jai nė į galvą neatėjo, kad galėčiau, nes ji paprasta ir pasitikinti. Antra, mano kuprinėje tėra panaudotų adatų dėžutė, kelios adatos, šiek tiek citrinos rūgšties, butelis purvino vandens ir pusė batonėlio Snikers. Bendra vertė mažiau nei du svarai, ką jau kalbėt apie du šimtus, bet ji paima ir laiko taip tvirtai, tarsi tai būtų iš Versace.

Už gerą kainą nuperku keturis maišelius kreko ir keturis heroino, o grąžą pasilieku. Tai ne cianidas, bet, jei ji nepripratusi prie stiprių narkotikų, kad numirtų, jai užteks vieno kreko ir vieno heroino. Taigi, už savo pinigus ji gaus tai, ko nori. Ketinu jai duoti du.

Nusivedu ją prie požeminės automobilių stovėjimo aikštelės. Šiuo paros metu čia tylu, tik girdisi narkašų vaitojimas. Paduodu jai du rudus ir du baltus maišelius, citrinos rūgštį bei visa kita. Tada paaiškinu, kaip viską atlikti. Ji dėmesingai išklauso ir paprašo pakartoti. Paskui linkteli. Taigi, padariau, ko ji prašė. Dabar ji ketina eiti į savo viešbutį ir tai padaryti.

Ji apsidairo.

— Kur tu naktį miegoti?

— Kur nors. Gal kokiam tarpdury...

Ji purto galvą.

— Ne. Aš sumokėti už tavo viešbutis šią naktį.

Sėdame į taksi. Tylime. Ji išblyškusi ir atrodo išsigandusi. Ar ji tikrai ketina nusižudyti? Pradedu kalbėti, bet ji mosteli, kad nutilčiau. Ji apsisprendusi. Kai esame tarp Raselo aikštės ir Kingskroso, parodau pigų viešbutį. Ji duoda man šešiasdešimt svarų ir mes atsisveikiname. Ji stebi mane, o kai vestibiulyje atsisuku, matau ją nuvažiuojant. Jos dizaineriška rankinė pritutinta narkotikų, kad viešbutyje galėtų nusižudyti...

Registratorius — rusas. Susirūpinu, kad jis nenorės, jog likčiau, bet jis į mane vos žvilgteli: tai tokia vieta, kur kambariai nuomojami kelioms valandoms ir niekas nieko neklausinėja.

Įeinu į kambarį, džiaugdamasis pelninga šio vakaro veikla. Turiu narkotikų, lovą, pinigų, o dabar galiu susišauti. O kai viskas nurimsta, mane, kaip visada, apima paranoja. Bet šį kartą paranoja kitokia. Mane beveik sukausto siaubas pagalvojus, ką padariau. Ta moteris norėjo nusižudyti ir aš jai padėjau. Būtų buvę tas pats, jei būčiau įsmeigęs adatą jai į ranką. Galėjau ją nužudyti. Turbūt jau nužudžiau.

Man taip baisu, liūdna, jaučiuosi toks sukrėstas, kad noriu mirti. Pokrekinė paranoja užgožia kaltę: mane neišvengiamai suras ir suims. Krintu ant žemės, priglaudžiu ausį prie grindų. Ar už durų kas nors juda? Kalba? Ar jie jau ateina? Taip įtemptai klausau, kad vos kvėpuoju. Galiausiai užmingu. Vėliau nubundu ant grindų ir einu iš viešbučio susiveikti.

Kai susitinku Džindžą, papasakoju, kas atsitiko, bes negaliu to atsitikimo išmesti iš galvos. Džindžas išklauso, bet nieko nepasako. Greitai sužinau, kad jis viską papasakojo Deiviui: ką tik sutinku, visi man perduoda nuo Deivio žinutes. Deivis piktas. Deivis manęs ieško. Kai kitą kaną sutinku Džindžą, pasakau, kad Deivis turbūt todėl pyksta, kad pats norėjo pasisavinti merginos pinigus. Bet Džindžas sako, kad Deivis pyksta todėl, kad parūpinau jai narkotikų. Deivis mano, kad nereikėjo to daryti. Žinau, kad jis teisus, ir tai skaudina.

Kurį laiką neinu į Pikadilio aikštę. Mano veiklus gyvenimas tęsiasi. Bet visą laiką žinau, kad nužudžiau žmogų. Ir tai nebuvo kažkoks narkomanas, kaip, pavyzdžiui, Džonas iš vakarų, ar koks kitas, kurį aprūpinau narkotikais. Tai buvo nusivylusi mergina iš tolimos šalies. Ne veltui Deivis pyksta. Tokios mintys neduoda man ramybės, bet po dozės paskęstu migloje.

Deivis mane randa po poros dienų. Jis ne vienas. Su juo būrys vyrukų.

— Aš tavęs ieškojau! — riaumoja, o jo pykčio iškreiptas veidas parausta. — Kaip tu, po velnių, galėjai taip pasielgti? Sutrauka tu!

— Tu nežinai, ar ji negyva! — šaukiu.

— Aš žinau! Žinau! Mes buvom sutarę susitikti, bet ji neatėjo. Šūdas, Markai, ji buvo graži. Kodėl tu jai davei tą heroiną, kreką ir visa kita?

— Pats būtum tai padaręs, — niūriai sakau.

— Nebūčiau! Markai, dievaži nebūčiau!

Tik dabar suvokiu, kad galėjau jai pakišti tuščią maišiuką. Man būtų buvę daugiau, o ji tebebūtų gyva. Arba galėjau pabėgti su jos dviem šimtais svarų, palikęs jai savo seną purviną kuprinę, pilną adatų. Bet vietoj to įdaviau jai savižudybės įrankį.

— Aš noriu tave, šikniau, nudėti! — riaumoja Deivis.

Jis žengia manęs link, bet aš greitesnis. Išsitraukiu peilį ir laikau atstatęs į jį ir jį supančius vaikinus.

— Atsiknisk, Deivi! Tik pajudėkit ir aš jus papjausiu!

Pro šalį eina paprasti žmonės. Nežiūrėdami į mus, jie mus aplenkia, o jų veiduose pasibjaurėjimas: greičiausiai dėl kažkokio menkniekio riejasi ir pešasi gatvių narkomanai...

Deivis apsisuka ir nueina. Džiaugiuosi, kad susidūrimas, kurio keletą dienų vengiau, jau įvyko. Nors, ne, tai ne pabaiga. Turėsiu gyventi žinodamas, kad nužudžiau tą japoniukę. Turėsiu gyventi gatvėse be Deivio ir jo švelnaus draugiškumo. Be Deivio, kuris juodžiausią valandą padėdavo kaip kantriausias tėvas, kuris vienintelis rūpinasi mano sveikata, liepia eiti pas daktarus, nuveda pas daktarus...

Mane apima gili depresija, kurios net narkotikai nepalengvina. Atsiskiriu nuo visų. Einu į įvairiausias tolimas gatves. Miegu skirtinguose tarpduriuose.

Vieną rytą, nubudęs prie kažkokios apleistos parduotuvės durų, taip laužiuosi, kad pajuntu, jog nebegaliu ilgiau gyventi tokiame beprotiškame pasaulyje. Aš esu labai labai pavargęs. Niekam nebėra energijos. Man atrodo, kad visą gyvenimą labiausiai bijojau ligų. Visą gyvenimą bandžiau išvengti laužimosi, bet daugiau tam energijos nebeturiu. Pasiduosiu. Būsiu čia ir tol laužiuos, kasydamasis utėlių įkandimus, kol mirsiu.

Po kiek laiko depresiją nugali bloga savijauta. Kai jau visas degu, kūnas nuo skausmų skyla į dalis, bandau išsitiesti, paskui labai lėtai kaip senis atsiklaupiu ir tik tada pamažu atsistoju. Atrodo, kad jei sulenksiu kojas, kelių girnelės sutrūkinės, nes blauzdose visai nebėra riebalinio sluoksnio.

Po truputį, labai lėtai pradedu judėti. Mano sąnariai — surūdiję stūmokliai. Bandau juos išjudinti. Vangi sena mašina pradeda veikti. Šašai ant kojų drasko kūną kaip vilkai. Šis skausmas skiriasi nuo skausmo, kurį sukelia laužomasis. Jis labiau išorinis, labiau erzinantis, bet į jį lengviau nekreipti dėmesio.

Kaktomušom susiduriu su Gobiu Gazu, kuris anksčiau buvo modelis, o dabar jau turi virusą. Jo kūne daugybė atvirų žaizdų. Jis pūva iš vidaus. Kvepia irgi atitinkamai. Jis man suveikia. Kartu susileidžiam po dozę, naudodamiesi ta pačia kolos skardine, ta pačia adata...

Nepraeis dešimt minučių ir aš vėl pasijusiu savimi, vėl galėsiu imtis veiklos. Po dozės būsiu judrus ir nenustygstantis. Bet po kreko didelio jausmų antplūdžio nepajuntu. Dangaus raketai pritrūksta kuro anksčiau, nei ji pasiekia Žemės atmosferos ribas. Šiandien apie saulę nesisuku. Raketa sudūžta. Heroinas irgi menkai tepadeda. Kūno nepalieka skausmas. Depresija irgi nepraeina.

Paskutinė dozė buvo kaip drėgni fejerverkai Gajaus Fokso naktį. Prieš tai buvusioji — ne ką geresnė.

Imu suvokti, kad narkotikai manęs nebeveikia. Viskas ne taip kaip buvo anksčiau. Jaučiuosi pritrenktas. Mane apima siaubas. Narkotikai mane palieka! Kas bus?

Žiūrėdamas į temstantį dangų, atsistoju tarpduryje ir pradedu verkti. Visą kūną purto rauda. Verkiu, kaip dar niekada neverkiau. Gobis mane stebi. Paskui apkabina per pečius. Praeiviai arba spokso, arba nusisuka, o aš gailiai raudu. Man dvidešimt devyneri ir aš beviltiškas.

Pradėjo lyti. Už kampo yra bažnyčia su kiemu, o tame kieme yra man patinkantis medis. Einu ten. Medis labai žemas. Tai amžinai žaliuojantis medis, ant kurio šakelių, pasislėpę tarp spyglių, auga kankorėžiukai. Plačios šakos driekiasi prie pat grindinio akmenų. Atsigulu ant nugaros ir įsirangau po jomis.

Čia kitas pasaulis. Tai medžio pasaulis. Jame nėra žmonių. Po tankiomis šakomis sausa ir keistai šilta. Spyglių nepasiekia mašinų ir kojų sukeltos dulkės, todėl jie švarūs, tamsiai žali. Tokie žali kaip tolimas miškas. Kamienas kyla į viršų, kol jį užstoja šakos ir viršūnės nematau. Gal jos net nėra? Gal pasaulis yra begalinis? Mane apkabina nuo prigludusių spyglių ir kankorėžiukų nulinkę šakos. Jos mane apgaubia. Jaučiuosi saugus. Aš rūpiu medžiui. Jis manimi rūpinasi.

Kai šiek tiek atsigaunu, keliauju į Senąją Komptono gatvę, susirandu tarpdurį, susisuku į kamuoliuką ir užmiegu.

Iš ryto, kai nubudęs vėl pajuntu skausmą, pamatau, kad kojos pro mane praeina, o paskui grįžta. Gal man kas duos pinigų? Gal kas pakalbins? O gal muš? Dar labiau susiriečiu.

Prieš mane stovi kojos. Balsas sako:

— Markai? Pone Markai Džonsonai? Ar tai tu?

Tai ne narkašo balsas. Tai balsas iš Normalaus Pasaulio.

Lėtai pažiūriu aukštyn. Šiek tiek išsidesiu, kad aiškiau matyčiau. Tiesiai į mane žiūri vyriškis, kurio veidas pažįstamas. Didelės rudos akys, blizganti tamsi oda. Jis sveikas ir gerai atrodo. Madingi drabužiai. Patrauklus vyriškis. Kas jis? Jis iš kito laiko ir kitos vietos? Kas? Iš kur?

— Markai. Aš Synas Evansas.

Synas Evansas...

— Iš Notingemo. DIY Andžės draugas?

Andžė. Menininkė, su kuria buvau susidraugavęs, kai Rouzė mane paliko, o aš studijavau fotografiją. Andžė, kuri projektuodavo DIY vakarėlių dekoracijas. Synas, jos draugas gėjus. Buvau jį sutikęs Notingeme. Jis studijavo sociologiją ir su DIY vakarėlių dalyviais bendravo nedaug. Ir štai dabar tas pats Synas Evansas eina Senąja Komptono gatve Londone ir pamato mane, miegantį tarpduryje. Jaučiuosi toks pavargęs, kad net nesutrinku. Esu toks pavargęs, kad vos galiu šnekėti.

Bandau sveikintis, bet nebežinau kaip. Neprisimenu, kaip reikia šypsotis.

— Nagi, Markai Džonsonai! — jis sukryžiuoja rankas ant krūtinės. — Pasakyk, ką čia veiki?

Tie beprotiški laikai — ilgos laimingos naktys, pašėlę vakarėliai, šauni muzika, geri narkotikai, draugystė, jaunystė, grožis, Pano palaiminimas... Visa tai atvedė mane čia, į tarpdurį Senojoje Komptono gatvėje.

— Aš — žuvęs, — sakau.

Synas valdingai papučia lūpas:

— Nagi, nagi. Aš galiu tau padėti.

Pažvelgiu į jį. Niekas negali. Nebent jie suveiktų man dozę...

Jis sako:

— Dirbu Londone. Sankryžoje.

Sankryža. Ar ne taip vadinosi įmonė, kuri vadovavo dideliam senam namui Birmingeme, kur važiavau į reabilitacijos centrą, cha, cha, cha, prieš šimtą metų?

— Mes esame Vardo gatvėje. Aš dirbu narkomanų gydymo centre. Jei turi problemų, galiu tau padėti.

Jis komiškai nusilenkia, tarsi sakydamas „pasiruošęs padėti“. Aš — tai Dorotė, kuri ką tik susitiko Geležinį Medkirtį, Kaliausę ir Bailųjį Liūtą viename asmenyje. Tai taip siurrealistiška, kad sunkiai sugromuluoju jo žodžius. Žinau, kad gatvėse veikia Bendruomeninės veiklos komandos, kurios ieško tokių kaip aš, bet manęs dar niekas nesurado. Neinu į bendrabučius, nes bijau, kad mane skriaus. Nesilankau labdaros valgyklose. Aš — vienišius. Nes noriu toks būti.

Bet kiti žmonės nuolat dingsta iš gatvių ir atrodo, kad visiems padeda, išskyrus mane, tarsi būčiau pralindęs pro kažkokį tinklą, nes esu nematomas.

— Jei nori nebevartoti narkotikų, galiu tau padėti, Markai.

Žinoma, noriu. Noriu, kad šis nesveikas gyvenimas baigtųsi. Bet neįsivaizduoju kaip.

— Eime su manim ir nuspręsime, pone Džonsonai.

Dabar eiti negaliu. Turiu apie tai pagalvoti. Bandžiau išeiti iš gatvių per Kalėdas ir nepavyko. Synas pasako, kur rasti Sankryžą, o aš pažadu ateiti vėliau. Praeina kelios dienos, kol nusprendžiu, kad noriu pamatyti Syną. Jis iš tų, kurie atsimena, kad aš ne visada buvau valkata, ne visada buvau nematomas.

Įstaiga nudažyta baltai, tarsi tam, kad žmonės jaustųsi nejaukiai, bet Synas mane sutinka šiltai. Jis leidžia man pasijusti kitokiu nei kiti gatvės žmonės, ypatingu, nes jis pažįsta senąjį Marką. Einame į kavinę išgerti arbatos. Synas manęs klausia, ar aš tikrai noriu nebevartoti heroino. Žinoma, noriu. Koks dar klausimas? Jis sako, kad pabandys mane patalpinti į detoksikacijos skyrių.

— Nepadės, — sakau.

Apie tokias vietas žinau viską. Tu ten ištveri laužtuves, o paskui iš ten išeini ir vėl viskas iš naujo.

— Padeda, jei nori. Be to, išėjęs iš detoksikacijos, nepasakysi sau, kad tau geriau. Sveikimo metu žmonėms reikia visokeriopos paramos. Taigi, vėliau važiuosi į reabilitacijos centrą.

Centras. Ką gi, paskutinis buvo lyg pokštas.

— Ar tu tikrai nori nustoti? — Synas nenuleidžia nuo manęs savo didelių rudų akių. — Kai kurie turi pasiekti patį dugną, kad būtų pasiruošę.

Miegu gatvėse, gyvenu prekiaudamas ir vogdamas. Ar tai dar ne dugnas?

Paskui prisimenu kitus dugnus.

Kai patekau į kalėjimą, nors neatsiminiau, ką padariau...

Kai siųsdavau savo merginą susirasti klientų, kad galėčiau pūsti kreką...

Kad turiu sūnų, kuriuo negaliu pasirūpinti...

Kaip šoviausi užpakalinėje automobilio sėdynėje, o sūnui mėčiau saldainius, kad jis man netrukdytų...

Kaip Amerikoje dariau viską, kad tik gaučiau narkotikų...

Kaip šlaistydavausi po baisiausius rajonus, kad susiveikčiau...

Kad galiu susitikti su savo vaikais tik stebimas šimto akių...

Bet visa tai ne pats giliausias dugnas. Tai buvo rifai vandenyne, kuriuos aplenkęs aš skendau vis giliau ir giliau. Dabar jau pasiekiau dugną. Esu gatvėse, liesas ir vienišas, o narkotikai nebeveikia. Taip, Synai, noriu pasikeisti. Padėk!

TRISDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Kai kitą kartą ateinu į Sankryžą, Synas praneša, kad jam nepavyko rasti man vietos detokse, bet jis mane apgyvendins gerame bendrabutyje, kur turėsiu kambarį su lova.

Einu į tą bendrabutį, esantį Endslėjaus Sodų gatvėje, netoli Justono metro stoties. Mane nuveda į dvivietį kambarį. Nežinau, su kuo teks gyventi. Išeinu į lauką. Būrelis čia gyvenančių vaikinų seka iš paskos. Vos žvilgterėję į mane, jie suprato, kad turiu narkotikų. Ant kampo jie mane apsupa.

— Duok ir mums! — ne prašo, o reikalauja.

— Atsikniskit, — atrėžiu ir sprunku.

Gal man reikės su kuriuo nors iš jų gyventi tame pačiame kambaryje? Nakvoti negrįžtu. Man baisu, kai esu pastatuose, o lovos — svetimos.

Kadangi bendrabutis netoli bedarbių pašalpos skyriaus, nusprendžiu nueiti ir paprašyti pašalpos už praėjusius metus. Man liepia ateiti vėliau ir žada išmokėti dalį pinigų. Vos tik iš ten išeinu, bendrabučio vaikinai manęs jau laukia. Jie vėl mane apsupa ir pareiškia:

— Duok pinigų.

Man pavyksta nuo jų pabėgti, bet dabar visą laiką dairausi. Į bendrabutį kasdien užeinu tik pasirodyti, o į savo kambarį net neinu. Nenoriu susitikti tų vaikinų, nes vos mane pamato vienas, tuoj ateina daugiau ir kimba ne po vieną. Tai didelė smurtautojų grupė, kuri man grasina. Aš toks liesas, kad bet kuris mane įveiktų.

Taigi, į bendrabutį užlekiu vos trisdešimčiai sekundžių, bet vieną dieną atėjęs randu Syno laiškelį — mane priima į detoksą.

Detoksas. Tik dabar pradedu suprasti, ką tai reiškia. O tai reiškia — daugiau jokių narkotikų. To ir norėjau, ar ne? Mintis apie gyvenimą be narkotikų mane gąsdina. Širdyje atsiveria tuštuma. Kaip aš be narkotikų gyvensiu? Be narkotikų nieko daugiau neturiu. Kad nebūtų taip liūdna galvoti apie ateitį, prieš ten eidamas įsišaunu kiek tik galiu ir suprantu, kad heroinas ir kokainas manęs nebeveikia. Laužiuosi, mane apima paranoja, o kaifo beveik nėra. Noriu pagauti kaifą, o pasiekiu tik jo pasekmes: laužtuves ir paranoją. Nebegaliu. Daugiau taip nebegaliu.

Detoksas yra Ekvinokso krizių įvertinimo centre, esančiame Bruko gatvėje. Tai atnaujintas raudonų plytų pastatas. Daugelis čia gyvenančių yra alkoholikai, kuriuos aš pažįstu: sekmadieniais, prieš pasirodant narkotikų prekeiviams, kartais einu į Kovent Gardeną nusipirkti gėralo, kad laukdamas narkotikų nusiraminčiau. Paprastai perku Ypatingąjį. O, kad galėčiau jį susileisti! Kartais kartu su girtuokliais geriu šerį, degtinę, viskį. Tai, ką jie turi. Girtuokliai nuo narkašų skiriasi. Jie kitaip gyvena. Dauguma senesni, kai kurie iš Škotijos ar Airijos, jų veidai raudoni, o nosys išpurtusios. Kai pamatau juos čia, pasijuntu lyg susitikęs draugus.

Kaip visada keikdamasis kenčiu laužtuves: prakaitavimą, drebėjimą ir skausmus. Pirmas dešimt dienų, kad palengvintų kančias, man duoda metadono. Paskui, vienuoliktą dieną, metadono nebegaunu ir krentu į bedugnę. Baimė. Nusivylimas. Panika. Beprasmiškumas. Vienatvė. Mane persekioja baisios mintys, kurias narkotikai sulaikydavo. Mano vaikai — jie manęs net nepažįsta. Ta japonė — aš ją nužudžiau. Mano šeima — jie neturi su manimi nieko bendro... Aš noriu heroino. Man jo labai reikia. Jis užgydys gilias mano sielos žaizdas.

Dvyliktą dieną, kai išmėginimas pasiekia aukščiausią lygį, o aš nuo skausmo ir liūdesio pavirstu pabaisa, iš gatvės ateina vaikigalis ir pradeda su manimi ginčytis, kokį televizijos kanalą žiūrėti. Jis pašoka ir čiumpa peleninę, o aš pagalvojęs, kad jis nori ją į mane mesti, jam įkandu. Į galvą. Jis kaukdamas išbėga ir bando mane užbarikaduoti hole. Atbėga personalas. Purtydami galvas, jie liūdnai žiūri į mane.

— Ne aš!

Bet jie tylėdami rodo dantų žymes ant jo galvos ir sako:

— Markai, turi išeiti.

Aš vos neverkiu. Nenoriu išeiti. Ištvėriau sunkiausią atpratimo laiką. Pats neįstengsiu būti švarus. Pradedu ginčytis, sakydamas, kad muštynes išprovokavo tas kvailas vaikigalis. Jie sako nenorį manęs išmesti, bet taisyklės yra taisyklės, o vaikio oda sužalota, todėl turiu išeiti. Matau, kad jiems irgi skaudu, nes jie labai stengėsi padėti man ištverti laužimąsi.

— Po dvidešimt aštuonių dienų tave vėl priimsime, — sako.

Justone man vėl užsako lovą, iškviečia taksi ir liepia važiuoti.

Stoviu tarpduryje ir sakau:

— Jūs, po velnių, mane nužudysit.

— Ne, Markai, — purtydama galvą, ramiu, nuolankiu balsu (daugelis jų čia taip šneka) sako moteriškė. — Tu pats save nužudysi.

Esu gatvėje. Be narkotikų. Man baisu. Gatvės šaltos, žiaurios, beprotiškos. Negalių su jomis susidoroti, kol neišprotėjau pats. Bet iš pradžių bandau atsilaikyti prieš norą griebtis adatos. Vis tiktai laužimąsi ištvėriau, blogiausia jau praeity, jei pats ištversiu dar dvidešimt aštuonias dienas...

Visas pasaulis pilkas ir aštrus kaip metalas. Skauda galvą. Vos pajudu — skauda. Net kvėpuoti sunku: atrodo, kad burnoje yra kojinė. Skauda, kai stoju ir sėdu. Skaudu prisiminus praeitį. Prieš akis iškyla baisūs mano pasakyti ir padaryti dalykai. Tai kaip baisiausios pagirios, nes gėriau ne praeitą vakarą. Visą gyvenimą buvau girtas.

Bendrabutyje man duoda atskirą kambarį, nes personalas jau žino, kad bijau priekabiautojų. Jie elgiasi maloniai ir neprimena mano nesėkmės detokse. Bet aš tai jaučiu. Turėjau šansą pasikeisti ir susimoviau. Ryžtingai nusprendžiu ištverti be narkotikų dvidešimt aštuonias dienas, kol mane vėl priims. Pasišneku su bendrabučio darbuotojais. Jie visi supranta, kaip tai sunku.

— Markai, tau bus sunku ištverti be pagalbos visą mėnesį, — sako šviesiaplaukė Džoja. — Eik į susirinkimus. Visai netoli nuo čia nuolat susirenka anoniminiai alkoholikai...

— Aš nesu suknistas alkoholikas, — pertraukiu. — Aš narkomanas.

— Koks skirtumas? Bet jei labiau nori, tai gali eiti ir į anoniminių narkomanų ar anoniminių kokainistų susirinkimus.

Ji pavarto telefonų knygą, paskui paskambina ir atsisukusi sako:

— Taip, anoniminiai narkomanai renkasi Aislingtone po valandos. Turi pinigų?

Įkišu ranką į kišenę. Dvidešimt pensų.

Ji praveria rankinę:

— Paimk dar svarą aštuoniasdešimt. Už du svarus autobusu nuvažiuosi ten ir atgal. Štai adresas. Nuvažiuok į susirinkimą ir gausi paramą, kurios tau reikia, kad ištvertum. Gal net tavo gyvenimas pasikeis...

Pasikeis mano gyvenimas? Negaliu įsivaizduoti, bet paimu svarą aštuoniasdešimt ir adresą. Išeinu į Justono gatvę. Lėtai. Mano kūnas nenori niekur eiti, nes kvėpuodamas sunaudoju visą energiją. Matau daugybę autobusų. Jie atvažiuoja kaip dideli vabzdžiai, įsiurbia keleivius ir važiuoja toliau. Kokiu man važiuoti? Kur tiksliai yra ta vieta Aislingtone? Man sukasi galva, skauda kaulus. Vos galiu paeiti. Dozė pastatytų mane ant kojų. Dvylika dienų susilaikiau, efektas dabar tikrai būtų.

Pasižiūriu į svarą aštuoniasdešimt, kuriuos geroji moteriškė davė iš savo kišenės ir pasiryžtu susirasti reikiamą autobusą, nuvažiuoti į anoniminių narkomanų susirinkimą, kuriame man padės išlikti švariam. Įdėmiai išstudijuoju žemėlapį. Apžiūriu atvažiuojančius autobusus. Dairausi, ko galėčiau pasiklausti. Einu pagal nutekamąjį griovelį skaitydamas, kas parašyta ant kiekvienos autobusų tvarkaraščių lentos ir staiga nutekamajame griovyje, tiesiai po mano kojomis, pamatau gulintį ir laukiantį, kol kas nors pakels, dvidešimties svarų banknotą.

Staigiai pasilenkiu ir čiumpu jį. Dvidešimt svarų. Keletą akimirkų dvejoju. Tada, pamiršęs gerąją bendrabučio moteriškę, prisipažinęs, kad neturiu valios eiti į man padėsiantį susirinkimą, patraukiu tiesiai į Vestendą susiveikti. Po dozės mane apima pakili nuotaika, nustoju laužtis. Praeina visi skausmai. Iškart. Pasaulis, kuris buvo apvirtęs aukštyn kojom nuo tada, kai patekau į detoksą, vėl toks, koks turi būti. Verkiu iš džiaugsmo.

Einu pas Vilfą į sekso prekių parduotuvę. Pasirodo, jis turi narkotikų, kuriuos reikia parduoti. Susikišu juos į burną.

— Kur buvai dingęs? Maniau, mirei! — sako visi, ką besutinku.

Nieko neatsakau, nes mano burnoje trisdešimt heroino ir kreko maišelių, bet pats sau pagalvoju, kad būtų gerai, jei taip būtų nutikę.

Kai viską parduodu, užeinu į Sankryžą.

— Kas nutiko? — tragišku balsu klausia Synas.

— Mano nervai buvo pertempti, o tas vaikigalis mane išgąsdino ir aš jam įkandau. Tada jie mane išmetė.

— Norėsi vėl bandyti?

— Taip. Žinoma, norėsiu, — lengva taip sakyti ir galvoti, kai mane saugo neseniai gauta dozė.

— Gerai, mes tave priimsime po dvidešimt aštuonių dienų. Aš viską sutvarkysiu, — pažada Synas.

Bandau nakvoti bendrabučio kambaryje, bet būnu ten trumpai, net nevalgau, nes vėl gyvenu chaoso pasaulyje.

Kartą, grįžęs į parduotuvę po greito išpardavimo, aptinku Vilfą, betuštinantį kasą. Parduotuvėje nieko nėra, jokių purvinų lankytojų, žiūrinčių pornografinius DVD, žurnalus ar video, kurie padėti ant senų medinių lentynų. Ant aptriušusio kilimo stovi Vilfas ir vagia iš savo bosų.

— Žinau, ką darai, — sakau.

Vilfas išsigąsta. Jis jaunas, dar neturi nė dvidešimt penkerių, bet turi žinoti, kad jo karjera sekso prekių parduotuvėje bus trumpa: ši pornografija nelegali ir jei policija tris kartus patikrinusi ką nors ras, jis sės.

— Žinau, ką darai, — pakartoju. — Duok pinigų dozei, arba pranešiu bosams.

Vilfas nenori, kad bosai ant jo supyktų. Jie gangsteriai ir Dievas Tėvas težino, ką jie padarytų. Aš tik vyrukas iš gatvės ir mes gerai sutariame, todėl jis sutinka su mano reikalavimais.

Jis paniūra, bet tylėdamas man paduoda dalį pavogtų pinigų. Gaunu keturiasdešimt svarų. Nuo šiol turėsiu dar vieną pajamų šaltinį. Vilfas vis vogs, o aš kasdien iš jo „išlupsiu“ po keturiasdešimt. Žinau, kaip gyventi Londono gatvėse! Aš irgi galiu būti gangsteris. Gal kitą mėnesį į detoksą neisiu...

Bet net kalnai pinigų nepatenkintų mano siautulingo įpročio, kuris po dvylika dienų trukusių laužtuvių sugrįžo kaip potvynio banga. Kitą dieną keturiasdešimt svarų man atrodo per mažai. Taigi, gavęs keturiasdešimt iš ryto, pavakare ateinu vėl.

Vilfas neapsidžiaugia.

— Duodu tau pakankamai, — sako.

— Aš tave įduosiu.

— Klausyk, aš tiek daug nepasidarau.

Jis meluoja. Žinau, kad nori mane apgauti. Aš noriu daugiau pinigų. Man reikia daugiau. Džiunglėse padarysi bet ką, kad tik gautum, ko nori. Slampinėju visą dieną galvodamas, kaip jį „nugręžti“, o kai man beviltiškai prireikia dozės, į galvą šauna beprotiška mintis. Ateinu į parduotuvę su švirkštu, jo akyse pritraukiu kraujo ir sakau:

— Aš užsikrėtęs ir, jei neduosi suknistų pinigų, suvarysiu jį tau.

Jis pasižiūri į adatą. Kalbu negarsiai, maloniu balsu ir nė vienas iš pirkėjų (keletas seniokų, besiknisančių po porno filmus bei pora per daug jaunatviškai apsirengusių pagyvenusių ponių) net neįtaria, ką sakau. O Vilfas žino. Jis bijo. Bijo manęs, adatos, AIDS.

— Gerai, gerai, — sako ir atidaręs kasą ištraukia dar keturiasdešimt.

Po poros valandų ateinu vėl ir gaunu dar keturiasdešimt. Kitą dieną ateinu keturis kartus ir kas kartą vis labiau besiraukantis Vilfas duoda po keturiasdešimt. Šimtas šešiasdešimt ir dar mano nemokami narkotikai. Gyvenimas puikus! Daugiau nebesu užstrigęs amžiname vogimo, pardavimo, susiveikimo, laukimo ir vartojimo rate. Turiu laiko paslampinėti po Soho. O naktį, pasipildęs kreko, nebegaliu užmigti, todėl vaikštinėju ir, prieš patekant saulei, kai ką pamatau. Į sekso prekių parduotuvę atvyksta kurjeriai su nauja narkotikų siunta. Slapta seku paskui. Einu paskui juos tamsiomis gatvėmis. Jie eina greitai. Aš irgi. Jie eina Totenhamkarto keliu. Ir aš. Jie ateina į parką prie Voreno gatvėje esančios metro stoties. Tai mažutis parkelis ir mane iš karto pamatytų, jei bandyčiau prieiti arčiau. Aš išsiaiškinsiu, kur jie tuos narkotikus laiko. Bet ne dabar.

TRISDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Ilgai pilna burna narkotikų vaikščiojau po gatves pardavinėdamas, o dabar grįžtu į parduotuvę pasikrauti dar, nes manęs laukia klientai. Priėjęs pamatau, kad žmonės parduotuvėje nėra pirkėjai. Tarpduryje stabteliu. Matau bosą. Tai tas pats, kuris man siūlė pardavinėti narkotikus. Jis panašus į meksikietį dėl ūsų ir tamsios odos, bet, žinoma, gali būti bet kas. Dabar jis žiūri į mane.

— Laba diena, — mandagiai pasisveikinu.

Bosas neatsako. Už jo matau boso bosą, kostiumuotą verslininką, avintį auliniais. Esu jį matęs anksčiau, bet nesu girdėjęs jo balso. Dabar jis irgi tyli ir žiūri į mane. Šalia jo stovi dar vienas žmogus, kurio nepažįstu.

Suspėju tik pamatyti triumfuojančią Vilfo šypseną, o tada meksikietis puola. Jis žengia pirmyn, čiumpa mane už pakarpos ir meta pro stiklines duris į parduotuvę. Girdžiu žvangėjimą. Atrodo, kad garsas ateina iš už šimto mylių. Stiklas pabyra kažkur kitame žemyne, bet aidas sklinda per visą pasaulį. Sklendžių aukštai virš parduotuvės ir žiūriu, kaip apačioje trys stambūs vyrai daužo liesą vyruką. Girdžiu kumščių smūgius, matau suspaustus krumplius. Paskutinis dalykas, kurį prisimenu, iš viršaus, tiesiai į veidą, artėjantis bato padas, o virš jo šaltos akys ir tankūs ūsai. Prisimenu savo tėvą, jo neapykantą, kai jis kišo mano galvą į židinį. Burnoje jaučiu metalo skonį, nes per odą bėga kraujas. O paskui nubundu lovoje. Po manimi šiugžda paklodės. Jaučiu pažįstamą kvapą. Dezinfekuojamasis skystis.

Atsimerkiu. Į akis plieskia šviesa. Vėl užsimerkiu. Laužimasis mane įveikė. Galva, sąnariai, drebu ir prakaituoju. Pagal savijautą suprantu, kad nuo paskutinės dozės praėjo daug laiko. Vėl atsimerkiu ir mane vėl apakina blyksnis, o paskui pamatau žmogų su fotoaparatu, kuris ruošiasi išeiti.

