Джоансен Айрис

Paskutinis taikinys

Iš anglų kalbos vertė

Janina Masaitienė

Turinys

Prologas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Išnašos

Prologas Rugsėjis Veisaras, Prancūzija

„Vėjo šokėjas.“

Nusigauti iki „Vėjo šokėjo“

Visur kraujas.

Jis artėjo prie jos.

Keisė suriko ir išbėgo iš miegamojo.

— Grįžk! — šoko paskui ją vyras slidininko kauke.

Ji bėgo koridoriumi ir laiptais. Balti naktiniai marškiniai plaikstėsi. Ji vos galėjo įkvėpti dusdama nuo verksmo. Jai būtinai reikėjo nusigauti iki „Vėjo šokėjo“ Tik ten ji būtų saugi.

— Sulaikykite tą vaiką, velniai jus rautų! — dabar tas vyras buvo persisvėręs per turėklą. Tas vyras nušovė Polį jos miegamajame, kai Polis savo kūnu ją užstojo. Dabar jis rėkė trims kaukėtiems vyrams koridoriaus gale. Dar kraujo... Dar negyvėlių ant grindų...

Baimė ją sustabdė likus keletui laiptelių iki laiptų papėdės. Tėvelis...

Bet mamos ir tėvelio čia nebuvo. Jie buvo Paryžiuje. Name ji liko viena su savo aukle Džina ir Slaptosios tarnybos vyrais. Kurgi Džina?

— Eikš, mažutėle, — Džina stovėjo studijos tarpdury. „Vėjo šokėjas“ irgi buvo studijoje. Ji bus saugi, jei atsidurs prie jo.

Džina šypsojosi:

— Ateik, Keise.

Negi Džina nematė, kad tie trys vyrai stovėjo tarp studijos ir jos? O gal ji prasmuktų pro juos? Studija buvo į kairę nuo laiptų. Ji peršoko per turėklą ir bėgte įbėgo į studiją.

— Protinga mergaitė, — Džina užrakino studijos duris.

Keisė puolė į Džinos glėbį.

— Jis nušovė Polį. Aš atsibudau. Jis stovėjo prie lovos ir... Poliui bėgo kraujas...

Džina paglostė jos nugarytę.

— Žinau, Keise. Tau turėjo būti baisu, bet dabar tu su manimi.

Keisė iš baimės apsikabino ją stipriau.

— Tie vyrai yra koridoriuje. Jie išlauš duris. Jie mus nušaus.

— Nenušaus. Argi aš tavęs kada nors neapgyniau? — ji švelniai atstūmė mergaitę. Linktelėjo galvą į „Vėjo šokėją“, stovintį pjedestalo kampe. — Eik pasimatyti su savo draugu, kol aš galvosiu, ką daryti.

— Aš bijau, Džina. Jie išlauš duris ir...

— Neverk, — ji nusigręžė. — Pasitikėk manimi, Keise.

Ji nesiliovė verkusi. Ji pasitikėjo Džina, bet tie vyrai galėjo įsilaužti. Niekas negalėjo jų sulaikyti.

„Vėjo šokėjas“ Ji pribėgo prie statulos ir pažvelgė į ją. Dabar joms reikėjo stebuklo, o visi sakė, kad ta statula stebuklinga. Keisė tą žinojo. Jautė, kai būdavo šalia... Nors statula nebuvo originali, bet tėvelis sakė, kad ji atrodo kaip tikra. Vadinasi, ir pakankamai stebuklinga, kad jas išgelbėtų.

— Padėk man, — sušnibždėjo ji. — Prašau.

Pegasas žiūrėjo į ją protingomis smaragdo akimis, kurios, rodės, viską žinojo. Viskas bus gerai. Šiluma, kurią ji visada jautė būdama šalia statulos, po truputį stūmė šaltį. Ji turėjo Džina ir „Vėjo šokėją“ Niekas negalėjo jai pakenkti. Dabar jos buvo saugios, nes...

Beldimas į duris.

Ji atsigręžė pasižiūrėti. Džina ėjo prie durų. Ją sukaustė siaubas.

— Ne.

— Ša.

Ji pribėgo prie Džinos.

— Ne, Džina. Jis įeis į...

Džina nustūmė ją į šalį ir atidarė duris.

Ten buvo jis, tas vyras su kauke.

— Aš tau sakiau...

— Kur po velnių buvai, Edvardai? — paklausė Džina.

— Reikėjo pabaigti. Čia knibždėte knibždėjo Slaptosios tarnybos agentų. Žinojau, kad ją saugoji, todėl pasirūpinau tuo, kuo reikėjo, — jis įžengė į studiją. — Sraigtasparnis atskrenda. Dabar galiu paimti vaiką.

— Tai ir paimk. Tegul viskas greičiau baigiasi, — Džina sukryžiavo rankas ant krūtinės. — Ši naktis paliko bjaurų skonį burnoje.

— Nes tavo siela tokia subtili. Bet ne tiek, kad negalėtum paimti pinigų ir pabėgti. — Jis pažvelgė į Keisę. — Eikš, Keise. Mūsų laukia vietos, kurias aplankysime, ir žmonės, su kuriais susitiksime.

— Džina? — ji atbula traukėsi nuo jo. — Džina, padėk man...

— Eik su juo. Jis nieko tau nedarys, jei būsi gera mergaitė, — Džinos balsas buvo griežtas, visai nepanašus į auklės balsą.

Šis vyras nušovė Polį ir paliko jį kraujuojantį gulėti ant kilimo. Kaip Džina gali sakyti, kad jis nieko blogo jai nepadarys? Kaip gali liepti jai eiti su juo? Ir kodėl ji šitaip žiūri?

— Tėveli, — pravirko ji. — Tėveli!

Vyras artėjo prie jos. Pro slidininko kaukės plyšelius blizgėjo žalios akys.

— Čia nėra tėvelio. Nėra nieko, kas tave paguostų. Todėl negaišink manęs.

Ji tebesitraukė.

— Džina?

— Neverk, — kimiai atsakė Džina. — Negaliu tau padėti. Nenoriu padėti. Eik su juo.

Keisė pajuto, kaip nugara prisilietė prie šalto statulos pjedestalo, ir staiga pajuto vilties kibirkštėlę.

— Ne, neisiu. Negalite priversti. Jis neleis.

— Jis?

— Ji tauškia apie šią gremėzdišką statulą, — tarė Džina. — Mano, kad tas velnio daiktas gali jai padėti.

— Gremėzdišką? — jis žiūrėjo į hologramą. — Tai vos ne šventvagystė, Džina. Ji didinga. Negi nevertini meno?

— Aš vertinu pinigus, kuriuos toks menas duoda.

— Bet statula netikra, o Keisė — labai tikra. Nueik, paimk ją.

— Pasiimk pats.

— Jei nori sėdėti tame sraigtasparnyje, užsidirbk sau vietą.

— Aš jau užsidirbau. Niekada nebūtum galėjęs to padaryti, jei nebūčiau tau padėjusi ir atidariusi... — Ji sutiko jo žvilgsnį. — Gerai, jau gerai. — Ji nužingsniavo per kambarį. — Ateik, Keise. Negali įveikti mūsų. Tau bus tik blogiau, jei priešinsiesi.

„Paimk mane iš čia, — maldavo ji mintyse. — Nešk mane. Nešk mane“

Džina uždėjo jai ant peties ranką.

Nešk mane iš čia.

— Juk nenori, kad tave nušautų kaip Polį? Jis gali taip padaryti. Turi jam paklusti arba...

— Neatrodo, kad ji tavimi tikėtų, — ramiai ištarė vyras. — Manau, kad jai reikia kito pavyzdžio.

— Ką tu...

Džinos galva ištiško.

Keisė suspigo, kai smegenys aptaškė krūtinę. Ji susirietė ant grindų, neatitraukdama žvilgsnio nuo subjauroto Džinos veido.

Paimk mane iš čia.

— Nustok spiegti.

Paimk mane iš čia.

— Stokis, — jis ištiesė ranką ir patraukė ją aukštyn. — Turėjau ja atsikratyti. Džina įžeidė tavo draugą „Vėjo šokėją“. Ji buvo Judas. O Judas visada lieka Judas. Mergyte, ar žinai, kas toks Judas?

Nešk mane iš čia. Nešk mane. Nešk.

Ir tai įvyko. Jis ėmė tolti, lyg būtų kitame ilgo tunelio gale.

— Bet tau taip neatsitiks, jei nepridarysi man rūpesčių. Tu tik klusniai vykdyk viską, ką tau sakysiu, ir... Kas čia dabar?!

Šūviai.

Jis išbėgo į koridorių.

Ji susmuko ant grindų šalia Džinos. Kraujas. Mirtis. Judas. Ji daugiau nebebijojo. Ją jau paėmė iš čia. Ji buvo tunelyje ir tamsa jos nebaugino. Kol ji bus tunelyje, niekas jos nepalies, ir ji bus saugi. Kiekvieną akimirką ji vis labiau grimzdo į tirštesnę tamsą.

— Keisė?

Prie jos klūpojo žmogus. Jis buvo be kaukės. Akys juodos kaip ir jos tėvelio.

— Aš esu Maiklas Trevis. Blogų žmonių jau nėra. Dabar tu saugi. Noriu apžiūrėti, ar tu tikrai nesužeista. Ar galėčiau?

Ji neatsakė. Daugiau jai nereikėjo bijoti. Jis išvijo tas pabaisas. Netrukus jis taip pat išeis, bet jai nesvarbu, kas vyko šalia tunelio.

Iš pradžių Keisė pajuto jo rankas ant savo rankų ir kojų, o paskui viskas išnyko.

— Eikš, vaikeli. — Jis suspaudė lūpas, pažvelgęs į Džiną. — Eikime iš čia. Nunešiu tave į virtuvę, ten mes nusiprausime ir lauksime tavo mamytės ir tėvelio. — Jis pakėlė ją ir nešė prie durų. — Žinau, tau sunku patikėti, bet viskas bus gerai.

Patikėti nebuvo sunku. Dabar ne. Tunelyje viskas skendėjo prieblandoje, o prieblandos ji nebijojo. Tarpdury ji pažvelgė pro Maiklo petį į „Vėjo šokėją“ Per visą kambarį į ją žiūrėjo smaragdo akys. Keista. Jos atrodė nuožmios ir žiaurios kaip drakono, pavaizduoto tėvelio dovanotoje knygoje. Bet jos „Vėjo šokėjas“ niekada nebuvo žiaurus.

Ir daugiau niekas nebuvo žiaurus. Ne čia. Ne dabar.

Bet kad būtų tikriau, ji dar giliau grimzdo į tunelį.

1 Gegužė Kembridžas, Masačūsetsas

— Melisa, atleisk, kad turiu tau šitai sakyti per baigiamuosius egzaminus, — nenoriai kalbėjo Keren Novak. — Jei būtų kitaip...

— Nori, kad išsikraustyčiau?

Melisos tai nenustebino: žinojo, kad bus priimtas būtent toks sprendimas.

— Tik kol tu susidorosi su savo problema. Mes jau nužiūrėjome tau vietą už kvartalo nuo čia. Gali bet kada persikraustyti.

Melisa atsigręžė į kitą kambario draugę.

— Vendi?

Vendi Sendl liūdnai linktelėjo:

— Mes manome, kad tau būtų geriau gyventi vienai.

— O jums, be abejo, bus geriau be manęs. — Ji pakėlė ranką, kai Vendi prasižiojo prieštarauti: — Nieko tokio. Aš suprantu ir nekaltinu jūsų. Susidėsiu daiktus ir iki vakaro išsikraustysiu.

— Neskubėk. Rytoj būtų... — Vendi nutilo, kai į ją reikšmingai pažvelgė Keren. — Mes padėsime tau susidėti daiktus.

Melisa suprato, kad jos nenorėjo praleisti dar vieną naktį kartu su ja.

— Ačiū, — ji bandė šypsotis. — ir nesijauskite kaltos. Mes buvome draugės ištisus metus. Šis išsikraustymas nieko nepakeis.

— Tikiuosi, — atsakė Keren. — Žinai, kad mylime tave. Mes kentėme tol, kol galėjome, Melisa.

— Žinau. Judvi buvote labai tolerantiškos, — atsakė Melisa. Ji turėjo išsikraustyti prieš porą savaičių, bet čia jautėsi saugi. — Tuoj einu į vonią ir susirenku savo tualeto reikmenis.

— Melisa, ar tu nepagalvojai grįžti į Džiuniperį. — Vendi aplaižė liežuviu lūpas. — Gal tau galės padėti sesuo.

— Pagalvosiu apie tai. Dabar Džesika labai užsiėmusi nauju darbu.

— Jūs labai artimos. Jei ji žinotų, manau, atsisakytų turimo projekto.

— Atsisakyti sunku. Nesirūpink, viskas bus gerai. — Ji uždarė vonios kambario duris ir atsišliejo į jas. Širdis smarkiai daužėsi. Reikia nusiraminti. Vadinasi, šią naktį liks viena. Gal nieko blogo neatsitiks. Gal tai jau praėjo.

Bet pastarąsias dvi savaites vis kartojosi. Iš pradžių juodoje tamsoje tai buvo miglota, beveik neįžiūrima. O vėliau ėmė vis ryškėti. Žinojo, kad netrukus tai pasirodys labai aiškiai.

O, Dieve, neleisk jai to matyti. Džiuniperis, Virdžinija

— Keisė ir vėl regėjo košmarą, — tarė Tereza Delgado stovėdama Džesikos miegamojo tarpduryje. — ir labai baisu.

— Visi jie baisūs, — Džesika patrynė akis ir atsisėdusi lovoje siekė chalato. — Ar ji dabar ne viena?

— Ir be tavęs yra žmonių, išmanančių savo darbą. Su ja Reičel. — Ji susiraukė. — Bet Keisė gali būti ir viena. Ji susirietė į kamuoliuką ir nusigręžė į sieną. Bandžiau ją paguosti, bet kaip visada Keisė elgiasi taip, lyg negirdėtų manęs. Visi žodžiai atsimuša tarsi į sieną.

— Ji nekurčia, — Džesika praėjo pro ją į koridorių. — ji žino viską, kas dedasi aplinkui, bet viską atmeta. Tik kai miega, yra pažeidžiama ir viską leidžia.

— Gal tau reikėtų gydyti ją miegančią. Pamėgink hipnozę ar dar ką nors, — tarė Tereza. — Tau sunkiai sekasi, kai ji nemiega.

— Leisk man atsipūsti. Gydau ją tik mėnesį. Mes tik pradedame pažinti viena kitą, — tarė Džesika. Bet Tereza buvo teisi: nesimatė jokios pažangos. Tas vaikas užsidarė tylos kalėjime po įvykių Veisare prieš aštuonis mėnesius. Ji pamanė, kad dabar jau turėtų būti koks lūžis. Bandė nuvyti abejones. Jautėsi pavargusi. Jėzau, vaikas, esąs katatoninės būklės, buvo palyginti niekas su kitais jos gydytais pacientais. Bet ši jos pacientė vos septynerių metukų. Jai reikėjo bėgioti, žaisti ir gyventi savo vaikišką gyvenimą. — Ir būtų geriau, jei pirmą žingsnį žengtų ji pati. Nenoriu jos versti.

— Gydytoja esi tu, — tarė Tereza. — Bet ir žemesnę padėtį užimanti slaugė gali duoti patarimą...

— Žemesnę? — šyptelėjo Džesika. — Iš kur tu tą ištraukei? Tu man patari ką daryti nuo pat pirmos mano darbo dienos.

— Tau to reikėjo. Dirbu apie trisdešimt metų ir turiu tave prilaikyti. Tu iš tų uolių gydytojų, kurie negaili savęs. Galėtum leisti mums vieną naktį pabūti su vaiku, o pati pamiegotum aštuonias valandas.

— Mergaitė turi žinoti, kad esu čia dėl jos. — Ji gūžtelėjo pečiais: — Ir ilgiau miegoti negalėčiau. Jos aplankyti atvažiuoja tėvas. Sakė būsiąs čia trečią ryto.

Tereza tyliai sušvilpė:

— Mus teikiasi aplankyti didis žmogus?

— Ne. Tik Keisės tėvas atvyksta aplankyti savo dukters. — Dauguma žmonių Džonataną Andreasą laikė populiariausiu Jungtinių Valstijų prezidentu per visą istoriją, bet Džesika apie jį taip negalvojo. Kai prieš mėnesį pirmą kartą susitiko su juo, įžvelgė tik tėvą, labai išgyvenantį dėl savo dukters. — Ir tu turėtum tą žinoti. Matei jį su mergaite. Jis — tik Žmogus, turįs didžiulį rūpestį.

— Ir todėl apribojai savo gyvenimą ir savo šeimos namus pavertei jo dukters gydymo centru. Ši vieta tapo nelemta ginkluota stovykla. Net pasivaikščioti negalima, iš paskos nesekant kokiam Slaptosios tarnybos vyrui.

— Tai mano idėja. Prezidentas pageidavo paslėpti ją nuo žiniasklaidos, o čia labai privati vieta ir mergaitę lengva apsaugoti. Keisė turi būti saugi. Prisimink, kas įvyko Veisare.

— O kas, jei tas pats pasikartotų čia?

— Neįvyks. Prezidentas užtikrino, kad apsauga patikima.

— Ir tu juo pasitiki?

— Žinoma, — atsakė ji. Andreasas kėlė pasitikėjimą. — Ir, beje, jis myli savo dukterį. Prezidentas jaučiasi kaltas dėl įvykių Veisare, todėl neleis dar vienos tragedijos.

— Tu labai maloni. Pastebėjau, kad su tavimi jis elgėsi labai šaltai.

— Nieko tokio. Man atrodo, jis pavargęs nuo bendravimo su psichiatrais tiek, kad jam nuo jų bloga. Be to, šeimos nariai, atiduodami savo vaiką svetimam, paprastai jaučia tam tikrą apmaudą. Mes jį išgyvendinsime. — Ji linktelėjo galvą Lariui Faikui, Slaptosios tarnybos agentui, stovėjusiam prie Keisės durų: — Sveikas, Lari. Ar tau pasakė, kad atvyksta prezidentas?

Jis linktelėjo galvą:

— Vargšas. Ši naktis buvo prasta.

— Taip, — pritarė ji, nors Keisei Andreas tik keletas naktų praėjo ramiai. — Bet jis atvyksta tada, kai gali išvykti nesukeldamas įtarimo. Juk mums nereikia mus užplūstančių reporterių.

— Taip. Tada mes visi sapnuosime košmarus, — jis atidarė jai duris. — Mergytė labai rėkė. Jei to nebūtų buvę anksčiau, įbėgčiau į miegamąjį atstatęs ginklą. Duosiu žinią, kai prezidentas bus prie vartų.

— Ačiū, Lari.

— Ar aš būsiu reikalinga? — paklausė Tereza.

Ji papurtė gaivą.

— Eik, išvirsi kavos prezidentui. Jis gali paprašyti. — Džesika kreipėsi į slaugę, sėdėjusią ant kėdės prie lovos: — Ačiū, Reičel. Nieko naujo?

— Kaip matai. — Jauna moteris atsistojo. — Kai Tereza išėjo iš miegamojo, ji nė karto nekrustelėjo. — Reičel nusišypsojo: — Iki pasimatymo, vaikuti.

Džesika atsisėdo ir atsilošė į kėdės atkaltę. Kol kas nepratarė nė žodžio: leido Keisei apsiprasti su jos buvimu. Vaiko veido spalva buvo normali, bet pats veidelis sulysęs. Per daug sunku užtikrinti, kad mergaitė valgytų pakankamai. Jei ji ir toliau menkės, reikės griebtis dirbtinio maitinimo. Kokia nepanaši ši Keisė į aną Keisę iki Veisaro įvykių. Ji buvo Baltųjų rūmų numylėtinė ilgais spindinčiais rusvais plaukais ir švytinčia šypsena. Kupina gyvybingumo ir nerūpestingumo. Amerikos reklamų vaikas...

„Kada tu išmoksi? — paklausė pati savęs. — Nesileisk graudinama“ Jos kolegos nepraleisdavo progos priminti jai, kad gydytojo emocijos paciento negydo.

Tegu sau mano, ką nori. Meilė labai daug gali, jeigu nesileisi jos apakinamas ir per daug neprisiriši.

— Baisiai sapnavai? Gal norėtum man papasakoti?

Jokio atsakymo. Ji ir nesitikėjo, bet visada suteikdavo Keisei galimybę. Vieną gražią dieną galėjo įvykti stebuklas: Keisė galėjo atsitokėti iš savo tamsumos ir atsakyti į jos klausimą.

— Ar sapnavai Veisarą?

Tyla.

Tikriausiai sapnas buvo apie atsitikimą Veisare. Jos košmarus sudarė baimė, mirtis, išdavystė. Bet kas iš šių sudedamųjų dalių pirmiausia privertė ją užsisklęsti? Gal auklė, kurią ji mylėjo ir kuria pasitikėjo, pasiruošusi atiduoti ją žudikams? Slaptosios tarnybos agento ir auklės žūtis? Galėjo būti ir priežasčių kombinacija.

— Tuoj atvažiuos tėvelis tavęs aplankyti. Gal sušukuoti tau plaukus?

Jokio atsako.

— Nesvarbu. Tu ir taip labai graži. Jei neprieštarauji, pasėdėsiu čia, kol atvažiuos tėvelis, ir mudvi truputėlį pasišnekučiuosime. — Ji nusišypsojo: — Na, kalbėsiu aš. Tu kol kas, atrodo, nenori. Nieko tokio. Atsigriebsi, kai nutarsi sugrįžti atgal. Dabar mano sesuo Meli tikra pleputė, o šešerius metus buvo uždara kaip moliuskas geldelėje. Tikiuosi, kad tau taip ilgai nereikės laukti. Meli dabar daug laimingesnė. — Džesika nutilo; ar tik Keisės raumenys truputėlį neatsipalaidavo? — Čia, kur tu dabar esi, buvo Melisos kambarys. Jai patinka geltona spalva. Man teko atkalbėti ją nuo ryškios citrininės spalvos ir sušvelninti sienų apmušalų spalvą. Melisai kuo ryškiau, tuo gražiau. Bet šis kambarys linksmas. Tiesa?

Jokio atsakymo, bet Džesika tikėjosi, kad Keisė, kad ir kur ji dabar būtų, klausėsi jos.

— Meli dabar Harvarde. Studijuoja mediciną kaip ir aš. Labai jos ilgiuosi. — Ji nutilo. — Kaip tavo tėvelis ir mamytė ilgisi tavęs. Meli man skambina kas savaitę. Mudvi pasikalbame, ir tai padeda. Lažinuosi, kad tėvelis norėtų su tavimi pasikalbėti.

Vėl tyla.

— Bet jam patiks su tavimi pabūti, nesvarbu, ar tu su juo kalbėsi, ar ne. O gal prisimeni, kaip jis žaisdavo su tavimi? Taip, žinau, kad prisimeni. Tu prisimeni viską: ir gera, ir bloga. Nors blogis nežeidžia tavęs ten, kur dabar esi. Tiesa? Bet žeidžia, kai užmiegi. Jei grįžtum pas mus, tavo sapnai pasikeistų, Keise. Reikėtų šiek tiek pakentėti, bet jie pranyktų. Ji pajuto, kad Keisė vėl įsitempė.

— Niekas nesiruošia versti tavęs sugrįžti, kol tu pati to nenorėsi. Vieną gražią dieną tu būsi pasirengusi, ir aš būsiu šalia, kad tau padėčiau. — Ji švelniai pridūrė: — Aš žinau, kaip tą padaryti, Keise. Su Melisa praėjome tuos pačius kelius. Man įdomu, kur tu esi. Kai Meli atsitokėjo, ji sakė buvusi tankiame, tamsiame miške, kur medžių lapija virš jos galvos sudarė baldakimą. Kiti vaikai sakė buvę gražiame jaukiame urve. Ar tu irgi esi ten?

Jokio atsakymo.

— Na, ką gi. Papasakosi man, kai sugrįši iš ten. Esu truputį pavargusi. Ar neprieštarausi, jei truputį pailsėsiu, kol tavo tėvelis čia atvyks?

Brangiausias Dieve, ji pavargo nuo klausinėjimo. Atsakyk man nors kartelį, meilute. Ji užsimerkė.

— Jei nori miego, miegok drąsiai. Pūsiu čia ir prižadinsiu tave, jei aplankys blogi sapnai. Paryžius

Blizgančios smaragdo akys, iššiepti dantys, pasiruošę jam kąsti!

Edvardas pašoko lovoje. Širdis daužėsi. Jis buvo visas šlapias nuo prakaito.

Tik sapnas.

Kaip juokinga, kad ji veikė sapnas apie tą statulą. Priežastis turėjo būti pažeminimas, patirtas Veisare.

Jis nekaltas. Planas buvo tobulas. Jei ne Maiklas Trevis, jis būtų turėjęs mergaitę. Kaip tas kalės vaikas galėjo sužinoti apie užpuolimą? Informacija neturėjo nutekėti. Jis būtų apie tai sužinojęs, o tada suradęs Maiklą Trevį ir ištaškęs to šunsnukio smegenis.

Visai išsibudinęs, jis nusprendė nueiti į kambarį. Vien nuo tos minties jam darėsi ramu.

Jis atsikėlė ir nusileido laiptais. Blausioje šviesoje ryškiai spindėjo įmantriai išdrožinėtos durys. Kai jau bus už jų, galės atsikratyti minčių apie nedidelį pralaimėjimą Veisare. Negalėjo būti nė kalbos apie tai, kad jis toliau nesieks to, ką norėjo gauti.

Jis siekė ir Maiklo Trevio mirties. Džordžtaunas

— Kur tas Maiklas Trevis? — paklausė Andreasas Beno Denlio, kai šis įsėdo į limuziną. — Praėjo aštuoni mėnesiai. Kiek CŽV užtrunka, kol suranda žmogų?

— Beveik radome, — Denlis susmuko į sėdynę priešais Andreasą.

— Sekėme jį iki Amsterdamo. Jūs nesuprantate, prezidente. Nuo pat gimimo jis maišėsi kriminaliniame pogrindyje. Jo tėvas buvo vagis ir kontrabandininkas ir vežiojosi jį po visą Europą ir Aziją. Jis turi ryšių, kurie...

— Jau sakėte, — Andreasas nenorėjo dar kartą klausytis pasiteisinimų apie Trevį.

— Tik bandau paaiškinti, kad jis juda ratais, palikdamas mažai pėdsakų. Tikimės per dvi dienas nustatyti jo dabartinę vietą. — Jis nutilo. — Jūs nepasakėte, ką turėsime daryti, kai jį surasime, pone.

Andreasas pasisuko ir pažvelgė.

— Ar pageidautumėte, kad jį... ištiktų nelaimingas atsitikimas, pone prezidente?

Andreasas kreivai šyptelėjo.

— Kam, Denli. CŽV daugiau nesiima sankcijų. Mes pataisėme jūsų įvaizdį.

— AS ir nesakau, kad vykdome kažką panašaus, — atsakė Denlis, — tik paklausiau, ar to jūs pageidaujate?

— Išsisukinėjate.

— Tai natūralus klausimas. Jei Trevis iš tų, susijusių su Veisaru...

— Trevis ne iš jų. Nenoriu jam nieko blogo, — nutraukė ji Andreasas. — Ir jūs, vaikine, nežinote, kas įvyko Veisare.

— Prašau atleisti, pone, bet Keleris iš Slaptosios tarnybos dalijasi bylomis su mumis nuo tada, kai į jūsų gyvybę buvo pasikėsinta už Jungtinių Valstijų ribų.

— Čia ne Trevio darbas.

— Tai kodėl mes gaištame aštuonis mėnesius jo ieškodami?

— Todėl, kad liepiau aš, — jis žiūrėjo į tamsą pro langą. — Ir noriu, kad sugalvotumėte priežastį surasti jį. Ką sakė Keleris?

— Kad buvo kėsintasi į jūsų gyvybę ir nužudyta auklė bei šeši vyrai. Dar trys sužeisti. Laimė, jūs ir pirmoji ledi buvote išvykę į Paryžių.

— Laimė? — jo tonas buvo kartus. — Ar jūs suvokiate, kad nuo tos nakties mano duktė neprataria nė žodžio? Ir kad mano žmonai tuoj pakriks nervai, šešetą mėnesių praleidus prie vaiko, žiūrinčio į motiną lyg į svetimą?

— Atsiprašau. Nusprūdo nuo liežuvio. Aš tik norėjau...

— Žinau, ko, norėjote, — Andreasas užsimerkė. — Neturėjau jūsų užsipulti. Pastarosiomis dienomis jaučiu įtampą.

— Bet, kiek suprantu, Keisė taisosi ir netrukus grįš namo.

— Tai teiginys žiniasklaidai, kad jos neieškotų reporteriai. Ji tokia pati, kaip tą dieną, kai parsivežėme ją namo iš Veisaro. Išbandėme keturis psichiatrus, bet nė vienas iš jų nieko nepadarė.

— Gal dar kiek laiko ir...

— Noriu, kad ji būtų sveika dabar pat, — jis atsimerkė. — Ir noriu, kad ji būtų saugi. Suraskite Trevį.

— Keleris su savo vyrais užtikrins jos saugumą. Jie padarys viską.

— Jie neužtikrino jos saugumo Veisare. Jei nebūtų pasirodęs Trevis, ji būtų negyva arba paimta įkaite.

— Ką?

— Trevis su savo komanda pasirodė po minutės, kai buvo paimtas Veisaras. Tris užpuolikus nužudė. Vienas pabėgo. Trevis paskambino man į Paryžių ir pasakė, kas atsitiko.

— Jis išgelbėjo jūsų dukterį?

Andreasas linktelėjo galvą.

— Ir liko su ja, kol mes atvykome. Jo laukė sraigtasparnis, ir, mums pasirodžius, jis per sumaištį dingo.

Denlis tyliai švilptelėjo:

— Ir paliko Kelerį ant ledo.

— Jis negalėjo jo uždaryti į kalėjimą. Trevis buvo dienos didvyris... kaip mums atrodė.

— O ar neapsvarstėte galimybės, kad išvadavimas buvo rungtynės, kurių rezultatas aiškus?

— Ne. Vienas iš sužeistų Slaptosios tarnybos vyrų patikino, kad Trevis nebuvo užpuolikas ir tikrai išgelbėjo Keisę.

— Bet ieškote jo ne tam, kad įteiktumėte medalį?

— Paklausiau, iš kur jis žinojo apie užpuolimą, ir jis atsakė prekiaująs informacija bei kitais dalykais.

— Tai tiesa. Jis pardavė mums keletą informacijų. Bet jei norėjo sutrukdyti, kodėl paprasčiausiai nepaskambino Slaptajai tarnybai ir neperspėjo?

— Aš irgi to klausiau. Jis atsakė, kad buvę per vėlu: užpuolimas jau buvo prasidėjęs.

— Abejotina.

— Jis išgelbėjo mano dukrą. Ne laikas tardymui kankinant. Manėme turį daug laiko. Ir žinojome, kad kažkas ne taip su Keise. Jai buvo skirtas visas mūsų dėmesys, taip, — kaip ir dabar. — Jis kietai suspaudė lūpas. — Trevis man sakė, kad taikinys galėjau būti ne aš. Gali būti, kad jiems reikėjo Keisės.

— Ką?

— O koks geresnis būdas palenkti tėvą, jei ne iškilęs pavojus jo vaikui?

— Ar jis įvardijo, kas tai galėtų būti?

— Jei ir būtų, negi manote, kad pasakyčiau jums? Trevis sakė nežinąs. Sakė žinojęs, kad turėjo būti įvykdytas užpuolimas Veisare.

— Nemanote, kad jis melavo?

— Iš kur man žinoti? Bet jei jis taip įgudęs surinkti informaciją, tai gali laisvai sužinoti“ kas slepiasi po tuo užpuolimu. Neatrodo, kad jūs dirbtumėte darbą.

— Tie trys negyvėliai susiję su teroristais.

— Bet taip pat žinomi kaip samdomi žudikai. Jūs dar nieko rimto neradote.

— Mes dirbame ta linkme.

— Tai dirbkite toliau. Ir pristatykite man Trevį. — Jis paliepė vairuotojui: — Stabdyk, Džordžai. — Kai limuzinas čiuožtelėjo stabdomas, jis palinko ir atidarė dureles. — Paskambinsiu Džordžui ir paimsiu jus. Per dvidešimt keturias valandas norėčiau išgirsti iš jūsų ką nors pozityvaus.

Denlis išlipo iš automobilio.

— Padarysiu, ką galėsiu, pone prezidente.

— Stenkis, kiek gali, — jis užtrenkė dureles ir atsilošė automobilio sėdynėje. Tikėjosi užkūręs pirtį Denliui. Tikrai kažkas rimtai negerai, jei šitiek laiko prireikė aptikti vieno vienintelio žmogaus pėdsakus.

— Į Džiuniperį, pone prezidente? — paklausė Džordžas.

— Taip.

Tegul veža jį prie seno jaukaus namo kaime pasėdėti šalia Keisės, gyvenančios pasaulyje, į kurį jis negalėjo įeiti. Šalia Keisės, kuri, atrodė, vis labiau ir labiau tolo sulig kiekviena praeinančia diena.

Jis skubiai sumirksėjo, pajutęs akis deginančias ašaras. Džesika Raili sakė, kad Keisei nepablogėjo. Dievas žino, iš ko ji sprendė.

O gal ir tikrai. Gal darbas su tokiais vaikais kaip Keisė išugdė šeštą pojūtį. Tai jo žmona Čelsi paragino jį pamėginti Džesiką Raili. Ji perskaitė knygą, kurioje Džesika aprašė savo darbą su jaunesniąja seserimi Melisa, kurios būsena panaši į Keisės tęsėsi daugiau kaip šešerius metus. Dabar Melisa studijavo Harvarde. Matyt, ji visai pasveiko. Jis pasidomėjo Džesika ir sužinojo, kad jos kvalifikacija puiki, bet gydymas kartais buvo neįprastas ir ginčytinas.

Na, gal jiems ir reikėjo neįprastumo. Jis netikėjo jokiu psichiatru, bet būtų padaręs bet ką, kad tik susigrąžintų Keisę.

Ir laikytų ją saugią.

O tam, kad laikytų ją saugią, jam reikėjo informacijos, kurią galėtų pateikti Maiklas Trevis.

Kur po velnių buvo Trevis?

2 Amsterdamas

Ar jį sekė?

Trevio širdis suvirpėjo, kai jis tamsoje paskui save pamatė šešėliuotą figūrą.

Jis kirto Kerkstraat’o gatvę, pasuko į Leidenstraat’o gatvę, nuėjo alėja, o paskui bėgte nubėgo du kvartalus į šiaurę. Kvėpavimas buvo padažnėjęs, kai jis nėrė į nišą ir laukė.

Nieko.

Jis skubiai nuėjo gatve. Po dešimties minučių kopė laiptais į savo butą.

— Ar šitaip elgiamasi su senu draugu? — Šonas Geilenas paklausė persisvėręs per turėklą. — Galima pamanyti, kad nenori manęs matyti.

— Išjungei šviesas, kad tave kur, — Trevis buvo besitraukiąs.