— Policija, — tarsi atsiprašydamas paaiškina.

— Jūs esate universitetinėje ligoninėje, — sako balsas, o atsisukęs matau prie manęs besilenkiančią seselę.

— Kas atsitiko?

— Jus sumušė ir paliko, nes manė, kad jūs negyvas, — paaiškina seselė. — Keletą parų buvote be sąmonės. Policija nori su jumis pasikalbėti. Man liepė paskambinti, kai atsibusite.

Man skauda akis. Atrodo, kad ranka nupjauta. Bandau į ją pažiūrėti, bet nematau.

— Kur mano ranka?

— Ji yra, bet sulaužyta ir jus reikia peršviesti.

Sudejuoju ir bandau išlipti iš lovos.

— Nejudėkite. Jūs praradote daug kraujo, jūsų žaizdos vis dar atrodo pavojingos, be to, visas jūsų kūnas nubrozdintas. Sužalota galva: sulaužyta nosis, daug mėlynių, virš vienos akies prakirstas kaulas.

Oi! Kol ji vardija mano sužeidimus, pradedu juos vieną po kito jausti. Nežinau, kur laužimosi, o kur sužeidimų skausmas. Žinau tik, kad turiu iš čia dingti, nes man reikia dozės. Žinau, kur gauti narkotikų. Jie paslėpti prie Voreno metro stoties. Man ašaroja akys, varva nosis, teka seilės, kai pagalvoju, kas ten galėtų manęs laukti. Jei galėčiau išlipti iš lovos...

Svarstau, kaip paprašyti seselės, kad duotų gryno, gero ligoninės heroino, bet užmiegu. Nubudęs prie lovos pamatau vyrą. Jis policininkas, nors ir nevilki uniformos. Pažįstu juos iš už mylios.

Jis užduoda klausimus apie užpuolėjus. Negaliu nė į vieną atsakyti, neapkaltindamas savęs, todėl sakau, kad nieko neprisimenu. Tada jis papasakoja man apie muštynes. Kai atvažiavo policija, parduotuvė buvo tuščia ir tik viena moteris valė kraują.

— Visur buvo kraujas kaip po kraujo potvynio bangos. Ant grindų, sienų. Gal kokios šešios septynios pėdos aukščio.

— Koks kraujas? — klausiu.

— Tavo. Manėm, kad tiriam žmogžudystės bylą.

Ant sienų. Potvynio banga. Ką jie man padarė?

— Ant šaligatvio irgi buvo kraujas.

— Ant šaligatvio? Ar jie mane išmetė į gatvę?

To neprisimenu. Prisimenu, kaip įmetė į vidų.

— Yra liudininkas. Jis teisininkas. Ėjo pro šalį ir beveik viską matė. Paliko prie tavo kūno kortelę, kurioje prašo su juo susisiekti.

— Kas mane išmetė pro langą?

— Maniau, tu mums pasakysi.

Bet aš nesakau nieko.

— Tu turbūt supranti, kad esi auka, — sako policininkas, — ir gali gauti didelę kompensaciją.

Darosi įdomu.

— Kiek?

— Tikrai nežinau, maždaug dešimt tūkstančių. Taigi, norėčiau, kad papasakotum viską, ką žinai apie tuos žmones. Mus domina jų veikla.

Dėl dešimties tūkstančių galiu būti kūrybingas. Papasakoju gerą istoriją, bet jis neatrodo patikėjęs, o paskui išeina pasakęs, kad dar pasimatysime. Guliu lovoje. Viską skauda, o aš kuriu istorijas, kuriose atrodyčiau nekalta nusikaltimo auka. Žinau, kad negaliu čia pasilikti. Laužiuosi žiauriai, nenoriu kalbėtis su policininkais, ligoninės — valdiškos įstaigos, o anapus kelio, prie šitos ligoninės, yra narkotikų prekeivių paslėpti narkotikai. Laikas išeiti.

Atsikeliu. Mano kūnas girgžda, o rankos karo, bet aš prisiverčiu judėti galvodamas apie narkotikų kurjerius, kaip bitės besisukinėjančius parkelyje. Ant kėdės randu kažkokius drabužius. Jie man per dideli, bet taip dar geriau, nes mano sužalotoji kairė ranka lengvai įlenda į rankovę.

Ach, kokie šiandien malonūs Londono kvapai! Užuodžiu automobilių, žmonių ir jų kvepalų, net purvo ir kartais šunų kvapus...

Mano kūnas ištinęs, jį visą skauda, sąnariai sunkiai lankstosi, bet aš vis tiek einu Totenhamkorto keliu. Pirmas mano pamatytas draugelis yra Stivas, kuris kaip visada purvinas, riebaluotais plaukais, patamsėjusiom ir užsirietusiom batų nosim sėdi ant šaligatvio elgetaudamas. Bet šiandien jis man gražiausias vaizdas.

— Suveik man, — sakau. — Nagi, drauguži, padėk. Mane sumušė.

— Šūdas, šūdas ir dar kartą šūdas! Kaip tu atrodai! — jis žiūri į mane išsigandęs. — Maniau, tu detokse.

Bet jis man suveikia.

Susišauti viena ranka visai nesunku. Jei reikėtų, susileisčiau ir be rankų. Kai tik pasijuntu geriau, sliūkinu į metro stotį Voreno gatvėje. Man atrodo, kad visą tą laiką, kai buvau be sąmonės, sapnavau tą vietą.

Prie stoties esantis parkelis ne didesnis negu plati gatvė. Per jį žmonės skuba į metro ar kavos, bet yra ir aplink besišlaistančių dykūnų. Įsimaišau tarp jų. Netrukus pastebiu lūkuriuojančių žmonių grupelę po ypatingu medžiu. Tai senas Londono platanas puikia dėmėta žieve. Bet jie nežiūri į medį, o tyrinėja žemę prie jo šaknų. Labai greitai ateina dar keletas. Prie pat parko stovi pusiau apleistas daugiabutis ir tie vyrai spiečiasi prie vienos jo sienos.

Matau, kaip jie išima keletą plytų ir netoli medžio išlupa kelis grindinio akmenis. Matau viską, o manęs nemato niekas. Širdis daužosi kaip pašėlusi, pamirštu išnarintą ranką ir pamuštą akį, nes žinau, kad tuoj atrasiu aukso gyslą.

Vakare, kai nebesimato nei prekeivių, nei kurjerių, neskubėdamas prieinu prie medžio. Laukiu, kol pasitaikys ta reta akimirka, kai pro šalį niekas neis. Iš susijaudinimo net virpu. Koja švelniai spusteliu kiekvieną prie puikaus kamieno esantį akmenį. Kai pajuntu klibantį, atsiklaupiu ant kelių ir jį pakeliu. Po juo skylė. Įkišu ranką. Jaučiu drėgmę. Pirštais kažką paliečiu. Įdėmiai žiūriu į skylę, bet net nepamatęs, ką ten radau, čiumpu tai ir įsikišu į kelnes ant pilvo. Padedu akmenį į vietą ir maunu iš parko. Iš susijaudinimo vos galiu kvėpuoti. Ar narkašai turi Dievą? Šią akimirką šventai tuo tikiu.

Einu taip greitai, kaip tik įstengiu. Į šiaurę, paskui į pietus, tada į vakarus, kol pasiekiu Justono bendrabutį. Įeinu į vidų ir pasiimu raktą. Maloniosios moters, kuri davė pinigų kelionei į anoniminių narkomanų susirinkimą, beveik nepastebiu. Ji su manimi pasisveikina, bet nieko neklausia. Ir nereikia — mano akys kaip smeigtukų galvutės. Apsimetu eiliniu narkomanu, stengdamasis neparodyti, kad esu beprotiškai susijaudinęs dėl šauniausio gyvenime radinio.

Kambaryje atidarau krepšį. Jame trys mažesni maišeliai. O kiekviename iš jų yra dar po tris teniso kamuoliuko dydžio paketėlius, suvyniotus į plėvelę. Kiekviename kamuoliuke yra po penkiasdešimt maišelių. Tai tie patys maišeliai, kurie parduodami gatvėse. Kiekviename maišelyje yra po 0,2 g heroino arba kreko. Daugumoj maišelių puikiausios kokybės krekąs. Bendra vertė keturi tūkstančiai penki šimtai svarų.

Kai kurie žmonės visą gyvenimą ieško deimantų, aukso ar paslėptų lobių. Dabar žinau, kaip jie jaučiasi. Nes šiandien Voreno gatvėje, netoli metro stoties, radau aukso. Negalėdamas patikėti man nusišypsojusia sėkme, drebančiomis rankomis, vieną po kito išbandau abejus narkotikus. Krekas geras. Bet tuoj po pakilimo mane apima paranoja. Ir tai ne ta baimė, kai bijau, kad mane sučiups griežta įstatymo ranka. Dabar mane apima laukinis siaubas, kuris turi realų pagrindą. Jei kas mane matė, jei kas atspės, jei kas bent įtars, kieno tai darbas, aš — miręs. Ir prieš nužudydami jie dar žiauriai mane sužalos.

Kambaryje esu vienas ir turiu tiek narkotikų, kad bet kuris narkašas tik pasvajoti galėtų, bet negaliu tuo džiaugtis, nes mane užvaldė baimė. Turiu juos laikyti. Turiu juos paslėpti. Pasilieku penkiasdešimt, o kitus du ryšulėlius tol spaudžiu, kol jie pasidaro tokie maži, kad galiu įsikišti į užpakalį — vienintelę pasaulyje saugią vietą. Šiek tiek užtrunku. Apimtis didelė ir man skauda.

Kaip bet kas, nuo ko nors priklausantis, jei jau turiu, ko labiausiai reikia, tai ir vartoju. Mano kūnas nenurims, kol nesunaudosiu visko. Todėl ir pradedu. Dar ir dar, ir dar. Godumas mane užvaldo. Pasigirsta balsai.

Girdžiu juos įsikirtęs nagais į sienas. Jie kalba, jie šnabždasi tiesiai už mano durų. Klausau. Kad geriau girdėčiau, vos kvėpuoju. Ar tai tikri balsai, ar mano baimės tapo tikresnės nei realybė? Kur riba tarp mano vaizduotės ir tikrovės? Ar tokia riba dar egzistuoja? Balsai tariasi, kaip patekti į kambarį. Jie ketina bandyti įsilaužti pro duris. Jie eina į vidų. Jie tuoj mane sučiups. Pristumiu prie durų lovą, o prie lovos drabužių spintą. Langus uždengiu šiukšlių maišais, kad niekas, nusileidęs nuo stogo ar kybantis malūnsparnyje, negalėtų matyti, kas yra viduje.

Paskui drebančiomis rankomis, sukaustytas baimės, nes už durų esantys balsai darosi vis atkaklesni, ryju narkotikus. Maždaug trisdešimt penkis maišelius praryju kaip piliules, nuo kurių priklauso mano gyvybė. Nespėjau praryti vieno, jau ryju kitą. Galiausiai nustoju, nes tuos, kurie liko, galėsiu suvartoti šį vakarą. Jei balsai neįsiverš. O jei įsiverš, greit juos prarysiu.

Visą naktį varausi kreką vis šaudamas savo kosmine raketa aukštyn, o paskui, klausydamasis balsų, akmeniu krentu žemyn. Su siaubu laukiu, kada durys pradės skilti. Dirsčioju į lauką, norėdamas pamatyti pastatą šturmuojančius žmones. Laukiu, kada išgirsiu žingsnius, šūksnius, malūnsparnius. O jei balsai nutyla, tai darosi dar baisiau. Žinau, kad tada priešai persigrupuoja, pertvarko savo planus kitai atakai. Jie grįš, jie tuoj grįš manęs.

Iš ryto esu žiauriai apkvaitęs, bet laužimasis nesiliauja, nes ilgai nevartojau heroino. Ėmiau tik kreką, nes jo daug. O dabar man reikia heroino. Turiu gauti heroino. Teks išeiti iš kambario. Turiu rizikuoti. Turiu susitikti su žmonėmis, kurie nori mane sučiupti.

Bijau eiti į vietas, kuriose paprastai lankausi. Bijau žmonių, kurie palaikė mane mirusiu prie Soho sekso prekių parduotuvės. Bijau tų, kas prižadės premiją už mano galvą, nes pavogiau jų narkotikus. Dabar viskas kitaip, nes visas pasaulis prieš mane. Daugiau negaliu vaikščioti po Vestendą. Kaip laukinis žvėris, pakvaišęs iš baimės ir pasiruošęs pulti, sėlinu gatve iki kampo. Pamatau vaikiną iš bendrabučio. Turiu daug kokaino, bet neturiu heroino. Apsikeičiame. Grįžtu į kambarį ir susišaunu. Laužimasis sumažėja. Vėl imuosi kreko. Visą dieną. Nevalgiau nieko daugiau, tik tuos trisdešimt penkis maišelius kreko. Mano skrandis gurguliuoja, jo viduje pakvaišęs žvėris. Netrukus man vėl bloga. Vėl laužiuos. Vėl reikia heroino.

Dėl narkotikų rizikuodamas gyvybe, išeinu iš bendrabučio ir einu į parkelį. Apsidairęs, ar nieko aplink nėra, einu prie sienos, pajudinu plytas ir taip, yra! Dar vienas maišas narkotikų. Staiga mane už drabužių sučiumpa kažkieno ranka. Neatsigręždamas pavirstu unguriu ir pralendu į kitą tvoros pusę. Besikeikiantį, tebešaukiantį, vis dar bandantį mane sučiupti užpuoliką sustabdo metalinis tinklas. Spėju pamatyti piktą rudą veidą. Praeitą kartą jį mačiau kartu su meksikiečiu sekso prekių parduotuvėje. Bet dabar apie tai negalvoju. Negalvoju apie nieką daugiau, tik kaip kuo greičiau pasprukti. Greičiau, dar greičiau! Nejudrioji ranka tabaluoja, kojas skauda, narkotikų maišas maskatuoja kelnių viduje. Parlekiu į bendrabutį, į savo kambarį ir taip! Taip! Taip! Maiše vėl randu keturis didelius narkotikų maišus. Kiekviename po tris teniso kamuoliuko dydžio paketukus, kuriuose įdėta po penkiasdešimt maišelių. Nors ir vėl kreko daugiau negu heroino, turiu pakankamai, kad netaupydamas galėčiau vartoti dieną naktį.

Krekas mane užvaldo. Jie dabar tikrai žino, kas aš. Jie mane matė ir manęs ateis. Girdžiu ne tik mane gaudančių žmonių balsus. Jau matau, kaip jie žiūri pro durų apačią, kalba apie policiją, prie pastato stato kopėčias, beldžia į langus, šliaužia stogu ir nusileidžia virvėmis... Mano paranoja pereina į psichozę, kuri mane sunaikins. Kažkur smegenyse dar egzistuojantys racionalaus proto trupiniai sako, kad perdozavau, bet aš ir toliau leidžiuosi. Iš karto po du, netoli kriauklės, kad iš karto galėčiau vemti. Guliu lovoje, kakoju ant juodų šiukšlių maišų, kad galėčiau susigrąžinti dalį narkotikų iš savo išmatų. Dalį paimu, likusius metu į burną. Greitai! Greičiau! Dar greičiau! Kol jie neatėjo, kol neatėmė, kol nepagavo manęs! Krekas burnoje, subinėje, ir vis jaučiu, kaip skrandyje sprogsta kreko maišeliai. Mano visas kūnas sprogsta nuo kokaino, o aš stebiu šešėlius. Stebiu juos. Laukiu jų. Girdžiu balsus.

Mano akys tai užsiplieskia, tai užgęsta. Mano ausyse dunda ir ūžia. Kai poveikis pradeda silpnėti, guliu ant grindų, nes nebegaliu judėti. Negaliu net įlipti į lovą. Nuo kaulų krinta mėsos. Guliu ten gal kokias tris dienas. Visur krekąs: ant grindų, kriauklėje, ant lovos. Čia vyksta Pamišusiojo Skrybėlininko iš Alisos Stebuklų šalyje kreko vakarėlis. Esu per silpnas pajudėti, o heroininis laužimasis jau vėl prasideda.

Galiausiai, nežinau kaip, išeinu pro duris. Krekas sukėlė apakinusį galvos skausmą. Viena akimi nieko nematau. Nusvirduliuoju į fojė ir stoviu ten vienais šortais. Sveriu vos septynis stonus, mano oda peršviečiama. Per mano rankas teka kraujas. Kaip iš zoologijos sodo pasprukęs žvėris paklaikęs dairausi aplink. Išsigandę darbuotojai sėdi ant laiptų, o aš bandau juos įtikinti, kad viršuje esantys žmonės manęs ieško, nori nužudyti.

Jie stengiasi mane nuraminti, bet aš nenuraminamas. Aš — pamišęs iš siaubo. Džėjus, su kuriuo pasikeitėm narkotikais ir kuris supranta, kas vyksta, atsargiai, skausmingu veidu eina prie manęs.

— Klausyk, draugeli... — pradeda švelniai.

— Šalin! Velniop! — klykiu, čiupdamas dulkių siurblį ir laikydamas jį kaip ginklą. — Su šituo aš galiu tave nudėti! Neik artyn, nes perskelsiu galvą...

— Markai, tai krekiškos kalbos... — sako jis. — Turi liautis vartojęs šitą mėšlą.

Bet aš apsisuku ir be dvasios bėgu per bendrabutį, nes niekas niekada nepatikės, kad jie mane persekioja. Rėkiu balsams, nes nebegaliu daugiau jų bijoti:

— Aš čia! Imkit mane! Ateikit ir pasiimkit!

Pribėgęs duris, sustoju.

Išgirstu save.

Mano žodžiai nuskamba... Kaip bepročio kliedesiai.

Stoviu labai ramiai. Galvoju. Pamatau save darbuotojų akimis. Jie iškvies policiją. Jie iškvies psichiatrinę tarnybą.

Atsisėdu. Nusiraminu. Kvėpuoju giliai ir lėtai. Jaučiuosi kaip pati mirtis.

Prie manęs vėl prieina Džėjus ir nedrąsiai atsisėda šalia.

— Tai krekąs, — sakau.

— Jo. Tau reikia heroino.

— Jo.

Mes greitai susitariame vėl susikeisti ir, kai jis grįžta, aš paduodu jam kreką, o pats imu leistis ir jaučiu, kaip heroininė ramuma plinta visu mano kūnu. Į mano kambarį įeina Deivas, kuris čia dirba, ir pamato mane vienais šortais, besileidžiantį heroiną. Jis žiūri į mano kūną. Jo veide ne išgąstis, o siaubas. Pats savęs nematau, bet iš jo veido išraiškos suprantu, kaip baisiai atrodau. Jis yra normalus vyriškis, pamatęs negyvėlį.

— Tu visiškai išsekęs, Markai. Tu ligonis. Tau reikia į ligoninę, — švelniai sako.

Papurtau galvą. Į psichiatrinę aš neisiu.

— Aš nešneku apie psichiatrinę ligoninę. Tau reikia medicininės pagalbos ir poilsio, — sako Deivas. — Aš tuoj surasiu tau vietą.

Beveik pradedu tikėti, kad jam pavyks, bet netrukus jis grįžta ir pasako, kad niekas manęs neima.

— Netrukus tu būsi detokse, — primena man.

Aš prisimenu detoksą. Tai buvo vos prieš porą savaičių, bet nuo tada prekiavau, mane sumušė, gulėjau ligoninėje, radau narkotikus, o dabar slapstausi. Atrodo, kad praėjo visi metai!

Dabar, kai turiu šitiek narkotikų, mano gyvenimas žlunga. Man tik reikia keisti kreką į heroiną, kad turėčiau vienodą jų kiekį. Man nebereikia prekiauti, vogti, elgetauti, ginčytis. Maniau, kad ankstesnis mano gyvenimas buvo chaotiškas, bet tik dabar prasidėjo tikras chaosas. Visą dieną klaidžioju apkvaitęs, išsigandęs, piktas. Ir visą laiką pastebiu ką nors baisaus. Vartoju tiek narkotikų, kad kiti mirtų. Ir jie vis mažiau ir mažiau mane veikia. Atsigavimai vis baisesni, laužimasis siaubingas, o kaifo beveik nebėra. Narkotikai nebeveikia. Noriu verkti. Ir vėl. Narkotikai nebeveikia...

Anksčiau slampinėdavau Kemdene, o dabar, kad išsikeisčiau kreką į heroiną, grįžtu į Vestendą. Elgiuosi labai atsargiai. Akylai viską stebiu. Žinau, kad visi ant manęs pyksta. Kiekvienas man kelia grėsmę. Pyksta narkotikų prekeiviai, pyksta Vilfas ir jo bosai, net mano draugas Deivis pyksta. Būnu minioje, bet narkašams visi kiti yra nematomi. Galėjau kad ir nuogas pereiti gatvėmis, nes po penkių minučių jau žinau, kas mano didžiausi priešai. Dvyniai Keitas ir Malkas. Gangsteriai juos pasiuntė manęs ieškoti.

Vienas iš jų mane pamato. Didžiausioje spūstyje jis rodo į mane pirštu savo broliui, kuris vos už kelių pėdų nuo manęs. Brolis nešasi Sunblest duonos maišą. Matau, kad maiše yra peilis. Peilis skirtas man. Bėgu per minią. Už savęs girdžiu žingsnius. Bėgu dar greičiau. Girdžiu juos, jaučiu jų kvėpavimą, o kai atsisuku, matau didžiulį, šlykštų, perkreiptą veidą tiesiai už savęs. Dvynys mane puola, bet aš išsisuku nuo smūgio.

Šį kartą išsisukau, bet jų neatsikratysiu, nes už mano galvą paskirta premija. Pavogiau narkotikų už dešimt tūkstančių. Dvyniams dosniai sumokės, kad mane pribaigtų ir jie, žinoma, nori mano narkotikų prekeivio darbo. Policija nesigilins dėl benamio mirties, kuris vis tiek tuoj mirs nuo AIDS.

Praeina kelios dienos, kol vėl pasirodau Vestende, bet dabar būnu didelėse gatvėse. Čeringkroso kelyje, Šaftesberio prospekte, netoli Haymarket viešbučio. Bet dvyniai irgi čia. Tarsi jie patruliuotų gatvėse dieną ir naktį, visą laiką manęs ieškodami. Pastebiu juos iš toli, bet ir jie mane pamato. Matau šmėkštelint peilį. Jie lekia greitai kaip strėlė, o aš vėl braunuosi per minią gelbėdamas savo gyvybę.

Trečią kartą vienas iš jų mane sugriebia iš užpakalio ir bando temptis į šoninę gatvelę. Smogiu iš visų jėgų ir, kol jis dar susirietęs, kad atgautų kvapą, o jo brolis už kelių pėdų, apsisuku ir nukuriu tolyn.

Labai ilgai aš maniau, kad Vestende šį tą reiškiu, bet dabar supratau esąs menkesnis nei dulkelė. Čia pilna gangsterių ir narkotikų prekeivių. Jie gali pasiųsti bet ką. Grįžti į Vestendą nebegaliu. Belieka arba mirti, arba eiti į detoksą.

Iki to laiko, kai turiu grįžti į Elephant ir Castle rajoną, esu suvartojęs visus pavogtus narkotikus. Bendrabučio darbuotojai labai manimi rūpinasi, nes mato, kad esu netoli mirties. Jiems nepavyko įtaisyti manęs į ligoninę, todėl dabar labai stengiasi išsiųsti mane į detoksą. Už durų manęs laukia taksi. Visi darbuotojai stovi hole atsisveikindami su manimi. Negaliu išvykti dėl vieno dalyko: bendrabutyje yra tipelis, kuris man skolingas heroino. Perdaviau jam daugybę kreko, bet jis vis nesumoka, nes tikisi, kad išvažiuosiu ir nebepaprašysiu. Tai mane siutina. Taip ilgai laukiau tų maišelių, o dabar taksi laukia manęs ir teks išvažiuoti nesusišovus. Tas tipelis mane „išdūrė“. Galvoja, kad gudresnis? Aš turiu skustuvą ir noriu jį supjaustyti į smulkius kąsnelius. Eidamas prie durų, pamatau jį ant laiptų.

— Tai buvo mano paskutinė dozė prieš detoksą. Turėjai atiduoti! — šaukiu mojuodamas skustuvu.

Aš jo nekenčiu, noriu jį nudėti.

Juodaodė darbuotoja liūdnai žiūri į mane ir tyliai sako:

— Markai. Tavęs taksi laukia.

— Šunsnuki tu, — klykiu, — važiuoju į detoksą be dozės ir tu už tai atsiimsi.

Išsigandęs mažasis skurlius puola laiptais aukštyn, o aš pasiruošiu jį persekioti, bet tada vėl išgirstu ramųjį balsą:

— Markai. Jei tai padarysi, viskas baigta. Tau. Taigi, išeik. Sėsk į taksi ir važiuok į detoksą.

Girdžiu jos balsą, kurio švelnumas užlieja mane kaip vanduo. Bet aš dar neapsisprendęs. Nežinau, ar aš jį nužudysiu, ar išeisiu, kol neapsisuku ir einu pro duris į taksi. Lygiai taip galėjau pulti paskui niekšą. Jis mane „išdūrė“, o to negaliu pakęsti. Visą kelią iki Elephant ir Castle kunkuliuoju iš pykčio.

Personalas sutinka mane šiltai, paskiria man metadoną ir palydi į universitetinę ligoninę. Man išnaikina utėles, duoda švarius drabužius, o tada gydytojas apžiūri mano sudžiūvusią ranką.

— Ar ji tokia nuo gimimo? — klausia.

Pasakau, kad prieš dvi savaites ji buvo sveika.

Jis apžiūri mano žaizdas ir mėlynes, o paskui perduoda seselei, kuri turi chirurginiu būdu numauti man kojines, nes per jas išlindo šašai ant pėdų ir kojų pirštų. Praeina ne viena valanda pjaustant ir mirkant, kol medžiaga atsilupa nuo odos. Seselė nuolat žiaukčioja. Suprantu, kad nėra malonu į mane žiūrėti. Sveriu mažiau nei didelis šuo, mano keliai platesni nei klubai, oda vaiduokliškai persišviečia, kūnas randuotas. Bet seselė elgiasi su manimi žmoniškai. Ji maloniai kalba, švelniai liečia. Vos neverkiu. Seniai to nepatyriau. Grįžtu į detoksą sutvarstytomis kojomis, švariais drabužiais, bet vis tiek laužiuos, nors ir vartoju metadoną. Nuo to karto, kai lankiausi čia, suvartojau tiek narkotikų, kad laužimasis yra žiaurus. Jis iš manęs juokiasi. Po dešimt dienų metadoną vėl nuima ir lieku be nieko. Negaliu to ištverti. Mums leidžiama išeiti, taigi traukiu pirkti narkotikų. Ne į Vestendą, nes ten man gresia pavojus. Bėgu į Kingskrosą. Heroino vartoti nedrįstu, nes detokso darbuotojai iš karto suprastų. Nusiperku kreko ir grįžtu į Elephant ir Castle. Tuščiame, baltame vonios kambaryje, pasinėręs į vonią, susišaunu.

Ūūūūūūūžt! Keliom akimirkom palieku šią vietą. Daugiau nebesu šiame šaltame baltame kambaryje, pastate, mieste, šioje Žemėje. Pakilau į orbitą ir sukuosi aplink mėnulį. O paskui, vos nusileidus, atskuba žingsniai, pasigirsta šimtai man į ausį niurnančių, šnabždančių balsų. Komitetas! Jie sako: „Bjaurus šunsnuki, jie gi dabar tave išvys. Gatvėse tau nebus gerai, šunkara tu. Mes tave ten pasieksime. O gal mums dabar iškulti langą, išlaužti duris ir įėjus tave čiupti?“

Nustoju kvėpuoti. Pasineriu po vandeniu. Paskui sulaužau savo instrumentus į smulkiausius gabalėlius ir sukišu giliai į vonios skylę, kad niekas niekada nesužinotų. Bet aš tai žinau... Esu detokse ir vartoju! Kitą dieną, alpdamas iš siaubo, einu į Vardo gatvę. Įslenku į Sankryžos pastatą ir sakau Synui:

— Synai... Vakar vartojau. Susišoviau kreko, o instrumentus sukišau į vonios skylę...

Jis sustingsta:

— Tave išmes! Tu gi žinai.

Taip, aš žinau, kad mane išvarys, jei vartosiu. Taip pat žinau, kad jei išeisiu, mirsiu. Gatvėse gyventi nebegaliu. Jei narkotikai manęs nepribaigs, tai padarys dvyniai. Išeities nėra.

— Tokios taisyklės, — sako Synas. — O tu jas sulaužei.

Man suspaudžia gerklę ir aš vos ištariu:

— Negaliu nustoti, Synai. Negaliu gyvendamas Londono centre nevartoti. Tai neįmanoma.

Prisimerkęs Synas rimtai žiūri į mane.

— Ar tu jiems pasakysi? — klausiu.

Jis atsidūsta, suraukia antakius, sukryžiuoja ant krūtinės rankas ir ilgai galvoja.

Mano balsas suskamba atkakliau:

— Ar leisi jiems mane išmesti?

Galiausiai jis sako:

— Gerai, Markai. Aš irgi sulaužysiu taisykles. Kai ką sugalvojau.

Palengvėjimas. Jis pasklinda mano kūnu kaip raudonis. Synas ketina mane išgelbėti.

TRISDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Esame Bognor Ridžise. Tai pajūrio miestelis pietinėje pakrantėje. Viena iš nedaugelio Anglijos vietų, kur nesu nei pardavinėjęs, nei vartojęs narkotikų. Atvažiavome čia su Synu traukiniu. Žmonės nustebę žiūri į mus, o vienam taip manęs pagailo, kad net nupirko ledų. Atrodome keistai: aš drebu ir prakaituoju, o Synas mane prilaiko.

Kelias už stoties lygus, bet man atrodo, kad kylame į kalną.

— Nenueisiu, — sakau.

Esu per daug pavargęs, per daug sumuštas, mane per daug pykina ir atrodo, kad praradau kairę ranką.

— Nueisi, — sako Synas — Duok man savo dėžę.

Remiuosi į jį. Vienoje rankoje jis neša mano rudąją dėžutę, o kita tempia mane. Pagal šaligatvį stovi siena, į kurią kas dvi minutes sustoju atsiremti.

— Nagi, pone Džonsonai, — valdingai sako Synas. — Jau nebetoli.

Ateiname prie didelio, seno, vijokliais apaugusio namo.

— Tai Ravenskorto alkoholikų ir narkomanų gydymo centras, — išdidžiai pristato Synas, lyg būtume atvykę į Bekingemo rūmus.

Bet man taip viską skauda, kad vos žvilgteliu. Dar vienas didelis namas. Vis tik pastebiu, kad jis paprastesnis, nei tas, Birmingeme, kur buvau prieš daugybę metų ir visus tuos narkotikus. Turbūt viskas bus taip pat. Tai vėl bus Maison de Relax23, kur susirasiu merginų, pradėsiu geriau jaustis, bet tai nepadės. Niekas negali padėti ponui Džonsonui, nes jis bjaurus, per toli nuėjęs šunsnukis.

Įeiname į raudoną holą. Visur pristatyta puodukų su lėkštutėmis ant viršaus. Keista. Bet negaliu svarstyti kodėl, nes man labiau nei bet kurią kitą kūno dalį skauda dantis. Skauda akis, nes vyzdžiai reaguoja į šviesą. Skauda kojas, nes jos klaikiai nutrintos. Galva sukasi. Laužiuos. Jaučiuosi kaip drebučiai. Aš esu niekas. Visai savęs nejaučiu. Ir dar, labai bijau. Žinau, kad noriu padaryti neįmanomą dalyką: nustoti vartoti narkotikus.

Koridoriumi mus nuveda į didelį stiklinį kambarį, kuriame, sėdėdami išblukusiuose foteliuose, rūko šio namo gyventojai. Nuo šviesos susigūžiu, bet apžvelgiu esančiuosius. Kambaryje dešimt skirtingų žmonių. Kai kurie seni, gal penkiasdešimties šešiasdešimties metų, kiti jaunesni, dar kiti mano amžiaus. Dauguma neatrodo gyvenę gatvėse: jie per daug sveiki ir gerai pavalgę. Vienas ar du su manimi pasisveikina. Bandau atsakyti, bet man per daug skauda. Synas virsta „žaviuoju princu“ ir šneka vietoj manęs.

Piktai atrodanti airė, vardu Anė, nuveda mus į kambarį, kuriame su kažkuo turėsiu gyventi. Tai didelis kambarys su švieslangiu, kuriame stovi dvi viengulės lovos ir dvi drabužių spintos. Čia gyveno daugybė žmonių. Kambarys turėtų ką papasakoti.

Nežinodamas, ką daryti, stoviu ir spoksau į lovą. Synas žiūri į mane.

— Gali išsipakuoti daiktus, — sako.

Taigi, turiu savo daiktus susidėti į išklerusią spintą. Bet aš nieko neturiu. Atidarau savo dėžutę ir dangtukai pasikelia ant vyrių. Siekiu jos turinio. Mano rastų daiktų kolekcija, mažoji sidabrinė užrašų knygutė, ženkliukai, puošnaus šaukšto galas, kelios mažos skardinės, siuvimo adatos, dantų šepetukai, dažų tūbelė. Mano nuosavybė. Jiems reikia saugios vietos. Kas nors gali juos pavogti. Jie visada man buvo svarbūs, o dabar — ypač. Rūpestingai pasidedu juos po lova.

Synui laikas išvykti. Man baisu. Noriu verkti. Noriu jo įsikibti ir tvirtai laikyti.

Palydžiu į holą, o kai jis atsisveikina, vos galiu ištverti, matydamas jo tolstančią nugarą. Esu penkiametis ir nenoriu, kad tėvai mane vieną paliktų čia, Bognore. Synas atsisuka. Jis sako:

— Markai, čia yra ta vieta, kur tau reikia būti. Toliau viskas priklauso nuo tavęs.

Jis išeina. Tuštuma. Jaučiuosi kaip netekęs artimo žmogaus. Likau vienas su savo skausmu. Einu į savo kambarį ir atsigulu.

Laužtuvės siaubingos. Reikia pailsėti, gal išsimaudyti vonioje. Detokse duodavo metadono, kad ištverčiau šitokias laužtuvės, bet ten aš sukčiavau kaip visada, su visais, net su savimi. Taigi, mano atpratimo simptomai labai aštrūs, o čia, Ravenskorte, kad jie sumažėtų, jokie vaistai neskiriami. Nieko. Man jau davė pasirašyti popierių, kad suprantu, jog būsiu pašalintas, jei gersiu alkoholį, vartosiu bet kokius vaistus, narkotikus ar chemikalus, eisiu į barą ar užsiimsiu seksu.

Man nepatinka baltos paklodės ir antklodė ant mano lovos. Aš tarp jų, aišku, negulsiu. Ir, žinoma, nenusirengsiu. Jei tai padarysiu, nesijausiu saugus. Nesijausiu gerai. Atsigulu ant lovos ir užsimerkiu. Man per daug skauda, kad užmigčiau.

Įeina neaukštas storas vyras.