— Leidau pailsėti akims. Diena buvo ilga. — Jis šypsojosi. — Be to, norėjau pažiūrėti, kam tu tikęs. Tavo nervai truputėlį pairę.

— Truputėlį, — jis nulydėjo Geileną į butą ir uždarė duris. — Ką veiki Amsterdame? Maniau, kad ketinai grįžti į Kaliforniją.

— Kai pasitaikė truputis informacijos, ketinau išvykti iš Paryžiaus. Kadangi po Veisaro pabėgai ir užsidarei, man prireikė beveik savaitės, kol suradau tave. — Jo šypsena išblėso. — Tau ant smilkinio kraujas.

— Argi? — Jis nuėjo į vonią ir nusiprausė veidą. — Tik įbrėžimas.

— Gal kulka per arti prašvilpė?

Jis nieko neatsakė, tik tapnojo veidą rankšluosčiu.

— Kaip tu mane radai? — paklausė.

— Nesijaudink. Daugiau niekas nežino, kur gyveni... kol kas nežino. Nebūčiau įstengęs rasti tavo pėdsakų, jei ne senas tavo draugas van der Bekas. O Dieve, į ką tu įsitraukei, Maiklai?

— Į labai pelningą reikalą, bet reikės veikti apdairiai.

— Girdėjau, kad tave gaudo ir rusai, ir pietų afrikiečiai.

— Tiesa. Bet visada yra galimybė begaudant parpulti.

— Aš to nesitikėčiau. Tu per daug rizikuoji.

— Juokiasi puodas, kad katilas juodas. Ar tu atvykai čia pasakyti, kad rizikuoju?

— Atvykau pasakyti, kad CŽV žino, jog tu Amsterdame.

Trevis sutriko:

— Tikrai?

— Sakiau, kad pasiliktum mergiotę ir spruktum iš Veisaro, kol Andreasas dar neatvyko ten.

— Tai nebuvo tinkamas pasirinkimas.

— Ne didesnis už pasirinkimą nevykti į Veisarą.

— Niekada negali žinoti, kada gali prireikti prezidento malonės.

— Nesąmonė. Žinojai, kad bus rūpesčių.

— Tu sutikai.

— Aš tau buvau skolingas. Skolingas ir dabar. Aną kartą Romoje išgelbėjai mano sprandą, o aš labai vertinu savo gyvybę. Bet aš nesibičiuliauju su Andreasu. Mums pasisekė tave ištraukti. Ten buvo pilna Slaptosios tarnybos agentų ir prancūzų policininkų, bet nei vieni, nei kiti nenorėjo savo darbe apsijuokti.

— Tačiau tų ištraukei mane.

— O tu pabėgai tiesiai į Maskvą, liūtui į nasrus.

— Bet jo tokie šviesūs, žibantys dantys.

— Manau, kad ieškai mirties.

— Ne, aš noriu gyventi. Ir tokį gyvenimą, kokio noriu.

Jis pridūrė:

— Laukia gražus pasipelnymas, Geilenai. Nieko prieš pasidalyti su tavimi.

Geileno antakiai pakilo:

— Ir ką turiu padaryti?

— Nieko, ko nesi daręs. Van der Bekas rūpinasi derybomis. Norėčiau, kad būtum kartu ten, kur sunku. Visada buvai geras mano draugas.

— Ir dabar esu. — Jis papurtė galvą. — Nenoriu turėti pelno nieko neveikdamas, bet tuo labiau nenoriu kraupti vaikščiodamas įtempta virve.

— Aš taip pat.

— Nė velnio. Kitokio gyvenimo tu neįsivaizduoji.

— Ketinu išmokti.

Geilenas patraukė pečiais.

— Tokiu atveju dink iš Amsterdamo, — pasakė.

— Skaitai mano mintis.

— Ar tau reikia pagalbos? Galėčiau atlikti parengiamąjį darbą.

Tai galėjo būti nebloga idėja. Be savo pagrindinio užsiėmimo — rūpesčių pridarymo — Geilenas geriau už bet ką kitą mokėjo įlįsti į keblią situaciją ir iš jos išlįsti. Trevis valandėlę pagalvojo, paskui papurtė galvą:

— Ne.

— Kaip nori. Kas dar?

— Tiesa. Kas vadovauja CŽV komandai?

— Stambus šulas. Benas Denlis.

— Ką žinai apie jį?

— Nedaug. Kodėl?

— Tiesiog ieškau kelio iš čia.

— Pabandyk artimiausią oro uostą. — Geilenas primerkė akis. — Jau matau besisukančius ratus. Ką manai?

— Padaryk man paslaugą. Atsiųsk čia CŽV.

— Ką?

— Užtikrink, kad CŽV sužinotų, kur esu. Daug laiko neturiu. Noriu, kad įgriūtų čia per artimiausias kelias valandas.

— Ką sumanei?

— Galvoju, kaip galėčiau išvykti iš Amsterdamo. Argi nepasisekė, kad Vašingtone manęs laukia Andreasas?

— O gal jis laukia tavęs negyvo?

Trevis papurtė galvą:

— Aš taip nemanau. Būčiau girdėjęs, jei būtų numatyta imtis sankcijų. Duok man dvi valandas pasirengti, patikrinti keletą dalykų, o paskui atsiųsi juos manęs paimti.

— Ar negaliu tavęs nuo to atkalbėti?

— Tai geriausia išeitis.

— Kaip žinai. — Geilenas nusigręžė, bet sustojo prie durų: — Kaip tu sužinojai apie užpuolimą Veisare?

— Turiu savų šaltinių.

— Ir velniškai gerų. Aš apie tai negirdėjau nė mur mur.

— Manai, žinojau todėl, kad pats buvau sąmokslo dalis?

— Man taip pasirodė.

— Labai logiška ciniškos natūros žmogui. Bet kam tada man dvigubi nemalonumai?

— Iš kur man žinoti? Nesutikau kito tokio, sugebančio atlikti suktesnes machinacijas. — Jis lūkuriavo: — Tai nepasakysi man?

— Paprastai savo planų nepatikiu vaikams.

— Bet nesakai, kad šįkart taip nedarei. — Jis atidarė duris. — Veisare vyko gana bjaurus žaidimas. Nenorėčiau galvoti, kad būtum įtraukęs mane į kažkokį purviną reikalą. Pasakyk, kas tave remia?

— Pažįsti mane. Mudu — draugai septynetą metų. Jei negana to, ką pasakiau, manyk, ką nori.

Geilenas tyliai nusikeikė.

— Pasakyk ką nors, — tarė.

— Aš neatsiprašinėju ir nesiaiškinu. Priimk mane tokį, koks esu, arba nereikia visai.

— Iš manęs laukiama aklo pasitikėjimo?

Trevis neatsakė.

Geilenas atsiduso.

— Tau pasisekė su draugu, Maiklai. Aš nemanau, kad Veisare tu priklausei kokiai nors struktūrai, bet CŽV požiūris gali būti kitoks. Tikiuosi, kad žinai, ką darai.

Kai durys paskui Geileną užsidarė, Trevis pagalvojo, kad ir pats to tikisi. Jo padėtis čia buvo labai nepatikima, ir jis nežinojo, ar ilgai galės slapstytis. Jam reikėjo saugios priebėgos, kol išsiderės būdą likti gyvus ir išeiti iš žaidimo su visais taškais.

Ir pasirūpinti, kad jie nepatektų į CŽV rankas. Jam kuo greičiau reikėjo pasikalbėti ir dar greičiau manipuliuoti pozicija, iš kurios galėtų derėtis su Andreasu.

Ar yra kas nors čia naujo? Taip jis elgėsi visą gyvenimą. Apgavystės, manipuliacijos, rankų miklumas, balansavimas ant įtemptos virvės, ko Geilenas, kaip jis prisipažino, daugiau nenorėtų. Trevis nebuvo įsitikinęs, kad tai jam labai patiktų. Dieve, jis jautėsi pavargęs.

Gana. Adrenalinas vėl pakils, kai pro duris įeis CŽV. Galvoti apie iššūkį. Juk ne kiekvieną dieną paprastas žmogus gali palyginti savo protą su laisvojo pasaulio prezidento. Džiuniperis

Duris atidarė vidutinio amžiaus slaugė. Jos raudoni plaukai buvo vietomis pražilę.

— Gydytoja Raili yra su jūsų dukrele, pone prezidente. Bijau, kad naktis mergaitei praėjo blogai.

— Kaip?

— Sapnavo košmarą.

Jis žinojo apie košmarus ir po jų atsirandančią katatoniją.

— Tuoj pat eisiu pas ją, Tereza. Ar turėsite kavos mano vairuotojui ir Slaptosios tarnybos agentams?

— Kava jau išvirta. Ar atnešti ir jums?

— Ačiū, — jis kopė ąžuolo laiptais į antrą aukštą. Namas dvelkė senove ir ta pačia elegantiška šiluma, kaip ir jo paties namas Čarlstone. Jei Keisė atsigautų, ši vieta primintų jai visus ten praleistus savaitgalius.

Jeigu? Ji turi atsigauti. Jis negalėjo toleruoti nieko kito.

Jis nepasibeldęs atidarė Keisės kambario duris.

— Kaip mano dukrelė?

Džesika Raili pakėlė akis.

— Gerai. Šią naktį jautėsi blogai, bet dabar viskas pasibaigė, ir ji ilsisi. Ar taip, Keise?

Jis priėjo prie lovos.

— Dieve, ji atrodo...

— Mergaitė ilsisi, — nutraukė jį Džesika stodamasi. — Manau, paliksime ją pailsėti, kol išgersime po puodelį kavos. — Ji atsigręžė į mergaitę. — Mes tuoj grįšime, Keise.

— Aš nenoriu...

— Mes einame išgerti puodelio kavos, — Džesikos balsas buvo plieninis, kupinas ryžto. — Dabar pat.

Jis sutiko Džesikos žvilgsnį, apsigręžė ir nusekė paskui ją iš kambario.

— Ką nors papasakosite?

— Taip jau yra buvę. Keisė nekurčia, jai ne koma, todėl neturite elgtis taip, tarsi ji būtų...

— Ji guli ten kaip negyva. Keisė nekalbės ir neatsakinės, o jūs sakote, kad ji nėra...

— Jei priimsite ją taip, kaip sakiau, jūs tik padrąsinsite dukrą. Neleisiu jums apsunkinti mano darbo savo...

— Neįeisite? Kas jūs tokia manote esanti?

— Jūsų dukters gydytoja. O kas jūs manote esąs? — ji nutilo, o lūpos išlinko į vos pastebimą šypseną. — Jungtinių Valstijų prezidentas?

Pyktis staiga jį paliko.

— Man taip sakė, bet jums tas, atrodo, nedaro įspūdžio.

— Daro. Jūs geras prezidentas. Bet tai nereiškia, kad apie savo dukters būklę žinote geriau už mane. Jei norite, kad ją gydyčiau, aš turiu būti viršesnė.

Jis mąsliai žiūrėjo į ją. Džesika buvo visai nedidukė, dėl trumpų garbanotų šviesių plaukų ir skaisčios veido odos atrodė gerokai jaunesnė nei trisdešimt dvejų metų. Tose rudose akyse švietė protas, o manieros rodė drąsumą ir toli gražu ne vaikišką.

— Aš nepratęs paklusti, gydytoja Raili.

Ji nusišypsojo. Jos priešiškumas dingo.

— Žinau. Paklusti sunku. Bet turite su tuo susitaikyti.

— Kaip man žinoti, kad jūs teisi? Kaip jūs pati žinote?

— Nežinau. Galiu studijuoti, spėti, dar kartą spėti, bet protas mums — vis dar paslaptis. Tačiau man su tokiais atvejais yra tekę susidurti daug kartų, todėl atsakyti į pirmą klausimą turiu daugiau šansų nei jūs į antrą.

— Manote, kad ji viską supranta?

Ji linktelėjo.

— Dar daugiau. Tokiais atvejais kaip šis pojūčiai tampa labai aštrūs. Tarsi išorinio pasaulio atmetimas ir užsisklendimas viduje išlaisvina tam tikrą galią, kokios paprastai nebūna.

— Kiti gydytojai nieko panašaus nesakė.

— Galiu pasakyti tik tai, ką patyriau.

— Su savo seserimi?

— Su Melisa ir su kitais. — Ji pasitrynė smilkinį. — Žinote, kai mane pasamdėte, buvau gana patyrusi. Galiu pasiekti gerų rezultatų remdamasi tuo, ką jau sužinojau. Jei tas jums netinka, atleiskite mane. Bet nebandykite manęs kontroliuoti. Konfliktas gali Keisę dar labiau atitolinti nuo mūsų ir priversti dar giliau užsisklęsti.

Jis valandėlę patylėjo, paskui kimiai ištarė:

— Aš... nenorėjau prieštarauti instrukcijoms. Jūs nežinote, kaip ji pasikeitė. Nepažinojau stipresnio vaiko už savąją Keisę. Netikėjau, kad jai šitaip atsitiktų. Joje nebuvo nieko trapaus. Visada ji buvo kovotoja. Kai pamačiau ją šitaip susirietusią kaip... pasijutau toks piktas, kad...

— Žinau, — atsakė ji. — Ir iki galo nepasitikite manimi, — pridūrė.

— Nepasitikiu visais, kai kalba eina apie Keisę. Esu jos tėvas ir privalau būti tas, kuris padeda jai, o ne...

— Smukdo? Aš sutinku, — linktelėjo ji, — bet kartais atsitinka kitaip. Kartais ligoniai visiškai atmeta artimumą. Tai kaip? Ar dirbsime drauge, ar norite rasti kitą gydytoją?

— Panašu, kad jūs viena norite ją globoti.

— Ne. Tik nestatykite barjerų mano kelyje.

— Ir daryti viską, ką jūs sakote?

— Taip.

Jis pamąstė.

— Gerai. Pažiūrėsime, kaip jums seksis būnant viršesne.

— Ir jei nesiseks, atleisite mane akimirksniu?

— Būtent. Na, jei daugiau nieko nereikia, einu pasėdėti prie savo dukters.

— Reikia daugiau informacijos.

— Kokios?

— Apie Veisarą.

— Pasakėme jums, kas atsitiko.

— Ar iki užpuolimo jūsų dukrai patiko Veisaras?

— Ji mylėjo Veisarą. O ir kas nemylėtų? Ten auginamos gėlės parfumerijos pramonei. Be to, kokiam vaikui nepatiktų kaimo gyvenimas? Akrai levandų ir lelijų labai skiriasi nuo Vašingtono apygardos sklypų.

— Ar jai teko ten būti anksčiau?

Andreasas linktelėjo galvą:

— Dažnai. Keitlin Veisaro yra jos močiutė. Keisė su ja labai artimos. Ji leidžia Keisei dirbti laukuose: skinti gėles kvepalams. — Jo lūpos susispaudė. — Deja, Keisė negalės ten sugrįžti.

— Kodėl?

— Jei būtumėte ją mačiusi aną naktį, žinotumėte kodėl. Ji visa buvo aptaškyta krauju. Ta trauma Keisę labai stipriai paveikė. Jei ji vėl atsigaus — kai mes ją atgausime — niekada jos daugiau neleisiu į Veisarą.

— Suprantu.

— Kodėl panorote žinoti apie tą vietą?

— Kaip sakėte, tokią ją padarė toji naktis. Ir tai atsitiko Veisare. Man reikia žinoti viską, ką galiu, apie viena ir kita. Buvote ten todėl, kad gabenote statulą Keitlin Veisaro naujų kvepalų pristatymui?

— Tikrai. Mes statulą keletui mėnesių buvome skolinę d’Andreaso muziejui. Todėl mudu su žmona tą naktį praleidome Paryžiuje. Manėme, kad viešumas, lydėjęs statulos kelionę, kiekvienam primins apie pirmus Keitlin kvepalus, kuriuos ji pavadino pagal „Vėjo šokėją“

— “Vėjo šokėjo“ nebuvo Veisare?

— Ne, jis buvo rodomas muziejuje. — Jis susiraukė. — Keisė tiek nusiminė, kad turėjome pastatyti pakaitalą, Keitlin nupirktą prieš metus. Keisei to užteko. Kodėl smalsaujate apie tą statulą?

— Perverčiau jūsų atsiųstą šeimos albumą ir išėmiau keletą nuotraukų patikrinti Keisės reakciją. Manau, kad mergaitė reagavo į nuotrauką, kurioje ji buvo nufotografuota su „Vėjo šokėju“ jūsų Čarlstono namų bibliotekoje.

Jis sustingo:

— Kaip reagavo? Ką ji darė?

— Nieko fiziško. Nieko apčiuopiamo.

Jo karštas susidomėjimas dingo.

— Tai iš kur žinote, kad ji reagavo?

— Tai buvo tik... jutimas.

— Manote, ji išsigando?

— Nevisai. Ar ji bijojo statulos?

— Iki tos nakties ne. „Vėjo šokėjas“ priklausė mano šeimai nuo trylikto amžiaus. Ji užaugo su ta statula. Niekada nesijautė laimingesnė kaip tada, kai leidome jai žaisti tame pačiame kambaryje, kur stovėjo statula.

— Ji turėjo jai atrodyti stebuklinga. Auksinis Pegasas yra vaikiškų sapnų vaizdinys. Žirgo, skriejančio debesimis, vaizdas...

— Ji kurdavo apie jį istorijas.

— Kokias?

— Ai, nuotykius. Savas pasakas apie tai, kaip skrenda Pegasu ir išvaduoja princesę iš drakono, ir panašiai.

— Jos vaizduotė turėtų būti laki.

— Labai. Ji buvo labai protinga.

— Ji yra labai protinga.

— Žinoma, taip ir norėjau pasakyti. — Jis atidarė duris. — Bandysiu bet ką, ką jūs pasakysite, kol nuspręsiu, kad jai nepadeda. Kaip turėčiau elgtis su ja?

— Kalbėkite jai. Pateikite klausimų. Parodykite jai savo meilę.

— Sakėte, kad ji atmeta artimumą.

— Nieko neskaudina žinojimas, kad yra mylimas. Bet nerodykite jai savo nusiminimo. Jis tik privers ją trauktis.

— Tai didelis įsakymas.

— Jūs didelis žmogus. — Ji patylėjo. — Atnešiu jums kavos. Kiek laiko čia būsite?

— Dvi valandas, — jis atsisėdo ant kėdės prie Keisės lovos ir pajuto, kad žiūrint į ją jam maudžia širdį. O kad jo meilutė atsigautų! — Septintą turiu grįžti į Baltuosius rūmus. — Jis paėmė Keisės rankutę, jo balsas pritilo. — Bet to laiko užteks papasakoti tau, Keise, viską, kas vyksta. Tavo sesuo, Merė, skambino iš Santjago ir prašė manęs priminti, kad tu pažadėjai atvažiuoti ir padėti jai dresuoti naują delfiniuką. Ji netveria noru parodyti tau, ką jie dabar veikia. Mama siunčia tau savo meilę. Ji būtų atvažiavusi čia, jei tik gydytojai būtų leidę atsikelti iš lovos. Ar prisimeni, kad kitą mėnesį turėsi mažą broliuką? Jis truputėlį nekantrauja, o gydytojas nenori, kad jis per greitai ateitų į šį pasaulį. Jis — stiprus vaikinas ir nori užimti savo vietą šeimoje. Jis man primena tave ir kaip tu... — jis turėjo trumpam nutilti, kad suvaldytų balsą. — Tavo mama sako, kad tujai labai reikalinga. Nori pasitarti su tavimi, kokį vardą duoti broliukui. Pagalvok apie tai. Gal galėsi ką pasiūlyti, kai sugrįši. Užvakar pas mus buvo akrobatai iš „Cirque du Soleil“ Prisimeni, kaip buvome tave nuvedę į...

Džesika stovėjo tarpdury stebėdama Andreasą ir jautė, kaip jai užspaudžia gerklę. O dangau, kaip jis mylėjo tą vaiką!

Ji pažengė į priekį, bet žinojo, kad dar teks nueiti ilgą kelią, kol įgis visišką jo pasitikėjimą. Kas galėjo jį kaltinti? Ji jaustų tą patį, jei Keisė būtų jos duktė. Bet tam tikra prasme Keisė buvo ir jos vaikas. Visi jie buvo jos vaikai, kol sugrįždavo į gyvenimą ir ji pasidarydavo nereikalinga. Jie girdėdavo jos balsą ir, jeigu jai pasisekdavo, ateidavo laikas, kai galėdavo juos įtikinti.

Bet kartais įtikinėjimas nepadėdavo. Kartais į gydymo procesą prireikdavo įtraukti naujų elementų. Tai būtų bereikalingos kliūtys, su kuriomis ji nenorėjo susidurti dabar, kai vos įstengė pelnyti bandomąjį Andreaso pasitikėjimą.

Ji galėjo įsivaizduoti pykčio prasiveržimą, jei pasakytų jam, kad jai galbūt reikės Keisę parvežti atgal į Veisarą.

— Mes aptikome jį, pone, — tarė Denlis. — Radome jį bute prie Amstelio upės.

— Ar nesužeidėte jo?

— Jūs išdavėte orderius. Jis tikrai buvo labai romus. Nepridarė mums jokių rūpesčių.

Andreasas pamanė, kad „romus“ — ne tas žodis apibūdinti vyrui, kurį jis sutiko Veisare. Maiklas Trevis buvo ramus ir pagarbus, bet taip pat išsiskyrė atsargumu. Andreasas susidarė įspūdį, kad Trevis buvo jėga, su kuria reikėjo skaitytis.

— Kaip neįprasta.

— Žinojo, kad mūsų buvo daugiau. Ar nuvežti jį Lengliui?

— Ne. Į Teisingumo departamentą. Nenoriu, kad apie jį kas žinotų. Rytoj vidurnaktį pasinaudosiu tuneliu iš Baltųjų rūmų. Tegu jis ten būna.

— Taip, pone prezidente. — Jis patylėjo. — Jis prašė perduoti jums žinią. Sakė taip: jei norite, kad jis bendradarbiautų su jumis, tai jis tikisi jūsų bendradarbiavimo mainais.

— Kokio bendradarbiavimo?

— Jis nori, kad jam nusiųstumėte prezidentinį lėktuvą, — atsakė Denlis. — Tas šunsnukis turbūt nesupranta, kad peržengia ribas.

Prezidentinis lėktuvas. Kodėl Trevis nori tokios nuolaidos? Pasipūtimas? Parodyti jėgos poziciją? Jis sprendė, kad tas vyras per daug protingas, kad leistų pasipūtimui ar arogancijai valdyti savo veiksmus. Ši jo žinia reiškė, kad jis nelinkęs bendradarbiauti. Tegul sau pažaidžia savo jėgos žaidimėlį. Gal nuo to jaučiasi saugiau.

— Kur lėktuvas?

— Paruoštas skrydžiui Vašingtono apygardoje.

— Tai pasakyk lakūnui, kad paimtų Trevį ir atskraidintų jį čia.

— Tai nebūtina, pone. Su visa priderama pagarba, jūs neturėtumėte duoti lėktuvo tam niekšui.

— Tas „niekšas“ išgelbėjo mano dukters gyvybę. Mes nesame įsitikinę, kad jis buvo kur nors įsipainiojęs. Nusiųskite lėktuvą.

3 Paryžius

— Ar dar nesuradai jo? — paklausė Edvardas Dečempsas. — Jau aštuoni mėnesiai. Kas per kvailys esi, Pronlifai?

Pronlifo ranka tvirčiau suspaudė telefono ragelį. Jis norėjo, kad čia būtų Dečempso gerklė. Kantrybės. Pinigai buvo geras dalykas, ir niekas geriau už jį nežinojo, koks siaubingas galėdavo būti Dečempsas, kai jam prieštaraudavo.

— Jau užčiuopiau tvirtą pėdsaką. Jis turi ryšį Amsterdame. Tai — Janas van der Bekas.

— Kodėl nesakei to?

— Norėjai konkrečios informacijos. Turėjau kastis labai giliai, kol suradau Janą van der Beką. Anksčiau jie buvo partneriai, bet jau metus laiko Trevis veikia vienas.

— O ką sužinojai apie Keisę Andreas?

Tyla.

— Nieko?

— Tiesą sakant, mes labiau domėjomės Treviu.

— Po paraliais, sakiau tau, kad man reikia žinoti, kur ji.

— Ar tik neplanuoji antro pasikėsinimo prieš vaiką. Tai būtų beprotybė.

— Ne tavo reikalas, Pronlifai. Tavo darbas — surasti ją.

— Nėra taip, tarsi ji būtų paprastas vaikas. Prezidentas apstatė apsauga viską, kas susiję su ja. Mums pavyko susekti ją Konektikuto klinikoje, bet prieš mėnesį prezidentas atsiėmė ją iš ten. Vis dar bandome surasti, kas ją gydo ir kur ji yra.

— Kad prieš mėnesį ji kažkur gydėsi, man jokios naudos. Aš turiu žinoti, kur ji dabar.

— Trys mano žmonės pluša ieškodami galų.

— Pasamdyk daugiau.

— Tam reikia papildomų grynųjų.

Pronlifas pagalvojo apie tai, kad turėtų kalbėti labai atsargiai. Dečempsas buvo vienas protingiausių jo kada nors sutiktų vyrų, bet tai nereiškė, kad jis visada valdėsi. Jam teko matyti jį neišlaikius savitvardos ne vieną sykį. O kai Dečempsą apsėdo noras surasti Trevį, jis tapo dar nepastovesnis.

— Gausi savo pinigus, — ramiai pasakė Dečempsas.

— Vykstu į Amsterdamą.

— Ne. Sėsk į Vašingtono lėktuvą ir surask Keisę Andreas. Į Amsterdamą vyksiu pats ir seksiu Janą van der Beką.

— Bet gali būti sunku jį...

— Pronlifai, turėtum prisiminti, kad dar savo darbo pradžioje pagarsėjau mokėjimu surasti žmones.

Taip. Pronlifas prisiminė. Surasti, o paskui atsikratyti, kad jų neliktų pasaulyje.

— Nenorėjau užgauti, Edvardai.

— Tai sėsk į lėktuvą ir surask mergiotę.

„Bjaurus suskis, — Dečempsas baigė pokalbį ir nužingsniavo prie spintos. Numetė ant lovos lagaminą ir ėmė mėtyti į jį daiktus. — Šašas. Drįsta trukdyti dėl pinigų. Negi Pronlifo akiratis toks siauras?“

Jam atrodė, kad, nepaisant Pronlifo abejonių, planas buvo geras ir jį reikėjo vykdyti. Bet tam jam reikėjo turėti Keisę Andreas. Jo schemoje ji buvo svarbiausia. Taip, kaip Janas van der Bekas buvo raktas į Maiklo Trevio slaptavietę.

Jis užvožė lagamino dangtį ir užsegė. Už valandos turėjo būti lėktuve, skrendančiame į Amsterdamą.

Ne. Pirmiausia dar reikia užeiti į kambarį.

Paskui bus pasiruošęs skristi.

— Noriu parvažiuoti namo aplankyti tavęs, — pasakė Melisa, vos Džesika pakėlė telefono ragelį kitos dienos popietę.

Ar gerai?

— Maniau, kad ruošies baigiamiesiems egzaminams?

— Galiu ruoštis namie.

— Visada sakydavai, kad tau geriau mokytis bute. Beje, kaip tavo kambariokės?

— Gerai. Nusprendžiau, kad man reikia daugiau privatumo, todėl persikrausčiau gyventi viena.

— Maniau, kad tau patiko gyventi su Vendi ir Keren.

— Patiko. Vis dar matausi su jomis kasdieną. — Ji patylėjo. — Noriu parvažiuoti namo.

— Kas nors negerai?

— Kad noriu tave pamatyti? Dėl Dievo meilės, tu juk mano sesuo. Man visada patinka matyti tavo veidelį.

— Kas atsitiko?

— Tai galiu parvažiuoti ar ne?

— Sakiau tau, kas čia dedasi. Atvažiavusi čia galėsi tik studijuoti. Ir dar. Tavo kambarį atidaviau Keisei.

— Nieko tokio. Aš užimsiu mėlynąjį kambarį, nors jo spalva neskoninga ir nuobodi. Gal laisvu laiku perdažysiu jį oranžine spalva.

— Nedrįsk.

— Aš juokauju.

— Kada parvažiuosi?

— Be savaitgalio negaliu išvažiuoti. Tai bus keturios dienos. Pakankamai laiko tiems Slaptosios tarnybos vaikinams nustatyti mano patikimumą. — Ji nutilo. — Juk jie vis dar ten?

Džesika sukluso.

— Žinoma, kad jie čia, — atsakė.

— Tai gerai.

— Taip negalvosi, kai jie visur sekios paskui tave.

— Galiu su tuo susitaikyti. Iki pasimatymo šeštadienio rytą.

— Melisa.

— Jau turiu eiti.

— Kas tau yra?

— Aš tik pasiilgau tavęs.

Džesika suvilgė lūpas.

— Ar sapnai neduoda ramybės?

— Iki pasimatymo šeštadienį, — baigė pokalbį ji.

Džesika lėtai padėjo telefono ragelį. Tikriausiai viskas gerai. Melisa dabar buvo visiškai pagydyta. Nebuvo pavojaus atkristi. Todėl neverta panikuoti. Beje, jei kas nors negerai, ji galėjo tai sutvarkyti.

Nebent tai būtų sapnai.

Kaip ji galėtų įsiskverbti į sapnus? Teisingumo departamentas

Kai Andreasas įžengė į kabinetą, Maiklas Trevis sėdėjo ant odinės kušetės ir skaitė.

— Tos teisinės knygos labai sausos, — tarė Trevis. — Nenuostabu, kad su dauguma teisininkų trokštama atsisveikinti. Jų protai atrofavosi dar mokykloje.

Andreasas nuėjo prie stalo ir atsisėdo į kėdę.

— Ar gerai atskridote, Trevi?

— Puikiai. Ačiū, — nusišypsojo jis. — Geriau negu „Konkordu“ Kiek jis kainavo mokesčių mokėtojams?

— Nė skatiko. Užtikrinau, kad išlaidos plauktų iš mano kišenės.

— Labai etiška. Ir beveik to tikėjausi iš jūsų. Jūs esate vienas iš tų retų senamadiškų fenomenų, garbės žmogus. Bet tikrai galėjote įpareigoti vyriausybę. Jūsų gyvenimas svarbus ne tik jums ir jūsų šeimai, jis svarbus ir tam, kad šalyje viskas vyktų sklandžiai.

— Žinau tą pats. Ir neturėjau siųsti jums prezidentinio lėktuvo. Galėjau paliepti Denliui pristatyti jus įprastu būdu.

— Bet jūs nepanorote atsakyti į mano reikalavimą neigiamai, nors jis ir buvo nesąmoningas. Nenorėjote pradėti derybų ne ta koja.

— Derybų? — Andreasas papurtė galvą. — Man nereikia su jumis derėtis. Galiu apkaltinti jus pasikėsinimu nužudyti prezidentą ir įkišti jus į kalėjimą.

— Bet jūs to nepadarysite. Kaip sakiau, esate garbingas žmogus. Jūs nebūtumėte baudęs žmogaus, išgelbėjusio jūsų dukterį.

— Būčiau, jei manyčiau, kad ateityje galėtumėte kelti jai grėsmę. Iš kur sužinojote apie užpuolimą?

— Sakiau jums, kad turiu savo šaltinių.

— Kokių?

— Šaltinius reikia slėpti. Pasakysiu — ir Denlis su savo komanda puls ant jų kaip skėrių būrys. Aš užsidirbu pragyvenimui iš informacijos.

— Kiek suprantu, tarp kitų ne itin dorų verslų.

— Tiesa. Esu stambus tokių verslų turėtojas. Bet juk mes neaptarinėsime jų, išskyrus mano gebėjimą įsigyti informaciją? — jis palinko į priekį. — Jūs norite žinoti, kas slepiasi už Veisaro.

— Ir sužinosiu.

— Ne iš manęs. Ne dabar. Sakau jums tiesą. Nežinau nieko apie užpuolimą, išskyrus tai, kad jis turėjo įvykti.

Andreasas tyrinėjo jį. Trevis žiūrėjo į jį tiesiai ir kalbėjo atvirai. Nors žmogus, užsidirbąs pragyvenimui savo protu, galėjo įgyti tam tikrų įgūdžių ir tapti apsimetinėjimo meistru. Tačiau Andreaso nuojauta kuždėjo jam, kad Trevis sakė tiesą. Jį užliejo nusivylimas.

— Norėtumėte, kad būčiau jums melavęs, — tarė Trevis. — Atleiskite.

— Vis tiek galite meluoti.

— Taip, aš gerai tą moku, — nusišypsojo Trevis. — Bet jūs nebūtumėte tuo, kuo esate, jei nepasikliautumėte savo paties sprendimais.

Andreasas linktelėjo:

— Gal ir nežinojote, koks asmuo slepiasi už Veisaro, bet po tos nakties galėjote ką nors sužinoti.

— Turėjau ką veikti ir taip. Man tas nebuvo svarbiausia.

— O man svarbiausia.

— Žinau. Todėl aš ir čia.

— Jūs čia todėl, kad įsakiau Denliui jus pristatyti.

Trevis nusišypsojo.

Jis tikrai buvo romus.

Andreasas pamanė, kad tokiu metu šis apibūdinimas neįprastas, tuo labiau žiūrint į Trevį. Vyras atrodė visai atsipalaidavęs, bet kartu buvo jaučiamas didelis budrumas.

— Denlis yra protingas vyras, — tarė Trevis. — Po savaitės ar dviejų jis būtų mane aptikęs. Bet aš nusprendžiau, kad bus geriau abiem, jei paskubinsiu šį reikalą.

— Kodėl?

— Man reikėjo trumpam pasirodyti scenoje. Jums reikia informacijos.

— Kurios, kaip sakėte, neturite.

— Kol kas. Tai nereiškia, kad jos negausiu, jei padirbėsiu. Tik šiek tiek užtruks.

Andreasas sukluso:

— Kiek?

Trevis gūžtelėjo pečiais:

— Tiek, kiek reikės. Nežinau, kaip jūs galite pralaimėti. Juk Denlis dar nieko nesužinojo?

— Ir kokia jums iš to nauda?

— Protekcija. Šiuo metu mano padėtis yra truputį kebli. Man reikia mažiausiai mėnesio pabūti tokioje vietoje, kuri yra labai gerai saugoma.

— Nuo ko turiu jus saugoti?

— Tai vieno mano nedoro užsiėmimo pasekmė.

— Kokio?

— Ar norite sužinoti, kas užpuolė Veisarą?

— Galėčiau paliepti Denliui sužinoti, kuo jūs užsiimate.

— Sėkmės.

Andreasas tylėjo svarstydamas.

— Turbūt suvokiate, kad jei apstatysiu jus apsauga, ta apsauga bus ir jūsų sargyba. Pasistengsiu, kad ji žinotų, jog jūs įtariamasis. Jei sužinosiu, kad turite ką bendro su Veisaro užpuolimu, sutraiškysiu jus kaip tarakoną dukart negalvodamas.

— Suprantu.

— Gerai.

— Jūs sutinkate?

— O taip, — nusišypsojo Andreasas. — Žinau vietą. Seną namą Virdžinijoje, pilną apsaugos. Jeigu kokie niekšai bandytų kėsintis, būsite pirmas, kuriam perpjaus gerklę.