— Mane atsiuntė pasakyti, kad prasideda grupinė terapija.

Sudejuoju.

Jo balsas švelnus. Atsiprašinėjantis.

— Grupinė terapija. Dabar.

— Neisiu, — sakau. — Man bloga.

— Turi.

— Negaliu.

— Jie tave išmes.

Išmes. Kur aš tada eisiu? Pro akis praskrieja vaizdai. Šaligatviai ir tarpduriai, dvyniai su savo peiliu Sunblest duonos maiše, dugnu aukštyn gulinti kolos skardinė su sukrešėjusiu krauju ant briaunos...

Atsisėdu. Bandau pakelti savo kūną nuo lovos. Vyras stebi.

— Ar privalau? — žiopteliu.

— Jei nori likti čia. Tokios taisyklės.

Tai tiek to Maison de Relax. Bandau būti mašina, bet stūmokliai neveiks, skausmas juos nugalės. Labai labai lėtai atsistoju. Vyras veda mane į kambarį, kuriame ant puslankiu sustatytų kėdžių sėdi tie patys žmonės, kuriuos jau mačiau, bet dabar jie nerūko, o atrodo pavargę ir sunerimę tarsi norėtų pabėgti.

Grupės vadovui Alanui, kuris mane pasitinka, apie penkiasdešimt. Jis lieknas, juodaplaukis. Matosi, kad praeityje linksminosi ne vieną naktį. Jo veide matau pažįstamą spido vartotojų išraišką, bet tuo pačiu iš jo sklinda ramybė, kuri kelia pagarbą.

Jis pasako keletą žodžių. Paskui kalba vyras. Tada— moteris. Dar vėliau ilgai kalba vyras, o galiausiai šneka visi. Žodžiai, žodžiai... Girdžiu ritmą ir skambėjimą. Girdžiu visos Britanijos dialektus bei visų visuomenės klasių tartį, bet ką sako, negirdžiu. Man per daug skauda, kad klausyčiau. Man per daug skauda, kad galvočiau. Aš tik žinau, kaip vartoti.

Klupdamas bandau priprasti prie čia galiojančios tvarkos. Naktį negaliu miegoti. Valgymo laiku nenoriu valgyti. Jei atsistoju, noriu atsisėsti ir atvirkščiai. Nenoriu nieko daryti, bet privalau, nes čia galioja taisyklės. Jei tavo puodukas naudojamas, ant jo turi būti lėkštutė. Namų ruoša atliekama pagal grafiką. Rūkyti galima tik oranžerijoje. Rašyti apie svarbius savo gyvenimo įvykius ir įteikti grupės vadovui. Keltis septintą.

Ar jie bando mane nužudyti? Gyvenau narkotikų pasaulyje be jokios sistemos, o dėl šios tvarkos jaučiuosi kaip įmestas į ledinį vandenį. Esu toks pritrenktas, kad beveik nesuprantu, kas vyksta.

Netrukus atsiranda naujų taisyklių tik man. Markui neleidžiama dienos metu nusėlinti į lovą. Markui neleidžiama nuropojus nusnausti po stalu. Jie mums duoda po šešis svarus per savaitę, o jei sulaužome taisyklę, prarandame po dvidešimt pensų. Iki pirmos savaitės pabaigos praradau visus pinigus ir dar įsiskolinau į priekį.

— Kaip tau sekasi? — klausia manęs.

Visiems atsakau tą patį:

— Suknistai.

Man plyšta galva, pats jaučiuosi nukamuotas.

Dėl fizinio skausmo negaliu įsijungti į grupinę terapiją. Kai jie kalba, tyliai sėdžiu. Kai esame vienu du su Alanu, užduodu jam vieną klausimą.

— Ar tokie kaip aš kada nors tapo švarūs?

Mes esame viename iš terapijos kambarių, kuris yra medinėje trobelėje kieme. Saulės spinduliai apšviečia išblukusių kėdžių atlošus. Alanas tiriamai pažiūri į mane ir pasilenkia į priekį.

— Taip, — sako.

— Noriu paklausti, ar tikrai toks narkomanas kaip aš gali pasikeisti? Gyventi kitokį gyvenimą? Tokį gyvenimą, kai kasdien nesileidi?

Alanas energingai linkteli galvą.

— Taip, taip, taip, — sako.

— Tikrai?

— Taip. Aš — sveikstantis narkomanas. Esu švarus jau dešimt metų.

Įdėmiai žiūriu į jį. Dešimt metų! Man sunku įsivaizduoti dešimt minučių, o ką jau kalbėti apie dešimt metų!

— Negalvok apie dešimt metų. Galvok apie šiandien. Kasdien po žingsnelį į priekį.

Mano akyse pasirodo ašaros, nes kažkas uždegė šviesą. Šviesa yra tamsaus koridoriaus gale. Ji silpna. Ji žybsi kaip tolima žvaigždė. Viltis. Pasikeitimo galimybė. Labai labai menka galimybė, kad ateis diena, kai man nebereikės narkotikų.

Alanas mane stebi. Jis mato, kad šviesa užsidegė ir šypsosi.

Bet koridorius ilgas ir tamsus, o švieselė dažnai virpa ir silpsta. Jei nevartosiu narkotikų, ką veiksiu? Koks bus mano gyvenimas? Kur eiti? Praeina vos kelios dienos, o Raveriskortas su savo taisyklėmis, rutina, įkyriais kaimynais, grupine terapija, nesibaigiančiais reikalavimais žmogui, kuris vis dar yra už žmogiškumo ribų, įvaro mane į neviltį. Šį vakarą praradau visos savaitės algą, nes susirangiau po stalu pasnausti. Turėjau aprašyti savo gyvenimą, o nuo to man prasidėjo migrena. Ir jie vis kalba apie „reikšmingus įvykius“ mūsų gyvenime, kuriuos turime aptarti, aprašyti, o tada prirašytus lapus įdėti į rudą voką ir padėti ant televizoriaus, kad grupės vadovas perskaitytų. Nenoriu. Noriu įlysti į kampą. Esu sužeistas žvėris, bet jie man neleidžia užsidaryti savyje. Jie nepalieka manęs vieno. Man čia nepatinka. Nenoriu vėl vartoti, bet nepatinka būti švariam. Švarumas tai visiškos vienatvės būklė.

Bandau tai paaiškinti Alanui. Vėl esame terapijos kambaryje ir aš sakau:

— Galėčiau labiau įsijungti, jei mažiau laužčiausi. Jei gaučiau nors truputį metadono...

Jo antakiai pakyla.

— Ne, Markai.

— Skausmas mane žudo.

— Dar niekas nemirė bandydamas atsikratyti potraukio heroinui. Žinau, kad tai baisu, bet nuo to nemirsi.

— Dėl skausmo negaliu galvoti.

— Tu priklausomas nuo chemikalo. Ši priklausomybė pasibaigs, kai nustosi tą chemikalą vartoti, o ne tada, kai priprasi prie kito.

— Kada tik nebandžiau nustoti, tiesiog negalėdavau ištverti laužimosi.

Alanas žiūri į mane ir pagalvojęs klausia:

— Kiek kartų bandei nustoti vartoti narkotikus ir gerti alkoholį?

— Daugybę. Šimtus.

Pro mano akis kaip ekspresas Londonas— Glazgas praskrieja visas gyvenimas, kuris susideda iš begalės nesėkmingų bandymų nustoti vartoti narkotikus.

— Aš klausiu, kiek kartų tu visai nebevartojai narkotikų?

— Milijonus!

— Kada?

— Pavyzdžiui, tada, kai pradėjau studijuoti fotografiją universitete. Vėliau, kai Kendele mokiausi tapti medžių chirurgu. Visą laiką bandžiau. Kartais lauždavausi ištisus mėnesius.

— Ko tu nebevartodavai?

— Heroino.

— Ar tais kartais vartodavai ką nors kitą?

— Ne.

— Ir negerdavai?

— Kodėl? Žinoma, gerdavau.

— Daug?

— Nuleisdavau garą kiekvieną vakarą. Turėjau. Kai atsisakydavau heroino, man ko nors reikėdavo.

— Ar ką nors vietoj heroino vartojai? Valiumą? Kokainą? Metadoną?

— Na... taip.

— Kurį?

— Na... visus.

Jo balsas švelnus ir aiškus, tarsi kalbėtųsi su kuo nors labai labai jaunu:

— Markai, tai nereiškia, kad buvai metęs, ar ne? Tai tik narkotiko pakeitimas. Kurį laiką atsisakydavai heroino, bet vietoj jo ėmei kitus narkotikus bei išrašytuosius vaistus ir gėrei alkoholį.

— Bet man juos išrašė daktaras, — girdžiu savo paties balsą, kuriame labai aiškus pasipiktinusio septynmečio protestas: „Ne aš! Tai jis man davė, aš nevogiau!“

Gerai, gal aš ir nudžioviau daktaro receptų blankus, kad jo išrašytuosius receptus galėčiau papildyti savaisiais, bet „išdūriau“ jį tik todėl, kad jis man leido.

Alanas sako:

— Kai skaičiau, ką parašei apie savo gyvenimą, man atrodė, kad skaitau apie narkomaną, kuris pereina nuo vienų narkotikų prie kitų. Tu blaškeisi tarp gėrimo, klubinių narkotikų, gatvės narkotikų, receptinių vaistų. Bet tai nėra metimas. Metimas yra tada, kai nieko nebevartoji. Tai mes čia ir darome.

Tyliu. Alanas mane stebi. Saulė šiandien nešviečia. Kambarys tamsus ir vėsus. Mąstau apie savo ankstesnius bandymus mesti. Visada maniau, kad buvau nuoširdus, o dabar suvokiu, kad jei alkoholį laikysime narkotiku, tai nuo tada, kai buvau paauglys, esu metęs vienintelį kartą. Tuos kelis mėnesius, kuriuos praleidau Birmingemo reabilitacijos centre.

— Aš ne alkoholikas, — galiausiai sakau.

Jaučiuosi suirzęs ir piktas. Galėčiau nors dabar patraukti į Būgnam geležinkelio stotį ir niekas manęs nesulaikytų.

— Tikrai? — mandagiai klausia Alanas (negaliu pakęsti šitokio jo tono).

— Gal aš ir narkomanas, bet ne alkoholikas. Kai gyvenau gatvėse, beveik negėriau. Tik kartais.

Alanas linkčioja ir šypsosi. Jis neketina ginčytis. Jis tik parodys man, kad esu neteisus. Nekenčiu jo, kai jis manosi esąs toks protingas.

Vėliau sužinau, kad Ravenskorte, gydant alkoholikus ir narkomanus, vadovaujamasi visame pasaulyje taikoma dvylikos pakopų programa. Anksčiau ar vėliau ir aš turėsiu praeiti visas tas pakopas. Beviltiška. Man niekaip nepavyksta įveikti pirmos...

Pirma pakopa: pripažįstu, kad neįveikiu savo priklausomybės ir gyvenimas tapo nepakeliamas.

Kiekvieną dieną turiu aprašyti po vieną savo beviltiškumo ir nepakeliamo gyvenimo įvykį, įdėti į rudą „reikšmingų įvykių“ aplanką ir palikti ant televizoriaus.

Pirmiausiai aprašau, kaip lankiau Rouzę reabilitacijoje ir praradau kantrybę kalbėdamasis su pastoriumi.

Paskui rašau apie gatves, kai dvyniai čiupdavo peilį, kai tik mane pamatydavo.

Tada rašau, kaip mane išvarė iš detokso, kai susiginčijęs su vaikiu dėl televizijos kanalų įkandau jam į galvą.

Yra daugybė dalykų, kuriuos galėčiau papasakoti, bet nepasakoju. Gana. Negaliu šitokio gydymo ištverti, nes jis per daug skausmingas. Man reikia suknistos dozės, kad visa tai pamirščiau, o ne kokio viduriniosios klasės patarėjo, kuris rodo danus ir liepia apie tai rašyti.

Viskas. Išeinu iš čia. Susirandu tuščią popierinį pirkinių krepšį. Sunkiai kvėpuodamas jį praskleidžiu.

Kur eisiu? Ir kaip?

Ne kažin ką teturiu. Tik keletą drabužių, kuriuos paliko kiti, kurie kaip ir aš pabėgo. Lėtai dedu juos į krepšį. Tada po lova bandau pasiekti savo dėžę, kurioje nešiodavausi menininko reikmenis, kai dar mokiausi fotografijos. Lenkiantis mano sąnariai girgžda, o skausmas kyla kojomis aukštyn. Nustojus vartoti heroiną, skauda viską. Be jo mano kūnas sterilus. Tarsi kiekvienas mano kaulas būtų vienu metu laužomas replėmis ir pjaustomas atšipusiu pjūklu. Lyg kūno ląstelės tirptų.

Atidarau savo dėžę, norėdamas patikrinti, ar rastų daiktų kolekcija vis dar ten. Teptukai. Šaukšto rankena. Siuvimo adatos. Užrašų knygutė. Ženkliukai. Kai žiūriu į dėžės vidų, matau kitą pasaulį, kur nėra nei kilimų, nei lempų, nei lubų, o tik mano kojos, skubančios kietu grindiniu.

Širdis pašėlusiai plaka. Klaikiai bijau. Nenoriu išeiti. Juk į reabilitacijos centrą keliavau taip ilgai. Bet nenoriu ir pasilikti.

— Kas atsitiko? — išgirstu.

Tai Kolinas — smulkus tamsiaodis keturiasdešimtmetis čigonas, mano kambario kaimynas. Maniau, jis miega, juk jau taip vėlu.

— Tuoj subyrėsiu, — sakau. — Prabuvau čia daugiau nei dvi savaites ir nebegaliu ištverti. Man ko nors reikia.

Jis atsisėda lovoje ir nusižiovauja:

— Vis dar skauda?

— Prakeiktas galvos skausmas mane pribaigs...

Sugrįžo visi jausmai, kurių narkotikai padėjo išvengti. Smurtas, kaltė, gėda, vienatvė, beviltiškumas, neviltis, liūdesys, praradimo jausmas, pavydas, pyktis... Viskas, ką turėjau pajusti, kai buvau apkvaitęs, pajuntu dabar. Šitiek metų aš ignoravau šiuos jausmus, o dabar jie kaip garvežys bando mane sutraiškyti.

Kolinas mane stebi.

— Ko tu nori?

— Noriu būti švarus. Noriu naujo gyvenimo. Naujo proto.

— Ką gi... Yra vienas būdas.

— Na?

— Štai. Visas tavo galvoje esantis šlamštas turi būti pašalintas. Turi visiems papasakoti, kas tave slegia. Turi būti sąžiningas. Papasakok apie tai, kas tau neleido pakilti, atskleisk savo paslaptis. Privalai, bičiuli.

Minutę pamąstau.

— Nori pasakyti, — ištariu, — kad turiu papasakoti, kaip iš tikrųjų gyvenau anksčiau? Gatvėse?

Kolinas nusižvengia.

— Ne apie tai, kaip tau buvo sunku. Ne apie tai, kaip tau savęs gaila. Turi atskleisti savo paslaptis. Tikras. Visus, net mažiausius tave trikdžiusius dalykus, kurių niekam nesi pasakojęs. Tokius dalykus, apie kuriuos tavo žolės apsirūkę draugeliai niekada neištardavo nė žodžio. Papasakok, koks buvai niekšas, piktavalis.

Mano paslaptys. Jis turbūt juokauja. Yra galybė dalykų, apie kuriuos nekalbėsiu. Niekada.

— Pasipasakodamas apie savo silpnumą, atgausi jėgą, — paaiškina.

Pereinu kambarį ir atvėręs langą įkvepiu nakties. Giliai kvėpuoju traukdamas sūrų jūros orą.

Už nugaros girdžiu atkaklų Kolino balsą:

— Turi papasakoti.

Atsigręžiu. Jis neatitraukia nuo manęs akių.

— Daugybė šlamšto neleidžia tau pasveikti. Tavo paslaptys nuodija sielą. Tai vadinama „slaptąja asmenybės puse“. Prieš susikraudamas daiktus, pagalvok apie tai, drauguži.

Nemiegu visą naktį, nes skauda viską. Nervai atviri, kojos kaip propeleriai, kuriems visą laiką reikia suktis, lėkti, judėti. Noriu išeiti, bet neturiu kur. Nenoriu šito daryti, bet nieko kito daryti negaliu. Nenoriu vartoti narkotikų, bet be jų negaliu gyventi.

Iš ryto tebesu centre.

Į grupinės terapijos seansą ateinu tirtėdamas iš baimės. Sėdžiu kėdėje susirietęs iš siaubo ir visi iškart supranta, kad ketinu šnekėti. Pirmą kartą. Jaučiu, visi laukia. O gal tai smalsumas.

— Aha, — patenkintas ištaria Alanas. — Ar yra „reikšmingas įvykis“, kurį norėtum mums papasakoti, Markai?

— Jo, — sakau.

Išsižioju ir laukiu, kol imsiu šnekėti. Bet praeina minutė ir nieko. O tada pradedu.

Papasakoju jiems apie tai, kaip Kendele atsijungiau. Susišoviau gramą heroino, kai turėjau prižiūrėti Džeką. Visą dieną jis užrakintas prabuvo su manimi. Alkanas, krintančiom sauskelnėm, verkdamas...

Baigiu savo pasakojimą prisipažindamas, koks esu baisus tėvas. Pasijuntu labai susigėdęs ir pažemintas. Kambaryje tylu. Į mane žiūri įdėmūs veidai. Kai kurie pritrenkti, kiti užjaučiantys. Keletas į mane nežiūri: jie nesupranta, ką su tokiu žmogumi kaip aš jie čia veikia. Viena moteris užsimerkusi, tarsi norėdama nuo manęs atsiriboti, linguoja kėdėje pirmyn atgal.