— Tikrai? Dabar norėčiau sužinoti, kodėl ten turėtų kėsintis? — primerkė jis akis. — Keisė. Tai štai kur ji slepiama. Manau, man didelė garbė, kad pasitikite manimi ten siųsdamas.

— Aš nepasitikiu jumis. Nežinau, ką jūs galite. Bet išgelbėjote jos gyvybę, ir netikiu, kad pakenksite jai. Kai grąžinote man Keisę Veisare, vidinė nuojauta tą man pakuždėjo Ji nebijojo jūsų po to, ką išgyveno. Jūs galite būti visiškas kalės vaikas, bet rizikavote, savo kailiu gelbėdamas ją. Manau, kad ir vėl padarytumėte tą patį, — jis nutilo. — Ir jeigu man meluojate dėl ko nors, būsiu pirmas...

— Kuris perpjaus man gerklę, — užbaigė Trevis. — Turėsiu tą omeny. Kada išvykstu?

— Rytoj vakare maždaug tokiu laiku. O dabar Denlis suras jums viešbutį. — Andreasas atstūmė kėdę ir atsistojo. — Paimsiu jus, kai vyksiu pas Keisę.

— Kaip ji?

— Blogai. — Jis paniuro. — Taip blogai, kad jūsų taip pavadintas garbingumas nesustabdys manęs nuo tų niekšų sudeginimo ant laužo. Pasakysiu Denliui, kad jūs pasirengęs vykti į viešbutį.

— Dar ne. — Jis išsiėmė telefoną. — Turiu paskambinti.

— Galite paskambinti iš viešbučio.

Jis papurtė galvą.

— Neabejoju, kad šiame kabinete nėra jokių pasiklausymo prietaisų. O man reikia, kad niekas negirdėtų, — nusišypsojo jis. — Jūs juk man nepasakėte tikslios vietos, kur būsiu. Virdžinijoje yra tūkstančiai senų namų.

— Taip, yra. Ir kam gi jūs skambinate?

— Draugui. Negaliu pradingti taip, kad niekas nežinotų. Reikia nors truputėlį apsidrausti.

— Bet sakėte, kad aš — garbingas žmogus.

— Galėjau ir apsirikti. Pasakykite Denliui, kad neužtruksiu ilgiau kaip penkias minutes.

— Skambinkite kam norite, — Andreasas pasuko prie durų. — Užtikrinsiu, kad rytoj mūsų nesektų, Trevi.

— Būtų labai kvaila bandyti ką nors panašaus, pone prezidente. Tiesa? — Jis ėmė rinkti numerį. — Skambinu tik į draudimą. Labanakt.

— Džesika!

Melisa pašoko lovoje. Širdis smarkiai plakė.

Žandikaulius skaudėjo. Ji suprato, kad rėkė.

O Dieve!

Sportiniai marškinėliai, su kuriais ji miegojo, buvo permirkę nuo prakaito, bet jai buvo šalta. Ji nuleido kojas palei lovos kraštą ir susiėmė galvą rankomis.

Vos tik nustos drebėti, ji paskambins Džesikai ir viskas bus gerai. Ne, ji negalėjo laikytis Džesikos. Turėjo būti stipri.

Smaragdo akys, žiūrinčios į kraują, išsiliejusį ant grindų.

Melisa pašoko, nuėjo į vonios kambarį, keturiais gurkšniais išgėrė stiklinę vandens. Įsisupusi į pūkuotą chalatą, ji įjungė šviesas visame savo bute, paskui įsitaisė sename fotelyje prie lango.

Viskas turėjo susitvarkyti. Jai vis dar buvo šalta, bet stiprus širdies plakimas liovėsi. Ji turi įveikti tai. Vos trys naktys ir ji bus namie su Džesika.

Kraujas, išsiliejęs ant grindų...

Nerėkti. Nerėkti.

Smaragdo akys...

Nerėkti.

— Gražus namas. — Kai jie važiavo pro vartus, Trevis tyrinėjo plytų pastatą su kolonomis toliau nuo kelio. — Primena Tarą.

— Ką jūs žinote apie Tarą? — paklausė Andreasas. — Pagal ataskaitą, kurią Denlis pateikė man apie jus, Jungtinėse Valstijose praleidote ne tiek daug laiko.

— Mano tėvas visada laikė save amerikiečiu, nors ir pasirinko gyventi užsienyje. Už šalies ribų jam geriau sekėsi vadovauti verslui.

— Kontrabandai?

Trevis nusišypsojo:

— Nevisiškai. Jis buvo romantikas. Iki pat tos dienos, kol mirė, jis laikė save piratu.

— Bet jūs savęs nelaikėte niekuo kitu, tik nusikaltėliais.

— Dar jaunas jis pasirinko tokią savo „karjerą“. Jis mėgo jaudulį. Aš užaugau realistas.

— Jokio jaudulio?

— O taip. Kas be ko, esu savo tėvo vaikas. — Jis nenuleido žvilgsnio nuo namo. — Tai čia yra Keisė? Kas ją prižiūri?

— Dvi slaugės ir jos gydytoja Džesika Raili.

— Ir jokio progreso?

— Dar ne. — Andreasas atsigręžė pažvelgti į jį. — Ar jums rūpi?

— Argi tai taip keista? Tarkime mano susidomėjimas teisėtas. Nemėgstu palikti pusiau atlikto darbo.

— Laikykitės atokiau nuo mano dukters. Nenoriu, kad jai kiltų prisiminimų, susijusių su ta naktimi.

— Jei ji galėtų prisiminti, nereikėtų gydytojų.

— Jūs girdėjote mane. — Limuzinas stabtelėjo prie sargo namelio netoli vartų. — Laikykitės atokiau nuo Keisės. Ketinu pasakyti gydytojai Raili viską, kas jūs esate ir ką čia veikiate. Ir įsakysiu jai, kad jūsų prie mano dukters neprileistų.

Trevis skėstelėjo rankomis:

— Kaip pasakysite. Aš visiškai patenkintas galėdamas pabūti savo pasaulėlyje. — Jis išlipo iš limuzino. — Dar vienas dalykinis klausimas. Žinau, kad ketinama mano skambučių klausytis, bet aš tai laikau sandėrio laužymu. Be to, man reikia skambinti vos vienam asmeniui — Janui van der Bekui į Amsterdamą. Jis bus mano tarpininkas tarp visų šaltinių, ir jeigu jis man praneš, kad jūsų žmonės elgiasi nors truputėlį įkyriai, sandėris baigtas.

— Kodėl man sakote apie Janą van der Beką?

— Manote, kad jį išduodu? — Jis papurtė galvą. — Tik užsitikrinu, kad jis būtų apsaugotas.

Andreasas valandėlę tylėjo.

— Jūsų telefono nesiklausys.

— Ačiū. Palaikysiu ryšį su jumis.

— Ne, tai aš palaikysiu ryšį. — Andreasas davė ženklą vairuotojui važiuoti. — Galima dėl to lažintis.

Trevis žiūrėjo, kaip limuzinas važiavo vingiuotu keliuku. Namo antrame aukšte degė šviesos. Keisės kambaryje? Ne jo reikalas. Jis nusigręžė. Atidarė namelio duris. Kol jis laikysis atokiau nuo Keisės ir teiks Andreasui sensacingos informacijos kąsnelius, jam leidžiama čia saugiai gyventi. O tai jam ir buvo svarbiausia.

Sargo namelyje buvo gyvenamasis kambarys, virtuvė, miegamasis. Viskas patogiai apstatyta. Pirmąsias trisdešimt minučių jis praleido ieškodamas „blakių“ ir rado penkias. Buvo sudėtingesnių žvalgybos priemonių, bet jos reikalavo viso sunkvežimio įrangos. Jis abejojo, ar Slaptosios tarnybos agentai išbandys jas, sužinoję, kad „blakės“ sugadintos. Visas žvalgybos įdomumas tame, kad subjektas nežinotų esąs sekamas.

Jis dar patikrino knygas ant lentynų abipus židinio ir rado dar dvi „blakes“. Jis nusišypsojo pamatęs, kad viena jų buvo užkišta už daktarės Džesikos Raili knygos „į šviesą“. Ne itin gudru. Knyga, kurią parašė Džiumperio savininkė, iš karto patraukia dėmesį.

Jis atsisėdo ant kėdės, išsiėmė savo skaitmeninį telefoną ir paskambino van der Bekui.

— Aš įsikūriau. Ar viskas parengta?

— Viskas savo vietose.

— Tai pradėk derybas.

— Tu saugus?

— Nebūk kaip perekšlė višta, Janai. Tai tau tenka turėti reikalų su blogiukais. O aš apsuptas Amerikos šauniausiųjų.

— Ir manai, kad nuo to jausiuosi geriau?

— Aš saugus, Janai.

— Žiūrėk, kad taip būtų ir toliau.

— Paskambinsiu rytoj. — Jis baigė pokalbį ir atsilošė. Viskas sutvarkyta. Jis padarė, ko geriau nepadarysi. Ar to bus gana?

Pagaliau Janas veda derybas Amsterdame. Žmones, kuriais pasitikėjo, jis galėjo suskaičiuoti ant vienos rankos pirštų. Kaip seniai tai buvo, kai jis viską priimdavo už tiesą? Ne tada, kai buvo Keisės metų. Tada dar nepažinojo cinizmo ir godulio, apakinančio žmogų. Tais laikais, kai Janas ir tėvas vežėsi jį į savo kelionę Alžyran, gyvenimas buvo kupinas žavesio.

Jis priėjo prie lango ir pažvelgė į apšviestą didžiojo namo langą. Jis probėgšmais prisiminė, koks buvo Keisės veidas tą naktį Veisare. Ji daugiau nieko nepriims už tikrą tiesą. Iš jos atimta vaikystė.

Tai nėjo reikalas. Ja rūpinosi specialistai. Gydytoja Raili. Vien jį kamavęs graužiantis jausmas, kad paliko kažką neužbaigto, nebuvo priežastis kelti pavojų jo pozicijai čia.

Jis nusigręžė nuo lango. Reikėtų palįsti po dušu, paskui rasti balto sauso vyno.

Jis sustojo miegamojo tarpdury, grįžo iki knygų lentynos ir išsirinko Džesikos Raili knygą „Į šviesą“ Tai nieko nereiškė. Jis dažnai skaitydavo, kad užmigtų. Be to, didelę dalį savo pragyvenimui jis uždirbo iš informacijos, o ir niekam nekenkia žinoti viską apie savo situaciją.

4

— Ar suprantate? — paklausė Andreasas.

— Aiškiau pasakyti nebuvo galima, — atsakė Džesika išlydėdama jį. — Jokio kontakto su džentelmenu iš sargo namelio.

— Nemanau, kad jums reikėtų laikyti jį džentelmenu.

— Pasak jūsų, jis išgelbėjo Keisės gyvybę. Į šią aplinkybę negalima nekreipti dėmesio.

— Nereiškia, kad tas vienas poelgis yra pastovus per visą gyvenimą.

— Aš visą laiką susiduriu su nepastovumu. Iš to užsidirbu pinigų.

— Na, būtent su šiuo nepastovumu jums nėra reikalo susidurti. — Andreasas leidosi lauko laiptais. — Ignoruokite Trevį. Jis čia bus neilgai. Jūs labai užsiėmusi. — Jis atsigręžė į Keisės langą. — Šiąnakt jokių košmarų. Tai gerai. Tiesa?

— Gerai. Jie alina ją.

Keisės košmarai darėsi vis sunkesni. O po jų ji dar labiau užsisklęsdavo. Bet Džesika neketino apie tai užsiminti tėvui. Nereikėjo jo nuvilti.

— Ar rytoj vakare būsite čia?

Jis papurtė galvą.

— Turiu vykti į Japoniją dėl prekybos. Manęs nebus beveik dvi savaites, bet kasdien skambins mano žmona, norėdama sužinoti apie Keisės būklę. Kaip susisiekti su manimi, jūs žinote.

Džesika žiūrėjo į lėtai nuvažiuojantį automobilį, paskui nukreipė žvilgsnį į sargo namelį. Miegamajame degė šviesa. Matyt, nepastovusis ponas Trevis vis dar nemiegojo.

Jo atvykimas — įdomus įvykis. Įdomus ir galbūt... žadantis. Gal ji galės pasinaudoti Maiklu Treviu.

Dievas mato, ji panaudotų bet kurį ir bet ką, kad tik Keisė nenirtų vis giliau ir giliau į tamsą.

— Aš čia! — Melisa žengė per du laiptelius trokšdama kuo greičiau stipriai apkabinti Džesiką. — Ištieskit raudoną kilimą! Pastatykit orkestrą!

— Panašu į eilutes iš „Sveika, Doli!“ O tu ne Barbara Straizend. — Ji irgi stipriai apkabino seserį. — Vis tiek džiaugiuosi matydama tave. Kaip kelionė?

— Gerai, kol atvažiavau prie vartų. — Ji žengė žingsnį atgal ir pažvelgė į Džesiką. — Ar tu sumažėjai? Aš jau per sena, kad coliu paaugčiau.

— Norėtum. Kodėl aš negaliu būti atsigimusi į tėtį?

— Ūgis praverčia krepšinio aikštelėje. Bet tu labiau panaši į pietietę gražuolę... O kas ten? — Melisa pastebėjo bėgiką kitame keliuko gale.

— Mūsų svečias. Jis apsistojo sargo namelyje. Bėgioja kas rytą.

— Tikrai? — tyliai švilptelėjo Melisa. — Tu man apie jį nieko nesakei. Jis seksualus.

„Nejaugi“, — pamanė Džesiką. Ji įdėmiai jį ištyrė. Maiklas Trevis nebuvo gražuolis. Kūnas buvo puikus: aukštas, lieknas ir raumeningas, bet veido bruožai — netaisyklingi: nosis per didelė, burna per plati, o tamsios akys įsodintos per giliai. Bet ji suprato, kodėl Melisa taip apie jį pasakė. Jis tiesiog skleidė energiją, beveik kibirkščiavo, ir buvo sunku susilaikyti nežiūrėjus į jį. Kai prieš dvi dienas Džesiką išvydo jį pirmą kartą, ji patyrė...

Ką ji patyrė? Nuostabą?

— Tu irgi taip manai, — nusišypsojo Melisa.

— Tau jis per senas. Jam kokie trisdešimt penkeri.

— Dėl švento Petro, man jau dvidešimt šešeri. Tu vis dar galvoji apie mane kaip apie kūdikį. Galiu apsilankyti sargo namelyje. — Ji suktai pažvelgė į Džesiką: — Nebent tu dėl jo turi kokių užmačių.

— Nė žodeliu nepersimečiau su juo.

— Vadinasi, turi daug darbo su mergaite.

— Prezidentas sakė, kad neprasidėčiau su juo.

— Nuostabu. Uždraustas vaisius visada saldesnis.

— Tu nepaklausei, kodėl jis gyvena sargo namelyje.

— Pamaniau, kad viename name su vaiku nelaikysi savo žigolo. Sargo namelyje labiau privatu.

— Melisa.

Ši sukikeno.

— Na, prašviesėk. — Ji pasiėmė savo lagaminą ir įnešė į namą. — Tik nunešiu į tą baisų mėlynąjį kambarį. Ar užkaisti kavos? Po tos apžiūros prie vartų man reikia kofeino. Buvau įsitikinusi, kad paprašys nusirengti iki nuogumo. Na, nebent ten prie sargo namelio būtų buvęs tavo vaikinas... — Džesikai nespėjus nieko atsakyti ji nubėgo laiptais aukštyn.

Eidama į virtuvę Džesika jautė palengvėjimą. Melisa atrodė visai normaliai. Nebuvo jokios matomos įtampos. Gerai nusiteikusi. Įprastas pusiau pašiepiantis, pusiau nerūpestingas elgesys. Netgi gyvesnis nei paprastai. Ji spindėjo.

— Gal nori kad sutepčiau sumuštinių? — Melisa lengvai įskriejo į virtuvę. — Aš išalkusi.

— Šaldytuve yra kumpio ir sūrio. — Ji pylė kavos į du puodelius. — Tuoj padarysiu.

— Ne. Man reikia pajudėti. Noriu veiklos.

Džesika pagalvojo, kad Melisa visada norėjo veikti. Ji nuolat judėjo, kalbėjo, juokėsi. Kartą pasakė norinti atsigriebti už prarastus metus, ir Džesika ja patikėjo. Ji nebuvo mačiusi gyvesnio žmogaus už Melisą.

Išskyrus tą vyrą iš sargo namelio.

Keista, kad jai į galvą toptelėjo toks palyginimas. Jie nebuvo niekuo panašūs. Melisos grožis, paveldėtas iš motinos, traukte traukė akį. Aukšti skruostikauliai, spindintys kaštoniniai plaukai, mėlynos akys, kurių kampučiai pakilę į viršų. Vienintelis panašumas — aukšti, sportiški kūnai ir jų skleidžiama karštligiška energija.

Karštligiška.

Maiklas Trevis nebuvo toks. Kiekvienas jo judesys atrodė apgalvotas ir kontroliuojamas. Ir Melisos paprastai nebūdavo galima apibūdinti šiuo žodžiu. Bet šiandien nuo Melisos sklido kažkokia nerimastis.

— Ko taip žiūri? — Melisa pro petį žvelgė į ją. — Ar aš išsitepusi?

— Nežinau.

— Aha, tu nusiteikusi viską išsiaiškinti. — Ji padėjo priešais Džesiką sumuštinį ir atsisėdo. — Jaučiuosi gerai. Tiesiog panorau aplankyti tave. Argi tuo stebinu?

— Ne, jei tai tiesa.

— Kodėl neturėtų būti tiesa? O kaip mergaitė?

— Nieko gero. Košmarai darosi vis baisesni. — Buvo aišku, kad Melisa nenorėjo prisipažinti. Reikės pabandyti dar kartą. — Man neramu dėl jos.

— Yra kokia nors priežastis.

Džesika sukluso:

— Kodėl taip kalbi?

— Žinai kodėl. Ir man taip buvo. Sakiau tau, kaip arti buvau prie ribos, iš kur nėra kelio atgal. Košmarai traukė mane giliau ir giliau, kol aš...

— Bet tu sugrįžai.

— Tu mane ištraukei. Laikei, kol žengiau pirmą žingsnį. Buvo valandėlių, kai nekenčiau tavęs už tai, kad stengeisi grąžinti mane į gyvenimą. Niekada nesupratau, kaip tu aukojaisi ir dirbai gydydama mane. — Ji giedriai nusišypsojo. — Ar kada sakiau, kaip labai tave myliu, Džesika?

— Užsičiaupk. Tą patį būtum padariusi dėl manęs.

— Bet ką padaryčiau dėl tavęs, — ramiai ištarė ji. — Tik suteik man progą.

— Puiku, — atsistojo ji. — Suplauk indus, kol nueisiu pasižiūrėti Keisės.

— Sutrikdžiau tave. — Ji baigė gerti kavą. — Atleisk. Turėjau tą pasakyti. Žmonės nugyvena gyvenimą taip ir nepasakę tų žodžių. Kai aš atsipeikėjau, norėjau bėgti ir visiems pasakyti, kad nieko nelaikytų savaime suprantamu dalyku, kad kiekvieną minutę jie gali išeiti ir niekada nesugrįžti.

— Bet to nedarei.

Nebūtum man leidusi. Tu buvai ta, kuri myli ir aukojasi, bet niekada nenorėjai, kad aš... — Ji patraukė pečiais. — Bet viskas gerai. Tik reikėjo trupučio laiko, kol įgijau sumanumo aukotis tau.

— Tu įgijai?

— Manau, kad taip. — Ji paėmė lėkštę ir nuėjo prie kriauklės. — Eik pasižiūrėti mergytės.

— Kodėl taip staiga atvėrei savo jausmus?

— Atėjo laikas. — Ji dėjo indus į indaplovę. — Kaip manai, ar prezidento draudimas bendrauti su tuo iš sargo namelio galioja ir man?

— Taip, galioja.

— O gaila.

Džesika šypsojosi lipdama laiptais aukštyn. Sunku nesišypsoti būnant su Melisa. Jos gyvenimo džiaugsmas buvo beveik apčiuopiamas. Tikras malonumas būti su ja viename kambaryje, gyventi toje pačioje vietoje.

Jos šypsena išblėso, kai ji priėjo prie Keisės kambario.

Atsipeikėk, brangute. Pažiūrėk, kokį džiaugsmą gali teikti gyvenimas.

Riksmas perskrodė naktį kaip peilio ašmenys.

Džesika to tikėjosi. Košmarai truko iš eilės tris naktis.

— Viskas gerai, Keise. — Ji priėjo arčiau prie mergytės. — Aš čia. Tu saugi.

Ji teberėkė.

— Atsibusk, vaikeli.

Ji rėkė toliau.

O, Dieve.

— Keise.

Riksmas netilo.

— Ar paruošti raminamųjų? — paklausė Tereza.

Džesika nenorėjo griebtis raminamųjų. Ji išbandė juos su Melisa. Vėliau ji papasakojo, kad kartais vaistai sustingdydavo ją tame košmare ir alino ją. Jei Džesika sukeltų tokią traumą Keisei, tikriausiai pastūmėtų ją dar į gilesnį atitolimą.

— Dar ne.

— Keise, — ji sūpavo mergaitę pirmyn ir atgal. — Pabusk, Keise.

Dar penkias minutes Keisė rėkė. Paskui staiga suglebo.

Tai dar labiau išgąsdino Džesiką.

Mergaitė gulėjo, bet jos akys buvo atmerktos.

— Keise?

Ji patikrino pulsą. Greitas, bet nekėlęs pavojaus. Šį kartą.

Ką ji galvojo? Visas šis įvykis susijęs su pavojumi.

— Maniau, netekome jos, — sušnibždėjo Tereza.

Ko? Gyvybės ar proto? Džesika bijojo ir vieno, ir antro.

— Turi kažką daryti, — tarė Tereza.

— Žinau.

Praėjo pusvalandis ir Keisės veido spalva po truputį ėmė normalėti.

— Eik įkvėpti oro, — pasakė Tereza, — Tu blyškesnė už šį vaiką. Aš prižiūrėsiu ją.

— Tik keletą minučių, — Džesika atsistojo ir išlenkė nugarą, kad nuimtų įtampą. — Pašauk, jei kas nors atsitiktų.

Koridoriuje ji sustojo ir atsirėmė nugara į duris.

— Kaip ji? — paklausė Laris Faikas. — Mirtinai mane išgąsdino.

— Mane irgi. Dabar ji ilsisi.

— Visas tas riksmas ir verksnias...

Ji buvo benueinanti koridoriumi.

Verksmas? Keisė neverkdavo..

Bet tai tikrai buvo verksmas. Tylus, nutrūkstantis, vos girdimas. Jis sklido ne iš Keisės kambario.

Iš mėlynojo.

Ji lėtai priėjo prie durų.

— Melisa?

Niekas neatsiliepė.

Ji pasibeldė ir atidarė duris.

— Melisa, ar...

— Man viskas gerai. Eik sau.

— Niekur aš neisiu. — Tamsoje ji matė Melisą didelėje lovoje. — Kas yra?

— O ką manai? Žliumbiu, kad neleidi man lakstyti paskui tą iš sargo namelio.

— Jei jis tau taip labai rūpi, pristatysiu rytoj ant sidabrinio padėklo. — Ji perėjo kambarį ir atsisėdo ant lovos. — O dabar, kai neturi jokios dingsties atsikalbinėti, pasakyk tiesą.

— Nekenčiu šio kvailo mėlynojo kambario.

— Meli.

Ji prisiglaudė prie Džesikos.

— Mums taip skauda, — sušnibždėjo ji. — Mes beveik mirštame, Džesika.

— Ką?

— Jie vis ateina mūsų, o mes negalime pabėgti. Ir tiek daug kraujo... Mes turime trauktis giliau ir giliau į tunelį, bet vis tiek negalime pabėgti. Pabėgti yra tik vienas kelias.

Džesika sustingo:

— Meli. Ką tu šneki?

— Ką tu nenori išgirsti. Mes mirsime, Džesika. Toliau taip tęstis negali, mes negalime pabėgti jokiu kitu...

— Meli, užsičiaupk. Tu mirtinai mane gąsdini. — Ji ištiesė ranką ir įjungė šviesą. — Tu kalbi nesąmones.

Melisa nepakėlė galvos.

— Tu tik sapnavai. Tiesa?

Taip... mes sapnavome.

— Kodėl tu vis sakai mes?

— Manau, kad žinai. — Ji atsisėdo ir nubraukė nuo akių plaukus. Virpančiomis lūpomis bandė šypsotis. — Tai buvo atsitikę ir anksčiau.

Džesika suvilgė lūpas:

— Keisė?

— Ji stipri mergytė. Jai jokio vargo įtraukti mane į tunelį drauge su savimi. Ne taip kaip Doniui Bendžeminui. Jis bandė, bet aš įstengiau likti šalia jo mažyčio urvelio, nors jis buvo toks beviltiškai vienišas ir man norėjosi palaikyti jam kompaniją. — Ji giliai įkvėpė. — Jei būčiau ten įėjusi, jis niekada nebūtų grįžęs atgal. Bet jis grįžo. Tu jį sugrąžinai. Kaip ir mane. — Ji nutilo. — Tik drauge tu atsivedei kažką kitą.

— Manai, kad tu mintimis susijusi su Keise?

— Žinau, kad taip. — Atgalia ranka ji nušluostė drėgnus skruostus. — Tau per daug sunku tuo tikėti, kaip nenorėjai tikėti apie Donį. Tai gąsdina tave.

— Taip, gąsdina. O tavęs ne?

— Ne visą laiką. Šiąnakt taip. Aš noriu gyventi.

— O Keisė ne?

— Kai rodosi košmarai, ji būna išsigandusi ir sutrikusi ir trokšta tik išeiti. Į vienintelę vietą, saugesnę už tunelį.

— Mel...

— Atleisk. Žinau, kad tai tave liūdina. — Ji atsikėlė iš lovos ir pasuko į vonios kambarį. — Einu nusiprausiu veidą.

Paskui galbūt nulipsime žemyn, įsipilsime po stiklą limonado, susėsime priebutyje ir pamiršime visa tai. Gerai?

„Kaip galima tą pamiršti?“ — pagalvojo Džesika. Kai ji gydė Donį Bendžeminą, ji galėjo atmesti idėją, kad Melisa mintimis susijusi su tuo berniuku. Tą faktą ji priskyrė vaizduotei ir tam, kad Melisa ką tik buvo pagijusi. Džesika kalbėjosi su Melisa apie Donį ir jo pagerėjimą. Taip, kaip dabar ji aptarė su seserimi Keisę.

Bet Donio sapnuose nebuvo baimės ir liūdesio. Melisa kalbėjo apie berniuką ramiai ir su užuojauta, o paskui apsigalvojo išvydusi Džesikos sumišimą.

— Liaukis jaudintis, — pasakė Melisa, išėjusi iš vonios, — ne todėl grįžau namo. Jei nebūtum įsiveržusi į mano privačią šventovę ir užtikusi mane silpnumo valandėlę, niekada nebūtum sužinojusi apie mano mažytes haliucinacijas.

— Bet tu nemanai, kad tai haliucinacijos?

— Žinoma, kad manau. Jei būtų kas nors kita, tai nuo rūpesčių pakriktų nervai. Šešerius metus gyvenus visiškoje nežinioje, būtų keista neregėti haliucinacijų.

— Tu meluoji.

— Gal ir tavo tiesa, — ji pasuko prie durų, — bet aš iš tikrųjų noriu limonado. Eime.

— Graži naktis. Man patinka tokios. Prisimenu, kaip sėdėdavome šitaip vaikystėje. — Supynė lėtai lingavo. — Ar dažnai čia pasėdi, Džesika?

— Neturiu laiko, — Džesika nugėrė limonado. — Kai nedirbu su sunkiu pacientu, paprastai būnu autizmu sergančių vaikų klinikoje.

— Sakei man. Tai labai slegia. Kai palygini darbą su autizmo kamuojamais ligoniais, tavo šešerių metų darbas su manimi atrodo tarsi pramoga.

— Jų gydymas turi tam tikrų panašumų.

— Ir leidi savo gyvenimą ieškodama jų. — Melisa valandėlę patylėjo. — Ar su manimi sunkiau? Gal dėl to mane tu turi kaltinti?

— Kaltinti? Nesuprantu, ką čia kalbi?

— Prisimenu tave vaikystėje, kai dar buvo gyvi mama ir tėtis. — Ji nusišypsojo. — Mis populiariausioji. Geriausia visų draugė. Tačiau nemaža savanaudiškumo dozė slypėjo giliai viduje.

— Buvau labai jauna.

— Tu ir dabar jauna. O savanaudiškumas ne taip jau ir blogai. Maniau, kad jau pamiršai tai, — ji gurkšnojo limonadą. — Ir tikriausiai mane reikia kaltinti. Tave pančiojo zombio priežiūra, ir tu pavirtai šventąja. Šventoji Džesika.

— Nekvailiok. Argi tu kalta, kad važiavai tame automobilyje, kai žuvo mama ir tėtis? Gyvenimas teka, mes turime susidurti su juo ir pasirinkti savo taką.

Melisa pakėlė stiklinę aukštyn.

— Kaip ir sakiau, šventoji Džesika. Tavim dėta būčiau spardžiusis, šaukusi ir atidavusi tokią seserį į slaugos namus.

— Ne, nebūtum. Tau tik patinka taip kalbėti. Būtum padariusi tą patį.

— Dėl Dievo, nori pasakyti, kad būčiau tapusi šventąja Melisa? — ji papurtė galvą. — Ne, viskas nebūtų taip pat.

— Na, tu nusprendei studijuoti mediciną. Tai nėra savanaudiškiausia profesija iš tų, kurias galėjai rinktis.

— Manai, kad seku tavo pėdomis?

— Manau, kad tu nesavanaudiškesnė ir labiau atsidavusi negu prisipažįsti.

— Ar tu niekada nepagalvojai apie tai, kad stojau mokytis medicinos ieškodama atsakymo?

— Dėl to mes visi studijuojame.

— Ne, aš noriu surasti atsakymą. Noriu žinoti, kodėl šešerius metus buvau išbraukusi iš gyvenimo. — Ji pažvelgė į stiklinę. — Ir noriu žinoti apie Donį Bendžeminą.

— Melisa, buvai labai sunkios būsenos ir tavo vaizduotė visą laiką darbavosi.

— O tu nenori galvoti, kad tavo jaunesnioji sesutė yra nenormali.

— Tu nesi nenormali. Jei manytum įgijusi tam tikrų psichinių galių, būtum pasirinkusi kursą, skirtą psichiniams tyrinėjimams.

— Ak, aš perskaičiau tiek knygų apie psichiką, kad užtektų visai bibliotekai. Bet ne ten noriu rasti atsakymus. Patikėk manimi, aš mieliau atrasčiau kokią paprastą fizinę priežastį to, kas man darosi.

— Tu teisi, Donis Bendžaminas buvo išskirtinis atvejis ir visiškai paaiškinamas.

— O Keisė?

— Tas pats paaiškinimas. Aš aptarinėjau abu atvejus su tavimi, bet tu labai jautriai reagavai į šios srities siūlymus.

— Nebūties žemės srityje?

— Vadink, kaip nori. Visiškai suprantama, kad tu...

— Baik. — Melisa juokėsi. — Vienintelis dalykas, kurį imu suprasi, yra tas, kad tai, kas atsitiko man, nieko bendro neturi su sveiku protu. Nuostabu iš tavo pusės ieškoti dingsties neuždaryti manęs beprotnamyje, bet tokia jau esu.

— Ir kas gi tu esi?

— Nenormali. — Ji pakėlė ranką neleisdama Džesikai protestuoti. — Graži, protinga, žavi išsigimėlė. Ir nežiūrėk į mane taip, lyg norėtum paguldyti į lovą ir glostyti mano karščiūojančią galvą. Žinau, kad parašei tą knygą apie mane, apie tai, kaip kovojai, kad grąžintum mane į normalų gyvenimą, bet joje tu sukčiauji. Aš nesu normali.

— Esi normaliausia.

— Aš net nežinau, kas yra normalu. Visiškai normalių žmonių pažįstu nedaug. Tu irgi nenormali. Tu — šventoji Džesika. — Ji atsistojo. — Einu į lovą. Vienam vakarui per daug rūpesčių.

— Taip, man jau neramu.

— Ir tu jau ieškai sprendimo, arba, sakyčiau, gydymo.

— Kodėl anksčiau nepakalbėjai šitaip su manimi? Kodėl tik šįvakar?

— Ketinau nuslėpti ir šį kartą, nes myliu tave ir noriu, kad tu mane gerbtum. Bet būdama čia galvojau apie Keisę. Galiu būti savanaudiška, bet nemoku slėpti, kas esanti, kai kalbama apie Keisės mirtį. — Ji atlaikė sesers žvilgsnį. — Kitą kartą jai bus blogiau. Turi rasti būdą nutraukti tą košmarų tėkmę. Ką nors naujo, kas atitrauktų ją nuo sapnų.

— Kaip po velnių galiu tai...

— Aš nežinau. Gydai tu. — Ji pasuko prie durų. — Padaryk tai.

— Meli.

Ji atsigręžė pro petį.

— Ar dėl to parvažiavai namo? Sapnuodavai Keisę?

— Ne. — Ji žiūrėjo pro šąli darydama duris. — Nesapnavau apie... su Keise iki šios nakties.

— Reikėjo pabūti lauke ilgiau, — tarė Tereza, kai Džesika įėjo į miegamąjį. — Tau to reikėjo.

— Kaip ji?

— Taip pat. — Tereza atsistojo. — Nulipsiu žemyn, išgersiu puodelį kavos, o grįžusi nuvarysiu tave į lovą. Jau pradedi atrodyti kaip tavo pacientai.

— Man viskas gerai.

Ji melavo. Jai visai negerai. Jautėsi išsekusi ir besibaiminanti iki blogumo viduriuose. Nežinojo dar, ar labiau baiminosi dėl Keisės, ar dėl Melisos. Vaikas prarastas, o sesuo, kurią ji manė pagijus, galėjo vėl atkristi.

Tačiau Melisa atrodė visiškai sveika. Bet kiek ligonių, gydytų jos, atrodydavo visiškai sveiki ne priepuolių metu?

Melisa sveika. Ji tik...

Kas?

Ji atsilošė kėdėje ir atsiduso. Jai nereikėjo šio papildomo rūpesčio. Kad ir koks tas atsiradęs minčių ryšys būtų, jis buvo neapčiuopiamas. Logiškai nepaaiškinamas. Kas šiąnakt atsitiko, buvo taip paprasta, kaip premisa, kurią ji pasiūlė Melisai.

Ji uždėjo ranką ant Keisės rankutės.

— Turi greitai grįžti atgal. Košmarai skaudina tave. Maniau, kad galime laukti, bet... Išeik iš to tunelio, vaikeli. Būsi daug laimingesnė. Aš tau pažadu. Pamatysi savo mamytę, tėvelį, ir jie bus...

Tunelis? Iš kur jis atsirado?

Ji sustingo. Tai Melisa pasakė, kad Keisė buvo tunelyje. Suprantamiau būtų, jei ji matytų Keisę savo minčių miške, kur praleido šešetą metų. Bet ji sakė „tunelyje“

Ji stipri maža mergytė. Jai nebuvo sunku įsitraukti mane į tunelį.

Ją nukrėtė šiurpas. Melisos vaizduotė? O gal?..

Ji neturėtų tikėti niekuo šitaip keistu. Turėtų vadovautis protu gydydama Keisę... ir Melisą. Ji nežinojo, ar trapus Keisės kūnelis galės atlaikyti dar vieną tokią naktį kaip ši.

Kitą kartą jai bus blogiau. Turi rasti būdą nutraukti tą košmarų tėkmę.

Jėzau.

5

— Karlstadas nenori derėtis su niekuo, išskyrus tave, — pasakė van der Bekas, vos Trevis paskambino. — Jis nori pamatyti prekę.

— Nerodei jam pavyzdžio?

— Jis pasakė, kad vienas lašas — dar ne vandenynas.

— Poetiškiau negu galima tikėtis iš Karlstado.

— Jis pageidauja tavęs čia.

— Pasakyk, kad gerbiu jo norus, bet šitaip galima nuskęsti vandenyne, o aš neketinu rizikuoti, kol nebus patrauklaus pasiūlymo.

— Ir kokį pasiūlymą tu laikai patrauklų?

— Tikroji kaina — dvidešimt penki milijonai.

Van der Bekas suprunkštė:

— Sapnuoji, Maiklai.

— Ne, jie sumokės. Tai pigi kaina. Laikykis jos. — Jis pakeitė pokalbio temą: — Ar užmezgei kontaktą su kuo nors, kas turi informacijos apie Veisaro užpuolimą?

— Ketinu nuvykti pas Henri Kleinorą į Lijoną. Girdėjau, kad jis gali kai ką žinoti. Ir beje, jis labai tylus. O tai būna retai.

— Taip, nebūdinga jam.

— Ir sužinojau dar vieną įdomų faktą. Henrio žmona Danielė augo tame pačiame kaime, kaip ir Keisies Andreas auklė Džiną Bjudžolis.

— Tai įdomu.

— Bet, kaip sakiau, Henris ne itin kalbus.

— Bijo?

— Pasiūliau jam gerą krūvą pinigų. Atsisakyti jos galima tik labai ko nors bijant. Aš sužinosiu ir pasakysiu tau, — baigė jis pokalbį.

„Po galais!“ — Trevis įbruko telefoną atgal į kišenę ir neramiai nužingsniavo prie lango. Jokio progreso, kokio tikėjosi. Buvo čia ilgiau nei savaitę, o vis tūpčiojo vietoje.

Na, tūpčioti vietoje šiaip ar taip geriau, nei gulėti medinėje dėžėje šešios pėdos po žeme. Jis tik nebuvo pratęs sėdėti niekur nekeldamas kojos. Tiek gerai, kad dar galėjo leisti valandas prie kompiuterio ar skaityti. Vienintelė jį sudominusi knyga buvo ta, kurią parašė Džesika Raili. Jį intrigavo galimybė pasinerti į Džesikos ir jos sesers Melisos praeitį bei mintis. Dėl to buvo dar įdomiau žvilgtelėti į jas čia, jų valdose. Jam atrodė, kad pažįsta jas labai artimai. Taip pažinojo vos keletą žmonių. Dauguma žmonių net geriausiems draugams neatverdavo savo minčių bei jausmų, bet Džesika tą išsakė knygoje aiškiai ir jį paveikė. Jos pasakojime apie tai, kaip kovojo dėl sesers, patyrusios psichinę traumą po to, kai jos, dar vaiko, akyse sudegė abu tėvai, nebuvo nė pėdsako ego, kiekviename žodyje jautėsi meilė.

Per lietų jis įžiūrėjo, kad didžiojo namo antrame aukšte degė šviesos. Trečią naktį šią savaitę. Atrodė, kad Keisei buvo blogai. Vargšas vaikas.

Ir vargšė Džesika Raili. Kiek jis išskaitė tarp knygos eilučių, ji turėtų kentėti beveik taip, kaip ir jos pacientė.

Jam tai nerūpi. Kiek kartų jis tą kartojo sau, kai atvyko čia, į Džiuniperį? Iš nuobodulio jį traukė prie spėliojimų, bet to jam retai pakakdavo. Jam patiko būti ramiam. Jei nebus atsargus, praras tą patogią, saugią stebėtojo poziciją ir pradės narplioti situaciją. Buvo aišku, kad jam reikia rūpintis savo paties gyvenimu ir pamiršti Keisę Andreas bei ją supančius žmones.

Keisė vėl suriko.

— Vaikeliuk, ne! — Džesika sūpavo ją pirmyn ir atgal. — Prašau. Atsibusk. Negali taip būti toliau, kaip...

Keisės burna plačiai prasižiojo. Ji rėkė. Rėkė ir rėkė.

Pulsas greitas. Oda glebi.

— Hipodermija? — paklausė Tereza.

— Praeitą kartą suleidau jai vaistų, bet nieko nepadėjo. Jei dabar suleisiu per daug, galiu ją nužudyti.

Ji išgąstingai galvojo, kas galėtų padėti. Priepuolis tęsėsi daugiau kaip dvidešimt minučių. Pats sunkiausias. Ji negali leisti Keisei...

— Prižiūrėk ją, — pasakė ji Terezai. Pati pašoko ant kojų ir išbėgo iš kambario, pro Keisės sargybinį prasmuko į koridorių. Atidarė Melisos kambario duris.

— Blogai Keisei. Nežinau, ką galėčiau padaryti. Jei yra kokia galimybė...

Melisa neatsakė.

Džesika įjungė šviesą.

Melisa gulėjo atsimerkusi.

— Meli?

Greitas pulsas. Glebi oda.

— Šūdas!

Džesika išbėgo iš kambario. Jos skruostais ritosi ašaros. Ir ką ji galėjo padaryti? Viskas beprotiška. Niekas negalėjo padėti. Bet šis mielas vaikelis negalėjo numirti.

Ir Melisa. O Dieve, Melisa.

Mieliausiasis Jėzau, ką ji galėjo padaryti? Nebuvo nieko, kas...

Turi rasti būdą nutraukti tą košmarų tėkmę.

Ji jau bėgo žemyn laiptais ir per lietų.

Nutraukti košmarų tėkmę.

Surasti būdą.

Džesika žinojo, kur ieškoti naujo būdo. Žinojo nuo tos nakties, kai Andreasas uždraudė jai bendrauti su Maiklu Treviu.

Velniop. Ji negali sėdėti sudėjus rankas ir leisti atsitikti visų baisiausiam dalykui.

Ji ėmė belsti į sargo namelio duris.

— Atidarykite duris, kad jus kur!

Trevis atidarė.

— Kas čia dabar...

— Eime! — ji stvėrė jį už rankos. — Man reikia jūsų. Dabar.

— Kas atsitiko?

— Neklausinėkite. Tik eime. — Ji tempė jį. — Aš esu Džesika Raili ir...

— Žinau, kas jūs esate. Tik nežinau, ką čia veikiate.

— Paaiškinsiu vėliau. Dabar kuo skubiau eikite su manimi.

— Lekiu. — Jis bėgo šalia jos. — Mergaitė?

— Taip. Atrodo, ji gali mirti, — Džesika bandė suvaldyti balsą. — Ji sapnuoja košmarą, o aš negaliu jos pažadinti. — Pribėgusi namą ji įtraukė vyrą į fojė. — Turite padėti.

— Aš nesu gydytojas.

— Neprieštaraukite. Tik darykite, ką sakau.

Bėgdama aukštyn laiptais, ji girdėjo riksmus. Pajuto palengvėjimą: jei Keisė rėkė, vadinasi, ji vis dar gyva.

Laiptų viršuje ją pasitiko Laris Faikas. Jis žiūrėjo į Trevį.

— Gydytoja Raili, jis negali čia įeiti. Turiu vykdyti įsakymą.

— Jis įeis, — griežtai tarė ji. — Galite jį apieškoti. Galite prižiūrėti jį miegamajame, stovėti jam už nugaros, bet jis ten turi būti. Jis man reikalingas.

— Man duotas įsakymas.

— Ir paaiškinsite prezidentui, kodėl sulaikėte mane nuo priemonės, galinčios išgelbėti jo dukters gyvybę?

— Man duotas... — jis nutilo pažvelgęs į Keisės duris. — Trevi, kojos plačiai, rankos ant sienos.

Ji nekantraudama žiūrėjo, kaip Faikas apieško Trevį.

— Prašau paskubėti. Ji...

Faikas mostelėjo Treviui eiti, bet pats nusekė paskui jį į miegamąjį.

Džesika skriete priskriejo prie lovos.

— Kaip ji, Tereza?

— Gal kiek blogiau. — Ji pamatė Trevį: — Ką jis čia veikia?

— Ir aš to paties klausiu, — atsakė Trevis. — Ką aš čia veikiu?

— Nežinau. Turėjau kažką daryti...

Vėl riksmas.

Trevis krūptelėjo ir žengė žingsnį pirmyn.

— Ar negalite šito sustabdyti? Jai gali pakenkti, jei...

— Jei galėčiau, man nereikėtų jūsų, — ji giliai įkvėpė ir pabandė galvoti. — Ji sapnuoja košmarą, ir aš negaliu jos iš ten išplėšti. Manau, tai susiję su Veisaru, Keisė bando nuo kažko pabėgti. Bet negali. Košmaras tęsiasi ir tęsiasi. Reikia kažko imtis, kad jis nutrūktų.

— Aš galiu nutraukti?

— Išgelbėjote jai gyvybę Veisare. Galbūt padarysite tą ir šiąnakt.

— Ar jai taip blogai?

— Nežinau. Košmaras turi baigtis.

— Jūs labai teisi. Turi. — Trevis atsisėdo ant lovos. Paėmė Keisės rankutę į savo rankas. Valandėlę patylėjo ir pasakė: — Tu saugi, Keise. Aš čia. Tai pasibaigė. Prisimink — mes einame į virtuvę ir laukiame tavo mamytės ir tėvelio.

Keisė suriko.

— Tu saugi. Aš čia. Jis išėjo. Jų visų nėra.

Ji vis dar rėkė.

— Paklausyk manęs, Keise, — jo balsas buvo tylus, primygtinai liepiantis. Jo žvilgsnis nenukrypo nuo jos veido. Džesika beveik juste jautė, kaip jo valia galynėjosi su vaikiška baime. — Tai pasibaigė. Tu saugi. Jis išėjo.

Keisės riksmas nutilo.

— Niekas tavęs neįskaudins. Jis negali niekam pakenkti. Tu saugi.

Keisė žiūrėjo į jį.

— Jis išėjo. Jie visi išėjo. Tu saugi.

Ji giliai atsikvėpė.

Praėjo minutė. Pagaliau ji užsimerkė.

Ačiū Dievui. Džesika priėjo ir patikrino Keisės pulsą. Jis darėsi normalus.

— Ar jai nieko? — paklausė Trevis.

— Kol kas. Ji miega giliu miegu.

— Ar dar sapnuos košmarą?

— Neatrodo. Tą pačią naktį jos košmarai nesikartodavo. — Ji kreipėsi į Terezą: — Prašau nenuleisti nuo jos akių.

— Gerai. — Tereza pažvelgė į Trevį. — Laikyčiau jį netoliese.

Džesika linktelėjo pavargusi.

— Tuoj grįšiu, — pasakė.

Melisa. Jai reikėjo pasižiūrėti, kaip jaučiasi Melisa. Ji nuskubėjo koridoriumi į mėlynąjį kambarį.

— Meli?

Jokio atsako.

Ji priėjo prie lovos. Melisa taip pat atrodė giliai įmigusi. Ji patikrino pulsą. Beveik normalus.

Melisa lėtai atsimerkė.

— Blogas... laikas. Tu beveik... netekai mūsų.

— Kaip jautiesi?

— Tarsi mus būtų... partrenkęs sunkvežimis. — Ji žiūrėjo Džesikai pro petį. — Ačiū jums.

Džesika pasuko galvą. Vos už keleto pėdų už jos stovėjo Maiklas Trevis.

— Už ką? — paklausė jis.

— Vėliau... noriu miego. — Jos vokai merkėsi. — Ačiū...

— Gera mintis. Pamiegok. — Džesika apklostė jos pečius antklode. — Ateisiu pasižiūrėti po kelių valandų.

— Nereikia. Mums... viskas gerai.

— Vis tiek ateisiu. — Džesika pamojo Treviui eiti paskui ją. — Labanakt, Meli.

Melisa neatsakė. Ji miegojo.

Koridoriuje Džesika paklausė Trevio:

— Kodėl atsekėte paskui mane?

— O kas man beliko daryti. Prie mergaitės, atrodo, daugiau nebuvau reikalingas, o tas vaikinas iš Slaptosios tarnybos būtų skylę mano galvoje pražiūrėjęs.

— Neturėjote teisės įeiti į mano sesers kambarį.

Jis patraukė pečiais.

— Palikote duris atviras. Mačiau, kaip tikrinate jos pulsą. Pamaniau, galbūt manęs prireiks.

— Jūsų nereikėjo. Meli buvo... tik pavargusi.

— Taip?

— Ačiū jums. Dabar viskas gerai. Galite eiti.

Jis papurtė galvą.

— Aš peršlapęs iki paskutinio siūlelio. Per tokią audrą neišeisiu iš čia neišdžiūvęs ir neišgėręs puodelio karštos kavos. — Jis pasuko prie laiptų. — Jei parodysite man, kur virtuvė? Jums nebūtina eiti su manimi. Aš pripratęs apsitarnauti pats.

Jis elgėsi taip laisvai, tarsi būtų buvęs namie. Bet tai, kad jis peršlapęs, buvo tiesa. Džesika buvo taip nusiminusi, kad netgi nepastebėjo to.

— Prašau atleisti, — ji skubiai leidosi laiptais. — Ar nesušalote? Turėjau leisti jums pasiimti skėtį, bet mano mintys buvo užimtos kuo kitu.

— Nemanau, kad iš viso pastebėjote lietų. — Jis įėjo paskui ją į virtuvę. — Jūs tokia pat peršlapusi kaip ir aš. O gal ir šito nepastebite?

Ji tikrai nepastebėjo.

— Atnešiu porą rankšluosčių, kai užkaisiu kavą.

— Atnešiu aš. Pasakykite, kur jie yra.

— Sandėliuke. Toliau, koridoriaus kairėje.

— Supratau.

Kol jis sugrįžo, Džesika užkaitė kavą ir pastatė ant stalo puodelius.

— Gražūs namai, — jis ištiesė jai didelį baltą rankšluostį, o kitu ėmė šluostytis plaukus. — Nedažnai tenka pamatyti rankšluostines sandėliuke. Tarsi atsidurtum praėjusiame amžiuje.

— Kartais. — Ji nusišluostė veidą ir kaklą prieš prispausdama rankšluostį prie plaukų. — Ypač, kai dingsta elektra. — Ji numetė rankšluostį. — Jums su cukrumi ar su grietinėle?

— Be nieko. Ar elektra dingsta dažnai?

— Ne. Tėvai pakeitė laidus, kai buvau vaikas, bet kartais pasitaiko. — Ji išpilstė kavą. — Prezidentas sakė, kad gyvenote Europoje. Taigi seni namai turėtų būti jums pažįstami.

— Gyvenome tik lūšnose. — Jis atsisėdo ir apglėbė savo puodelį rankomis. — Namai, kuriuose augau, paprastai sugriūdavo, nespėję tapti istoriniais paminklais. Kai tapau suaugęs, pirmenybę paprastai ėmiau teikti šiuolaikiniams namams su visais patogumais, nes judu greitai ir sunkiai. — Jo akyse blykstelėjo žiburėliai. — Ir dingus elektrai neturiu laiko junginėti laidų.

— O kas jo turi? Aplinkybės priverčia. — Ji atsisėdo priešais jį. — Noriu padėkoti už pagalbą. Turbūt pasirodžiau kaip išprotėjusi, kai beldžiausi į jūsų duris.

— Tai buvo visiškai netikėta.

— Bet vis tiek paklausėte manęs. Visada būsiu dėkinga. Buvau išsigandusi.

— Mačiau. — Jis nugėrė gurkšnelį. — Papasakokite apie Keisę.

— Visiems pasaulyje žinoma, kad ji kenčia nuo potrauminio stresinio sindromo.

— Bet niekam nežinoma apie šiuos košmarus. Ar ji pasakoja apie juos?

— Ji nekalba.

— Tai iš kur žinote, kad ji sapnuoja Veisarą?

Ji žiūrėjo į savo puodelį.

— Tai juk logiška. Tiesa?

— Taip.

— Ir jūs galėjote sugrąžinti ją į dabartį, kadangi buvote tada Veisare.

— Irgi logiška. Kodėl pamanėte, kad ji reaguos į mane?

— Buvote naujas elementas, sukrėtęs sapno struktūrą. Kai prezidentas man pirmą kartą pasakė apie jus, pagalvojau, kad galite būti naudingas.

Jis dirbtinai nusišypsojo.

— Džiaugiuosi pasitarnavęs. Tačiau nemanau, kad Andreasas sutiks, jog buvau tinkamas kandidatas šiam darbui.

— Jūs vienintelis kandidatas, kurį priima Keisė. Jis sutiks su bet kokiu pasiūlymu, kuris padėtų jo dukrai.

— Tokiu atveju, jei vėl norite pamatyti mane, skambinkite ir pasakykite jam. Galiu lažintis, kad Slaptosios tarnybos vyrukai viską jam praneš.

— Ką?

— Paskambinkite jam ir pasakykite, kad aš jums reikalingas. Jis nebus labiau užsispyręs už tą Slaptosios tarnybos agentą, kuris gerokai priešinosi, kad aš nepatekčiau į Keisės kambarį.

Ji jautėsi taip pavargusi, kad net negalėjo nieko galvoti. Bet Maiklas Trevis, matyt, jau svarstė kitą žingsnį.

— Man gali neprireikti jūsų.

— Ar norite pasinaudoti šia galimybe?

Ne, ji nenorėjo.

— Antrą kartą gali nepadėti.

Ji įdėmiai pažvelgė jam į akis.

— Kodėl taip trokštate man padėti?

— O kaip manote? Gal mano dosni siela?

— Nieko apie jus nežinau, išskyrus tai, ką sakė Andreasas.

— To turėtų pakakti. Nors gali būti truputį neteisinga, nes atvykęs į Džiuniperį aš susidomėjau jumis.

— Ką?

Jis nusijuokė.

— Nesijaudinkite. Slapta nežiūrėjau. Perskaičiau jūsų knygą. Ji labai atvira.

— A, taip.

— Neturėjau ką veikti. Buvo labai nuobodi savaitė. O kai išvykau iš Amsterdamo, tai buvo labiausiai jaudinantis įvykis.

— Kalbate pakylėtai. Džiaugiuosi, kad pagalba Keisei jus pralinksmino.

Pralinksmino? Ne, bet turiu pripažinti, kad pagalba vaikui mane išjudino. Atsiprašau, jei tai jus žeidžia, bet tokia mano natūra. Matau, kad tikite mane esantį tokį pat nesavanaudišką ir dvasingą, kaip ir jūs pati, bet šito aš tikrai neturiu.

— Tai kodėl siūlotės man padėti?

— Labiausiai man patinka griauti status quo. Įdomu keisti tai, ką žmonės laiko... esant nepajudinama.

— Taip... vėsiai?

— Norėjote pasakyti „šaltai“, — nusišypsojo jis. — Nesu šaltas, gydytoja Raili, o pakeisti status quo ne visada blogai. Juk neprieštaravote, kai taip elgiausi, su Keise.

O kai kalbėjo su Keise, jis neatrodė šaltas. Jo aistra ir valia ištraukė Keisę iš baisaus košmaro.

— Daug dalykų nėra vien tik juodos ar baltos spalvos, — jis stebėjo jos veido išraišką. — Pažadu nepakenkti jūsų Keisei.

— Ji ne mano.

— Negi?

Jis per giliai matė.

— Noriu jai gero.

— Ir įsijautėte. Ko nenoriu daryti aš.

— Dauguma žmonių įsijaučia, — Džesika irgi tyrinėjo jį. Stipru?. Protingas. Šiek tiek nepaisantis taisyklių. Ką dar slėpė šis veidas? — Kodėl norite padėti Keisei? Juk ne vien iš nuobodulio?

Jis sukikeno.

— Jūs įtraukėte mane į situaciją, tarsi būčiau paprasčiausias pastumdėlis. Pamiršau pasakyti, kad man ypač patinka vadovauti.

Ji sukluso.

— Keisės atveju vadovauju tik aš. Ir niekas kitas.

— Keisė vadovauja Keisei, — jo šypsena išblėso. — Jums manęs reikia, bet pastumdėliu nebūsiu.

— Neturite likti nuošaly ir leisti tai mažai mergytei mirti.

— To nežinote. Jums aš — tuščias lapas. Galiu būti bet koks. Tai ar norite priimti šią galimybę?

Jis žinojo, kad ji to negalėjo, trauk ją velniai.

Trevis papurtė galvą.

— Aš nesiruošiu skubiai Veikti. Pradėsime nuo to, kad paklusiu jūsų mostelėjimui ir šaukimui. Tenoriu supratimo.

Ji pagalvojo ir paskui linktelėjo.

— Taip, — jis pabaigė kavą ir atsistojo. — Dabar aš grįšiu į sargo namelį, o jūs paimsite telefoną ir paskambinsite Andreasui. Gerai?

— Pagalvosiu apie tai, ką man sakėte.

— Paskubėkite. Bus sunkiau, jei pats paskambins jums, išgirdęs savo apsaugininkų pranešimą. — Jis pamojavo eidamas prie durų: — Iki pasimatymo.

Džesika ilgai sėdėjo nekrutėdama. Nebuvo pratusi, kad jai įsakinėtų, o šis Trevio pasiūlymas buvo pavojingai panašus į įsakymą. Atrodė, vyrukas sakė tiesą, kad mėgsta vadovauti.

Jis to nepasieks. Ji neketino užleisti vadovavimo gydant Keisę. Moteris išvydo jo pasikeitimą tą pačią minutę, kai jis atsisėdo ant Keisės lovos. Atrodė, iššūkis įelektrino jį. Kiekviena kūno ląstelė įgavo jėgos. Jai gal ir reikėjo jo ryžto, bet ne jo viešpatavimo.

Dėl skambinimo Andreasui Trevis buvo teisus. Ji būtų linkusi ignoruoti jo pasiūlymą vien todėl, kad jis buvo jo, bet tai būtų buvę neprotinga. „Paskambink Andreasui, sutvarkyk tą reikalą, paskui atsisėsk ir apsvarstyk, kaip galėtum panaudoti Maiklą Trevį“

Vis dar lijo, bet Trevis beveik nejautė lašų bėgdamas atgal į sargo namelį. Vis dar jautė energijos antplūdį po mūšio dėl Keisės... ir su Džesika Raili.

Žavinga.

Kova dėl Keisės, o po jos — įdomus pokalbis tarp Džesikos ir jos sesers Melisos, kurio liudininku jis buvo. Dėlionės dalelės pradėjo sutapti. Jam tai buvo labai įdomu.

Ir pavojinga.

Galbūt jis dar nepakankamai vaikščiojo lynu.

6

Džesika baigė kalbėti, bet Andreasas tylėjo.

Kai prezidentas prakalbo, jo balsas skambėjo kimiai:

— Manote, ji galėjo mirti?

— Nebūčiau atvedusi Trevio į namus, jei tokia tikimybė nebūtų buvusi galima.

— Kristau. — Vėl tyla. — Kas po galais jai darosi?

— Šitai aš ir bandau sužinoti.

— Noriu būti su ja. Man nepatinka būti už tūkstančių mylių.

— Jūs negalite jai padėti, pone.

— Bet Trevis padėjo.

— Nėra jokios abejonės, kad jis išgelbėjo jos gyvybę. — Ji patylėjo. — Man gali prireikti ir vėl jį panaudoti.

— Nenorėjau, kad jis artintųsi prie jos. Maniau, kad košmarai taps dar baisesni.

— Jie negali būti baisesni.

Vėl tyla.

— Pasitelkite jį į pagalbą. Naudokitės bet kuriuo ar bet kuo. Įsakysiu, kad jis klausytų jūsų.

„Treviui tai nepatiks“, — pamanė ji.

— Dėkoju, pone. Neabejoju, kad tai padės.

— Jai darosi blogiau, — jo balsas trūkčiojo. — Kodėl negalima nieko padaryti? Kodėl mes tik sukamės ratu, kai ji...

Džesika negalėjo pakelti skausmo jo balse.

— Žinau, kaip jaučiatės. Norėčiau žinoti... ar nemanote jos parvežti atgal į Veisarą.

— Ne! Jokiu būdu! Gal aš ir jaučiuosi beviltiškai, bet nesu išprotėjęs.

— Manau, tai galėtų...

— Ne.

Ji atsiduso. Nemanė, kad jis priims jos idėją, bet pabandyti turėjo. Tai buvo radikalu, netgi pavojinga, bet ji jautėsi taip pat beviltiškai kaip ir Andreasas.

— Norėčiau, kad apsvarstytumėte tą galimybę.

— Greičiau aš pasvarstysiu, ar nepasamdyti savo dukrai kito gydytojo. — Jis kažką kažkam pasakė ir vėl grįžo prie pokalbio telefonu. — Turiu eiti. Priėmimas karališkuosiuose rūmuose. Norėčiau išgirsti geresnių naujienų, kai skambinsite kitą kartą, arba parskrisiu namo ir surasiu kitą, kas galėtų pagelbėti Keisei, — baigė pokalbį jis.

Grasinimas neišgąsdino Džesikos. Žinojo, kad jį kankino akivaizdžiai beviltiška situacija. Ji pati pasamdytų kitą gydytoją, jei žinotų, kad tas gali padėti Keisei.

Bet jis buvo teisus. Pastaruoju laiku jie tik suko ratu mėgindami palaikyti esamą status quo.

Man patinka griauti status quo.

Gal Trevio įtraukimas į lygtį būtų geras sprendimas.

O gal ir ne. Bet vis tiek kažką reikia keisti. Džesika negalėjo toliau taip tęsti. Ji turėjo išbandyti kiekvieną galimybę, kad tik sugrąžintų Keisę į gyvenimą.

Ji sunkiai lipo laiptais. Laikas pasižiūrėti, kaip jaučiasi Keisė, ir eiti numigti.

Sustojo prie mėlynojo kambario durų.

Kiekvieną galimybę.

Melisa. Melisa buvo taip išsekusi kaip ir Keisė. Ar ne todėl, kad jos abi susijusios?

Idėja buvo keista, neįtikėtina, bauginanti, prieštaraujanti bet kokiai logikai.

Kiekvieną galimybę.

Ne dabar. Ji pati dar turi apsiprasti su šia idėja.

Rytoj...

— Kas čia taip skaniai kvepia? — paklausė Melisa, įžengusi į virtuvę. — Kaip noriu valgyti!

— Kiaušinienė su dešrelėmis, — tarė pro petį Džesika. — Viską sugadinai. Ketinau paduoti tau pusryčius į lovą.

— Žinai, kad nemėgstu vartytis lovoje, — ji nuėjo prie šaldytuvo ir išėmė pakelį apelsinų sulčių.

— Kaip Keisė?

Džesika padėjo į lėkštę dvi dešreles su kiaušiniais.

— Tai tu man pasakyk.

Melisa liovėsi šypsotis.

— Neturiu supratimo. Jei pasakyčiau, ką spėju, nepatikėtum.

— Jau nežinau, kuo tikėti. — Ji išpilstė sultis ir atsisėdo prie stalo. — Valgyk.

— Man nereikia sakyti dukart. — Melisa atsisėdo ir ėmė valgyti. — Nepaprastai skanu. Rytoj aš pagaminsiu pusryčius.

— Tu nemoki.

— Moku. Kai išvažiavau studijuoti, išmokau daug dalykų. Štai kodėl gyventi savarankiškai išeina į naudą. — Ji nugėrė sulčių. — Galbūt būčiau mokėjusi ir anksčiau, bet tu viską darei už mane.

— Tai tik todėl, kad buvau pripratusi...

— Žinau, — šyptelėjo Melisa. — Aš tau visada būsiu mažytė sesutė, kuri be tavęs prapuls. Man taip gerai. Kad tik būtum laiminga.

Džesika pajuto išgąstį. Melisos balso tonas buvo beveik pataikaujantis.

— Niekada neketinau elgtis su tavimi kaip...

— Tu elgiesi su manimi puikiai. — Ji suvalgė dar kąsnelį. — Ir tavo pusryčiai pasakiški. O dabar atsakyk, kaip jaučiasi Keisė?

— Gerai. Jai nėra taip gerai kaip tau. Bet pastarosiomis dienomis ji visą laiką taip jaučiasi. — Ji atsilošė kėdėje ir žiūrėjo į Melisą. — Pamaniau, kad praeitą naktį galėjote abi mirti.

— Žinau, kad taip pamanei. — Ji siekė sulčių. — Suvokiau, kad jūs išsigandę, kai pasirodėte kambaryje, bet negalėjau nieko padaryti, kad padėčiau jums. Buvau visiškai be jėgų.

— Padėti man? Tai tau reikėjo... — ji giliai įkvėpė. — Kas nutiko praeitą naktį?

Melisa žiūrėjo į savo stiklinę.

— Ką nori iš manęs išgirsti? Jei tau reikia melo, galiu pameluoti. Nemanau, kad tu pasirengusi priimti tiesą.

— Turiu būti pasirengusi viskam, ką tu pasakysi. Nežinau, ar prisimeni, be to atėjau pas tave prašyti pagalbos.

— Prisimenu, kad buvai išsigandusi. Tuo metu buvau kažkur kitur. — Ji pažvelgė Džesikai į akis. — Kadangi atėjai pas mane, turbūt šiek tiek tikėjai manimi.

— Nežinau, kuo tikėti. Kartą Andreasas pasakė, kad prašytų pagalbos net burtininko dervišo, jei tik tas padėtų jo dukteriai. Padaryčiau tą patį, kad tik ji būtų gyva.

— Aš ne dervišas ir netgi nežinau, ką galėčiau padaryti. Tikėjausi, kad man palikta didesnė veikimo laisvė, bet pasijutau tarsi viesulo nešama. — Ji sudrebėjo. — Jei nebūtų atėjęs Trevis...

— Tu žinojai, kad jis čia?

— Kaipgi kitaip? Jis buvo toks pat stiprus kaip ir Keisė. Jis įsibrovė tarp jos siaubūnų.

— Siaubūnų.

— Ji mato juos kaip pabaisas. Jie su akimis, bet be veidų.

— Veisaro užpuolikai buvo su slidininkų kaukėmis.

Melisa linktelėjo:

— Tai paaiškina.

— Papasakok man, ką tau tai primena?

— Baimė. Sielvartas. Mes ilgame tamsiame tunelyje. Jaučiamės ten laimingos, bet pabaisos randa kelią, kuris veda juos į tunelį. Jie vejasi mus. Mes žinome, kad mus pagaus, jei nerasime...

— Ko nerasite?

— Nežinau. Jos mąstymas stringa iš baimės. Kad ir ko ieško, ji negali rasti. O tai vienintelis būdas pabėgti nuo jų.

— Nieko panašaus. Ji gali grįžti pas mus.

— Mums tai neatrodo pasirinkimas.

— Tu vieną kartą sakai „mes“, o kitą — „ji“ Ar tu kaip nors susijusi su ja ir dabar?

Melisa papurtė galvą:

— Ne, bet tas ryšys buvo labai stiprus. Taip pat ir prisiminimas. Pabandysiu ne... Kodėl žiūri į mane taip, lyg būčiau išprotėjusi?

— Visai ne. Esu gydytoja ir priimu tai, ką pasakoji, lyg visiškai normalų dalyką.

— Nepriimi. Tu visur ieškai protingo paaiškinimo. Tu negali elgtis kitaip. — Ji nusišypsojo. — Tiesa?

— Aš rūpinuosi tavimi, — ji ištiesė ranką ir uždėjo ją ant Melisos rankos. — Mane baugina, kad tu gali...

— Vienintelis dalykas turi bauginti tave: jeigu mes nesustabdysime to, kas vyksta Keisei... ir man. Aš nesu pakvaišėlė. Aš tik leidžiuosi nešama to viesulo ir tikiuosi, kad kažkas jį nuvys šalin. — Ji suspaudė Džesikos ranką. — Prieš galą, kai atėjo Trevis, ėmiau jaustis stipresnė ir, užuot vien tik jautusi, pradėjau galvoti. Galbūt, jei galėsiu susivaldyti, įstengsiu sulaikyti viesulą.

— Dieve, tikiuosi.

— Bet man reikalingas Maiklas Trevis, Džesika. Nesijaučiu pakankamai stipri, kad kovočiau už Keisę viena. Jis turi padėti.

— Kalbi apie jį, kaip apie kokį mediumą.

— Nežinau, kodėl jis gali padėti Keisei. Tu atvedei jį pas Keisę, nes pasakiau tau surasti ką nors, kas sulaikytų tėkmę. Tik tai galėjo padėti. Jis padėjo. Mes apsieisime be jo vėliau, bet ne dabar. Gauk jį, Džesika.

— Jau gavau. Tai nebuvo sunku. Ši situacija jam labai įdomi, o šiuo metu jis nuobodžiauja. — Ji susiraukė. — Bet jį valdyti gali būti nelengva.

— Pritariu tau. — Ji atsistojo. — Dabar einu pabėgioti, paskui sėsiu prie knygų. — Ji pakštelėjo bučinį seseriai į kaktą. — Vargšelė Džesika. Žinau, kad tau sunku. Bet viskas bus gerai.

Melisa elgėsi su ja lyg su vaiku. Na, ji ir jautėsi sutrikusi lyg vaikas. Viskas, ką sakė Melisa, peržengė jos tikėjimo ribas, bet kitokios išeities ji neturėjo, tik eiti drauge su Melisa.

— Dar vienas klausimas. Kas tau būtų nutikę, jei praeitą naktį nebūčiau atvedusi Trevio?

Valandėlę ji tylėjo.

— Nežinau. Dar nesuprantu, kaip tai padeda. Bet nemanau, kad sugebėčiau pabaigoje išsilaisvinti.

— Pabaigoje?

Ji skubiai nuėjo prie durų.

— Jei Keisė būtų mirusi, būtų pasiėmusi ir mane kartu.

Melisa pabeldė į sargo namelio duris.

— Šviečia saulė. Pasaulis toks gražus. Išeikite ir džiaukitės, Maiklai Trevi.

Trevis atidarė duris:

— Prašau atleisti.

— Jeigu kartais nepažįstate manęs, nes matėte tik tysančią lovoje lyg skudurą, tai aš esu Melisa Raili.

— O, aš jus pažįstu.

— Tai persirenkite ir eime su manimi pabėgioti. Paprastai tokiu laiku bėgiojate. Tiesa?

— Taip.

— Aš palauksiu. — Ji įžengė į vidų ir klestelėjo ant sofos. — Čia graži vieta. Vaikystėje su Džesika dažnai žaisdavome. Paskubėkite! Man reikia grįžti ir mokytis.