Alanas pasilenkia į priekį.

— Jei nebūtum vartojęs narkotikų, nebūtum buvęs nuo jų priklausomas, ar būtum taip su savo vaiku elgęsis? — švelniai klausia.

— Žinoma, velniai griebtų, ne.

— Tai gal šis atsitikimas nerodo, koks esi baisus tėvas. Viskas dėl narkotikų...

Kiti irgi pradeda kalbėti.

— Manau, tau klaiku tai prisiminti, — kažkas sumurma. — Tavo sūnus kentėjo tada, o tave šitie prisiminimai kankina iki šiol.

Noriu jam padėkoti, kad supranta, jog mano pabaisiškas elgesys neatėmė iš manęs žmogiškumo.

Jie visi reaguoja į mano pasakojimą. Staiga aš pajuntu aplink esančių žmonių palaikymą ir nuo jų sklindančią šilumą. Dar niekada nesu jautęs tokio gerumo. Niekas neskuba skambinti į vaikų globos tarnybą. Vietoj to, jie pradeda pasakoti panašius dalykus, pasakoti įvykius, kurių prisiminimas iki šiol ir juos persekioja. Štai kas yra grupinė terapija!

Viena moteris pasakoja, kad abu vaikai buvo iš jos atimti ir verkdama aiškina kodėl.

Kažkoks vyras pasakoja, kaip jis elgėsi su sūnumi ir kaip dabar dėl to gailisi. Kito pasakojimas panašus į Džeko: jis pasakoja vaikystės prisiminimus apie alkoholiką tėvą ir kalbėdamas atrodo kaip sutrikęs vaikas, o akyse spindi ašaros.

Kai užsiėmimas baigiasi, jaučiu tuštumą. Mane net pykino iš gėdos, kai baigiau savo pasakojimą, bet dabar žinau, kad ir kiti elgėsi panašiai. Aš toks ne vienas!

Vėliau jaučiuosi išsekęs. Noriu pasišalinti. Komitetas šiandien turi ką pasakyti. Bandau prasmukti į savo kambarį. Vienas iš darbuotojų mane sustabdo ir skiria piniginę baudą. Pasislepiu po stalu, bet mane suranda. Vėl bauda. Man viską skauda: dantis, akis, pėdas. Visi sąnariai nejudrūs. Niekas nepasikeitė. Kolinas sakė, kad pasijusiu geriau, o aš nepasijuntu. Bet pradėjau šnekėti. Pradedu pasakoti.

Airė Anė prižiūri, kad miegamuosiuose būtų tvarka. Ji dirba čia nuo tų laikų, kai prieš daugelį metų Ravenskorto savininkas alkoholikas testamentu paliko savo tuną reabilitaciniam centrui. Ji visada mane bara ir skiria baudas, kai miegu apsirengęs. Dabar ji liepia pasikeisti patalynę. Nuvelku antklodę ir bindzenu laiptais žemyn į skalbyklą.

— O kaip bus su paklode? — klausia, kai grįžtu.

Sudejuoju. Nuimu paklodę nuo lovos ir vėl einu žemyn. Kai grįžtu, nuo įtampos man skauda visą kūną. Anė manęs laukia.

— Pamiršai pagalvės užvalkaliuką, — sako.

Prisimerkiu.

— Nagi, — sako Anė, įsisprendusi rankomis į klubus. — Kai keiti patalynę, tai nuimi nuo antklodės, pagalvės ir dar paklodę.

Ji tvirta, penkių pėdų ūgio moteris, apvainikuota žilų plaukų šalmu. Su šia Ane ginčytis neverta. Dar kartą lipu žemyn.

— Tik šitaip išmoksi, — man be kvapo grįžus, sako Anė. — Kitą kartą nepamirši. Ir nustok miegoti su drabužiais. Aišku? Vakare apsirengi pižamą ir guli į lovą.

— Bet aš toks išsekęs...

Ji neperkalbama:

— Vakare persirengi ir guli į lovą miegoti. Septintą ryto keliesi. Visą dieną būni atsikėlęs. Neini miegoti, kol vakare nepersirengi.

Aš ją gerbiu. Suprantu, kad ji griežta ir matau, kad jos tvirtumas tai gerumo atmaina. Man nesmagu, kai sudaroma grupė, kuri rūpinasi mano asmenine higiena. Dabar esu pakankamai švarus, bet žmonės sako, kad mano drabužiai susiglamžę ir aš panašus į valkatą. Kažkada žinojau, kada valgyti, kada miegoti, kaip rengtis, bet pamažu, kartu su žmogiškumu, šios žinios dingo. Dabar vėl to mokausi.

Anė moko mane gaminti. Mums gerai sekasi, bet kai viską pabaigus ji pamato, kad virtuvė nėra iki galo sutvarkyta, jos veidas suakmenėja ir ji nedvejodama skiria man baudą. Iš pradžių tai mane siutina, bet po kurio laiko pajuntu jai dėkingumą. Visada aišku, ko Anė iš tavęs tikisi. Ji griežtai laikosi taisyklių ir netrukus dėl to pasijuntu ramus.

Mums leidžia išeiti visiems kartu. Dešimt ar penkiolika — kiek yra gyventojų. Galime eiti į miestą ar į paplūdimį. Einame gatvėmis kaip milžiniškas, gauruotas žvėris. Tarp mūsų nėra nieko bendro, išskyrus medžiagas, kurias vartojome, bet po truputį susidraugaujame. Vis tiktai pasipasakojome vieni kitiems savo paslaptis...

Kai nueiname į paplūdimį, atsisėdame ant smėlio ir rūkome. Žmonių čia mažai, nes dauguma leidžia laiką pakrantėje įsikūrusioje Betlino poilsiavietėje. Keletas vaikiukų, krykštaudami iš džiaugsmo, tai lekia į vandenį, tai vėl pas tėvus. Virš galvų suka ratus kirai. Nuo erdvės, vandens, smėlio platybių iš džiaugsmo šėlsta šunys. Į krantą dūžta bangelės. Prisirenku įšilusių kriauklelių ir akmenėlių. Kiekvienas kitoks, savaip gražus. Vakaruose pradeda leistis saulė, pradeda rausti dangus. Ir pirmą kartą nuo to laiko, kai atvykau, ne, pirmą kartą po daugelio metų jaučiu mane apimančią ramybę. Mano liūdesyje atsiranda prošvaisčių.

Kitą dieną, kai esu oranžerijoje, mane išsikviečia patarėja. Ji išblyškusi, o jos rankos dreba — man skambina.

Mums einant į jos kabinetą, sužinau, kad skambina iš Vestendo policijos nuovados. Kai atsiliepiu, man praneša, kad netrukus atvyks du pareigūnai manęs apklausti.

— Apie ką?

— Vestende mes tiriame tris tarpusavyje susijusias mirtis ir manome, kad jūs galėtumėte mums padėti.

Ši žinia man užima kvapą. Patarėja atrodo kaip kontūzyta. Ji žiūri į mane, svarstydama, ar mane suims. Atvyksta Alanas. Jo antakiai suraukti. Einame į lauką parūkyti. Stoviu atsirėmęs į sieną, mano veidą apšviečia saulė. Staiga suprantu, kad čia nedrąsiai, to net nejausdamas, pradėjau kurti naują gyvenimą. Tai buvo tik pradžių pradžia, bet buvo, nes dabar jaučiu, kaip viskas griūva. Girdžiu juoką. Tai komitetas. Jie jau nusprendė, kad esu kaltas ir nusiuntė mane į kalėjimą.

Alanas žiūri į mane.

— Niekada, — sakau. — Niekada nieko nežudžiau.

Staiga man prieš akis iškyla nuo mielo, liūdno veido braukianti tamsius plaukus japonė. Ant rampos matau pamėlusiomis lūpomis gulintį Džoną.

Alanas žiūri dar įdėmiau.

— Ar bent numanai, apie kokias mirtis jie nori su tavimi pasikalbėti?

— Prieš porą savaičių mane sumušė. Tada jie visko klausinėjo. Bet gali būti bet kas. Vestende žmonės dažnai miršta.

— Ar tu susijęs su kokiais žymiais nusikaltėliais?

— Gal. Nežinau. Man reikėjo narkotikų, todėl dariau įvairiausius dalykus ir buvau pažįstamas su daugybe žmonių.

— Ar tada atsakei į jų klausimus? Kai tave sumušė?

— Ne. Prikūriau visokių istorijų, nes jie sakė, kad gausiu kompensaciją.

Jis atsidūsta.

— Markai, ar nori čia likti?

— Taip. Noriu būti švarus, — girdžiu savo balsą.

Sakau tai tvirtu balsu, nes pats noriu patikėti, nors giliai širdyje — netikiu. Kiekvieną rytą pabudęs ketinu tądien išeiti.

— Tada pasakyk jiems teisybę. Visą gyvenimą tu melavai kitiems ir sau. Jei tikrai nori pasikeisti, jei tikrai nori nugalėti narkotikus, tai pradėk tiesiog dabar, pasakydamas policijai tiesą.

Numetu nuorūką ir ją užminu.

— Gyvenau už įstatymo ribų. Jei ką nors apie save papasakosiu, jie, po velnių, mane suims.

— Markai... Pasirink. Gali viską sumauti arba pasakyti tiesą. Gali susigrąžinti reputaciją. Tik tiesa tau padės atsitiesti. O jei tave net ir pasodins, tai kalėjime galėsi toliau dalyvauti mūsų programoje.

Kai kitą dieną atvyksta du policininkai, vieną iš jų atpažįstu. Tai tas pats, kuris sėdėjo prie mano lovos, kai ligoninėje atgavau sąmonę. Jis su manimi pasisveikina.

— Atrodote geriau nei aną kartą, — sako.

Žinau, kad tai tiesa. Dėl rankos man paskirta fizioterapija, nubrozdinimai užgijo, aš net priaugau kelis svarus. Labai blogai neatrodau. Tik jaučiuosi mėšlinai.

Prieš pokalbį su manimi policininkai išeina į kitą kambarį ir ilgai šnekasi su Alanu. Nežinau, ką Alanas jiems sako, bet tai nesunku įsivaizduoti: aš tikrai noriu pasikeisti, Ravenskortas suteikia man galimybę, naudingiau mane palikti čia nei suimti. Bet jie policininkai. Jų darbas suiminėti žmones...

Kai ateina mano eilė, Anė duoda mums po puodelį arbatos ir mes šnekamės viename iš terapijos kambarių. Jie malonūs. Jie sako, kad buvau įdomaus nusikaltimo auka. Dabar jie Vestende tiria tris mirties bylas, todėl nori man parodyti keletą fotografijų ir prašo, kad tam pasiruoščiau. Nežinau, kaip tam pasiruošti, todėl tik stipriai spaudžiu kėdės ranktūrius.

Pažįstu visus nuotraukose esančius žmones. Jie guli ant vienodų plieno padėklų. Jie atrodo kaip vaškiniai, nors tokie nėra. Jie tiesiog negyvi. Galėjau būti bet kuris iš jų. Užsimerkiu ir jų vietoje matau save.

Nuslopinu norą meluoti apie šiuos žmones: kas jie, ką padarė, iš kur juos pažįstu. Prisimenu Alano balsą. Prisimenu, kad tik sakydamas tiesą, galiu pakeisti savo gyvenimą. Aš tvirtai tikiu, kad keliausiu į kalėjimą, bet vis tiek šneku. Pasakau viską, ką žinau apie Vestendo narkotikus. Net papasakoju apie Voreno metro stotį.

Pagaliau jie linkteli, pasižiūri vienas į kitą“ padėkoja man už pagalbą ir atsistoja.

— Tai manęs nesuimsit? — klausiu.

— Ne, Markai. Linkime tau pasveikti, — sako ir išeina.

Policininkai! Niekada jų nesuprasiu. Visada jų klaikiai bijojau, bet kai tik susitinkame, jie visada man malonūs ir žmogiški.

Įeina Alanas. Iš džiaugsmo jis šypsosi ir trina rankas.

— Ar viskas bus gerai? — klausiu vos neverkdamas.

Alanas mane apkabina ir pasijuntu daug geriau.

— Taip, — sako jis. — Viskas bus gerai.

Sakau:

— Tu visada kalbi apie aukštesnę jėgą...

— Tai antroji pakopa, — primena man. — Tikiu, kad aukštesnė jėga gali man sugrąžinti sveiką protą.

— Taip ir įvyko. Nežinau, gal Dievas, gal aukštesnė jėga, gal dar kas. Man buvo parodyta, kuo būčiau baigęs, jei būčiau likęs gatvėse.

Ant plieninių padėklų policijos morge. Jei ten grįšiu, viskas taip ir bus. Kažkas turėjo man pasakyti, kad turiu likti čia.

Po šito čia būti ne lengviau. Sunkiau išeiti. Kiekviena diena — nuosprendžio vykdymo atidėjimas. Gal rytoj grįšiu, gal būsiu gatvėse, gal vartosiu. Reikia išgyventi šiandien.

Man skauda dantis, bet joks dantistas man nepadės. Šiaip jau fizinis laužimosi skausmas pamažu silpnėja, nors kartais sugrįžta visu smarkumu. Bet nors fizinės kančios mažėja, psichologinės vis auga. Noriu pabėgti, pasislėpti kokiam nors kampe, rėkti, ką nors primušti ar išdulkinti. Visa tai prieštarauja taisyklėms. Mudu su Rouze susirašinėjame ir norėčiau, kad ji su vaikais mane aplankytų, bet po konsultacijos su Alanu sužinau, kad tai irgi draudžiama. Jis sako, kad tai gali pakenkti mano gydymui, nes šiame etape svarbu savo išgyvenimais dalytis su grupe, o ne su „pašaliniais“.

Kai tik priprantu prie vietos, rutinos, prie nusirengimo bei atsigulimo į lovą, o kartais net miegojimo, ateina laikas išvykti. Ravenskortas yra pirminis gydymo centras, o tai reiškia, kad ilgiau kaip dvylika savaičių čia būti negali.

Alanas suorganizavo man vietą Bormute, antriniame gydymo centre, kuris vadinasi Kvintom namų projektas. Daugybę metų važinėdavau iš vienos vietos į kitą, o dabar kiekvienas, net mažiausias pasikeitimas mane veikia. Jaučiuosi sutrikęs ir išsigandęs. Kai Alanas atsisveikindamas mane apkabina, noriu verkti. Laisva valia dvylikos savaičių nesu niekur išbuvęs. Išskyrus aną centrą, bet tada tegalėjau pasirinkti arba jį, arba kalėjimą. Šį kartą pasirinkimas buvo — mirtis. Bet Ravenskortas tapo mano namais. Kol buvau čia, kai kurie narkomanai neištvėrę išėjo. Ne visiems pavyko pabaigti gydymą. Tiems, kurie baigė, tikrai pasisekė.

Vos atvykęs į Bormutą, noriu apsisukti ir grįžti į Bognarą. Pro langus ant siauro žolės ruoželio matau narkotikų prekeivius. Man atrodo, kad dauguma čia esančių narkomanų visai nesidomi išgijimu: ši vieta jiems tik atokvėpis nuo jų įpročio.

Centrui vadovauja Loreinė Peri, puiki moteris, kuri specializuojasi recidyvo prevencijoje. Ji mato, kas tavo galvoje ir gali išversti tave išvirkščią. Ji apsupta gausaus būrio patarėjų ir gydytojų, kurie kontroliuoja mintis. Vos spėji ką nors pajusti, jie jau klausia, iš kur tokia mintis kilo, gal vaikystėje kas nutiko, kada ir dėl ko taip jauteisi paskutinį kartą. Mano patarėja Sonia pati baisiausia, bet Alanas su ja jau kalbėjosi ir man sakė, kad esu gerose rankose.

Pamažu, po intensyvios grupinės ir individualios terapijos, pradedu tikėti, kad gimiau priklausomas. Mano priklausomybė tai liga, kuria sirgau nuo pat vaikystės. Kaip kad kiti gimsta su aiškesnėm fizinėm negaliom. Mano vagystės, antisocialus elgesys — tai mano ligos simptomai, kurie pasireiškė daug anksčiau nei ėmiau gerti ar vartoti narkotikus. Dabar mokausi nekaltinti savo vaikystės, tėvų ar kilmės dėl to, kas man nutiko, nes kai išgirstu kitų pasakojimus, turiu pripažinti, kad kiti kentėjo daugiau, bet tokie neužaugo. Dabar mano gyvenimas mano rankose. Galiu nuspręsti, kas bus toliau. Galiu nuspręsti, ar ir toliau sirgti, ar pasveikti.

Labiausiai mane pritrenkė žinia, kad nesu užsikrėtęs nei ŽIV, nei hepatitu C. Nesuprantu kodėl. Dėl to jaučiuosi nusižeminęs ir dėkingas.

Bet šios vietos negaliu pakęsti. Nekenčiu visų. Man nusibodo vėl ir vėl kalbėti apie save. Nebenoriu pasakoti jokių paslapčių. O tada, kai pamanau, kad pasakiau viską, staiga pasakoju apie dar šlykštesnius veiksmus ar prisimenu dar šlykštesnes detales. Vieną dieną visas drebėdamas pasakoju apie tai, nuo ko prabundu naktimis, kas persekioja mane visada ir visur. Japoniuke. Kaip aš ją nužudžiau. Vos pabaigęs pasakoti apie ją, pasakoju apie Džoną iš vakarinės šalies dalies. Šnekėjimas nieko nebepakeis. Jaučiuosi vienišas ir tuščias. Man labai gėda. Bet šiek tiek palengvėja, kai kiti grupės nariai pasakoja panašius dalykus. Viena mergina pasakoja, kaip kažkas jos landynėje užsilenkė ir, net nežinodami, ar jis negyvas, bet, bijodami policijos, ji ir jos draugeliai suvyniojo pamėlusį ir atšalusį kūną į kilimą, ant kurio jis gulėjo, ir įgrūdo į konteinerį. Kita mergina rytą nubudo šalia savo pamėlusio partnerio.