Jis nusišypsojo:

— Pasistengsiu neužlaikyti jūsų.

Trevis dingo miegamajame.

Melisa dairėsi aplinkui. Ant didelio kambarinio stalo — nešiojamas kompiuteris, ant kavos stalelio — krūva knygų, bet visa kita labai tvarkinga. To ji ir tikėjosi. Viskas puikiai organizuota.

Palinko arčiau ir perskaitė knygų viršelius. Nusišypsojo. Protingas. Net labai.

Priėjusi prie lango, pažvelgė į didįjį namą. Kiek kartų jis stovėjo čia ir žiūrėjo į Keisės langą?

— Pasiruošęs, — Trevis pasirodė iš miegamojo vilkėdamas Oksfordo universiteto sportiniais marškinėliais ir trumpikėmis. — Nebent apsigalvojote, panele Raili?

Jo galvoje nebuvo jokių minčių apie šį jos pasiūlymą. Tai gerai.

Melisa jautėsi, lyg būtų per žingsnį priekyje.

— Jokiu būdu. Ir vadinkite mane Melisa ar Meli, kaip mane vadina Džesika. — Ji pašoko ir išrisnojo laukan. Saulės spinduliai maloniai palietė veidą. Ji sustojo ir užsimerkė.

— Argi šiandien ne gražu? Ir pauostykite, kaip kvepia žolė. Man patinka rytas po lietaus. Jis tarsi... pripildo mane.

— Jūsų pakili nuotaika?

— Taip, — ji atsimerkė ir pasileido bėgti. — Eime lenktynių iki tvenkinio už namo.

Ji aplenkė jį keturiais jardais. Atsirėmusi į gluosnį gaudė kvapą.

— Leidote man laimėti?

— Kas verčia jus taip galvoti?

— Jūs geros formos. Ir mačiau jus bėgiojantį.

— Jūs irgi labai geros formos.

Ji nusijuokė.

— Iš kito vyro priimčiau tai kaip įžeidimą.

— Kodėl mano atžvilgiu elgiatės kitaip?

— Kadangi šiuo metu nesidomite manimi kaip moterimi. Jums įdomu, ko aš noriu.

— Ar ir tai galėčiau sužinoti?

Ji linktelėjo:

— Kai atgausiu kvapą.

Ji sudribo ant žemės.

— Ir kaip jums atrodo, ko gi aš noriu?

— Ar manote, kad aš galiu kalbėti, kol jūs atgausite kvapą?

— Atspėjote.

— Tiek to, — jis atsisėdo per keletą pėdų nuo jos. — Man sunku paaiškinti, nes anksčiau mudu nebuvome pažįstami. Kiek pastebėjau iš tolo, judvi su seseria labai artimos. Ar ji siuntė ko nors pasakyti?

— Džesika savo žinutes perduoda pati. AŠ savąsias — taip pat.

— Ir kokia jūsiškė?

Ji žiūrėjo jam tiesiai į akis.

— Nedrįskite daryti nieko, kas įskaudintų mano seserį.

Jo antakiai pakilo.

— Neturiu tokio ketinimo.

Tikiu jumis. Deja, veiksmai ne visada sutampa su ketinimais. Jie išsiskiria, kai atsiranda asmeninis tikslas. Jums nerūpi Džesika. Abejoju, ar rūpi ir Keisė. Tai sunku pasakyti.

— Nerūpi? Bet juk žinote, kad praeitą naktį jai padėjau.

— Niekas geriau už mane nežino. — Ji patylėjo. — Ir, manau, jums tas taip pat žinoma.

Jis pažvelgė į ją klausiamai.

— Ant kavos stalelio gulėjo trys parapsichologijos knygos. Vieną palikau pati, kai buvau atvykusi paviešėti. Skaičiau ją sargo namelyje, nes nenorėjau, kad Džesika užtiktųjų namuose. Kitų dviejų nesu skaičiusi. Iš kur jas gavote vidury nakties?

— Vieną Slaptosios tarnybos agentų, stovinčių prie vartų, nusiunčiau į kiaurą parą veikiantį apygardos knygyną. Jie labai paslaugūs, kad tik aš neišvykčiau iš teritorijos. Keletą valandų praleidau jas vartydamas. — Jis nusišypsojo. — O kadangi nė kiek nemiegojau, tai neketinau rytą bėgioti, kaip kad darydavau paprastai.

— Ar turiu gailėtis?

— Dėl Dievo meilės. Turite ir daugiau problemų.

Ji žiūrėjo į jo veidą:

— Manau, kad tose knygose radote tai, ko ieškojote?

— Nugirdau, ką naktį savo miegamajame sakėte seseriai. To pakako sukelti mano susidomėjimą. Todėl paieškojau internete ir paskui atsisėdau prie knygų.

— Ir sužinojote, kad aš nenormali.

— Bet nevienintelė. Ir ne pirma.

— Ką?

— Manėte, kad jūsų toks atvejis vienintelis? Su tuo trupučiu žinių? Profesorius Hansas Dedrikas aprašė keturis tokius panašius atvejus. Vieną Graikijoje, vieną Šveicarijoje ir du Kinijoje.

— „Trauma, prisiminimai ir sugrįžimas.“ Knyga parašyta 1999. Ar neskaitėte jos?

Sumišusi Melisa papurtė galvą.

— Neskaičiau, nors ieškojau bibliotekose mėgindama surasti ką nors panašaus.

— Ji išspausdinta Didžiojoje Britanijoje. Spausdino universitetas. Kaip pastebėjote, esu informacijos gavimo ekspertas. Jei norite, galite pasiskolinti.

— Kai tik grįšiu, įsigysiu nuosavą egzempliorių. Ar Džesika nieko neminėjo apie mane?

— Nė žodelio. Natūralu, kad ji taip jus gina. Praleido daugokai metų rūpindamasi jumis. Jūsų sugebėjimas yra labai neįprastas ir ji nenorėtų, kad liktumėte nesuprasta.

Jėzau, jis kalbėjo išmintingai. Jis stebėjo, klausėsi ir jų gyvenimų ir tarpusavio santykių dėlionės gabalėlius sudėjo į vieną išbaigtą paveikslą.

— O jūs suprantate?

— Turite omeny, ar tikiu? Tikriausiai. Anksčiau nemažai metų praleidau Rytuose ir mačiau ten keistų dalykų. Todėl man tikrai nesunku tikėti.

Melisa tyrė jį.

— Ne, tai tik domina jus. Džesika man sakė, kad turite reikalų su informacija, ir matau, kaip jūs tam tinkate. Jūs renkate, kasate, analizuojate. Jus tai žavi. Tiesa?

— Taip. Kadangi esu pasmerktas nesulaikomam smalsumui, tai — tik priedas.

— O Keisė — greitas kelių savaičių nuobodulio išsklaidymas?

— Nesu toks beširdis. Nesinaudočiau tuo mielu vaiku vien monotonijai išsklaidyti. Aš padedu jai, ji padeda man. — Jis nusijuokė. — Nors, kol jūs nepasirodėte scenoje, nesupratau, kokios intriguojančios gali būti ateinančios savaitės. Kada supratote turinti tokį keistą talentą? Jūsų sesuo savo knygoje nieko apie tai neužsimena.

— Ji apie tai nežinojo. Ji jautėsi tokia laiminga, sugrąžinusi mane į gyvenimą, kad nenorėjau jai tos laimės gadinti. Nebūčiau pasakiusi, jei ne Keisės problema. Ji ne tokia kaip jūs. Ir dėl to jai labai nelengva.

— Suprantu kodėl. Ji paliko man labai didingos ir pragmatiškos moters įspūdį.

— Ji turi būti pragmatiška. Tačiau nėra taip, kad ji neturėtų humoro jausmo. Ji tik neturėjo galimybių...

— Gerai, gerai. Nenorėjau jos įžeisti. Ji atrodo labai rūpestinga. — Jis pakeitė temą: — Jūs neatsakėte į mano klausimą. Kada supratote esanti kitokia?

— Maždaug po penkių mėnesių, kai sugrįžau į gyvenimą. Tas suvokimas mane labai išgąsdino. — Ji atsistojo. — Teks jums sutramdyti savo smalsumą. Tai viskas, ką galite sužinoti iš manęs.

— Kol kas galite nesakyti. Aš dar net nepradėjau. — Jis irgi atsistojo. — Išsiaiškinkime. Jūs įspėjate mane, kad laikyčiausi atokiau nuo jūsų sesers ir Keisės?

— Iš kur ištraukėte tokią mintį? Jūs reikalingas Keisei.

— O jums, Melisa? — Švelniai paklausė jis.

— Taip. Bet aš pati bandau susitvarkyti. — Ji pasilenkė pervarstyti kairiojo sportbačio. — Todėl nepersistenkite, antraip jums bus parodyta jūsų vieta. — Ji atsitiesė: — Džesika — pati nuostabiausia žmogiška būtybė visoje planetoje. Aš neskaudinsiu jos. — Ji iškėlė ranką neleisdama jam kalbėti. — Suprantu, jūs manote kitaip. Tačiau Džesikai svarbiausia, kad Keisė taisytųsi. Jei Keisė mirs, kaip gydytoja ji neatsigaus. Todėl jūs privalote užtikrinti, kad Keisė nemirtų. Ir negalite pasitraukti šalin, jei horizonte pamatysite ką nors įdomesnio. Jūs turite būti netoli Keisės nors ir metus.

— Ar jau viską pasakėte, kaip aš privalau elgtis?

— Ne. Turite prižadėti, kad ginsite Džesiką. Prezidentas apgyvendino jus čia, nes jums reikia būti saugiam. Nenoriu, kad nuo jus supančių smogikų nukentėtų ji.

— Dabar viskas?

— Kol kas.

— Gerai. Tai bėkime atgal iki sargo namelio. — Jis pažvelgė į ją pro petį. — Ir šį kartą nelaimėsite, Melisa.

Jis nieko nepažadėjo, bet ji ir negalėjo to tikėtis. Pakako, kad jis žinojo, ko ji tikisi iš jo.

— Tai manęs negąsdina. — Ji nubėgo paskui jį. — Aš tik tęsiu, ką pradėjau.

Tęsiu, ką pradėjau.

Trevis stovėjo ant slenksčio ir stebėjo tolstančią Melisą. Vienintelis sakinys, atrodė, apibūdino Melisą Radi. Drąsi ištikus bėdai, pasiryžusi laikytis savo, kad ir kas būtų. Tačiau toks paprastas apibūdinimas neatskleidė visos jos esybės. Jis niekada nebuvo sutikęs kito žmogaus, tiesiog spinduliuojančio gyvybingumu. Savo knygoje Džesika rašė apie Melisą pirmaisiais mėnesiais po pasveikimo. Jos sesuo buvo ne tik labai protinga, bet rodė ir nepasotinamą gyvenimo troškulį, ką Džesika paaiškino noru atsigriebti už prabėgusį laiką. Ji tikėjosi, kad po kelerių metų tai ims blėsti.

Na, tie keleri metai prabėgo, ir jis matė, kad Džesika klydo. O Melisa Raili buvo tikras fejerverkas ir daug sudėtingesnė negu galima įsivaizduoti. Džesika papirko jį protu ir brandumu. O Melisa nebandė derėtis. Ji išanalizavo jo charakterį ir metė iššūkį... ir grasinimą.

Kaip puikiai Melisa perprato jį patį per tokį trumpą jų susidūrimą.

Įdomu...

— Ką veikei su Treviu prie tvenkinio? — Džesikos balsas skambėjo nepritariamai. — Nekokia mintis, Melisa.

— Su juo bendrauti jau neuždrausta, — nusišypsojo pro petį Melisa, eidama prie laiptų. — Pasirodo, jis daug įdomesnis, nei maniau iš pradžių. Labai protingas ir seksualus.

— Prezidentas gal ir nedraudžia, bet aš draudžiu tau su juo susitikinėti. Saugok Dieve, jis — nusikaltėlis.

— O tu norėtum rasti man advokatą ar gydytoją, ar bent kompiuterių specialistą? O gal bankininką?

— Man patiktų.

Melisa nusišypsojo:

— Gerai. Kai grįšiu į mokslus, tokio ir ieškosiu.

— Aš nejuokauju, Meli.

— Žinau. Manai, kad mane reikia prilaikyti? Tu tikriausiai teisi. Bet nustok nerimauti. Aš neprašiau jo gultis su manimi į lovą, mes tik drauge truputį pabėgiojome.

— Aš ir nemaniau... nebūčiau prašiusi tavęs pasakoti...

— Bet aš vis tiek tau pasakyčiau. — Ji liovėsi šypsotis. — Niekada nepridaryčiau tau rūpesčių. Jei nenori, kad bėgiočiau su Treviu, tuoj pat bausiuos.

— Manai, kad kišu nosį, kur nereikia?

— Manau, kad mane myli ir rūpiniesi manimi. O nebėgiodama su juo nedaug ką prarasiu. Mūsų neilgas bėgimas negalėjo būti paprastesnis.

— O neatrodė toks jau paprastas. Atrodė labai įtemptas.

Taip, ji jautė įtampą. Tą keletą minučių, kai jiedu bėgo drauge, Melisa jautė keistą intymumo jausmą. O kai kalbėjosi prie tvenkinio, su kiekvienu žodžiu ji beveik jautė kibirkščiavimą. Tai... jaudino. Jis turėjo būti jaudinantis.

Na, pavojus visada jaudina, o Trevis akimirksniu gali tapti priešu.

Na ir kas? Žaidimas su priešu irgi stimuliuoja.

Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis tai nėra geriausias pasirinkimas.

— Gerai, Džesika, tegu tai bus bankininkas. Amsterdamas

— Čia vyksta kažkas labai įdomaus, — Pronlifas telefonu pasakė Dečempsui.

— Ar suradai Keisę Andreas?

— Ne, bet kol mano ryšininkas iš CŽV šniukštinėjo, kur ji galėtų būti, užtiko kitą informaciją. Prieš keletą savaičių Andreasas skubiai išsiuntė prezidentinį lėktuvą į Amsterdamą.

— Su jo dukterimi?

— Ne. Tuščią. Jis paėmė Maiklą Trevį ir nuskraidino į prezidento oro uostą.

— Trevį? — Dečempsas suglumo. Ši žinia nesiderino prie jo turimos informacijos. — Ar jį suėmė CŽV?

— Suėmė ir pristatė prezidentui. Jie abu kartu išvyko nežinoma kryptimi.

— Tu tuo tikras?

— Mano šaltiniai CŽV neklysta.

— Tai kodėl jie negali pasakyti tau, kur yra mergiotė?

— CŽV ir Slaptoji tarnyba retai kada pasitiki vieni kitais.

— Surask juos.

— Kaip pasakysi. Žinai, kad susitelkiau ieškoti Keisės Andreas tik nuo tada, kai pasakei, kad to nori.

— Norėjau, kad darytų, kas reikalinga. Surask vaiką ir iškask Trevį.

Pauzė.

— Ir nužudyti jį?

— Ne. Noriu pats tai padaryti. Beje, kol kas gyvas jis yra daug vertingesnis.

Trevis ir Andreasas. Trevio prieš jo valią nesulaikysi. Kas čia po velnių dedasi? Būdamas čia jis susidūrė su intriguojančiomis ir pelningomis galimybėmis, kokių nesitikėjo. Bet dabar vaizdas darėsi nesuprantamesnis.

Ir kartu daug žadantis.

Jo nuomone, protingas žmogus tas, kuris leidžia kitiems laimėti prizą, o paskui jį ištraukia jiems iš rankų. Trevis judėjo, manipuliavo ir, matyt, taikėsi aukštai, prie Andreaso...

Ar tai man dovanėlė, Trevi?

7

— Ateikite čia, — pasakė Džesika, kai Trevis atsiliepė į telefono skambutį, praėjus dviem naktim. — Dabar pat.

— Tuoj būsiu.

Kai netrukus pasirodė Trevis, ji laukė jo priebutyje.

— Kiek tai tęsiasi? — paklausė jis.

— Penkiolika minučių.

— Kodėl nepaskambinote anksčiau?

— Norėjau suteikti jai galimybę išsikapanoti iš košmaro pačiai.

Jis nusekė paskui ją į vidų.

— Ir sumažinti mano paslaugų būtinumą?

— Žinoma.

— Bet tas penkiolikos minučių gaišimas galėjo išeiti ne į sveikatą.

— O jūs Keisei į sveikatą?

— Kito tokio nėra. — Jie kopė laiptais. Kai jie priėjo Keisės kambarį, Trevis linktelėjo galva Faikui. — Labą vakarą. Vėl kratysite?

— Atsiprašau.

— Nieko kito ir nesitikėjau. — Jis atsirėmė į sieną, kol Faikas jį apieškojo. — Šiuo atžvilgiu mudu daromės labai artimi draugai. — Jis atidarė duris. — Ar ji šitaip rėkia nuo pat pradžios?

Faikas linktelėjo.

— Vargšelė. Anksčiau man neteko girdėti nieko panašaus. Kartais ji mane mirtinai išgąsdina.

— Baikite kalbas ir padėkite jai, Trevi, — piktai pasakė Džesika. — Jei tik galite.

Trevis atsisėdo ant lovos. Paėmė jos rankas į savąsias.

— Paklausyk manęs, Keise. Čia Maiklas. Esu čia, ir niekas tau nieko blogo nepadarys. Tau nereikia bėgti.

Keisė rėkė.

— Aš sulaikiau juos anksčiau. Galiu tai padaryti ir dabar. Tik leisk man padėti ir mes rasime kelią...

Ačiū Dievui.

Tunelio tamsoje buvo Maiklas. Melisa jo nematė, bet galėjo jausti. O tai reiškė, kad Keisė irgi galėjo jį jausti.

O gal ji galėjo jį matyti? Melisa buvo taip išsigandusi, kad negalėjo to pasakyti.

Pabaisos. Saldžiausiasis Jėzau, pabaisos. Jos pasiruošusios pagauti mus ir ištaškyti smegenis.

Bėgti.

Bėgti.

Bėgti.

Rasti tai.

Bėgti.

Rasti tai, kol jie nepriartėjo...

Bėgti.

Sunku kvėpuoti. Širdys tuoj sprogs.

Lėčiau.

Maiklas čia. Pabaisos nepalies jų, kol Maiklas saugos kelią.

Ką jis sakė?

Nesvarbu.

Jis buvo čia.

Keisė paleido Melisą. Ji sklandė viena...

Ji nejautė Keisės nevilties.

„Sugrįžk. Ilgiuosi tavęs,“ — pasakė mažoji mergytė. Kvietimas viliojo kaip sirenos giesmė. Nepasiduoti. Išlikti tvirtai.

„Esi dalis manęs“, — tarė Keisė.

„Ne.“

„Vieniša.“

„Tai eikš su manimi.“

Ji pajuto Keisę užplūdusią baimę.

„Blogai.“

„Daugiau nebus.“

„ Vieniša. Dabar saugi. Nėra pabaisų. Abi drauge rasime tai. Sugrįžk.“

Melisa irgi buvo vieniša. Kodėl nepasilikti ir neleisti sau būti... Ji plaukė arčiau prie Keisės. Iš visų jėgų atsiplėšė atgal.

„Ne, aš išeinu. Sudie, Keise.“

„Vieniša...“

— Melisa.

Ji atsimerkė ir pamatė virš savęs Džesikos veidą. Buvo pavargusi, vos įstengė kalbėti.

— Sveika. Viskas gerai. Tiesa?

Džesika linktelėjo ir paklausė:

— Ar Keisė miega?

— Dar ne. Bet tuoj užmigs. Košmaras pasibaigė. — Ji paėmė Džesiką už rankos. — Nebūk tokia susirūpinusi. Abi mes jaučiamės gerai. Kur Trevis?

— Koridoriuje. — Ji patylėjo. — Ar jis padėjo?

— Žinau, nori, kad atsakyčiau „ne“, bet be jo mes nepajėgtume iš ten išeiti. — Jos akys užsimerkė. — Ir tau nebūtina laikyti jį koridoriuje. Jis... žino apie mane.

Džesika sukluso.

— Ką jis žino?

— Kad aš nenormali.

— Ar tu jam pasakei?

— Jis pats suprato. Ir jam tas netrukdo. Jam nėra taip svarbu kaip tau. Vargšelė Džesika...

— Vargšė Meli.

— Ne. Aš mokausi... Nėra taip, kaip maniau, Keisei darosi kažkas daugiau. Turiu keistą nuojautą, kad ji kažką slepia.

— Ką?

— Nežinau, bet viskas gali būti ne taip, kaip aš maniau. Ji labai vieniša, Džesika. Man skaudu, kad ji tokia vieniša.

— Sakei, kad ir Donis jautėsi vienišas.

— Ne taip stipriai.

— Argi tu nebuvai vieniša tame savo miške?

— Ne. Turėjau tave. Žinojau, kad tu ten. Tegul ir nematoma, bet tu niekada nepalikai manęs.

— Keisė turi žmonių, kurie ją myli.

— Bet ji bijo juos įsileisti. Ji bijo, kad jei kam nors leis įeiti, vidun pateks ir pabaisos. — Ji stipriai suspaudė Džesikos ranką. — Tos pabaisos siaubingos, labai baisios. Mes negalime jų įleisti.

— Keisė negali.

Melisa bandė nusišypsoti.

— Aš ir vėl pasakiau „mes“? Pabaisos mane gąsdina taip pat kaip ir ją.

— Turime padaryti, kad Keisė mus įsileistų. Kitaip mes negalėsime sugrąžinti atgal.

Melisa linktelėjo ir pasakė:

— Tik kad tos...

— Pabaisos?

— Prisimink baisiausią savo vaikystės košmarą ir padidink jį šimtą kartų. Tada suprasi, ką jaučia Keisė. — Ji užsimerkė. — Labanakt, Džesika. Daugiau nenoriu kalbėti. Eik pasakyti Treviui. Jis tikriausiai klausosi už durų. Iki pasimatymo rytą. — Ji išgirdo kikenimą už durų ir sušuko: — Labanakt, Trevį. Šiąnakt padarėte didelį darbą.

— Nemandagu klausytis už durų, — pasakė Džesika Treviui.

— Ji tam neprieštaravo.

— Bet aš prieštarauju. Būčiau pakvietusi į kambarį, jei būtumėte reikalingas.

— Jei dirbdamas savo darbą laukčiau, kol pakvies, dabar būčiau elgeta. Mandagiai stovėdamas nuošaly, nesurinksi informacijos. Norėjau žinoti, kas darosi Melisai, todėl ir klausiausi. — Jis paėmė ją už alkūnės. — Eime. Paruošiu jums kavos.

— Nenoriu kavos. Noriu pasikalbėti apie Meli. Neabejoju, kad tai, kas jai darosi, yra tik laikina. Ji iš tikrųjų nėra...

— Norite, kad pažadėčiau neskambinti į vietinius silpnapročių namus ir neprašyčiau jūsų seseriai atvežti tramdomųjų marškinių?

— Ji ne beprotė.

— Tikiu tuo. — Jis pažvelgė į ją. — O jūs tikite?

— Žinoma, kad tikiu. — Ji patrynė smilkinį. — Tik neišmanau, kaip elgtis.

— Tai leiskite vadovauti man.

— Nieko panašaus. Meli — mano sesuo. Iš jūsų tenoriu vieno: neįskaudinkite jos.

— Kažkur girdėta, — sumurmėjo jis. — Judvi ne tokios skirtingos, kaip maniau iš pradžių. Galite nebijoti. Neketinu nieko, ką girdėjau šiuose namuose, panaudoti prieš Melisą.

Džesika įtariai žiūrėjo į jį.

— Kam man tai sakote?

O paskui lėtai linktelėjo:

— Be to, nė viena iš mūsų neturi jums jokios reikšmės.

— Negaliu leisti, kad būtumėte kuo nors reikšmingos, — nusišypsojo jis. — Bet tai anaiptol nereiškia, kad nesižaviu jumis abiem. Manau, kad netgi pradėjote man patikti.

— Stebėtina.

— Taip, tai tiesa. Ar galiu paruošti kavos? Galime išgerti abu ir paskelbti paliaubas.

Ji netardama žodžio žiūrėjo į jį. Trevio principai buvo abejotini ir jis skyrėsi nuo visų jos pažįstamų. Jame buvo šiurkštoko tiesumo ir tas ją kažkodėl ramino.

— Paliaubos skelbiamos tik karo metu. Jei jūs padedate Keisei — tai ne karas. — Ji leidosi laiptais. — Vieną puodelį kavos.

„Miegok, — įsakė pati sau Melisa. — Dabar viskas gerai. Keisė išplaukė.“

Viskas praėjo geriau nei aną kartą. Kai atėjo, Trevis, ji galėjo pasitraukti nuo Keisės ir matyti ją truputėlį iš šalies. Ne per daug, bet ji išnaudojo viską, ką galėjo.

Ir Keisė buvo priversta suvokti Melisą kaip atskirą esybę, o tai buvo tikras progresas. Bet ją vis dar neramino, kad kažkas buvo ne taip, kaip atrodė.

Ir ko Keisė ieškojo?

Abi drauge rasime tai.

Ji turėjo paklausti Keisės, ką toji bandė surasti. Galimybė praslydo pro ją ir dabar teko kovoti, kad kaip nors išsilaisvintų.

Kitą kartą.

— Ar galėčiau pasikalbėti? — paklausė stovėdamas tarpduryje Trevis. — Jei jaučiatės per daug pavargusi, tada leisiu...

— Esu pavargusi, — ji įjungė lempą, — bet užmigti negalėsiu, todėl galite užeiti. Sėskitės, Trevi, ir klokite, ko iš manęs norėtumėte.

Jis nusišypsojo:

— Galbūt ir nieko nenoriu. Gal užėjau tik šiaip sau. — Jis atsisėdo ant kėdės šalia lovos. — Tačiau šiąnakt vis dėlto išgyvenome unikalų patyrimą.

— Jei norėtumėte tik pabendrauti, nebūtume įslinkęs čia slapta po to, kai palikote Džesiką.

— Verčiate mane pasijusti vagimi, įsliūkinusiu į jūsų kambarį?

— Negi kada buvote vagis?

Jis neatsakė į jos klausimą.

— Tiesa, kad Džesika nežino, kad aš čia. Nenorėjau jos nuliūdinti. Ji labai jus saugo.

— Tai ko jūs čia atėjote?

— Pamaniau, kad galėtume susipažinti arčiau. — Jis nusijuokė, kai jos antakiai pakilo. — Ne, ne seksualine prasme. Neketinu patirti nuotykį su jumis, kai jūs...

— Nusikamavusi ir šlapia.

— Dėl Dievo, koks bauginantis įvaizdis.

— Taip ir jaučiuosi šiuo metu. Keisei yra sunku. — Ji pasikišo po galva dar vieną pagalvę. — Taip, vadinasi, nenorite suvilioti manęs. Ir taip pat abejoju, ar ruošiatės ką nors papasakoti apie save. Vadinasi, susipažinimo vakarėlis susijęs tik su manimi. Tiesa?

— Tiesa.

— Kodėl?

— Jūs jau žinote, kad aš smalsus.

Ji tikrai matė jo akyse smalsumą. Veido išraiška buvo budri, tyrinėjanti.

— Ar iš Džesikos knygos nepakankamai sužinojote apie mane?

— Sužinojau jos požiūrį. Bet informacija gali būti ir iškreipta.

— Džesika nepaprastai sąžininga.

— Ne visada tuos pačius dalykus matome vienodai. Negi jums niekada nesinorėjo išdėstyti savo požiūrio?

Tikriausiai jai reikėtų išvyti jį. Jos asmenybė — ne jo reikalas. Bet staiga suprato nenorinti, kad jis išeitų.

— Ką norite žinoti?

— O ką norite man papasakoti?

— Nepasikliaukite manimi. Aš juk psichinė ligonė.

Jis nusijuokė:

— Atsiprašau. Ar užaugote čia, Džiuniperyje?

Ji linktelėjo galva.

— Vaikams čia puiki vieta. Šeimoje buvau mažiausia. Tėvai ir Džesika lepino mane. Ji buvo mano idealas, o aš — tikras jos galvos skausmas. — Ji nukreipė žvilgsni į šalį. — O po avarijos tapau jai girnapuse ant kaklo.

— Neprašau pasakoti apie avariją.

— Bet toji avarija — tarsi skiriamoji linija. Iki jos ir po jos. Aš galiu kalbėti apie avariją. Džesika sako, kad geriausia išsikalbėti. Ji turbūt bijo, kad priešingu atveju pratrūksiu ar bus kažkas dar blogiau.

— Kiek tada turėjote metų?

— Keturiolika. Su tėvais važiavome iš vieno jų pamėgto restorano Džordžtaune. Sėdėjau ant galinės sėdynės. — Ji palaižė lūpas. — Mašina nuvažiavo nuo kelio ir žemyn nuo šlaito. Įvyko sprogimas. Negalėjau atidaryti durelių. Supratau, kad tėvas negyvas. Mama labai rėkė. Ji liepsnojo. Užuodžiau degančio kūno kvapą...

— Užtenka.

— Man pavyko išlipti. Atidariau priekines dureles, ištraukiau mamą ir puoliau gesinti liepsną. Negalėjau užgesinti, o ji rėkė... — Ji nurijo seiles. — Paskui nustojo rėkti.

— Ir tada išėjote į savąjį mišką.

— Taip. Tuo metu tai atrodė vienintelė išeitis. — Ji giliai įkvėpė. — Buvau baisi savanaudė. Turėjau vien dėl Džesikos likti, o ne sudaryti jai tiek sunkumų.

— Sakyčiau, kad turėjote tam priežastį. — Jis tvirčiau suspaudė jos ranką. — Ir Džesika sutiktų su manimi.

Melisa nesuvokė, kad jis laiko jos ranką. Būtų ištraukusi.

Bet kas čia? Jai visai nesinorėjo ištraukti rankos. Jo ranka buvo šilta, stipri ir skleidė saugumo jausmą.

— Kai sugrįžau į gyvenimą, pabandžiau išvaduoti Džesiką nuo jos naštos. Ėmiau lankyti vidurinę mokyklą, kur man buvo skirtas specialus mokymas, paskui įstojau į universitetą.

— Būčiau pamanęs, kad keliavote ar šiaip smagiai leidote laiką.

— Taip, leidau. Bėgiojau, žaidžiau tenisą, išmokau skraidyti lėktuvu. Įsigijau gerų draugų. — Ji nusišypsojo. — Visada smagiai leidžiu laiką. Juk toks ir turi būti gyvenimas. Reikia mėgautis kiekviena akimirka. Bet Džesikai svarbu, kad būčiau tikra pilietė. Negaliu apsakyti, kokia ji nusivylusi dėl Keisės ligos. — Ji pažvelgė jam į akis. — Na, kaip, Trevi, ar dabar jau manote pažįstąs mane gerai?

Jis papurtė galvą.

— Tarsi būčiau truputį pradrėskęs paviršių. — Jis paleido jos ranką ir atsistojo. — Bet tai įdomu. Nemaniau, kad būsite su manimi tokia atvira.

— Man per daug sudėtinga dėtis mįslinga. Paliksiu šitai jums. — Ji vėl atsigulė miegoti. — O dabar išjunkite šviesą ir leiskite man miegoti.

— Jau išeinu. — Jis išjungė šviesą ir nuėjo prie durų. — Labanakt, Melisa.

— Trevi.

— Taip.

— Kodėl sugrįžote?

— O kaip manote?

— Galvojate, kad tapęs išpažinčių klausytoju įgysite mano pasitikėjimą ir šitaip mes suartėsime?

— Tikite, kad aš toks makiaveliškas?

— Jei būtumėte su manimi toks pat nuoširdus, kokia buvau aš, tai žinočiau.

— Na, nepaminėjote pačios įdomiausios priežasties.

— Kokios?

— Aš nesakiau, kad nenoriu jūsų suvilioti, sakiau, kad neketinu.

Ji nusikvatojo:

— Meilikauti damai ir šitaip išsisukti nuo klausinėjimo. Jėzau, jūs makiaveliškas. Eikite iš čia, Trevi.

Jam išėjus Melisa šypsojosi. Jis visiškai nepakenčiamas ir per daug... jaudinantis. Ji jautė visame kūne pulsuojantį kraują. Galvoje knibždėjo blaivi mintis: galimas daiktas, jis atėjo, nes dėl kažkokios priežasties norėjo sušvelninti jos įtarimus.

Galėjo būti, kad jis norėjo išprovokuoti seksualinį susidūrimą. Paskutinis jo prisipažinimas ne tik linksmino, bet ir gundė. Jei ji būtų atsakiusi kitaip, jis būtų apsisukęs ir sugrįžęs.

Mintis intrigavo. Kažin koks jis meilužis? Ji susigėdo taip pagalvojusi, nors jautė, kad kūnas įsitempęs. Ji pažadėjo nekelti Džesikai rūpesčių. Neketino veikti seseriai už nugaros.

Liko tik prisiminimas, kokia saugi jautėsi Treviui laikant jos ranką. Graži platoniška mintis. Jei Trevis norėjo būti bičiulis, tai puiku. Seksas drumstė mintis ir jausmus, o neramumų gyvenime jau ir taip pakako.

Trevis tyliai išėjo iš didžiojo namo ir leidosi priebučio laiptais. Vakaras buvo įdomus. Nepaskutinę vietą jis teikė ir laikui, praleistam su Melisa Raili. Ji pamanė, kad jo vizitas suplanuotas, bet klydo. Jį padiktavo grynai impulsas. Tačiau jis nebuvo impulsyvus. Kas tai? Smalsumas?

Taip, jis smalsavo ir sužinojo iš jos daug daugiau, negu tikėjosi. Ji tikriausiai pats atviriausias asmuo iš visų jo pažįstamų.

O jos nuoširdus juokas glostė jį kaip ranka.

Janas kartą sakė, kad vyras turi pasiklausyti moters juoko ir žinos, kokia ji bus lovoje.

Na, jam turbūt niekada neteks šito sužinoti. Kadangi ją taip saugojo sesuo, merginimą bus sunku pradėti.

Bet kai kurie dalykai verti sunkumų.

Pamiršti tai. Jis jau kartą palygino Melisą Raili su kibirkštimi, o jis neketino sukelti daugiau gaisrų, nei jau buvo sukėlęs. Situacija buvo gana pavojinga.

8

— Karlstadas sako duosiąs tau dvidešimt milijonų, — tarė Janas van der Bekas, — ir nė dolerio daugiau.

— Jei duos dvidešimt, tai duos ir dvidešimt penkis. Spausk stipriau.

— Lengva tau kalbėti, bet Karlstadas nesileidžia spaudžiamas.

— Uždirbsi trisdešimt procentų.

— Jo žmonės nebando iš manęs išspausti, kur tu esi.

— Tavo laimė. Nejaugi nesupranti?

— Tai tavo laimė.

— Ką sužinojai apie Henri Kleironą?

— Nieko ypatingo. Vis dar gilinuosi į šį klausimą.

— Ar jis ką nors žino?

— O, taip. Henris nėra tobulas aktorius. Jis tikrai išsigandęs. Beveik taip, kaip ir jo žmona. Ji žiūri į mane taip, tarsi aš kaltinčiau Henrį.

— Jei jis toks nervingas, nesuprantu, kodėl dar nepašalintas.

— Jis galėjo apsidrausti. — Janas pakeitė temą: — Karlstadas darosi labai irzlus. Jis išgirdo apie rusus ir mano, kad tu gali būti su jais susijęs.

— Truputis rūpesčių dar niekam nepakenkė.

— Bet šįkart pakenks. Ir greičiausiai man.

— Prižadu, kad nebūsi pakartas už kojų.

— Jei jis sutiks su dvidešimt penkiais milijonais, tai kuo greičiau viską užbaik.

— Tuomet darbuokis prie Henrio Kleirono.

— Ką bendro jis turi su kitais?

— Viską. Jei viskas gerai susiklostys, galėsiu grįžti į Amsterdamą. Pasistenk, Janai. Tu gali tai padaryti.

— Aš deruosi su Karlstadu. Neturiu laiko. Gal galėčiau rasti ką nors kitą paspausti Henrį, — atsiduso jis. — Padarysiu, ką galiu, Maiklai.

— Dar vienas dalykas. Gal galėtum pašniukštinėti apie „Vėjo šokėją“?

— Ką? Nepadėsiu tau pavogti tos statulos, Maiklai.

— Aš ir nesiruošiu jos vogti. Tik noriu sužinoti apie jos apsaugą ir galbūt ją ketina kur nors gabenti.

— Man tai atrodo labai įtartina. Visko ir taip per akis.

— Ką gi, galbūt paskambinsiu vėliau, — Trevis padėjo telefoną ir nuėjo prie lango.

Ne vien Karlstadas buvo irzlus. Jis niekada nematė tokio neramaus Jano, o daną be rimtos priežasties sunku išmušti iš pusiausvyros. Gal nereikėjo užsiminti apie „Vėjo šokėją“. Jam tik neseniai toptelėjo mintis: — kadangi jis rado Keisę tos statulos papėdėje, galbūt verta būtų plačiau ištirti tą dalyką. Paprastai Janas sutikdavo po keleto atsikalbinėjimų, bet šį kartą jo atsisakymas buvo tvirtas. Buvo akivaizdu, kad jis labai sunerimęs.

Nors laiko vis dar buvo. Kol jie derėjosi, Janas buvo saugus. Karlstadas kels pavojų tik tada, kai sandėris bus sudarytas. Treviui reikėjo judėti žaibo greičiu, kad išvengtų Karlstado įtarinėjimo.

Šiąnakt Keisės kambaryje tamsu. Šią savaitę jis ten buvo jau trejetą kartų. Džesika pradėjo skambinti jam vos užėjus priepuoliui ir paskutinįjį jiems pavyko sutrumpinti iki penkiolikos minučių.

Kas bus su Keise Andreas, kai jis išvyks?

Ir kaip jis įstengs iš čia išvykti, jei iš Henrio Kleirono negavo informacijos apie Veisarą? Andreasas nesutiks leisti jam išvykti. Prieš atvykdamas čia jis sudarė planus, bet dabar laikas juos patobulinti.

Jis nenorėjo išvykti taip, kad jo sąžinę slėgtų Keisė. Bet ar nepadarytų to, jei neturėtų pasirinkimo?

Negalima leisti, kad taip nutiktų. Reikia rasti būdą, kaip grąžinti vaiką į normalų gyvenimą, ir problema bus išspręsta. O gal Andreasas būtų toks dėkingas, kad pamirštų ieškoti, kas vadovavo Veisaro užpuolimui. Geriausias galimas sprendimas, jei...

Suskambo telefonas.

— Tučtuojau ateikite, — trumpai pasakė Džesika, — prasidėjo.

Jis pažvelgė į didįjį namą. Paskendęs savo mintyse, nepastebėjo, kad ten įsižiebė šviesos.

— Tuojau.

„Neišeik, — prašė Keisė. — Pabaisos ilgai negąsdins, Melisa.“

„Jie išvis nepasirodytų, jei tu sugrįžtum atgal ir leistum Džesikai tau padėti.“

„Bijau. Čia geriau.“

„Ne, ne geriau. Ten nuostabu. Prisimeni? Parodysiu tau daug gražių dalykų.“

„Bijau. Gražu čia. Galėčiau tau parodyti, bet negaliu jo rasti.“

„Ko tu negali rasti?“

Keisė jaudinosi vis labiau. „Negaliu surasti jo. Jis čia, bet rasti negaliu.

„Ko?“

„Jis turėtų būti čia.“

Melisa bijojo, kad primygtinai klausinėdama grąžins Keisę į košmarišką būseną. O gal jai pačiai susilieti su ta mergaite ir sužinoti, ką ji galvojo? Tai buvo rizikinga. Pastaruosius keletą kartų buvo lengviau atsiskirti nuo jos, bet ji nežinojo, kas nutiktų, jei duotų Keisei tą, ko ji norėjo.

Kas čia dabar?

Ji atsargiai slinko artyn, vis artyn. Juto Keisės jaudinimąsi, sklindantį didžiulėmis bangomis.

Eiti artyn.

Rasti.

Ką rasti?

Vieną akimirką Melisos galvoje blykstelėjo mintis.

O Dieve!

„Ne!“ — ji atsiplėšė apimta panikos ir nuskubėjo į tamsą.

Šalin. Šalin. Šalin.

„Sugrįžk! Aš viena...“

Melisos širdis galėjo iššokti iš krūtinės. Atsibusti. Valdytis. Trevis ir Džesika gali netrukus ateiti, kad sužinotų, ar ji neturi ko nors papasakoti apie priepuoli.

Meluoti. Ji turi pameluoti. Negalėjo kalbėti apie tą siaubą. Giliai įkvėpti ir nusiraminti. Pasakyti jiems, kaip gerai viskas praėjo. Keisė ir ji artėjo veikdamos atskirai. Kartais ji tikėdavosi galėsianti įtikinti Keisę sugrįžti atgal. Jie bus patenkinti išgirdę tokias naujienas. Galbūt net jos nerimą palaikys įprastu nuovargiu.

Jeigu nepavyks įtikinti, turės meluoti.

Kitą dieną, maždaug ketvirtą valandą po pietų, Trevis pasirodė prie didžiojo namo durų.

— Mums reikia pasikalbėti, — pasakė Džesikai. — Kur Melisa?

— Viduje. Mokosi. Kas yra?

— Negalima švaistyti laiko. Reikia rasti būdą, kuris padėtų Keisei.

— O ką, jūsų nuomone, mes darome?

— Reikia rasti kuo greičiau. — Jis nuėjo iki laiptų papėdės ir sušuko: — Melisa!

— Ar žinote, kiek mažai laiko ji turėjo studijoms parvažiavusi čia?

— Ji pakankamai protinga ir viską greitai išmoksta. Galų gale ji protingesnė už daugumą iš mūsų. — Jis ėmė kopti laiptais. — Ji negirdi mano šaukimo. Pamiršau apie tas sunkias ąžuolines duris. Eime pas ją.

— Ir kam gi? — Ji nusekė paskui jį. — Mes darome pažangą. Girdėjote, ką vakar pasakė Meli?

— Taip. Kalbėjo labai entuziastingai. — Jis pabeldė į mėlynojo kambario duris. — Matote, koks aš mandagus?

Melisa atidarė duris:

— Aš mokausi.

— Atidėkit. — Jis įėjo ir atsisėdo ant kėdės. — Džesika, ar neatneštumėte visko, ką Andreasas sakė atsiuntęs apie Keisę?

— Stebiuosi, kad paprašėte. Bet pamiršote pridurti „prašau“, — Džesika išėjo iš kambario.

— Džesika nemėgsta įsakymų, — Melisa atsisėdo ant lovos ir sukryžiavo kojas. — Jums pasisekė, kad ji pakluso. Kur lenkiate, Trevi?

— Keisė. Turime pasukti smegenis. Veikiame per lėtai.

Ji pažvelgė jam į akis:

— Kas yra?

— Negi nenorite, kad Keisė atsigautų kuo greičiau?

— Kas atsitiko?

Jis nusišypsojo.

— Leiskite pasakyti, kad negaliu laukti visus metus, kol ji atsigaus, o sakėte, kad turėsiu čia būti iki jos pasveikimo.

— Kažkas jums atsitiko?

— Taip pat kaip ir jums. Praeitą naktį aiškiai mačiau, kad kažką slepiate.

Melisa sukluso.

— Džesika nepastebėjo.

— Nes ji nori jumis tikėti. Ar nenorite apie tai pasikalbėti su manimi?

Ji neatsakė.

— Tik nekankinkite manęs, Melisa.

— Štai, — tarė Džesika, atnešusi keturis fotografijų albumus ir keletą sąsiuvinių. — Bet aš visa tai esu peržiūrėjusi.

— Neketinu antrą kartą daryti to paties, — jis sklaidė vieną albumą. — Pasakykite, ką su visu tuo darėte.

— Ne kažin ką. Išrinkau keletą nuotraukų jai parodyti. Norėjau pažiūrėti, ar reaguos.

— Rezultatas?

— Dėl šeimos narių — jokio. Viena nuotrauka... — ji vartė lapus, kol surado fotografiją. — Keisė ir „Vėjo šokėjo“ skulptūra. Man pasirodė, kad Keisė į ją reagavo.

— Veisare aš ją radau prie „Vėjo šokėjo“ Ar ji pažino tik šią vienintelę nuotrauką?

— Nežinau, ar pažino. Tik rodydama tą vieną nuotrauką aš pajutau... — Ji bejėgiškai gūžtelėjo pečiais. — Tai sunku nusakyti.

— Galėjai ir apsirikti, — pasakė Melisa. — Kas gali pasakyti, ką jaučia Keisė? Ar ji atsakė raumenimis, ar kaip nors pasikeitė jos veido išraiška?

— Gal. Truputėlį. Kažkas... pasirodė.

— Galėjai suklysti. — Ji ištiesė ranką ir užvertė lapą. — Kokias dar nuotraukas jai rodei?

Trevis vėl atvertė lapą.

— Kol kas apsistokime ties „Vėjo šokėju“ Gerai?

Melisa suspaudė lūpas:

— Kam? Tai tik statula.

— Bet garsus meno kūrinys. Pripažintas viena didžiausių vertybių pasaulyje. Andreaso šeima teigia, kad ši statula priklausė Aleksandrui Makedoniečiui per jo pirmąjį žygį į Persiją, kad kažkada buvo Karolio Didžiojo nuosavybė, o vėliau per keletą amžių buvo patekusi į aštuonių istorinių asmenybių rankas. Yra legendų, kad ši statula veikė ne tik žmones, bet ir ištisas tautas.

— Skamba neįtikėtinai.

— Dauguma legendų tokios, — nusišypsojo jis. — Bet nuo to jos ne mažiau žavios. Neabejoju, kad jos tik pakelia statulos vertę. Mes priklausome kultūrai, kuriai įtaką daro pasakos.

— Aš nepriklausau. Kokia jūsų nuomonė?

— Nežinau, ar ją turiu. Žinau tik, kad tą naktį Keisė iš savo miegamojo bėgo tiesiai prie „Vėjo šokėjo“

— Tai juokinga, — Melisa pakilo nuo lovos. — Visi žino, kad ji bėgo pas savo auklę. Skubėjo prie jos, kad ją apgintų. — Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės ir žiūrėjo į Trevį. — Kvaila manyti, kad tokią akimirką ji bėgo prie negyvo objekto.

— Negalėčiau taip tvirtinti, — susiraukė Džesika. — Jos tėvas sakė, kad mergaitei labai patiko statula. Keisė kurdavo apie ją istorijas ir žaisdavo bibliotekoje, kur stovėjo statula.

— Tai kvaila, — tvirtai laikėsi savo Melisa. — Statula su visu tuo neturi nieko bendra.

— Iš kur žinote? — mąsliai žiūrėjo į ją Trevis. — Ar ji atliko jums išpažintį per kurį nors jūsų pasimatymą košmaruose?

— Aš tik noriu būti logiška. Niekas iš jūsų, atrodo, nežino, ką reiškia... — Ji nuėjo prie vonios kambario durų. — Prašau atleisti.

Džesika sumirksėjo, kai Melisa uždarė duris.

— Na, niekas nepasakys, kad mano sesuo neturi savo nuomonės.

— Ar kada kalbėjotės su ja apie „Vėjo šokėją“?

— Tik atsitiktinai. Suprantama, aš papasakojau jai Keisės traumos aplinkybes. — Ji papurtė galvą. — Esu tikra, kad ji nenorėjo bartis. Jai nepatiko, kad turėjo pertraukti mokymąsi.

— Manęs ji neužgavo. — Jis atsilošė kėdėje. — Ar niekada nepagalvojote nuvykti į Veisarą ir ten atkurti visą scenarijų?

— Ne, jei tik yra koks nors kitas būdas. Tai per daug traumuotų. Toks gydymas pasirodytų blogesnis už ligą.

— Vis dėlto pagalvojote apie tai?

— Aš galvojau apie viską, kas tik įmanoma. Net jei norėčiau nuvežti Keisę į Veisarą, jos tėvas griežtai to neleistų.

— Taip, tai gali sukelti problemų. — Jis valandėlę galvojo. — O kur dabar „Vėjo šokėjas“?

— Andreasas paskolino jį d’Andreaso muziejui Paryžiuje.

— Ketinu patikrinti, ar artimiausiu laiku tos statulos niekur neveš eksponuoti.

— Jūs? — ji pažvelgė į jį nustebusi. — Vadinasi, tikite, kad čia yra tam tikras ryšys?

— Nežinau. Griebiuosi šiaudo. Kad galėtume nuvežti ją į Paryžių ir parodyti jai...

— Prezidentas niekur jos iš čia neišleis, kol nebus sulaikyti Veisaro užpuolikai. — Ji reikšmingai pažiūrėjo į jį. — Ar tai ne jūsų darbas?

— Taip, esu prikišęs nagus. — Jis nusišypsojo, prisiminęs, kad tai Melisos pasakytas sakinys. — Gal mes galėtume prašyti Melisos per kitą priepuolį pasikalbėti su Keise apie „Vėjo šokėją“

— Po tokios reakcijos?

— Įtikinkite ją. — Jis atsistojo. — Laikrodis tiksi. Jei greitu laiku neįvyks persilaužimas, būsime priversti imtis radikalių veiksmų.

— Radikalių? Nenoriu siūbuoti valties, kurioje sėdžiu.

Jis pažvelgė į ją ramiu žvilgsniu:

— Siūbuokite, Džesika.

Melisą pykino.

Ne, ji galėjo susilaikyti. Taip atsitikdavo ir anksčiau. Reikia tik negalvoti apie tai ir daryti įprastus dalykus. Ji pasilenkė prie praustuvo ir apsitėškė veidą šaltu vandeniu.

Bet šitaip anksčiau nėra buvę. Sapnai lieka sapnais. O čia tikrovė.

Tegul jį velniai. Ji turėjo žinoti, kad Trevis kas, kol prisikas. Bet naudos iš to neturės jokios. Ji sulaikys jį, kad neitų toliau.

Smaragdo akys, žiūrinčios...

Saldžiausiasis Jėzau...

Ji nubėgo į tualetą ir išsivėmė.

— Atrodai išblyškusi, — susirūpino Džesika, stebėdama laiptais nulipančią Melisą. — Ar gerai jautiesi?

— Gerai, — nusišypsojo Melisa. — Turbūt per smarkiai buvau užgulusi knygas. Visą dieną pratūnojau kambary. Jei tau manęs pagailo, eik paimk limonado ir ateik palaikyti man kompanijos priebutyje. Noriu įkvėpti kiek oro ir vėl eisiu zubrinti.

— Išgerčiau ir pati stiklinę. — Ji pasuko į virtuvę. — Eik į lauką. Po minutės ateinu ir aš.

Melisa įsitaisė sūpuoklėse ir lengvai sūpavosi. Buvo šiltas, tvankus vakaras. Tvenkinyje už namo kurkė varlės. Vasaros garsai. Gyvenimo garsai. Nuostabu...

— Svajoji? — Džesika padavė jai stiklinę ir atsisėdo šalia. — Atrodai truputėlį geriau.

Melisa nusijuokė:

— Čia komplimentas? Aplink tamsu.

— Mėnulis šviečia.

Melisa pažvelgė į dangų.

— Taip, šviečia.

Jos tylėjo.

— Meli, ko tu šiandien pratrukai? — po kiek laiko paklausė Džesika.

— Laukiau šito klausimo. Suteikiau tau nerimo? Pamanei, kad be pagrindo, o turint omeny tai, kad tu nesi tikra, kiek aš išlaikau pusiausvyrą tarp...

— Netiesa. Žinau, kad tau nieko blogo. Man tiesiog parūpo, ko tu taip susijaudinai.

— Esu tikra, kad aiškinaisi Treviui visais įmanomais būdais.

— Žinoma. Gal kokiu pora ir pataikiau. — Ji nugėrė limonado. — Mudvi niekada neturėjome paslapčių viena nuo kitos. Pasikalbėk su manimi, Meli.

Tai buvo netiesa. Kai sugrįžo iš tos kitos vietos, ji slėpė nuo Džesikos labai daug paslapčių, ir džiaugėsi, kad Džesika to nežinojo ir ja pasitikėjo.

— Nepatikėsi, jei pasakysiu, kad aš... — ji papurtė galvą. — Gerai. Nenoriu, kad Trevis per daug domėtųsi „Vėjo šokėju“

— Kodėl?

— Jis kaip kokia nesuvaldoma jėga. Jei ką nors nusižiūri, jo nesulaikysi.

— Tai ne visada taip ir blogai.

— O kartais blogai. Kartais žmonės lenda ten, kur jiems nederėtų. Užtenka vieno stumtelėjimo ir viskas ima griūti... kaip domino.

— Kuo čia dėtas „Vėjo Šokėjas“?

— Tai jį Keisė bando surasti tunelyje.

Džesika sukluso:

— Ar tuo esi įsitikinusi?

— O, taip.

— Bet tai neblogas dalykas. Turime jį panaudoti. Gal Trevio mintis pasinaudoti „Vėjo Šokėju“ nėra netinkama, jei mes rastume būdą...

— Ne, — Melisa bandė nuslėpti pyktį. — Tu nesupranti. Tai nėra... Jaučiu blogą nuojautą. Lindimas į tai gali pakenkti Keisei.

— Ji to bijosi?

Melisa neatsakė tiesiai:

— Negalima atidaryti šitos konservų dėžutės.

— Žinau, kad tu nerimauji dėl Keisės, bet nesupranti visų psichologinių niuansų. Turėtum pasitikėti manimi.

— Pamiršk tą statulą.

— Negaliu pamiršti nieko, kas galėtų padėti Keisei. Tu irgi negali, Melisa. Turime dirbti drauge.

— Neseniai dar netikėjai tuo, ką aš sakiau apie Keisės košmarus.

— Dar nebuvo tokių problemų. Tikiu tuo, ką sakai.. Keisė bando surasti „Vėjo šokėją“, nes parodžius nuotrauką ji...

— Sakei, kad iš tikrųjų nematei jos reakcijos, — kreivai šyptelėjo ji. — Kas tu tokia? Ar kokia nors šmėkla kaip ir aš?

— Netiesa. Niekada nepavadinau tavęs šmėkla. — Ji patylėjo. —“Vėjo šokėjas“ yra vienintelis mūsų turimas takelis. Turime juo eiti, Meli. Noriu, kad pažadėtum netrukdyti Keisei, jei ji aptiks tą dalyką.

Melisa tylėjo.

— Prašau. — Džesika atsiduso. — Mes turime padėti Keisei ir nežinome, kuriuo keliu pasukti.

„Koks skirtumas?“ — pavargusi pamanė Melisa. Domino grandinė griuvo, ji negalėjo sulaikyti apsimesdama, kad domino kaladėlių nėra.

— Aš jos neskatinu, bet ir netrukdysiu. Ar to gana?

— Taip, gana, — Džesika palinko prie jos ir pabučiavo į skruostą. — Ačiū. — Ji atsistojo. — Dar turiu pasižiūrėti, kaip jaučiasi Keisė, ir eisiu miegoti. Ar nesiruoši vidun?

— Tuoj grįžtu.

— Nesimokyk per ilgai.

— Ne. — Ji atsilošė sūpuoklėse. — Linkiu tau labos nakties.

— Tikėkimės, kad ji bus laba visiems, — Džesika įžengė į namą.

Melisa nusivylusi pamanė, kad pokalbis nepavyko. Ši tikėjosi, kad jai užsiminus, kokią grėsmę Keisei gali kelti „Vėjo šokėjas“, Džesika atsisakys idėjos. Ji nenujautė, kad Džesiką toji idėja užvaldžiusi: bet kokiu būdu grąžinti Keisę atgal į gyvenimą. Jei Melisa būtų to dalyko nekliudžiusi, gal Džesikos susidomėjimas nebūtų pakilęs?

O gal tai neturėjo reikšmės? Toks likimas?

Po galais tokį likimą... Jeigu taip galvosi, pralaimėjimas neišvengiamas. Trevis tikrai nepasikliautų užgaida kaldamas savo likimą. Jis bandė rasti būdą atsiriekti ir suvalgyti pyrago. Dabar, savo pačios nevikrumo dėka, Melisa pati bus pastūmėjusi Džesiką į jo pusę. Širdyje Džesika visada laikė Melisą priklausomu vaiku, kokia ji buvo tolimoje praeityje.

Sargo namelyje įsižiebė šviesa. Dažnai degdavo per visą naktį. Per pastarąsias keletą dienų ji sužinojo, kad Trevis labai daug skaitė ir retai kada miegodavo ilgiau kaip keturias valandas. Ar jis dabar įnikęs į tą knygų krūvą, kurią jam pristatė vakar popiet? Nenumaldomas smalsumas ir žinių troškimas gali būti pavojingos priešo savybės.

Pirmą kartą ji prisipažino sau, kad Trevis galėtų būti priešas. Turėtų būti atsargi su juo, bet ji netikėjo, kad negalėtų atsakyti į visus jo mestus iššūkius. Ji netgi jautė kažkokį keistą ryšį su juo. Kvailystė. Melisa tikriausiai perėmė Keisės pasitikėjimą juo ir laikė jį savo išgelbėtoju. O be to, ją žavėjo jo proto aštrumas ir intuityvumas.

Ne, dabar nesižavėjo. Jo intuityvumas nuėjo per toli. Jis ištraukė „Vėjo šokėją“ iš tamsos į šviesą.

Melisa galėjo tai suvaldyti. Sutrypti baimę. Jei ji dar nepakankamai stipri, koncentruosis, mokysis ir augs.

Tik kad turėtų tam laiko.

9 Lionas

— Neatidaryk, — pasakė Danielė Kleinor.

Durų skambutis suskambo dar kartą. Henris buvo beeinąs prie durų.

— Nebūk kvailys, — įspėjo ji.

— Jei ten van der Bekas, būčiau kvailys neatidaręs durų. Mes jau tai aptarėme, Daniele. Mums reikia kraustytis iš Liono, ir neketinu išvažiuoti kaip elgeta.

— Nenori kaip elgeta, išvažiuosi karste.

— Argi aš nesirūpinau tavimi? Pastaruosius dešimt metų mums niekada netrūko maisto ant stalo, bet dabar turime progą gyventi taip, kaip nusipelnėme.

— Tai aš suteikiau tą progą. Ir dabar sakau tau, kad neatidarytum...

Vėl suskambo skambutis.

— Na, gerai. Pažiūrėk, jei taip nori. Tik būk atsargus, — Danielei džiūvo lūpos. — Geriau būtume nelindę į tai. Mums nereikia papildomų pinigų.

— Anksčiau niekada nesiskundei. Tie pinigai ne kitokie, tik kur kas didesni. Leisk man derėtis.

Ji nuėjo į miegamąjį.

— Patikėk manimi, neturiu didelio noro čia būti.

— Ir gerai. Tu per daug permatoma. Mačiau, kaip van der Bekas stebėjo tave... — jis staiga nutilo, pažvelgęs pro durų akutę. Ten stovėjo koks trisdešimtmetis — drūtai suręstas, aukštas šviesiaplaukis vyras.

— Taip?

— Mesjė Kleironai, — nusišypsojo vyriškis. — Esu Žakas Lebrė. Mane atsiuntė Janas van der Bekas. Turiu jums kai ką.

— Kodėl jis pats neatėjo?

— Jis užsiėmęs. Tikriausiai sakė, kad gali atsiųsti kitą žmogų?

Van der Bekas minėjo tokią galimybę, bet Kleironas vis dar svyravo.

— Pasakyk van der Bekui, jei jis nori...

— Dabar jis užsiėmęs labai delikačiomis derybomis, — Lebrė atidarė savo portfelį ir laikė taip, kad jo vidus matytųsi pro durų akutę. — Bet rado laiko aprūpinti jus deramomis lėšomis už jūsų informaciją.

Pinigai. Didžiulė krūva frankų. Jam niekada neteko matyti tiek daug pinigų.

— Ar galime pasikalbėti, mesjė Kleironai?

Tiek daug pinigų...

Henris atrakino ir atidarė duris.

— įeikite.

— Dėkoju, — nusišypsojo vyriškis. — Esu tikras, kad mes susitarsime.

Žmona pabėgo.

Anokia čia problema. Automobilį, stovėjusį prie namo, Edvardas Dečempsas buvo sugadinęs, o nuo čia iki plento mylia. Henris Kleironas mirė per lengvai, bet sekti jo žmonos pėdsakais bus malonumas. Jam reikėjo šitos žmogžudystės. Jis jau per daug ilgai medžiojo Trevį ir darėsi irzlus. Kai pribrendo reikalas pašalinti Kleironus, jis labai noriai to ėmėsi.

Dečempsas nuplovė kruviną peilį, nuo kriauklės rūpestingai nušluostė pirštų antspaudus, paskui apėjo aplink namą. Ne todėl, kad šios atsargumo priemonės labai padėtų. Šiais laikais žmogui sunku dirbti savo darbą, kai teismo medicina taip toli pažengusi. Bet jis ir toliau elgėsi taip, kaip išmoko dar mažas. Įpročius sulaužyti sunku.

Jis patikrino kiemą ir namą supantį miškelį. Kur ji galėjo nueiti? Laukais, vedančiais į plentą?

Ne, mišku. Ji tikėjosi pasislėpti tarp medžių.

Bet jis suras ją. Tai buvo žaidimas, kuriame pranašumas priklausė jam. Jis žinojo, kad Kleironas atidarys duris. Pinigai — geriausias raktas. Keletą tikrų banknotų ant pluoštelių popieriaus po jais, ir žmogus pamanė esąs turtingas. Kvailys.

Jis paėjėjo keletą žingsnių iki kitos namo pusės, užžiebė žiebtuvėlį ir uždegė kartu atsineštą žvakę. Priglaudė ją prie žibalu aplaistytų priebučio lentų.

Namas suliepsnojo.

— Henris Kleironas negyvas, — pranešė van der Bekas.

— Ką? — Trevio ranka stipriai sugniaužė telefoną. — Kaip?

— Jo namas sudegė iki pamatų, bet policija mano, kad jis žuvo dar prieš gaisrą. Jo žmonos kol kas dar neaptiko.

— Ar ji pabėgo?

— Galbūt. O jei taip, tai gerai pasislėpė, niekas nerado.

— Jei ji gyva, turiu žinoti, kur ji. Sakei, kad ji nervinosi taip pat, kaip ir jos vyras. Ji žinojo tai, ką ir jis. O gal ir daugiau.

— Manai, kad po to, kas nutiko Henriui, ji rizikuos, kad jai būtų perrėžta gerklė?

— Kartais baimė ar kerštas yra didesnė paskata už pinigus. Pabandyk ją surasti, Janai.

— Jau pradėjau, — jis patylėjo. — Vakar savo bute radau dvi „blakes“ Prieš trejetą dienų jų nebuvo. Aš tikrinau.

— Karlstadas? — paklausė Trevis.

— Tikriausiai. O gal CŽV. Bet „blakės“ buvo. Kinų gamybos. Nemanyčiau, kad CŽV nuolat jas naudotų.

Treviui tai nepatiko. Įvykiai klostėsi bjauria linkme ir slėgė jį.

— O kaip derybos su Karlstadu?

— Pakėlė iki dvidešimt trijų. Ar dar svarstysi?

— Dar pagalvosiu.

— Gerai. Mane kankina bloga nuojauta dėl įvykio su Kleironu. Man keista, kad jis nužudytas anksčiau nei aš galėjau pabaigti mūsų sandėrį. Tai verčia manyti, ar tik nėra netikros kortos, ir arčiau nei man patiktų. — Jis patylėjo. — Atrodo, mane kažkas seka.

— CŽV?

— CŽV irgi. Du vyrai žaliu poršė. Pastebėjau juos po trijų dienų, kai išvykai iš Amsterdamo. Bet seka ir dar kažkas.

— Ar matei ką nors?

— Ne, bet pajutau tą tvinkčiojimą sprande.

Neginčijamas įrodymas.

— Nesišaipyk. Kaip žinai, jis daug kartų išgelbėjo mano gyvybę. Padėtis darosi įtempta. Manau, kad man reikėtų mesti viską ir leistis į ilgą, ilgą kruizą. Paskambink, kai apsispręsi. Sudie, Maiklai.

— Palūkėk. — Dvidešimt trijų milijonų jam pakako, bet nepatiko susiklosčiusios aplinkybės. — Priimk pasiūlymą.

— Gerai, — su palengvėjimu atsiduso Janas. — Karlstadas panorės viską pristatyti per vieną kartą.

— Sulaikyk jį.

— Tai tas pats, kaip sulaikyti kobrą, pasiruošusią kirsti. Jam nepatinka derėtis dėl...

— Mes neturime kitos išeities. Čia, kur esu, turiu šiokių tokių problemų.

— Dar keturios dienos. Įspėju tave, Karlstadas pratrūks pykčiu.

— Paskambinsiu tau.

Janas staiga nusijuokė:

— Nemaniau, kad nusileisi Karlstadui. Ar tik ne per daug suminkštėjai, Maiklai?

— Gal. Tu vis sakai man, koks kietas klientas yra Karlstadas.

— Ak, nemaniau, kad bijai Karlstado. Tikiu, kad gali jaudintis dėl manęs. Labai tą vertinu.

— Ko man dėl tavęs jaudintis? Juk tas stebuklingas tvinkčiojimas sprande užtikrins tavo saugumą. — Jis išjungė telefoną.

Keturios dienos.

Kaip jis ras būdą po keturių dienų iš čia išsinešdinti? Barjerai labai solidūs. Keisė. Andreasas. Slaptoji tarnyba.

Ir dar Džesika bei Melisa Raili. Tos abi moterys gali sudaryti neįveikiamiausių kliūčių.

Ne, kliūtys ir yra tam, kad jas nugalėtum. Jis jau turėjo idėją, kaip iš čia ištrūkti, bet bandė surasti dar kitą.

Toji buvo bjauri. Labai bjauri.

Bet ne ką geresnė padėtis buvo ir Amsterdame. Ten tikrasis jo gyvenimas, o ne čia, tūnant Džiuniperyje. Janas nėra kvailys. Jei jis manė, kad yra pavojus, vadinasi, pavojus iš tikrųjų egzistavo. Jo gyvybei gali būti iškilusi grėsmė. Šiame sandėryje Trevis privalėjo nutverti pinigus ir saugiai kartu su Janu pasprukti nuo rusų ir Karlstado. Ir jis tai privalo padaryti.

Ironiškas Jano priekaištas dėl jo minkštumo. Jis pakeistų nuomonę, jei žinotų, kaip Trevis ketino iš čia ištrūkti.

Bijau...

Leidosi saulė, kai Džesika atidarė Treviui duris.

— Ar galėčiau pasikalbėti? — paklausė jis.

Ji suglumusi susiraukė.

— Užeikite. Ar kas atsitiko?

— Nieko tokio, ko negalima būtų sutvarkyti. Gal neužeisiu. Geriau pasivaikščiokime iki tvenkinio.

— Turiu grįžti pas Keisę. Pasiėmiau tik pertraukėlę.

— Pasistengsiu per ilgai negaišinti.

Ji svyravo.

— Penkiolika minučių, — ji nulipo nuo laiptelių ir nuėjo paskui jį. — Aš irgi norėjau su jumis pasikalbėti. Vakar vakare kalbėjausi su Meli. Ji pasakė man, kad Keisė savo tunelyje ieškojo „Vėjo šokėjo“. Atrodo, ji įsikalė mintį, kad Keisei nuo to bus blogai.

— O ką jūs manote?

— Manau, kad turime tvertis nors ir mažiausio šiaudelio, galinčio padėti Keisei. Išgavau iš Meli pažadą nebandyti atitraukti Keisės nuo tos statulos.

— Įsivaizduoju, kaip ji atsikalbinėjo, — sumurmėjo jis.

— Ji sutiko. — Džesika pažvelgė į jį. — Neatrodote nustebęs.

— Manau, abu žinome, kad jūsų sesuo reagavo gana priešiškai.

— Kodėl jai neprieštaravote?

— Kodėl aš? Žinojau, kad tai padarysite jūs. Be to, jus tik būtų papiktinę mano kaltinimai.

— Taip, būtų. — Ji sustojo, kai jie priėjo tvenkinį. — Ji nemano, kad būtų kas nors blogai. Tik labai jaudinasi dėl Keisės.

— Tai ir jūsų rūpestis.

— Žinoma.

— Jūs labai mylite savo seserį. Tiesa?

— Čia nėra jokios paslapties.

— Ir jūs nenorite, kad jai nutiktų kas nors bloga.

Ji sustingo.

— Dieve, ar jūs grasinate Melisai?

— Atrodo, taip. — Jis atsisuko pasižiūrėti į ją. — Greitai turiu iš čia išvykti. Turiu grįžti į Amsterdamą. Norėčiau drauge pasiimti jus, Melisą ir Keisę. Tai vienintelis būdas išvykstant nuraminti savo sąžinę. — Jo lūpos persikreipė. — O ir susipakuoti daiktus būtų lengviau.

Ją persmelkė baimė.

— Jūs negalite išvykti.

— Nėra kitos išeities.

— Andreasas neišleis jūsų.

— Aš išvykstu, Džesika.

— Keisė mirs.

— Jei ji vyks su manimi — ne.

— Ir Meli.

— Ji darosi stipresnė. Ji gali išgyventi, net jeigu Keisė neišgyventų.

— Kalės vaikas. — Ji prispaudė drebančią ranką prie lūpų. — Tai beprotybė. Dėl Dievo meilės, jūs kalbate apie Keisės pagrobimą. Jus sugaus, užrakins ir išmes raktą.

— Taip neatsitiks, jei mes rasime būdą ją išgydyti.

— Mes? Manote, aš įsipainiosiu į šią kriminalinę beprotybę?

— Ar turite pasirinkimą? Jūs iš proto kraustotės dėl Keisės ir Melisos. Nenorėtumėte, kad joms kas nors nutiktų.

— Nieko joms nenutiks. — Džesika pažvelgė į jį. — Jūs pasiliksite ir toliau viskas bus, kaip buvę.

— Nebus.

— Ką norite tuo pasakyti?

— Jei Keisė regės košmarą, neateisiu jai padėti.

— Ką? — ji žiūrėjo į jį netikėdama. — Privalote ateiti!

Jis papurtė galvą.

— Galite būti šunsnukis, bet negalite atsisakyti pagelbėti kenčiančiai Keisei.