Vemte išvemiu visą savo gyvenimą čia, Bormute. Būna tokių dienų, kai nebegaliu to pakelti. Po vieno grupinės terapijos užsiėmimo, kai išgirdau apie save daugiau nei noriu žinoti, susitariu susitikti su viena iš narkomanių paplūdimyje. Paprašau jos padėti man atsigauti. Ji meiliai nusišypso ir mes dulkinamės ant smėlio.

Po to jaučiuosi siaubingai, tarsi vėl būčiau grįžęs į praeitį. Sulaužiau taisykles. Iš pradžių bandau tai nuslėpti, bet daugiau nebegaliu būti nesąžiningas. Turiu papasakoti, nors žinau, kad bus blogai. Užsiimti seksu su kitu narkomanu taip pat blogai, kaip kad gerti ar susišauti. Būtent tam ir panaudojau tą merginą. Kaip dozę. Kad pamirščiau.

Po mano išpažinties visi svarsto, ar mane išmesti. Aš išdaviau merginą, ja pasinaudojau, o ji pažeidžiama ir kenčianti: tą dieną ji buvo ypač liūdna dėl dalykų, apie kuriuos kalbėjome per grupinę terapiją.

Galiausiai jie nusprendžia, kad mane reikia išsiųsti į kitą netoli esantį centrą. Tai irgi Kvintom namų projektas, bet antraeilis. Taisyklės ten ne tokios griežtos, mažiau priežiūros. Dabar aš stipresnis. Bandau vadovautis dvylikos pakopų programa, kuri padėjo daugybei alkoholikų ir narkomanų ir tos dvylika pakopų pirmą kartą gyvenime man suteikia dvasinius ir moralinius principus, pagal kuriuos bandau gyventi.

Gruodžio mėnesį man sueina trisdešimt. Surengiamas vakarėlis su tortu ir žvakutėmis. Pirmą kartą gyvenime. Esu toks nustebęs, kad netenku žado ir net nerizikuoju kalbėti, o vėliau išslenku į lauką ir pravirkstu.

Antriniame gydymo centre prabūnu keturis mėnesius. Vasario gale baigsiu. Jie tai vadina „baigimu“, bet man tai panašiau į išmetimą į gatvę. Protestuoju, kad nesu tam pasiruošęs. Tiesą sakant, siaubingai bijau. Viena yra gyventi bendruomenėje, kur tave palaiko, kur yra taisyklės, aiški dienotvarkė, o visai kas kita gyventi savarankiškai.

Mano fizioterapeute Sonia tikina, kad man viskas bus gerai. Galėsiu ir toliau lankyti grupinius užsiėmimus Kvintono name. Ji su manimi matysis, kai tik ateisiu į susitikimus su savo draugais alkoholikais ir narkomanais. Gausiu paramą, kokios tik reikės. Bėda tame, kad nemanau, jog man tos paramos užteks. Įtikinu juos nusiųsti mane į centrą, kur vyksta trečiasis gydymo etapas.

Baigimo ceremonija jaudinanti. Kvintono name, kitiems padedant, daug pasiekiau. Mane supa žmonės, kuriems aš rūpiu. Iš abiejų pusių mane palaikydami sėdi mano draugai Nikolė ir Rynas. Tai jaudinantis išgyvenimas. Kai viskas baigiasi, sėdu į traukinį ir važiuoju į Karltono namą, kur nuo šiol gyvensiu, kol nuspręsiu, kur važiuosiu ir ką veiksiu.

Po kelių mėnesių vėl turiu išvykti. Laikas nebegyventi gydymo įstaigose. Turiu susirasti savo kelią. Jei būtų ketvirtas gydymo etapas, būtinai jį išmėginčiau, bet tokio nėra. Turiu eiti į narkotikų bei vienatvės pasaulį ir ten gyventi.

Labiausiai bijau, kad vėl gali tekti gyventi gatvėse. Turiu sau rasti gyvenamąją vietą. Jei bandysiu išsinuomoti butą, turėsiu palikti užstatą. Neįsivaizduoju, kaip gauti pinigų, bet visą gyvenimą meluodamas ir manipuliuodamas kai ko išmokau. Labdaros organizacija Princo pasitikėjimas man skyrė lėšų fotoaparatui, kai būdamas dar vaikas buvau aname reabilitacijos centre. Žinau, kad norintiems pradėti savo verslą, jie duoda paskolas. Taigi, kreipiuosi į šią organizaciją prašydamas pinigų laipiojimo įrangai, nes noriu tęsti medžių chirurgo praktiką.

Mane pasitinka giedro veido vyras vardu Deividas Foksas. Jis paprašo trumpai papasakoti savo gyvenimo istoriją. Kol kalbu, jis skubiai rašo. Man baigus, jis linkteli galvą ir sako:

— Manau, galime jums padėti.

Negaliu patikėti savo ausimis.

Princo pasitikėjimas duoda man trijų tūkstančių svarų paskolą. Deividas Foksas duoda verslo patarimų ir palinki sėkmės.

— Praneškite, kaip jums sekasi, — sako.

Šio žmogaus tikėjimas mane baugina. Jis tikrai tiki, kad savimi pasitikiu, kad sugebėsiu pradėti verslą.

Dar labiau baugina suma, kurią man skiria. Su šitiek pinigų jau rytoj galiu grįžti į ankstesnį gyvenimą. Galiu vėl imti beprotiškai linksmintis. Galiu įsismeigti adatą ir vėl pakilęs kreko raketa skrieti kosmose, žinodamas, kad viskas gerai, nes heroinas visada viską sutvarko. Su trimis tūkstančiais svarų galėčiau skristi be galo ilgai. Nors heroino mano kūne nėra jau daugiau kaip metai, jis kasdien mane kviečia grįžti. Ne tik todėl, kad kartais vis dar laužiuosi. Vis dar prisimenu euforiją, kuri apimdavo pavartojus. Kiekvieną mielą dieną noriu narkotikų, pasigendu jų. Tik mintis apie pasekmes mane sulaiko. Prisimenu, kaip vaiduokliškai atrodžiau, kai patekau į detoksą. Prisimenu, koks pakvaišęs buvau, kai užsidaręs bendrabučio kambaryje su vogtais narkotikais niekaip negalėjau nustoti jų vartojęs. Prisimenu negyvus kūnus ant plieninių padėklų policijos nuotraukose. Prisimenu, kaip įsivaizdavau save jų vietoje.

Deividas Foksas taip manimi pasitikėjo, kad tikrai jį nuvilsiu. Nenoriu vogti pinigų, bet tai neišvengiama. Esu nesąžiningas iš prigimties. Taip sako komitetas.

Reikia negalvoti apie viską iš karto. Kasdien po žingsnelį į priekį.

Pirmiausiai — einu ieškotis buto. Žinoma, užstatui reiks daug. Įtikinu save, kad kol neturiu adreso, negaliu imtis verslo. Taigi, šitaip leisti Pasitikėjimo pinigus yra teisėta.

Pietinėje pakrantėje randu butą. Rankpinigiai nedideli. Trys tūkstančiai lieka nepanaudoti.

Mano butas man patinka. Jis yra Viktorijos epochos namo ketvirtame aukšte. Lubos nuolaidžios, įdomios nišos. Iš vienos pusės bažnyčia, o jos kieme auga didelis medis. Jis taip arti mano lango, kad jaučiuosi lyg sėdėdamas ant vienos didžiausių jo šakų. Nesigirdi jokio triukšmo. Aplink tik paukščiai ir tyla. Kitoje buto pusėje matosi visas miestas su savo triukšmingu skubėjimu.

Gyvenau daugybėje butų, bet šiame jaučiuosi kaip namie. Tai mano prieglobstis. Rojus. Baldų beveik neturiu. Tėra tik nutrinta sofa ir kelios pagalvėlės. Bet vis tiek manau, kad jis tobulas. Netrukus nusiperku padėvėtų lovų, knygų spintą, virtuvės rakandų, dažų. Drąsiais potėpiais pakeičiu sienų spalvą ir jos tampa jūros gelmių bei ryškių saulėgrąžų spalvos. Svarbiausia tai, kad man padeda draugai. Turiu draugų. Ko tik imuosi, visada atsiranda norinčių padėti.

Kartais jaučiuosi visai laimingas savo naujuose namuose. Bet kartais sapnuoju baisius, gąsdinančius sapnus — aš vėl gatvėse. Kartais nubundu suprakaitavęs iš baimės, bijodamas, kad man nepavyks gyventi taip, kaip gyvena kiti žmonės: apmokant sąskaitas, rūšiuojant skalbinius, perkant pusryčius. Kasdien po žingsnelį į priekį. Bet mokytis gyventi nelengva. Tai kaipgi man pasitikėti savimi ir imtis verslo. Trys tūkstančiai vis dar nepanaudoti.

Labai pasitikiu savo draugais alkoholikais ir narkomanais, kurie dabar irgi tame pačiame sveikimo etape. Vienas iš jų, statybininkas Ronis, įdarbina mane pusei dienos. Iš savo algos moku procentus Pasitikėjimui.

Toks mano naujasis gyvenimas. Ir jis man tikrai toks pat naujas kaip kūdikiui. Visko mokausi. Medituoju, susidariau dienotvarkę, rašau dienoraštį. Vakare einu gulti. Rytą keliuosi. Stengiuosi reguliariai ir sveikai maitintis. Mokausi savimi pasirūpinti. Gaminu žmonėms maistą, o jie man. Bandau palaikyti draugiškus santykius.

Dalį savaitės kartu su kitais vaikinais dirbu statybose. Jei pavyksta, įkalbame Ronį padaryti pertrauką ir tada sėdėdami šnekamės. Jis mums pasakoja, ko prikrėtę, kai gėrė, o aš tuo metu mąstau: jei Roniui pavyko atprasti, tai gal ir man pavyks. Darbe dažnai juokiamės. Laisvą laiką praleidžiu paplūdimyje. Susipažįstu su merginomis. Ir kartais, tiesa, gana retai, pamanau, kad galiausiai, galbūt, ir aš išmoksiu gyventi kaip kiti. Negalvoju nei apie rytdieną, nei apie tai, kad rytoj galiu vėl pradėti vartoti ar kad viskas gali žlugti. Galvoju, ką daryti šiandien: atsikelti, medituoti, gyventi, nevartoti.

Labdaros organizacijos Princo pasitikėjimas tūkstančiai kelia man tokį didelį nerimą, kad nusprendžiu juos išleisti. Nusiperku laipiojimo įrangą. Juk ketinau. Nieko su ja nedarau. Dabar mano kambaryje guli virvės ir apsaugos, o ne banko sąskaita. Virvės baltos ir oranžinės, metalinės dalys švyti. Po kelių dienų jų jau nebepastebiu, tiesiog, eidamas per kambarį, apeinu.

Karšta vasaros diena. Kartu su kitais vaikinais statybose kažką dažom. Netikėtai pasižiūriu į šoną. Mano dėmesį patraukia saulės ir šešėlių išmargintas plotas. Padedu teptuką ant skardinės ir einu pažiūrėti.

Oras čia grynas, nors statybvietė dulkina, visur pilna plytgalių bei skaldos. Šalia auga milžiniškas bukas. Prie kamieno žemė tamsi, o ten, kur baigiasi šakos, prasišviečia saulėti lopinėliai. Kaip nėriniai.

Susižavėjęs žiūriu į jo sidabrinį kamieną. Šią karščiu alsuojančią dieną medis atrodo vėsus. Aplink šakas skraido vabalėliai. Kažkur, taip aukštai, kad net nesimato, čiulba paukštis. Medis mane kviečia į savo slėpiningą šešėlių pasaulį.

Turiu užlipti į viršų. Net nemirktelėjęs užsiropščiu ant tvoros, o nuo ten jau pasiekiu žemiausias šakas. Pradedu kopti. Iš pradžių, kadangi šakos labai tankios, sunku, todėl apgalvoju kiekvieną judesį: kur bus mano ranka, kur toliau statysiu koją. Bet kai palipu aukščiau, pasidaro lengviau, nes patogiau judėti. Darosi vis paprasčiau ir paprasčiau aplenkti horizontalias kliūtis vertikalioje kopimo trajektorijoje.

Kai užkopiu tiek, kad pro lapus galiu apsižvalgyti, pamatau stogus, tolumoje mėlynuojantį vandenį, kuris prie horizonto susilieja su pieno baltumo dangumi. Tada sustoju. Apkabinu šaką ranka, perbraukiu ją pirštais ir po delnu pajuntu lygutėlę buko žievę. Ten, kur šaka baigiasi, nuo švelnaus vėjelio šnara lapai.

Medis tvirtas. Jis auga, bet nesikeičia. Jis gyvena kartu su metų laikais, reaguodamas į aplinką, padėdamas gyventi daugybei gyvybių, pradedant vabzdžiais ir baigiant jais mintančiais paukščiais. Stoviu čia, gerasis medis saugo mane nuo kaitrios saulės ir pasijuntu labai ramus. Lėtai kvėpuodamas užsimerkiu.

Mano gyvenime tiek visko įvyko, bet medžius visada mylėjau, o prieš amžinybę mokiausiu globoti. Ir staiga man tampa aišku (kaip nesupratau to anksčiau?), kad medžiai — tai mano ateitis. Nežinau, kur mane nuves likimas, kas laukia ateityje, bet stovėdamas ant šakos, laikydamasis medžio, dengiamas jo lapų, pirmą kartą pamatau manęs laukiančią galimybę...

EPILOGAS

Nevartoju ir negeriu nuo 2000-ųjų liepos dvidešimt pirmos, kai naktį prieš tai susišoviau kreko detokse Elephant ir Castle. Kiekviena diena yra mirties nuosprendžio vykdymo atidėjimas. Vis dar gyvenu pagal dvylikos pakopų programą, kuri padeda išlikti švariam ir tobulėti. Vis dar prisimenu euforiją pavartojus. Kartais nežinia kodėl imu laužtis. Kartais nubundu, nes susapnuoju, kad vėl vartoju ir prakaituoju iš baimės, pamanęs, kad naktį tai ir įvyko. Kasdien po žingsnelį į priekį.

Kai medžiai grįžo į mano gyvenimą, iš pradžių dirbau kitiems medžių chirurgams. Negerdamas ir nevartodamas narkotikų dirbau sunkiau bei geriau negu mano bosai ir man taip nusibodo dirbti už juos, kad grįžau į statybas. O tada sutikau Vikę.

Ji buvo jauna, graži, pasitikinti ir mes įsimylėjome. Mus siejo gilus ryšys, nors namuose, ne taip kaip kadaise aš, ji gyveno be rūpesčių. Mes mylėjome, todėl stengėmės vienas kitu rūpintis. Man tai buvo pirmieji rimti santykiai, nes iki šiol, nors ir turėjau moterų, ryšys buvo tik tarp manęs ir narkotikų.

Kiekvieną rytą stebėdavau besikeliančią ir besiruošiančią į darbą Vikę. Dvi dienas per savaitę eidavau į statybų aikštelę. Likusį laiką leisdavau paplūdimyje.

— Maniau, sakei esąs medžių chirurgas, — kartą tarė Vikė žiūrėdama į mano padėvėtus drabužius, neveikiantį telefoną, mirgantį televizorių. — Tu man melavai.

— Aš tau sakiau tiesą. Anksčiau dirbau.

— Kodėl nedirbi dabar?

— Nes kai dirbau kitiems, pelnas kliūdavo jiems, o darbas atitekdavo man.

Vikė trukteli pečiais:

— Tai pradėk savo verslą.

Kurį laiką kankinausi. Mano patarėja iš Kvintono namų, Sonia, padėjo man įgauti pasitikėjimo ir apsispręsti. Šitaip ėmiausi verslo. Kaip kad ir sakiau Pasitikėjimui. Jie tikėjo, kad aš imsiuos. Ir aš ėmiausi. Pasitikėjimas, Vikė, Sonia ir statybininkas Ronis buvo mano švyturiai.

Buvau priklausomas nuo daug ko, o dabar — priklausomas nuo darbo. Tapau verslininku. Taip, aš. Darbų įvertinimas, sunkvežimių pirkimas, žmonių įdarbinimas, važtaraščių siuntimas, dokumentų tvarkymas, taryba, nuostatai, reklama... Bet svarbiausia, kad mokiau ir priėmiau į darbą besigydančius narkomanus ir buvusius kalinius, bandydamas padėti jiems, kaip kad anksčiau padėjo man. Dirbau sunkiai ir mano verslas kaipmat suklestėjo, o reputacija išaugo.

Visą šį laiką mokiausi gyventi, bet ne visada man sekėsi: narkomanams sunku palaikyti savitarpio santykius, o man ypač, nes praeityje nebuvo jokių sektinų pavyzdžių. Galiausiai mudviem su Vike nebepavyko nugalėti iškilusių sunkumų ir, nors ir kaip gaila, mudu išsiskyrėme. Bet iki šiol draugaujame.

Buvau pasiekęs gyvenimo dugną ir grįžau. Jei būčiau įkopęs į Everestą ir grįžęs gyvas, man būtų suruošę sutiktuves. Esu neigiamas herojus, todėl, aišku, to nenusipelniau ir nesitikėjau, bet sutiktuvės buvo.

Mano verslas suklestėjo, o reputacija išaugo, kai 2005-aisiais metais iš labdaros organizacijos Princo pasitikėjimas gavau metų apdovanojimą už savo veiklą. Vėliau, tais pačiais metais, nuvykau į Klarenso rūmus. Stovėdamas prieš aukštas akmenines sienas prisiminiau, kai buvau čia anksčiau. Be pinigų, be namų, be vilties... Tada irgi žiūrėjau į platanus. O dabar, giliai įkvėpęs, įžengiau pro vartus, nes buvau pakviestas. Viduje susitikau su žmogumi, kuris man padėjo daugiau, nei kada pagalvojo — su princu Čarlzu.

Po pokalbio su princu gavau apdovanojimą Britanijos pasididžiavimas, kurį įsteigė laikraštis Daily Mirror. Tai buvo įspūdinga ceremonija. Pasitikėjimo atstovas Robas Koupas vedė renginį, kuriame princas Čarlzas papasakojo žurnalistams mano istoriją, o Viktorija Beckham įteikė medalį. Pobūvyje dalyvavo ir Synas Evansas, kuris mane išgelbėjo bei kiti mano seni draugai, kad įsitikintų, jog nepradėjau per daug pūstis.

Nuo tada stengiuosi subalansuoti savo gyvenimą, atkurdamas emocinę pusiausvyrą ir mokydamasis savimi pasirūpinti. Vis dar vadovauju Verslui, bet priklausomai nuo kitų mano darbų, interesų bei įsipareigojimų jis tai apmiršta, tai išsiplečia. Pradedu suprasti, kad sėkmė nepriklauso nuo apyvartos, bet labai priklauso nuo to, kaip gyveni. Mano tikslas nėra daug užsidirbti. Aš dalyvauju įvairiuose projektuose, kurie suteikia žmonėms pagalbą. Taigi, dažnai važinėju ir kalbuosi su žmonėmis apie tai, kuo tikiu. Ir kas svarbiausia — jie klauso! Pasakoju jiems apie narkomanus, nepilnamečius nusikaltėlius, prevencinę politiką ir apie tai, ką daro vyriausybė, kad sugrąžintų juos į visuomenę. Aš — pirmasis buvęs nusikaltėlis, kuris sėdi Nacionalinės lygtinio paleidimo tarnybos direktorių taryboje. Be to, dirbu labdaros organizacijoje Princo pasitikėjimas, kuri rengia valstybinio masto pažangų auklėjimo projektą, kuris bus vykdomas jaunųjų nusikaltėlių įkalinimo vietose. Taigi, turiu daug užsiėmimų, bet verslas irgi klesti ir kai būna gražus oras, stengiuosi įkopti į keletą medžių.

Mudu su Rouze bandėme atkurti savo santykius, bet paaiškėjo, kad mus siejo tik narkotikai. Ji dabar irgi švari, toliau kaip ir aš gydosi. Dėl berniukų stengiamės palaikyti draugiškus santykius, bet labiausiai mane džiugina tai, kad mano sūnūs tapo mano gyvenimo dalimi. Susitinku su jais, kai tik galiu. Bandau tapti geresniu tėčiu nei buvau. Kai pagalvoju apie savo santykius su savo tėvu, o jo su jo tėvu, atrodo, šansų mažai, bet mes su sūnumis įveiksime sunkumus. Ratas baigsis čia. Esu be galo laimingas, kad mano berniukai protingi, sveiki, taikūs, mylintys. Jie mano gyvenimo šviesa.

Pradėjau artimiau bendrauti su motina. Mes atnaujiname santykius. Leidžiu jai būti mano motina. Dabar geriau suprantu, kaip ji kentėjo gyvendama su tėčiu. Tik vieno negaliu suprasti: kodėl ji taip ilgai su juo gyveno. Dabar ji laimingai ištekėjusi už kito.

Su tėvu ir jo šeima ryšių nepalaikau. Nekaltinu jo dėl savo gyvenimo, nes tai nesveika man. Be to, jis tebekariauja su savo demonais.

Palaikau ryšius su broliu, kuris gyvena Amerikoje, bandau atitaisyti skriaudą, kurią padariau seserims. Gerbiu savo jaunesniąją seserį Betanę, kuri nuo santykių su tėvu nukentėjo daug labiau, nei tada galėjau suprasti. Ji viena tvirčiausių ir gražiausių moterų, kurias pažįstu. Dabar ji ištekėjusi ir turi tris vaikus.

Kai ką žinau apie Kiderminsterio žmones. Vanesa ištekėjusi, turi vaiką, vis dar gyvena komunaliniame bute.

Danielius sėdi kalėjime. Jis nuteistas dvylikai metų už ginkluotą apiplėšimą.

Džodė tebėra švari ir ramiai gyvena Penrite.

Dauguma mano draugų, su kuriais vaikščiodavome į klubus, dabar gerbiami verslininkai. Kai kurie dirba muzikos pasaulyje, o kai kurie, pavyzdžiui, Markas Daunsas, padėjo man versle ir mes dažnai susitinkame. DIY žmones ir toliau rengia chaotiškus vakarėlius. Mano draugas narkomanas Kolinas, kuris man labai padėjo Ravenskorte, po to, kai baigė gydymą, vėl grįžo prie senojo gyvenimo. Visi mano likimo broliai, Kvintono name balsavę už mano pašalinimą po atsitikimo pliaže, irgi grįžo prie senojo gyvenimo. O kiek mirė! Kai buvau gatvėse, nesupratau, koks buvau silpnas. Tik dabar, kai sužinau apie tarpduriuose, šoninėse gatvelėse, apleistuose butuose mirusius žmones, pradedu tai suprasti. Miršta ne tik gatvės žmonės, bet ir sveikimo periodu susirasti draugai. Dažnai savęs klausiau, kaip man pavyko išgyventi, ir padariau išvadą, kad manimi rūpinasi aukštesnė jėga.

Aš tebeturiu savo rastų daiktų kolekciją: teptukus, šaukštą, užrašų knygutę bei visus kitus niekniekius. Žinoma, tai tik šiukšlės, bet kai persikrausčiau iš buto į nuosavą namą, pasiėmiau ir senąją apdaužytą dėžutę. Taigi, apžvelgęs savo virtuvę, baldus, muzikos įrašų kolekciją ir kabinetą, prisimenu, kad visai neseniai mano vienintelė nuosavybė tebuvo kitų žmonių išmesti daiktai, kuriuos radau šiukšlių dėžėse.

Buvau susitikęs ir Deivį su Tarnu.

Kartą, eidamas į pasimatymą su Vike, išdrįsau nusileisti į metro stotį Pikadilio aikštėje. O ten, laiptų apačioje, pamačiau į skudurus susisupusį žmogišką pavidalą. Iš po antklodės kyšojo kojos. Šalia matėsi keturios letenos.

— Ei! — šūktelėjau. — Nubusk! Ei!

Apsiblaususiomis akimis Deivis pažvelgė į mane ir atsisėdo. Pakilo ir Tarnas.

— Markai! Markai, niekše tu prakeiktas! — šypsodamasis nuo ausies iki ausies tarė. — Ach tu niekše!

Tai meilūs žodžiai, todėl prisėdau šalia.

— Klausyk, drauguži, — pradėjau, prisiminęs, koks jis buvo įsiutęs, kai susitikom praeitą kartą, — tu net neįsivaizduoji, kaip baisiai jaučiuosi dėl tos japoniukės. Mano poelgis persekioja mane ir...

Deivis mane pertraukė:

— Aš ją vedžiau.

Aš netekau žado.

— Ką?

— M

— Japoniukę?

Turbūt blogai išgirdau. Ji gyva? Deivis ją vedė? Mano širdis daužėsi kaip pašėlusi, nes atsirado vilties kibirkštėlė.

Deivis tarė:

— Ji neišdrįso susišauti to mėšlo, kurį jai davei, šunsnuki tu. Jis atiteko man.

Ji neišdrįso. Ji nesusivarė kreko su heroinu į ranką ir nemirė Beikerio gatvės viešbučio kambaryje. Mano akys prisipildė ašarų. Džiaugsmo ir palengvėjimo ašarų.

— Ji gyva? Ji, po velnių, nemirė?

Deivis linktelėjo. Mano skruostais ritosi ašaros. Aš jį apkabinau ir mes suglaudėme galvas. Prispaudžiau jį prie savęs. Man nerūpėjo, kad jis turėjo utėlių. Man tik buvo svarbu, kad aš jos nenužudžiau.

— Po keleto dienų mane susirado. Nuėjau pas ją į viešbutį ir... Kaip čia pasakius... Likau ten. O paskui... Hm, vedžiau ją.

Reikėjo sakyti „sveikinu“, bet negalėjau ištarti nė žodžio.

— Mes gyvenome Londone. Ji aprūpindavo mane narkotikais, o aš padėjau jai gauti pasą. Dabar esu vienas, nes ji išskrido į Japoniją pirma manęs. Rytoj išskrendu ir aš.

— Rytoj?

— Taip. Ji viską sutvarkė: rytoj manęs paimti atvažiuos taksi ir nuveš į aerouostą. Devintą ryto.

Bandžiau įsivaizduoti aukštakulniais apsiavusią, kreminiu lietpalčiu vilkinčią japonę su laukiniu žvėrimi, Deiviu. Žinoma, jis buvo geras ir švelnus, bet jis gyveno gatvėse ir buvo laukinis. Gal ji manė, kad jį prisijaukino, bet jis turbūt pasprukdavo, kai tik galėdavo.

Šluostydamasis ašaras, atsisėdau šalia jo ant metro grindų, pro šalį einantys žmonės mėtė jam pinigus, o aš galvojau apie aukštesnę jėgą: jei būčiau čia atėjęs viena diena vėliau, nebebūčiau sutikęs Deivio ir tos moters mirtis būtų slėgusi mano sąžinę amžinai.

Deivis atsisuko į mane ir tarė:

— Man tikrai reikia maišelio. Turi pinigų?

Išsitraukiau piniginę. Atsegiau. Bet manyje tebeesantis narkomanas negalėjo jam duoti dešimtinės. Negalėjau suteikti jam malonumo, kuriuo negalėjau pasidžiaugti pats.

— Duosiu tau šešis svarus, — tariau.

Prie mūsų priėjo keletas perkarusių, purvinų gatvės vaikinų. Ir aš toks buvau, kai gyvenau Vestende.

— Tai mano bičiulis Markas, — suriaumojo Deivis. — Jis vienas iš mūsų.

Vaikinai nustebo, bet prisėdo šalia Tarno. Norėjau jiems papasakoti apie save, bet nežinojau kaip. Vis tiktai bandžiau jiems išaiškinti, kad galima pasikeisti. Jie gėrė Ypatingąjį, o jų veidai buvo šlapi nuo prakaito.

Kalbėjau:

— Maniau, kad niekada nebebūsiu švarus. Nepažinojau nė vieno, kuriam būtų pavykę. Bet yra būdų. Aš gydžiausi, o dabar bandau susitvarkyti gyvenimą.

— Jo, biče, — sakė jie.

Pažvelgiau į Deivį. Jis dar nemiegojo, bet akys jau merkėsi.

— Man tikrai viskas pasikeitė, — bandžiau tęsti. — Gyvenau gatvėse kaip jūs, o dabar esu švarus, gyvenu kitaip ir bandau imtis verslo...

— Puiku, velniai griebtų, — sakė jie. — Gera istorija. Jo. Tau velniškai pasisekė, vyruti.

Pažiūrėjau į juos ir pamačiau, kad jie užsimerkė ir „atsijungė“. Tik Tarnas nemiegojo.

— Nagi, drauguži? — tariau.

Tarnas pavizgino uodegą...

PABAIGOS ŽODIS

Gal perskaitęs šią knygą pastebėjai ne tai, kas tave nuo manęs skiria, o kuo mes panašūs. Tada turiu tau žinutę.

Jei alkoholis ir narkotikai, kad ir ką darytum, tavęs nebeveikia, jei jauties esąs beviltiškoj padėty, nematai nei ateities, nei tikslo, vadinasi, ši būklė — tau skirta dovana. Nes aš tikiu, kad tik tada, kai, atrodo, nebėra išeities, galime pajudėti į priekį. Aš, aišku, to nežinojau, kai buvau pačiam dugne. Bet žinau dabar.

Buvau pasiekęs tokią ribą, kai man tebuvo du keliai: priimti man siūlomą pagalbą iš tų, kurie tai jau patyrė, arba mirti. Atrodo, viskas akivaizdu, bet reikėjo daug laiko, kol pasirinkau teisingai. Bet pasirinkau! O dabar galiu padėti kitiems taip, kaip padėjo ir man. Nei alkoholis, nei narkotikai man niekada nesuteikė tiek džiaugsmo kaip galimybė padėti kitiems. Taip išsprendžiau savo problemą — patiriu malonumą padėdamas kitiems.

Tikiuosi, kad ir tu pasirinksi teisingai.

Man padėjo tie, kurie patyrė tai patys. Panašūs į juos žmonės gali padėti ir tau.

PADĖKOS ŽODIS

Kai Princas Čarlzas kalba apie „teisingumo ratą“, jis turi galvoje žmones, kuriems padėjo jis, o vėliau jie padeda kitiems, o tie — dar kitiems. Atrodo, ir aš įsijungiu į šį ratą, nes Princo Čarlzo, labdaros organizacija suteikė man galimybę pasikeisti.

Dėkoju jam už tai.

Dar noriu padėkoti kitiems jo „teisingumo rato“ žmonėms, ypač Martinai Milburn, Robui Koupui ir Deividui Foksui.

Žmogus vardu Markas Lukasas perskaitė apie mane straipsnį leidinyje The Bigissue, už kurį gaunamos lėšos panaudojamos benamių gyvenimo gerinimui, ir pagalvojo, kad remiantis mano pasakojimu būtų galima parašyti knygą. Jis ilgai ir kantriai įkalbinėjo mane tai padaryti. Taigi, nuoširdžiai dėkoju The Big Issue ir jo redaktoriui Čarlzui Hougegui, ir, žinoma, Markui Lukasui bei visai jo komandai. Manimi tikėjo leidėjai iš Little Brotvn, todėl noriu padėkoti jiems ir jų komandai: Ursulai Makenzi, Antonijai Hodžson, Vivjenai Redman ir kitiems.

Visą gyvenimą, o ypač nuo tada, kai prasidėjo dvidešimt pirmas amžius, man padėjo daugybė žmonių. Norėčiau, kad jie visi būtų gyvi ir perskaitytų, ką parašiau. Negaliu paminėti visų gyvųjų, nes tai draudžia asmenybės privatumo įstatymas. Bet šioje knygoje noriu jiems visiems kuo nuoširdžiausiai padėkoti.

Išnašos

Jack Frost - anglų folklore elfas, personifikuojantis gurgždantį, šaltą žiemos orą. Pagal tradiciją jis atsakingas už apšerkšnijusius langus (Vert. past.)

meilė (angl.)

neapykanta (angl.)

The Archers (angl.) - Britanijoje populiari radijo muilo opera, kuri prasidėjo 1951 m. ir transliuojama kiekvieną dieną du kartus (Vert. past.)

Bees catalogue (angl.) — žurnalas apie namų, sodų priežiūrą (Vert. past.)

Red Hot Poker (angl.) - gėlė, priklausanti lelijinių klasei (Vert. past.)

modas — mod (angl.), sveidhedas — suedehead (angl.), skinas - skinhead (angl.) - Anglijos jaunimo subkultūros, kurių esmė yra tam tikra apranga ir muzika (Vert. past.)

Fred Perry (angl.) - ketvirto dešimtmečio žymiausias tenisininkas Anglijoje (Vert. past.)

Doc Martens (angl.) — avalynės rūšis, kurią Antrojo pasaulinio karo metu Vokietijoje sukūrė dr. Klaus Maertens. Labai populiari tarp skinu, pankų, metalistų (Vert. past.)

Teddy boy (angl.) - pirmoji jaunimo subkultūra, 1950-ieji, vėliau didelė jų dalis tapo rokeriais (Vert. past.)

Dettol (angl.) - skysto antiseptiko pavadinimas (Vert. past.)

gaudyti/vytis drakoną (žargonas) - vartoti heroiną/opiumą (Vert. past.)

Briuselio kopūstai Anglijoje auga iki vėlyvo rudens, o iš laukų, kad būtų skanesni, parvežami po pirmųjų šalčių, kurie paprastai būna prieš Kalėdas (Vert. past.)

crack house (angl.) - Jungtinėse Valstijose tai senas, apleistas ar sudegęs, dažniausiai miesto centre esantis pastatas, kur narkotikų pardavėjai ir narkomanai perka, parduoda, gamina bei vartoja nelegalius narkotikus (Vert. past.)

gliukai (žarg.) — haliucinacijos (Vert. past.)

DIY - Do It Yourself (angl.) - padaryk tai pats. Arba Devil In You (angl.) - velnias tavyje (Vert. past.)

travellers (angl.) - keliautojai, tai žmonės, neturintys namų ir įvairiais automobiliais keliaujantys iš vienos vietos į kitą, išsaukiančios išvaizdos, neišsilavinę, kartais dirbantys nekvalifikuotą sezoninį darbą, bet pragyvenimui dažniausiai užsidirbantys vogdami, beveik visi narkomanai (Vert. past.)

arborist (angl.) - žmogus, kuris saugo, gydo bei prižiūri medžius (Vert. past.)

IRA (angl.) - Airijos Respublikos kariuomenė (Vert. past.)

Dauning Strytas - Londono gatvė, kur yra oficiali ministro pirmininko rezidencija (Vert. past.)

Bank holiday (angl.) - tarnautojų nedarbo diena, kai D. Britanijoje nedirba bankai (Vert. past.)

stonas (angl.) - svorio matas D. Britanijoje = 6,35 kg. (Vert. past.)

poilsio namai (pranc.)

Content

Johnson Mark Apkvaitę