— Tai jūsų reikalas ir jūsų atsakomybė. Pasakiau, kad noriu jai padėti, bet... tik sutikus su mano sąlygomis.

— Jūs blefuojate. Nesate toks beširdis.

— Kai reikia, galiu būti toks beširdis, kad sunku įsivaizduoti. — Jis žiūrėjo tiesiai jai į akis. — Argi aš blefuoju, Džesika?

O Dieve, atrodo, kad ne. Jo veidas buvo be jokios išraiškos, bet akys... Ji spėjo pažinti jį per praėjusią savaitę: jis negalėjo pasmerkti Keisės košmarui nepadėdamas jai.

— Jūs blefuojate.

— Prašau man atleisti. Norėjau padaryti kaip geriau mums visiems. Neužsiminsiu apie tai Melisai. Ji tik susinervintų. Tiesa, tai jūs rūpinatės jos gerove.

— Padarysiu, kaip norėsiu.

— Ne, padarysite tai, kas geriausia žmonėms, kurie jums rūpi. To aš tikiuosi.

Sugniaužusi kumščius ji žvelgė jam įkandin.

Tegu jį skradžiai.

Jis blefavo. Turėjo blefuoti.

Kitą naktį Keisės kambaryje užsidegė šviesa.

Sargo namelyje suskambo telefonas.

— Ateikite, — pasakė Džesika. — Dabar.

— Košmaras?

— Taip.

Jis išjungė telefoną.

Neskambinti.

Neiti į didįjį namą.

Negalvoti apie tą mažą mergaitę.

Jis nuėjo prie lango.

Ir laukė.

Po trisdešimties minučių pamatė įvažiavimo keliuku atbėgančią Džesiką. Jis atidarė duris ir palaukė.

— Jūs — kalės vaikas, — jos skruostais liejosi ašaros, — niekšas. — Ji stvėrė jį už rankos. — Eime su manimi.

— Ne.

— Privalote eiti ir...

— Aš nieko neprivalau. Darau, ką noriu.

— Liepsiu Faikui atitempti jus.

— O aš sėdėsiu prie jos lovos ir netarsiu nė žodžio.

— Negalėsite... — ji netikėdama žiūrėjo į jį. — Galėsite. O Dieve, jūs leisite Meli ir Keisei... — Ji apsisuko ir nubėgo atgal į namą.

Jėzau, jam darėsi bloga.

Nepasiduoti. Įveikti. Jei nusileisi šiąnakt, tą patį darysi rytoj ir poryt.

Penkios minutės.

Dešimt minučių.

Telefonas suskambo.

— Gerai, jūs — paskutinis niekšas, — Džesikos balsas drebėjo, — bet padarysiu viską, ko norite. Tik ateikite čia.

— Tuoj pat būnu, — jis pasileido bėgti iš visų jėgų.

Kristau, buvo dar bjauriau, negu jis įsivaizdavo.

— Kas atsitiko, Džesika? — silpnu balsu paklausė Melisa. — Tai truko taip ilgai...

Džesika neatsakė į jos klausimą: skaičiavo pulsą.

— Kaip jautiesi? — paklausė.

— Blogai. Jis nepasirodė. Tai truko taip ilgai...

— Širdis plaka kiek per greitai, bet jau grįžta į savo vėžes. — Ji užtraukė apklotą Melisai ant pečių. — Ir Keisė jaučiasi gerai.

— Jai buvo blogai. Ji darosi priklausoma nuo jo. Bandžiau įsiterpti ir pakalbėti su ja, bet ji nebūtų... priėmusi manęs. Kai tampu jos dalimi, būnu dalis jos baimės, o ne... išgelbėjimo. — Ji sudrėkino lūpas. — Tik jį vieną Keisė pripažįsta savo gelbėtoju.

— Tikru gelbėtoju. — Ji nubraukė Melisai nuo kaktos plaukus. — Ar pabūsi, jei paliksiu tave ir eisiu pas Keisę?

— Žinoma. Kur jis buvo, Džesika?

— Jis vėlavo.

— Blogai... — jos akys užsimerkė, —labai blogai. Mes bijome. Jis turėjo ateiti anksčiau.

— Buvo blogai, — Džesika nuėjo prie durų. — Bet to daugiau nebus. Kitą kartą jis bus, vos tik prireiks.

— Gerai. Mes... negalėjome kvėpuoti ir skaudėjo širdį...

— Daugiau to nebus, — pakartojo Džesika ir uždarė duris.

Šunsnukis. Ji sumirksėjo pavargusiomis akimis ir nuėjo koridoriumi prie Keisės kambario.

Faikas prieš ją pasitempė.

— Še tau, tikėjausi, kad mergaitei darosi geriau. Bet šitaip rėkiančios jos dar negirdėjau.

— Dabar jai geriau.

— Ponas Trevis vis dar su ja. Paprastai jis padeda jai.

— Taip.

— Jis man pasakė, kad šįkart jos vos nepraradome. Laikau sukryžiavęs pirštus, kad ji atsigautų.

— Ačiū, Lari. Tikiu, kad atsigaus. — Ji atidarė duris ir įėjo į miegamąjį.

Trevis sėdėjo ant Keisės lovos. Jis pažvelgė į Džesiką:

— Kaip Melisa?

— O kaip manote?

Jis suspaudė Keisės rankutę:

— Labanakt, brangute. Netrukus pasimatysime. — Jis atsistojo ir paėjėjo toliau, kad negirdėtų Keisė. — Melisa tikriausiai pavargusi ir labai silpna. Ar aš teisus?

— Negalėjote tikėtis nieko kito. — Jos rankos susispaudė į kumščius. — Galėjote jas nužudyti.

— Jūs būtumėte neleidusi.

— Štai koks jūsų apskaičiavimas. Jūs lošėte mano jausmais versdamas jas kentėti, o galbūt ir mirti. Kaip galėjote?

— Taip elgtis buvau priverstas.

— Kažin.

— Manykite, ką norite. Visi mes turime savo dienotvarkę.

— Tai kodėl įsibrovėte į mūsiškę?

— Pati pakvietėte. Ir ar galite teigti, kad nesidžiaugėte mano pagalba? Jei šiąnakt nebūčiau atėjęs, situacija vėl būtų kaip pradžioje.

— Atėjote vedamas savo tikslų.

— Savo tikslų, — jis žiūrėjo tiesiai jai į akis. — Tikiuosi, neatsiimsite savo žodžio, Džesika. Nes aš galiu viską.

— Žinau, kad galite. — Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės, kad šios nustotų drebėjusios. — Vos rasiu būdą, kaip apsieiti be jūsų pagalbos, aš pakarsiu jus. Arba pasistengsiu, kad jus pasodintų į kalėjimą šimtui metų.

— Geriau pirmiausia pagydykite Keisę. Juk nenorėtumėte, kad būčiau nepasiekiamas. Ar sakėte ką nors Melisai?

— Ne. Pasakiau tik tiek, kad daugiau to nebus. Kai ji pasijus stipresnė, toks atsakymas jos netenkins.

— Tokiu atveju laikykite ją atokiau. Melisa sugeba man trukdyti, o dėl to bus blogai mums visiems.

— Neketinu jai meluoti.

— Ar geriau būtų, jei paliktume ją čia be jūsų priežiūros? Ir dar nežinau, ar per atstumą ji būtų susijusi su Keise. Tokiu atveju negalėčiau jos kontroliuoti. — Jis patylėjo. — Bet galbūt jūs galėtumėte?

— Kvailystės.

— Aš taip nemanau. — Jis ėjo prie durų. — Sutvarkykite šį reikalą jums įmanomais būdais.

— Palaukite.

Jis atsigręžė pro petį.

— Nemanykite, kad sutiksiu veltui. Bendradarbiausiu su jumis, bet noriu pažado, kad nepamesite mūsų Amsterdame.

— Sakiau, kad to nebus.

— Ir noriu dar vieno pažado, kad surengtumėte Keisei susitikimą su „Vėjo šokėju“ Kad ji nors šiek tiek pabūtų su juo.

— Tai nebus lengva. Ir kodėl aš?

— Kadangi jūs skolingas mums, velnio išpera.

Jis valandėlę tylėjo.

— Šaunus požiūris. Gerai, pažadu. Tik žinokite, jei mus pagaus muziejuje, mane gali nušauti ar uždaryti į kalėjimą. Ir vienu, ir kitu atveju būtų blogai visiems.

— Mes pasiaukotume.

Jis papurtė galvą.

— Pasakėte ne tai, ką galvojate.

Jis buvo teisus. Ji pasakė tik tam, kad pasakytų. Ji jokiu būdu neaukotų Melisos ir Keisės, kad būtų nubaustas Trevis. Ji beviltiškai žiūrėjo į jį.

— Tai tokia beprotybė. Apsigalvokite. Negalite išvykti iš čia.

— Galiu. Bet jums nepatiks, kokiu būdu aš tai padarysiu.

Ji sukluso.

— Ką norite tuo pasakyti?

— Jei pasakysiu, imsite ginčytis, o paskui nerimausite, iki išvyksime.

— Ar jūs ketinate ką nors nužudyti?

— Ne, jei niekas nebandys nužudyti manęs. Pateiksiu jums žaidimo instrukciją prieš pat išvažiavimą. — Jis išėjo iš kambario.

Brangusis Dieve, ir į ką ji įsivelia? Jei jų nenušaus, gaudys kaip nusikaltėlius. Jie bus nusikaltėliai ir ji nemanė, kad Džonatanas Andreasas bus atlaidus tada, kai jo dukrai iškils grėsmė.

Jei pabėgimas nepavyks, viskas perniek. Ji atsidurs kalėjime, o Keisė ir Melisa, galimas daiktas, neišgis.

Pabėgimas turi būti sėkmingas. Statomos per daug didelės sumos. Ar Trevis tesės savo pažadą ir padės gydyti Keisę? Ar neteks jai vėliau dėl to jaudintis, kaip kad turi jaudintis dėl jo pabėgimo iš Džiuniperio plano?

Jėzau, ji tikėjosi, kad niekam nebus žalos.

10

Praėjus dviem paroms, apie dvyliktą valandą septyniolika minučių sargo namelyje suskambo telefonas.

— Kuo skubiau ateikite. Jai priepuolis, — pasakė Džesika, Treviui atsiliepus į skambutį. — Tik jokių žaidimų šiąnakt, Trevi.

— Visi žaidimai baigti. Tuoj būsiu.

Kai po poros minučių koridoriuje pasirodė Trevis, Laris Faikas tik susirūpinęs raukėsi.

— Atrodo, vėl sunkus priepuolis. Sėkmės.

Trevis niūriai linktelėjo:

— Mums jos prireiks.

Nuo Keisės riksmo drebėjo visas kambarys.

— Kiek laiko? — paklausė Trevis, kai priėjo prie mergaitės lovos.

— Dešimt minučių, — atsakė Džesika. — Ačiū Dievui, kad nedelsėte.

Jis paėmė Keisę už rankų.

— Prieikite, Džesika.

— Kas? — paklausė priėjusi arčiau.

Nežiūrėdamas į ją, jis pasakė:

— Raskite kokį nors pretekstą išsiųsti iš čia Terezą.

Ji netikėdama žiūrėjo į jį.

— Darykite, ką pasakiau.

Džesika kreipėsi į Terezą, stovėjusią prie durų.

— Nueikit atnešti man tų poodinių vaistų iš vaistinėlės apačioje.

— Manai, kad prireiks?

— Geriau neprireiktų, bet turiu būti pasiruošusi viskam. Atnešk juos.

Terezą išskubėjo iš kambario.

— Kiek ji užtruks? — paklausė Trevis.

— Nežinau. Kai praeitą kartą žiūrėjau, toje vaistinėlėje vaisto nebuvo. Neradusi ji turės lipti į trečią aukštą.

Keisė suriko.

— Darykite ką nors. Pakalbėkite su ja.

Trevis paleido Keisės rankas ir atsistojo.

— Ką darote? Kalbėkite jai.

— Mes išvykstame, Džesika.

Ji sustingo.

— Ne, kol nepadėsite jai.

Jis praskleidė striukę, ištraukė savo nešiojamą kompiuterį ir įdėjo jį į Džesikos medicininį krepšį.

Keisė rėkė.

— Kalbėkite jai. Ar nematote, kad ji kenčia. Ji nenustoja rėkti.

Jis atsigręžė į ją ir ramiai pasakė:

— Ji turi rėkti, Džesika.

— Ką?

— Negaliu jai padėti. Ji turi rėkti.

— Ar čia toks jėgos rodymo žaidimas? Sakiau, kad jų nebūtų!

Jis uždarė jos medicininį krepšį.

— Tai ne žaidimas.

— Ji kenčia. Meli irgi kenčia.

— Išbėkite į koridorių ir pasakykite Faikui, kad atsitiko nenumatytas dalykas. Ištikus šiam priepuoliui, reikia greitosios nuvežti ją į ligoninę. Paduokite jam šitą. — Jis padavė jai popierėlį. — Čia artimiausios ligoninės greitosios pagalbos telefono numeris.

— Nesielkite taip su Keise.

— Ir pasakykite Faikui, kad informuotų prezidentą.

— Kalbėkite jai ką nors.

— Ne dabar. Kuo greičiau įnešite ją į greitąją, tuo greičiau galėsiu jai padėti. — Jis stumtelėjo ją. — Eikite pas Faiką.

— Būkite prakeiktas! — verkdama ji išbėgo į koridorių.

Keisė rėkė. Tame riksme atsispindėjo agonija ir nepakeliama baimė.

Jis galėjo sustabdyti riksmą. Dieve, kaip jam norėjosi tai padaryti.

Trevis nuėjo prie lango ir, nieko nematydamas, žiūrėjo į geležinius vartus, pro kuriuos turėjo įvažiuoti greitoji.

Kai Džesika grįžo, jis supo Keisę į antklodę.

— Kur Faikas? — paklausė jis.

— Paskambino į ligoninę. Dabar kalbasi su Andreasu. Greitoji atvažiuos per dešimt minučių.

— Eikite ir atveskite į greitąją savo seserį.

— Kaip aš ją pastatysiu ant kojų? Jai tikriausiai toks pat šokas, kaip ir Keisei.

— Tai jau jūsų problema. — Jis pakėlė Keisę. — Aš turiu savų rūpesčių.

— Nieko neišeis. Pro vartus išvažiuoti gal ir pavyks, bet prie ligoninės bus pilna Slaptosios tarnybos vyrų.

— Išeis. Nuveskite Melisą laiptais.

Koridoriuje pasitiko Faikas.

— Gal galėčiau padėti? — Jis krūptelėjo, kai Keisė vėl suriko. — Vargšas vaikas.

— Pasirūpinkite, kad prie ligoninės būtų sargyba. — Trevis ėjo koridoriumi. — Ir paskui greitąją pagalbą tegul važiuoja automobilis, pilnas jūsų vyrų.

— Mes ką tik pasirūpinome ligoninės apsauga. — Faikas bėgo prieky Trevio. — Ir aš pats sėdėsiu automobilyje, lydinčiame mergaitę.

— Gerai.

— Ką čia mėginate padaryti? — sušnibždėjo apstulbusi Džesika.

— Šitaip jie pagalvos, kad mes — viena komanda. — Jis išgirdo tolimą greitosios kauksmą. — Atvažiuoja greitoji. Veskite Melisą.

Keisė jau buvo greitosios viduje, kai Džesika pusiau atvedė, pusiau atnešė Melisą.

— Jėzau, — sumurmėjo Faikas, išvydęs bejausmį, ašarų išvagotą Melisos veidą. — Kas atsitiko...

— Žinote, kokios jos artimos su Keise, — Džesika įstūmė Melisą į greitąją. — Ji nori važiuoti su ja į ligoninę. — Ji sulaikė Terezą, lipančią paskui Melisą: — Paskambinsiu tau iš ligoninės priimamojo.

Sanitaras uždarė dureles ir bėgte nubėgo atsisėsti į priekį. Sukaukė sirena ir greitoji nulėkė, sekama Slaptosios tarnybos automobilio.

— O dabar padėkite jai, — piktai paliepė Treviui Džesika.

— Iš visų jėgų padėsiu. — Trevis priklaupė prie Keisės, suėmė jos rankas ir pradėjo jai kalbėti.

Po penkių minučių Keisė aprimo. Džesika pajuto, kaip įtampa Slūgsta. Nesvarbu, kas jiems nutiks, svarbu, kad Keisei ir Melisai palengvėjo.

Trevis pažvelgė į laikrodį. Pakilo nebaigęs sakinio ir pažvelgė pro galinį langelį į Slaptosios tarnybos automobilį.

— Per arti, — sumurmėjo.

Sulig tais žodžiais, greitoji padidino greitį. Džesika vos nenukrito, kai automobilis staigiai pasuko.

Skardis vienoje pusėje. Stati nuokalnė kitoje.

Trevis vėl pažvelgė pro langelį. Dabar nuo Slaptosios tarnybos automobilio juos skyrė mažiausiai pora šimtų jardų. Greitoji lėkė į kalną. Mažesnė nuokalnė priekyje vedė į medžių uždangą.

— Greičiau. Greičiau, — murmėjo jis. — Nagi.

Pasigirdo sprogimas. Penkiasdešimt jardų betono pakilo į dangų. Lydintis automobilis pasuko į šalį vengdamas atsivėrusios duobės, išklydo iš kelio ir nuvažiavo statoka nuožulnuma.

Greitoji mažesne nuokalne įvažiavo į mišką.

— Laikykite seserį, — pasakė Trevis, prilaikydamas Keisę, kai greitoji šokčiojo žemės paviršiumi.

Džesika apglėbė Melisą.

Greitoji sustojo, atsidarė užpakalinės durelės.

— Buvau pradėjęs nerimauti, — tarė Trevis, atšlijęs nuo Keisės. — Per arti sprogdinai, Geilenai.

— Įžeidinėji mane. Nelengva buvo įvykdyti įpareigojimą ir sugadinti kelią. Aš nepratęs rūpintis nekaltais pašaliniais. — Vyras, vilkintis sportiniais marškinėliais, paklausė: — Ar čia toji maža mergaitė, per kurią vos netekau galvos?

— Jei nepakilsime iš čia po dviejų minučių, viskas žlugs. — Trevis iššoko iš automobilio ir padėjo iškelti Melisą. — Tie Slaptosios tarnybos agentai ne kokie slunkiai. Manau, kad atvyks po keturių minučių.

Geilenas žiūrėjo į Melisą.

— Kas jai?

— Ilga istorija. Nešk Keisę, — Jis pats pakėlė Melisą ir nešė ją į sraigtasparnį. — Eime, Džesika.

Džesika iššoko iš greitosios ir pasileido bėgti. Greitosios vairuotojas ir medikas jau kopė į sraigtasparnį, kur vyras, Trevio pavadintas Geilenu, švelniai paguldė Keisę, o paskui įkėlė Džesiką. Pamojo ranka pilotui:

— Skrisk.

Sraigtasparnis pakilo virš medžių kaip tik tada, kai į proskyną įvažiavo Slaptosios tarnybos automobilis. Džesika įsitempė pamačiusi, kaip iš jo iššokęs Faikas išsitraukė šaunamą ginklą.

— Nesijaudinkite, — pasakė Trevis. — Nė vienas jų nenuspaus gaiduko, nes žino, kad sraigtasparnyje yra prezidento duktė.

Jis buvo teisus. Niekas neiššovė. Netrukus sraigtasparnis buvo nepasiekiamas.

Keisė suriko.

Geilenas pašoko:

— O jergutėliau!

— Ji vėl grįžo į košmarą. Man pritrūko laiko ją iš ten ištraukti. — Trevis pasilenkė prie Keisės. — Kiek laiko turime?

— Dešimt minučių, kol nusileisime oro uoste ir persėsime į lėktuvą. — Geilenas susiraukė, kai Keisė vėl suriko. — Daryk ką nors. Tas vaikas taip baisiai rėkia.

— Ir darau. Tikiuosi, dešimties minučių užteks, — jis ėmė kalbėti su Keise.

Džesika laikė glėby Melisą ir stebėjo ją. Švelnumas. Stiprybė. Ryžtas. Kaip jis galėjo šitaip kas akimirką keistis? Šiąnakt ji norėjo užmušti jį Keisės miegamajame. Ji ir dabar norėjo jį užmušti. Jis darė tik tą, ką norėjo daryti. Ir pasikliovė tik savimi.

— Yra kuo stebėtis. Tiesa? — Geilenas stebėjo Trevį. — Jis tikrai ją veikia. Kur jo paslaptis?

— Pradžią davė Veisaras.

Geilenas linktelėjo:

— Tas tiesa. Prisimenu, kaip jis su ja išėjo iš studijos.

Pasakiau jam, kad turime dingti, bet jis nenorėjo palikti mergaitės. Paskui turėjau vargo jį iš ten išgabenti.

— Jus buvote tą naktį Veisare?

— Žinoma, — šyptelėjo jis. — Tikriausiai girdėjote, kad Trevis — didvyris. Bet iš tikrųjų didvyris esu aš. Tik buvau per kuklus pasilikti ten ir priimti padėką. — Jo šypsena dingo. — Nesijaudinkit. Išskraidinsime jus saugiai. Viskas parengta.

— O ko man jaudintis? Net nežinau, kas čia šiąnakt nutiko. Iš kur sužinojote, kad skambinome greitajai?

— Kai Trevis sužinojo, kad Andreasas ketina jį kažkur nukišti, paskambino man ir liepė parengti techninį furgoną.

Ji sutrikusi susiraukė:

— Kad pasiklausytumėte pokalbio su ligonine?

— Oi, tą įsakymą gavau vėliau. Iš pradžių jis norėjo, kad pagal jo telefono skambutį susekčiau, kur jis yra. Ir dar jis nelabai tikėjo, kad Slaptosios tarnybos agentai paklus prezidento įsakymui nesiklausyti jo pokalbių telefonu. Jis norėjo, kad mano vaikinai nutrauktų jų palydovinių signalų kontrolę, kai Trevis pasakys slaptažodį skambindamas van der Bekui. Žinoma, ne visą laiką, nes juos susektu.

— Van der Bekui?

— Tikriausiai per daug jums sakau?

— Taip, per daug. Ir visi tie jūsų techniniai abrakadabra nueis per nieką. — Ji papurtė galvą. — Andreasas užpjudys visa šalies teisėsauga ir teisėtvarka.

— Priimčiau tai kaip iššūkį.

Ji žiūrėjo į jį nustebusi.

— Na, gerai, gal bus sudėtingiau negu visada. — Jis gūžtelėjo pečiais. — Bet Trevis pažadėjo užtikrinti, kad viskas būtų gerai.

— Jis nori, kad gerai praeitų prezidento dukters pagrobimas?

Jis susiraukė:

— Nepriminkite man. Kai jis pirmą kartą išdėstė man savo planą, norėjau nusukti jam sprandą. Kai paskutinį kartą mačiau Trevį, pasakiau jam, kad daugiau nenoriu vaikščioti ant bedugnės krašto.

— Bet ir vėl stengiatės dėl jo. Kodėl?

— Aš jam skolingas. Būčiau jam liepęs susirasti ką nors kitą, jei tai būtų paprastas darbas. Bet šį reikalas jam labai svarbus.

— Dėl pinigų?

— Ir dėl pinigų. Bet yra ir šis tas daugiau, — jis pridūrė: — jis man patinka. Vienas Dievas težino kodėl. Reikia nugriauti daug sienų, kol prasibrausi iki pačios esmės.

— Tokiu atveju aš nesivarginsiu. Į kurį oro uostą skrendame?

— Į privatų Baltimorės žemėje. Persėsime į „Jet’ą“ ir rytą būsime Antverpene. Iš ten važiuosime į Amsterdamą. — Jis susiraukė: — Aš jam sakiau, kad pirmiausia jo ieškos ten, bet jis atsakė, kad būtinai turi ten būti.

Ji pakraipė galvą.

— Kalbate, tarsi skraidymas po pasaulį būtų paprasčiausias dalykas. Aš netgi nepasiėmiau paso.

— Nieko tokio. Turiu jums dokumentus, kokių reikia. Tai irgi paslaugų dalis. Žinoma, jums teks priprasti prie naujų vardų. Pavyzdžiui, Meri ar Merilina. Dažnai juo prisistatinėti nereikės. Mes tarsi ir imigrantai.

Padirbti dokumentai. Nelegalus įvažiavimas į šalį. Jis kalbėjo apie panašius dalykus taip paprastai, tarsi tas kriminalinis pasaulis būtų jo kasdienis gyvenimas. Jai jis buvo naujas ir bauginantis.

— Man sunku patikėti.

— Pamatysite. — Jo žvilgsnis nukrypo į Melisą. — Ji atrodo geriau. Grįžta normali veido spalva. Ar ji apsvaigus nuo narkotikų?

— Ne.

— Serga?

— Ne. — Ji tvirčiau apglėbė Melisos pečius. — Jai viskas bus gerai.

Melisa pabudo, kai jie lipo iš sraigtasparnio.

— Džesika... — ji apsižvalgė mieguistai. — Kas čia...

— Viskas gerai.

— Ne, negerai. Šiąnakt nebuvo gerai. Sulaužyta. Viskas sulaužyta...

— Ar gali paeiti?

— Pabandysiu... bet pamažu. Man silpna... ir keliai kaip guminiai.

— Pamažu neįmanoma, — Geilenas pakėlė ją ir bėgdamas nunešė į privatų lėktuvą. — Laikykitės už manęs, ir aš jums padėsiu.

Melisa susiraukė:

— Kas jūs?

— Šonas Geilenas.

— Viskas gerai, Melisa. — Džesika bėgo šalia. — Paaiškinsiu vėliau.

— Turėsi. — Ji užsimerkė. — AŠ dabar per daug pavargusi galvoti. Kur Trevis?

— Su Keise.

— Gerai.

Staiga jos akys atsimerkė. Ji žiūrėjo į Geileną.

— Ne. Nedarykite to.

Jis pažvelgė į ją.

— Ne... — jos akys vėl užsimerkė. — Neleisk jam, Džesika.

Ji užmigo.

Geilenas užbėgo trapu į „Jet’ą“ ir įtaisė Melisą ant odinės sėdynės. Jis kryptelėjo galva į užuolaidą, skiriančią lėktuvo saloną į dvi patalpas.

— Trevis su vaiku priekyje. Sėskite ir prisisekite diržu. — Jis nuėjo į lakūno kabiną.

— Palaukite.

Jis atsigręžė į Džesiką.

— Paskambinsiu Andreasui.

— Pirmiau pakalbėkite apie tai su Treviu.

— Man nesvarbu, ką pasakys Trevis. Skambinu Andreasui pasakyti, kad Keisė saugi. Nebijokite, neįskųsiu, — pridūrė ji.

— Jis nepatikės jumis, bet, manau, skambutis nepakenks. Kalbėkite mažiau kaip dvi minutes. Pasakysiu Treviui. — Jis dingo už užuolaidos.

Ji giliai įkvėpė ir paskambino Andreasui.

— Kalė.

— Suprantu, ką galėjote pagalvoti.

— Kiek jums sumokėjo už mano dukterį?

— Pinigai niekuo dėti. Neturėjau pasirinkimo. Bijojau dėl Keisės ir nemačiau kitos išeities.

— Sakėte, kad jai darėsi geriau.

— Taip, bet tai buvo laikinas dalykas ir...

Trevis stovėjo praskleidęs užuolaidą ir rodė, kad greičiau baigtų pokalbį.

— Turiu baigti. Tik noriu pasakyti, kad niekas neketina pakenkti jūsų dukteriai.

— Ko norite iš manęs?

— Nieko.

— Noriu pakalbėti su Treviu. Duokite čia tą galviją.

— Jis nori, kad baigčiau pokalbį.

— Pasakykite jam: jei tik palies ją, nukryžiuosiu jį. Taip pat ir jus.

— Tikriausiai aš jausčiausi panašiai kaip jūs. Dabar jūs elgiatės taip, kaip privalote. Bet Keisė saugi ir mes bandysime ją išsaugoti. — Ji baigė pokalbį ir pažvelgė į Trevį. — Turėjau paskambinti. Negalėjau jo palikti nežinioje.

— Nesiginčiju. Tik žiūrėjau, kad baigtumėte pokalbį, kol skambučio nesusekė. — Jis nusigręžė. — Prisisekite diržą. Tokijas

— Ar nustatėte vietą? — paklausė Andreasas Kelerio.

Slaptosios tarnybos agentas papurtė galvą.

— Ji per greitai baigė pokalbį. Jei turėčiau dar bent trisdešimt sekundžių...

Andreasas gniaužė ranką tol, kol pabalo krumpliai.

— Kam po velnių visa ta žvaigždžių karų technologija, jei nepajėgiate susekti paprasto skambučio? Jei negalite surasti vaiko, kuris... — jis turėjo patylėti, kol vėl įstengė pratarti. — Žadėjote man, kad Džiuniperyje ji bus saugi. Kuo greičiau suraskite mano Keisę.

— Taip, pone, aš jau informavau Denlį.

— Ar suimtas Trevio ryšininkas Amsterdame?

Jis papurtė galvą.

— Praėjus penkioms minutėms po to, kai sužinojome, ką padarė Trevis, jie buvo van der Beko bute. Jis jau buvo spėjęs dingti.

— Tai liepkite Denliui jį rasti.

— Po dvidešimties minučių Denlis sėda į lėktuvą. Ar informuoti apie pagrobimą žiniasklaidą?

— Dėl Dievo, ne. Jei visas pasaulis sužinos, kad Keisė pagrobta ir kad ji tokia pažeidžiama, ji gali tapti kitų grupuočių taikiniu. Ir kaip mums žinoti, ar Trevis nepaskambins pateikdamas reikalavimus? Kalbėjausi tik su ta kale. Mes dėl nieko nesame tikri, o kol nesame, stenkitės užtikrinti, kad niekas nesužinotų apie Keisės dingimą. Ją surasite jūs.

— Jei Trevis vyksta į Amsterdamą, tikėtina, kad mums prireiks tarptautinės pagalbos.

— Perduokite Trevio ir Džesikos Raili nuotraukas į visus Europos policijos skyrius. Pasakykite, kad JAV vyriausybė bus labai dėkinga už bendradarbiavimą surandant juos. Sugalvokite kokią nors istoriją. Pavadinkite juos... teroristais ar kuo tik sugalvosite. Tik neminėkite Keisės.

— Taip, pone prezidente.

— Ketinu grįžti į Vašingtoną. Atsiprašykite už mane ir paskambinkite viceprezidentui, kad mane pakeistų. Pasakykite, kad man gripas ar dar kas nors.

— Taip, pone.

— Ir Keleri.

— Taip, pone?

— Pasirūpinkite, kad mano žmona nieko nesužinotų. — Jo balsas drebėjo. Kol nesugrąžinsite mano dukters, žmona turi galvoti, kad Keisė yra saugi Džiuniperyje.

11

Melisa pabudo tik tada, kai jie skrido virš Atlanto.

Vibracija. Variklių gausmas. Lėktuvas...

Lėktuvas?

Džesika. Kur Džesika? Ji pašoko.

— Ššš. Viskas gerai, — staiga šalia jos atsirado Džesika. — Viskas gerai, Meli.

— Man neatrodo. — Ji lėtai atsisėdo. Taip, ji buvo lėktuve ir ką tik gulėjo ant odinės sėdynės. — Nieko čia gero. Kur Keisė?

— Ji miega lėktuvo priekyje. Su ja Trevis. Aš norėjau likti su tavimi.

— Ar ji gerai jaučiasi? — Melisa bandė prisiminti. — Buvo atvažiavusi greitoji...

— Trevis viską parengė.

— O lėktuvas?

— Trevis su draugu Šonu Geilenu.

— Kur mes skrendame?

— Į Amsterdamą per Antverpeną.

— Amster... — Melisa giliai įkvėpė ir lėtai ištarė: — Atrodo, turėsi man papasakoti, kas įvyko. Aš atsiguliau miegoti Džiuniperyje, o atsibudau pakeliui į Amsterdamą?

— Ar norėtum kavos?

— Ne, norėčiau išgirsti viską, kas, atrodo, buvo nuslėpta nuo manęs.

Džesika atsiduso:

— Gerai, aš tik pamaniau, kad prieš išgirstant tau reikėtų šiek tiek kofeino.

Per keletą minučių ji išdėstė dilemą, kurią buvo pateikęs Trevis.

Melisa ėmė keiktis.

— Negaliu tuo patikėti, — tarė. — Klausiau aną vakarą, kokia problema, bet tu man pamelavai.

— Nepamelavau. Tik nepasakiau tau visko. Na, gerai. Pamelavau.

— Kodėl?

— Spręsti, ar nusileisti Treviui, ar ne, reikėjo man, o tu būtum tik viską sukomplikavusi.

— Spręsti tau? Aš gana artimai su tuo susijusi. Manau, kad galėjai ir man leisti įterpti, savo trigrašį?

— Keisė yra mano pacientė.

— Tu ir apie mane vis dar galvoji kaip apie pacientę. Ir dėl to jautiesi svarbesnė. Tiesa? Na, aš nesu pacientė ir nenoriu, kad su manimi elgtumeisi lyg su ligone. Aš irgi šį tą reiškiu.

— Šiąnakt neatrodei labai nepriklausoma.

— Tai smūgis žemiau juostos.

— Tu nusipelnei jo. Gali nebūti mano pacientė, bet kol jauti tą ryšį su Keise, tau gresia toks pat pavojus kaip ir jai. Negi manai, kad bijodama tave įžeisti, leisiu įvykti kam nors nepataisomam.

Melisa valandėlę įdėmiai į ją žiūrėjo, o paskui nenoriai pasakė:

— Galėjai leisti šį kartą man pasijusti teisiai, šventoji Džesika. Esu įsitikinusi, kad pasielgei negerai. — Ji papurtė galvą. — Turėjai man pasakyti. Abi būtume galėjusios perkalbėti Trevį. Visas jo planas yra beprotiškas.

— Manai, kad nesuprantu. Neradau jokios išeities. Mums jo reikia.

Melisa piktai pamanė, kad šio argumento negali nuginčyti.

— O kodėl Amsterdamas?

— Trevis ten turi reikalų. — Ji svyravo. — Aš nepasakiau tau, bet išgavau iš jo pažadą... dėl „Vėjo šokėjo“

Melisa sustingo.

— Ką?

— Priverčiau jį pažadėti, kad rastų būdą Keisei pamatyti statulą.

— Ne.

— Taip. — Ji žiūrėjo, kaip Melisos rankos gniaužė apklotą. — Žinojau, kad tu su tuo nesutiksi, bet tu esi neteisi. Tikiu, kad tai proga padėti jai. Nežinau, ar galiu tikėti, kad Trevis laikysis žodžio, bet aš versiu jį. Negaliu kęsti visos šios beprotybės ir išeiti iš jos be jokio rezultato.

Melisa jautė, kaip jai traukia skrandį.

— Kristau, kaip galiu įtikinti, kokią didžiulę klaidą darai? — sušnibždėjo ji.

— Tu negali manęs įtikinti. Pacientė mano. Ir sprendimas mano. — Džesika suspaudė jos ranką. — Bijau, kad turėsi su tuo sutikti. — Ji atsistojo. — O dabar paruošiu sumuštinių ir kavos. Jei nori nusirengti naktinius marškinius, vonioje yra drabužių ir dantų šepetukas. Jie skyrelyje su tavo vardu. — Ji nuskubėjo į lėktuvo galą. — Geilenas, atrodo, numatė viską.

Geilenas. Melisa prisiminė vyrą, nešusį ją į lėktuvą. Juodi plaukai, juodos akys, greitas, stiprus...

Ir pavojingas. Labai pavojingas.

Ji palygino jį su Treviu. Šis buvo, ko gero, netgi pavojingesnis už Geileną. Tikrai daug pavojingesnis, nes jis pažadėjo Džesikai „Vėjo šokėją“. Ji turi pakalbėti su Treviu, pasakyti jam, kad pamirštų tą velnio statulą.

Smaragdo akys...

Ne dabar. Užblokuoti atmintį. Jautėsi nusiminusi ir drebanti, o turėjo būti žvali derėdamasi su Treviu.

Jėzau, „Vėjo šokėjas“. Jei situacija nebūtų tokia prasta...

Ji atsistojo ir nužingsniavo į vonią.

— Norėčiau pasikalbėti.

Trevis pakėlė galvą nuo savo užrašų knygutės.

— Kaip jaučiatės, Melisa?

— Pikta kaip velnias. — Ji pažvelgė į Keisę. Šios akys buvo užmerktos: ji tikriausiai miegojo. Geriau nerizikuoti. — Mums reikia pasikalbėti. Akis į akį.

— Tai manęs nestebina. — Jis atsistojo ir truputį paėjęs, sustojo. — Iš čia galėsime ją matyti.

— Mane jaudina toks jūsų rūpestis po to, ką privertėte ją iškentėti.

— Kito kelio neturėjau. Žinau, tai turėjo būti sunku jai... ir jums.

— Jūs nesuprantate, vyruti. — Jos balsas drebėjo. — Mes jumis pasitikėjome, o jūs mumis — ne. Ir to dar negana. Jūs įtraukėte Džesiką į savo kvailystes. Jeigu jos ir neįmes į kalėjimą, tai atims licenciją. Galėčiau jus užmušti.

— Pasirūpinsiu, kad ji tučtuojau būtų Džesikai grąžinta.

— O Keisė? Džesika pasakė, kad pažadėjote jai „Vėjo šokėją“. Negalite to daryti. „Vėjo šokėjas“ — baisus dalykas.

— Jei Keisė bijo būti su šia statula, gal jai reikia atsigręžti į savo baimę.

— Tai blogas sumanymas.

Jis tyrinėjo jos veido išraišką.

— Jei Keisė ieško šios statulos, jos jausmai neturi būti neigiami. Ar ne taip?

Ji neatsakė.

— Jeigu ji yra d’Andreaso muziejuje, kaip ją iš ten gausite? Statula tikriausiai gerai saugoma. — Ji patraukė pečiais. — Ko čia man rūpintis? Jūs negalėsite ištesėti Džesikai duoto žodžio. Mus tikriausiai sulaikys Amsterdame.

— Tai jums geriausia išeitis?

— Taip. Beje, kodėl skrendame į Amsterdamą? Argi pirmiausia jūsų ieškos ne ten?

— Taip. Bet turiu ten reikalų. Privalau pamatyti draugą.

— Turite draugų? Tikriausiai jis neseniai jus pažįsta.

— Visą gyvenimą. Jie su mano tėvu buvo partneriai. Jis padėjo mane užauginti. — Trevis nusišypsojo. — Jis sako, kad jam patinku, bet, manau, nenori pripažinti, kad blogai mane išauklėjo.

— Labiau panašu į tiesą. — Ji žiūrėjo jam tiesiai į akis. — Aš taip nepaliksiu, Trevi. Aš nenoriu priklausyti nuo tokio šunsnukio kaip jūs. Ir Keisei to neleisiu. Ir kai rasiu būdą išsiveržti iš jūsų kontrolės, paskambinsiu Andreasui ir jus suims taip greitai, kad nespėsite net mirktelėti.

— Vadinkite mane šunsnukiu, bet aš bent nepalikau jūsų. Galėjau palikti jus visas ir vienas išskristi sraigtasparniu. Būtų buvę mažiau galvos skausmo.

— Stebiuosi, kad nepalikote.

— Pažadėjau Džesikai. — Jis susiraukė. — Galite manimi netikėti, bet neatleisčiau sau, jei mergaitei pakenktų mano išvykimas.

— Jūs teisus. Aš netikiu. — Melisa nuėjo toliau nuo jo. Jei nori būti rami ir įkalbinėti, negali leistis, kad užvaldytų pyktis. Reikėjo jį priblokšti, kad jo mintys pasikeistų. Ką galėtų pasakyti, kad yra pasiryžusi padaryti? Suras būdą atsiplėšti nuo Keisės. Keisė buvo saitas, siejęs juos visus drauge. Jei nukirstų tą saitą, kiekvienas iš jų galėtų eiti savo keliu.

Kaip tai pasiekti?

Ji pati jau pažengė į priekį, nes per pastaruosius keturis košmarus šiek tiek atsiskyrė nuo Keisės. Tas atsiskyrimas labai nedidelis. Tačiau Melisa nesijaudino, nes manė turinti laiko.

Tačiau jos laikas ėjo į pabaigą. Greitai jie atskris į Amsterdamą ir Trevis nukreips savo dėmesį į „Vėjo šokėją“ Tai statulai jis negalės nieko padaryti. Nors, tiesa, atrodė, kad jis nieko negali padaryti iš Džiuniperio. Tačiau padarė.

— Na, ar baigėte lieti pyktį ant mano vargšo draugo?

Melisa pažvelgė už nugaros ir įsitempė. Vyras atrodė aukštesnis, negu jį prisiminė, bet dėl tų akių suklysti nebuvo galima.

— Jūs — Šonas Geilenas.

— Turiu garbės, — jis tęsė kalbą ir ji pastebėjo vos juntamą britišką akcentą. — Pamaloninote mane tuo, kad pažinote. Kitą kartą žinosiu, kad net per didžiausią apsvaigimą nuo narkotikų įsidėmėjote mane.

— Kas jums sakė, kad buvau apsvaigusi nuo narkotikų? Džesika?

— Ne. Simptomai buvo labai ryškūs.

— Aš nebuvau apsvaigusi nuo narkotikų. — Ji atsisėdo ant sėdynės. — Ir galiu pasakyti, kad prastai skiriate simptomus. O iš kur žinote, kad pykausi su Treviu? Nemačiau jūsų.

— Buvau lakūno kabinoje atsidaręs duris, kai jį plūdote. Kadangi mano diskretiškumas yra legendinis, aš neišsidaviau, kol jūs čia nepasirodėte. Gal galėčiau atnešti puodelį kavos iš lėktuvo virtuvėlės?

— Ne. Noriu pailsėti.

— Dabar atrodote visiškai pailsėjusi.

— Bet mes ką tik nustatėme, kad prastai skiriate simptomus.

— Taip, — susiraukė jis. — Kadangi negaliu prisipažinti klydęs, turbūt turiu suprasti, kad norite manimi atsikratyti.

— Turėtumėte.

Jis klausiamai pakreipė galvą:

— Kodėl? Dauguma žmonių trokšta mano malonios kompanijos.

— Kol juos nušaunate?

Jo šypsena dingo.

— Na, tą pasakėte be reikalo. O man atrodė, kad mes sutariame. Kodėl taip pasakėte?

Ji nežiūrėjo į jį.

— Jūs esate Trevio draugas. Džesika sakė, kad buvote Veisare ir kad padėjote jam pabėgant iš Džiuniperio. Na, o matematiką aš moku. — Ji atsisėdo ant sėdynės. — Jei jūs nieko prieš, norėčiau poilsio.

— Tuoj einu. — Jis pasilenkė prie jos. — Tik vienas klausimas.

Jums nereikia klausinėti. Žinau, kad girdėjote visą mūsų su Treviu pokalbį, kol lavinote savo legendinį diskretiškumą.

— Taip. Buvo labai įdomu. Ketinu vėliau išspausti iš Trevio smulkmenas. Bet šis klausimas nieko bendro neturės su Treviu. — Jis žiūrėjo jai į veidą. — Kai nešiau jus į lėktuvą, pažvelgėte į mane ir pasakėte: „Nedarykite to. Neleisk jam, Džesika.“ Ką norėjote tuo pasakyti?

— Iš kur man žinoti? Buvau kaip be galvos. — Ji nežiūrėjo į jį. — Be to, ar jūs tikite, kad kas nors, apsvaigęs nuo narkotikų, kalbėtų sąmoningai.

— Įgėlėte. — Jis išsitiesė. — Pelnytai. Niekada nereikia nepažįstamiems pateikti intymių klausimų.

— Jūsų klausimas nėra intymus.

— Argi? — Nusišypsojo jis. — Man atrodo kitaip. Norėčiau po kurio laiko vėl jį pateikti.

Ji stebėjo, kaip jis nueina. Pirmas jos įspūdis buvo teisingas. Geilenas buvo labai pavojingas, ir kuo mažiau ji bendraus su juo, tuo bus geriau. Pamiršti jį.

Geriau galvoti apie Keisę, užuot galvojus apie jį.

Nutraukti saitus.

Kaip?

Turėtų būti koks nors būdas iš Keisės išplėšti tų baisingų košmarų kontrolę. Mergaitė buvo stipri, bet jos vienatvė tiesiog spaudė širdį...

Dieve mano.

Kam veikti su Keise pačiu blogiausiu momentu? Nereikia laukti, kol ji įtrauks į savo košmarą. Pamėginti tuomet, kai sapnas švelnesnis ar tiesiog miego būsena.

Ji beprotė. Niekada nieko panašaus nemėgino, ir perspektyva gąsdino ją. Ji neturėjo supratimo, ar tokia idėja iš viso galima. Bet jei Keisė galėjo Melisą iš gilaus miego įtraukti į savo tunelį, kodėl ji pati negalėtų ten patekti?

Gal todėl, kad ten buvo savos taisyklės?

Bet taisyklės egzistuoja tam, kad būtų sulaužytos.

Taigi veltui. Nėra kito laiko tik esamasis, kol Keisė miegojo.

Melisa užsimerkė.

Kaip po galais tą padaryti?

Susikoncentruoti... Amsterdamas

— Pristatymo noriu rytą, van der Bekai, — Karlstadas žiūrėjo į kanalą. — Ir be jokių fokusų.

— Aš branginu savo reputaciją. Kaip žinai, manęs dar niekada nekaltino kliento apgavimu.

— Man nepatinka mintis perdavimą vykdyti parke. Dėl Dievo meilės, toje vietoje yra netgi žaidimų aikštelė. Ten bus per daug žmonių. Rytą devintą ateisiu į tavo butą.

— Treviui patinka, kai aplinkui būna žmonių. Minoje lengviau pradingti. Arba parke, arba niekur. Kaip pasakiau, taip ir turi būti padaryta.

Karlstado lūpos susispaudė.

— Tokiu atveju geriau nepradink, kol prekė nebus patikrinta.

— Esu tikras, kad seksi mus, kol baigsi patikrinimą. — Jis nutilo. — Tiesa, pamiršau tau pasakyti, kad rytoj gausi tik pusę. Kita pusė tau bus atsiųsta į Johanesburgą.

— Ką?

— Tik atsargumo priemonė. Suprantama, pusę pinigų šįvakar pervesi į nurodytą Šveicarijos banko sąskaitą. O kitos pusės lauksime rytoj parke.

— O kas, jei nutarsi pasiimti pirmą pusę ir palikti mane ant ledo?

— Abu žinome, kad Trevis niekada nelaužo žodžio sandėriuose, ir jis būtų kvailys, jei apgautų tave. Jis žino, kad nesiliausi persekiojęs jo, o jam per daug patinka civilizacijos teikiami malonumai; kad slėptųsi kokioje trečio pasaulio šalyje. Vienintelis klausimas, kuris turi tave dominti: „Ar Trevis turi prekę?“ — Jis nusišypsojo. — Ir esu tikras, kad tą informaciją patikrinai.

— Jis ją turi. — Karlstado balsas buvo šiurkštus. — Rusai negaudytų jo, jei neturėtų.

— Argi tau nepasisekė, kad turi reikalų su Treviu, o ne su neišmanėliais rūsais. — Jis nusigręžė. — Iki pasimatymo rytoj rytą, pone Karlstadai, o šįvakar patikrinsiu sąskaitą Šveicarijoje.

— Van der Bekai.

— Taip.

— Girdėjau susirūpinimą keliančius gandus, kilusius per paskutiniąsias porą valandų apie poną Trevį. Gandus, susijusiu su Slaptąja tarnyba ir CŽV.

Jis irgi buvo juos girdėjęs, bet nesitikėjo, kad Karlstadas taip toli siektų.

— Neabejoju, kad jie nepagrįsti.

— Man nesvarbu, ką padarė Trevis, kad taip suerzino amerikonus. Tik noriu, kad tas nepakenktų sandėriui. Tai būtų apmaudu.

— Trevis neleis, kad taip nutiktų. — Jis patylėjo. — Labanakt, pone Karlstadai. — Jis skubiai žingsniavo tiltu, paskui gatve. Karlstado žvilgsnį jautė nugara, bet neatsigręžė. Karlstadui patiko gąsdinantys žaidimėliai ir jis būtų labai patenkintas pamatęs, kad van der Bekas jaudinosi.

O jis, be abejonės, nervinosi. Per daug siūlų tiesėsi nuo sandėrio, kurį jam patikėjo Trevis. Jis galėjo atlaikyti Karlstadą, bet Henrio Kleirono reikalas jį vertė nervintis. Jis buvo per senas, kad nulaikytų juos visus.

Jis pažvelgė į dangų. Trevio nebus dar kelias valandas, o vėliau visus reikalus galės jam perleisti. Trevis buvo jaunas ir toks smarkus, koks van der Bekas buvo tada, kai dirbo su Trevio tėvu. Dieve, kaip seniai tas buvo.

Tik keletas valandų...

„Tu čia.“

Melisa pajuto, kaip Keisis susijaudinimas įsupo ją į tamsos sūkurį.

„Atrodo, kad čia. Nors ilgai užtruko, kol čia atsiradau. Prireikė laiko išmokti.“

„Ar čia pasiliksi?“

„Ne, tik paviešėsiu.“

„Ak, — nusivylimas, — aš vieniša.“

„Turime tai įveikti. Tu neturi būti vieniša.“

„Nebūsiu, jei tu pasiliksi. — Pauzė. — Mudvi esame atsiskyrusios. Turime būti drauge.“

„Ne, neturime. Mes draugės. Galime būti ne kartu ir vis tiek būsime draugės.“

„Kartu geriau.“

Melisa jautė mergaitės pastangas įtraukti ją, susilieti su ja. Jėzau, ji buvo stipri.

„Liaukis, arba aš išeisiu iš čia.“

„Tu ketini kažkur išvykti. — Liūdesys. — Sakei man.“

„Bet aš sugrįšiu, jei tu nenuliūdinsi manęs.“

„Dviese neliūdna.“ Pastangos įtraukti sumažėjo, paskui liovėsi.

„Man liūdna. Noriu būti tokia tavo draugė, kaip mamytė ar tėvelis.“

„Jų nėra.“

„Jų negali nebūti.“

„Jie negali įeiti į tunelį.“

„Bet tu gali išeiti.“

„Jų nėra. — Melisa jautė Keisės baimę, kaip į narvelį patekusio paukštelio spurdėjimą. — Jie negali įeiti į tunelį.“ O Keisė negali pagalvoti apie išėjimą. Bet ji turi pratintis prie tos minties. Džesika manė, kad nuolatinis priminimas padeda ir gydydama naudojo šį būdą.

„Drauge.“ Pats stipriausias Keisės poveikis. Melisai prireikė keleto varginančios kovos minučių įveikti jį. Kai pagaliau ištrūko, jautėsi suglebusi.

„Tai šitaip. Įspėjau tave, Keise.“

„Ne. — Širdgėla. Baimė. — Pasilik. Daugiau taip nedarysiu.“

„Gal trumpam ir pasiliksiu. Bet tavo tunelyje nuobodu. Nei medžių, nei ežero. Nieko gražaus...“

„Čia saugu,“

„Nuobodu.“

„Ne, jei rasime „Vėjo šokėją“. Jis viską padarytų... Kas yra? Tu išsigandai. — Baimė. — Ar ateina pabaisos?“

„Ne. — Melisa bandė uždangstyti savo baimę. — Pabaisų nėra. Ir mums nereikia „Vėjo šokėjo“. Ar nori, kad papasakočiau tau apie savo namus Džiuniperyje? Tu matei tik vieną kambarį, bet ten jų yra daugiau. Ten yra tvenkinys ir gluosniai, ir stiebas, aplink kurį vyniojasi raudoni vijokliai...“

— Melisa, — ją purtė Džesika, — atsibusk. Po keleto minučių leidžiamės.

Ji iš karto atsibudo. Atsisėdo ir atsimerkė.

— Amsterdamas?

— Ne, Antverpenas. Kažkoks nedidelis aerodromas miške, kuriuo, kaip sakė Geilenas, naudojasi narkotikų pervežėjai.

— Nuostabu. Kaip tik su tokiais žmonėmis visada svajojau sutapti.

— Jis užsakė furgoną. Jis laukia ten mūsų, kad nuvežtų į Amsterdamą. — Džesika susirūpinusi žiūrėjo į ją. — Buvai labai stipriai įmigusi. O kaip sunku tave prižadinti.

Tas jos nenustebino. Buvo visiškai išsekusi, kai jai pagaliau pavyko palikti Keisę. Vis dar jautėsi be jėgų.

— Buvo sunki naktis. — Ji atsistojo ir nuėjo į vonią.

Kodėl ji nepasakė, kad jai pavyko paveikti Keisę? Jai visada nepatiko ką nors slėpti nuo Džesikos, bet pastaruoju metu, atrodo, daugiau nieko ir neveikė. Gal vėliau. Kol kas ji nieko per daug nepasiekė, o Džesikai gana ir tos problemos, kad Melisa susijusi su Keisės košmarais. Melisa įsivaizdavo, kaip jausis Džesika, sužinojusi apie jos apsilankymą pas Keisę esant normaliai miego būsenai.

Apsilankymą? Kiek reikėjo padirbėti. Net kontroliuoti ryšį, su Keise reikalavo milžiniškų pastangų.

Jos, išeinančios iš vonios, laukė Šonas Geilenas ir Trevis.

— Sėskitės, — tarė Trevis. — Tuoj leisimės.

— Kur Džesika? — ji atsisėdo ir prisisegė diržu.

— Priekyje su Keise. Ji nori būti šalia, jei kartais mergaitė pabustų ir parodytų kokius nors nerimo požymius.

„Tarsi Džesika pasakytų, kad Keisė nerimauja“, — liūdnai pamanė ji. Vienintelis dalykas, kurį nuojauta pakuždėjo Melisai —“Vėjo šokėjas“. Dažniausiai jos sesuo dirbo aklomis.

— Gerai, Trevi, pasakykite, kaip viskas bus toliau. Tikiuosi, kad jūsų planas apsaugos mus nuo šūvių.

— Ne. Palikau jį Geilenui. Jei jus nušaus, kaltinkite Geileną.

— Tada nereikia. — Ji atsigręžė atgal. — Geilenai?

— Visas tris paslėpsime nedideliame ūkyje prie Amsterdamo. Susisiekiau Olandijoje su keliais man dirbančiais vaikinais, ir jie mus pasitiks bei atstos palydą. Mes liksime ūkyje ginti jūsų, kol Trevis sutvarkys savo reikalus.

— Kiek tai užtruks, Trevi?

— Jei ilgiau kaip aštuonias valandas, visi turėsime rūpesčių. CŽV nesnaus. Nenustebčiau, jei ji apsups kiekvieną Olandijos oro uostą.

— Dar daugiau rūpesčių, — pataisė jį Melisa. — Tai kas vyksta?

— Žiūriu, kaip ištraukti „Vėjo šokėją“ iš d’Andreaso muziejaus.

— Nėra kaip.

— Geilenai? — paklausė Trevis.

— Sunku, — sumurmėjo Geilenas. — Tam reikės pinigų. Daugybės pinigų. Tikrai nori jį pavogti?

— Pasiskolinti. Man reikėtų bent keturių valandų, kad suteikčiau Keisei progą susitikti su ta statula.

— Pamirškite tai. Nieko neišeis, — kategoriškai tarė Melisa.

— Suprantu, kaip jaučiatės, — įdėmiai žiūrėjo Trevis, — tik nežinau, kodėl.

— Sakiau kodėl.

Jis nusišypsojo:

— Kaip sakiau, nežinau kodėl. Bet esu tikras, kad sužinosiu.

12 5 val. 20 min.

Akmeninis kaimiško stiliaus namas stovėjo už kelių mylių nuo kelio, apjuostas miško. Viduryje buvo didžiulė virtuvė, vonios kambarys ir du nedideli miegamieji. Viskas spartietiškai apstatyta, bet nepriekaištingai švaru.

— Neškite Keisę į vieną miegamąjį, — paliepė Džesika. — Kai ją įtaisysiu, paruošiu jai ką nors valgyti.

— Aš paruošiu, — pasakė Melisa ir nuėjo į virtuvę.

Trevis paguldė Keisę ant lovos ir pažvelgė į ją. Kaip ir visada sunku buvo pasakyti, ar ji miegojo, ar ne.

— Sveika, — tarė tyliai. — Visa tai, atrodo, labai išgąsdino tave, bet viskas jau praėjo. Prižadu, kad daugiau to nebus.

— Nežadėkite, ko negalite įvykdyti, — tarė iš vonios kambario atėjusi Džesika su vonele vandens ir rankšluosčiu. — Ypač, kai mes, atrodo, esame antrame jūsų dienotvarkės plane.

— Aš įvykdysiu, — atsakė. Kristau, jis tikėjosi sakąs tiesą.

Trevis nuėjo į virtuvę. Tuo metu pro lauko duris įžengė Geilenas.

— Saugu?

— Atrodo. Pora mano vaikinų dairosi aplinkui. Važiuojant iš aerodromo mūsų niekas nesekė, — jis atsisėdo už stalo. — Tavim dėtas, laikyčiausi to aštuonių valandų limito. Ilgiau likti vienoje vietoje tau nesaugu. Judinkis.

— Tą ir darau.

Eidamas į išnuomotą automobilį, kurį Geileno vyrai pristatė į aerodromą, jis paskambino van der Bekui.

— Aš pakeliui į parką, — pasakė, vos atsiliepė Janas. — Jokių problemų?

— Ne. Kai Geilenas mane įspėjo, kad tuoj išvyksti, dingau iš ano buto į naują. Problemų turi tu vienas. Net Karlstadas girdėjo apie jas. Gandai sklinda, kad paėmei kažką, ko neturėtum turėti. Ką sumanei, Maiklai?

— Reikalai komplikavosi.

— Prisimenu, tą patį sakydavai, kai dar buvai mažas. O aš tau sakydavau, kad pats juos sukomplikavai. Visada stenkis išvengti sunkumų.

Taip, Džiuniperyje jis pats viską sukomplikavo. Džesika galėjo jį tempte nutempti pas Keisę, bet nereikėjo į šį reikalą įklimpti abiem kojom.

— Kaip sąskaita Šveicarijoje?

— Pasirūpinau. Pasakiau Karlstadui, kad rytą jis gaus tik dalį prekės, o kita bus jam pristatyta į Johanesburgą. Dėl visa ko. Jei jis nutaręs perrėžti mums gerkles parke.

— Protingai.

— O kaipgi. Aš laukiu savo kruizo, o mirtis gali tam sutrukdyti. Neplauktum su manimi? Prisimintume senas dienas.

— Galėčiau prisidėti vėliau. Kol kas būsiu šiek tiek užsiėmęs.

Van der Bekas atsiduso.

— Suprantu, kaip tu galėtum. Žiūrėk, nekomplikuok padėties.

Jis nusijuokė:

— Stengsiuosi. Pradėk pakuoti. Susitiksime parke vėliausiai aštuntą.

Trevis baigė pokalbį.

— Kaip ji? — paklausė Melisa, kai Džesika išėjo iš miegamojo.

— Nematau jokių permainų. — Džesika sėdėjo ant kėdės priešais Geileną. — Neatrodo, kad kelionė būtų jai pakenkusi. — Ji iš nuovargio patrynė smilkinius. — Bet ką aš galiu žinoti. Kartais man atrodo, kad nieko gero negali padaryti tokiems vaikams. O ir kaip, jei aš...

— Nesąmonė. — Melisa pastatė sriubos dubenėlį priešais Džesiką. — Tu tik pavargusi. Žinoma, kad padėjai vaikams. Ar ne tu sugrąžinai į gyvenimą mane? O Donis, Eliza Vitkomb ir Pat Belings, ir Darenas Dženkas...

— Gerai, gerai! — Džesika pakėlė ranką, kad nutrauktų ją. — Jaučiuosi nuostabiai!

— Pasiutusiai perdedi. — Ji patylėjo. — Tiesa, man atrodo, kad tu su Keise truputėli per kantri.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Ji ne tokia, kaip visi tavo gydyti vaikai. Ji labai stipri. Gal ji nori iš tavęs jėgos.

— Tu irgi buvai stipri, — susirūpinusi susiraukė Džesika. — Ar manai, kad per daug kantriai su tavimi elgiausi?

— Ne, žinoma, ne, tu viską darei tinkamai. Man tik norėtųsi žinoti... Prisimeni, sakiau, kad ji kažką slepia. Ar tau neatrodo, kad tos pabaisos tik priežastis jai likti tunelyje?

— Tai labai sudėtinga prielaida. Jai tik septyneri, Meli.

— Jos tėvas sakė, kad Keisės vaizduotė nuostabi. Pridėk dar nepaprastai stiprią valią ir galėtum... Ak, aš nežinau. Tik galvoju apie tai. O dabar valgyk sriubą, kol negrįžai pas Keisę, — Ji pažvelgė į Geileną. — Gal ir jums dubenėlį?

Jis papurtė galvą ir atsistojo.

— Einu pasižvalgyti į lauką. Dar turiu paskambinti. Kai Trevis sutvarkys savo reikalą su van der Beku, jis užšoks paimti manęs rasti priėjimą prie „Vėjo šokėjo“ Man visada patinka būti žaidimo priekyje.

— Puiku. — Džesika ėmė valgyti sriubą. — Tai vienintelis geras visoje šioje sumaištyje dalykas. Noriu išbandyti galimybę padėti Keisei, kol mūsų nesučiupo ir nepastatė prie sienos sušaudyti.

— Nebūkite pesimistė, — nusišypsojo Geilenas. — Galėtumėte nerimauti, jei Trevis neturėtų mano neįkainojamos apsaugos. Aš garsėju stebuklingo darbuotojo reputacija.

— Dievaži, mums reikia stebuklo, — sumurmėjo Džesika.

— Ne, mums reikia susitarti su Andreasu ir padaryti galą visai šiai beprotybei, — tarė Melisa. — Jis gali priversti Trevį padėti Keisei.

Džesika papurtė galvą:

— Sakiau tau, kas atsitiko, kai paskambinau jam. Nerizikuosiu dar kartą tavimi ar Keise.

— Galvijas. — Ji valandėlę patylėjo. — Tau dėl manęs nėra ko jaudintis. Atrodo, galiu suimti save į rankas.

— O Keisė?

Jos lūpos susispaudė:

— Tu ja nerizikuosi.

— Nerizikuotum ir tu.

— Kartais tenka daryti, ko nenori, — Melisa nuėjo prie durų. — Baik valgyti. Einu pasikalbėti su Geilenu. Gal jau bus paskambinęs.

Geilenas stovėjo atsišliejęs į medį už keleto jardų nuo priebučio. Kai ji išėjo, jis įsidėjo telefoną į kišenę.

— Laukiau jūsų.

— Kodėl?

— Jūs ne iš tų, kurie ramiai sėdi, kai kas nors nepatinka.

— Iš kur žinote?

— Vis neklystanti mano intuicija. Šią akimirką ji man kužda, kad norite apipilti mane klausimais apie mano pasiekimus.

— Tarkime, noriu.

— Jie daug žadantys. Jei Trevis grįš su grynaisiais. Milijonas dolerių bus pats tas.

— Už „Vėjo šokėją“

— Už suteiktą galimybę keturias valandas praleisti jo draugijoje.

— Milijonas dolerių už tokį trumpą laiką? Jis nesutiks.

— Tikėkitės.

— Tas nepadės Keisei.

— Didelis šokas?

— Nepadės. — Jos rankos susigniaužė į kumščius. — Ir nenoriu to. Neteikite Treviui tokio pasiūlymo.

— Atsiprašau?

— Nežinau, kiek jis jums moka, bet aš sumokėsiu daugiau.

— Turite tiek pinigų?

— Tėvai paliko solidų palikimą. Turiu patikėtų lėšų.

— Ir panaudosite jas papirkti mane?

— Sumokėsiu, kiek norite, jei pamiršite „Vėjo šokėją“ Jei man pritrūks savų pinigų, rasiu jų.

Jis papurtė galvą.

— Jei nenorite pinigų, sakykite, ko norite. Padarysiu viską.

Geilenas pakėlė galvą:

— Siūlote man seksualines paslaugas?

— Siūlyčiau, jei iš to išeitų kas gero. Bet aš jūsų netraukiu. Mudu labai vienodi.

— Tikrai?

— Taip. Jūs turbūt irgi tą pajutote. Tai būtų tas pat, kas mylėtis su seserim.

Jis nusijuokė:

— Aš visiškai nelinkęs į kraujomaišą.

Ji stengėsi, kad balsas neskambėtų beviltiškai:

— Sakykite, ko norite, ir aš padarysiu. Aš ne kvailė ir turiu labai motyvuotą priežastį. Todėl galiu daug ką padaryti.

Jis liovėsi šypsotis.

— Jei mudu tokie panašūs, tai turėtumėte žinoti, kad aš neišduosiu draugo. Laikausi senamadiškų taisyklių.

Melisa žinojo turinti mažai galimybių, bet turėjo pabandyti.

— Sakiau. Padarysiu viską. Pagalvokite. Turi būtį kažkas, ko jūs norėtumėte, ir ko niekas nesiimtų padaryti. Nedažnai sulaukiama tokio pasiūlymo.

— Sunku nepagalvoti. — Jo žvilgsnis apsistojo ties jos veidu. — Matau, kad neturiu nuleisti nuo jūsų akių. Šiuo konkrečiu reikalu laikotės vien savo nuomonės. Galite nuspręsti paskambinti Andreasui.

Jėzau, jis dygus.

— Jei kalbėjotės su Treviu, žinote, kad tai — ne išeitis.

— Nesu taip įsitikinęs... — Jis gūžtelėjo pečiais. — Eikite į vidų. Nenoriu, kad jus čia kas pamatytų. Žmonės įsimena gražias moteris. O man reikia pasidairyti su savo vaikinais po mišką.

Ji nurijo kartėlį stebėdama, kaip jis nuėjo į mišką. Tai buvo jos atsargus bandymas. Ir be rezultatų. Reikėtų sugalvoti dar ką nors tokio, kol negrįžo Trevis.

Jei jis iš viso grįš. Jai susidarė įspūdis, kad Trevio „reikalas“ pavojingas. Jo gyvenimas visą laiką buvo nesaugus, ir nebuvo priežasties tikėtis, kad dabar jis pasikeitė. Galimas daiktas, kad jis nesugrįš. Jį gali nužudyti, arba jis turės bėgti. Visas jos rūpestis gali būti be reikalo. Jis gali jas palikti, jei jo gyvybė kabos ant plauko.

Ne, jis nepaliks jų. Nors ir kaip ji piktinosi juo, žinojo, kad jis tesės Džesikai duotą pažadą. Kristau, kaip ji norėjo, kad jis jo netesėtų. Domino griuvo daug greičiau ir ji negalėjo sulaikyti.

Lik ten, Trevi. Negrįžk.

Prašau negrįžti atgal.

— Pagaliau, — stipriai apkabino Trevį Janas van der Bekas. — Laikas tau ateiti ir perimti vadžias. Aš jau per senas.

Trevis juokdamasis irgi apkabino jį, paskui žengė žingsnį atgal.

— Prieš šešis mėnesius nebuvai per senas lakstyti paskui gražutę italę grafienę. Ar ji vyksta su tavimi į kruizą?

— Yra tokia galimybė. Ji turi dukterį, jei tave tas domina. Ta moteris netgi turi truputį smegenų. Nors niekad nesupratau, kam toks reikalavimas. Kvailumas daug labiau atpalaiduoja. — Jis pasuko prie žaidimų aikštelės. — Kur prekė?

— Striukės kišenėje. — Jis priderino žingsnį prie Jano. — Ar tavęs nesekė?

— Ir šito mokinys klausia savo mokytojo? Jei aš to nenoriu, manęs niekada niekas neseka. — Jis pažvelgė į Trevį, kurio žvilgsnis tyrinėjo aplinkinius medžius. — Netiki manimi? Jaučiuosi įžeistas.

— Atsiprašau. Įprotis. Pastaruosius keletą mėnesių turėjau būti atsargus.

— Atrodo, dabar irgi. Tie netikri ūsai tau visai netinka.

— Pamaniau, kad jie nepakenks. Vienas Geileno vaikinas pasakė, kad mano nuotrauka turi būti nusiųsta į kiekvieną Amsterdamo policijos nuovadą. Tikėkimės, kad čia jos dar negavo.

— Na, niekas nesitikės, kad tu lyg niekur nieko žingsniuosi tokioje viešoje vietoje. — Jis pagalvojo. — Galbūt.

— Ačiū už nuraminimą. Ar šitoje telefono būdelėje ketini paskambinti Karlstadui?

Janas linktelėjo:

— Tą pačią minutę, kai įsitikinsiu, kad pinigai yra šiukšlių dėžėje.

— Kurioje?

— Raudonoje prie įėjimo vartų. — Jis šyptelėjo. — Kurią taip diskretiškai seka barzdotas vyras prie cukraus vatos prekystalio. Sakiau, kad Karlstadas nekantraus.

Trevis dirstelėjo į Jano nupasakotą vyrą. Gražus, pilno veido, barzdotas blondinas. Vyras sulankstė laikraštį ir nuėjo prie suolelio šalia vartų. Trevis susiraukė:

— Kažką jis man primena.

— Kaip gali taip kalbėti, kai jis su tokia barzda. Ji tikriausiai tiek pat tikra, kiek ir tavo ūsai.

— Nežinau. Tik kažką... — Jis gūžtelėjo pečiais. — Galėjau jį susitikti anksčiau, jei jis samdomas žudikas.

— Galimas daiktas. Ar tu labai nerimauji? Nori nueiti?

Ar jis nerimauja? Jis visada jausdavo nerimą, kai jo sandėryje atsirasdavo netikėtų elementų. Net pažįstamas...

— Manau, kad ne.

— Gerai, — tarė Janas, — Noriu užbaigti sandėrį. Nemanau, kad Karlstado žmogus sulaikys mus, kol matys vykstančius mainus. Be to, Karlstadas žino, kad pusė prekės lieka pas tave.

— Greičiau baikime šį reikalą ir galėsi plaukti į savo kruizą. — Jis palaukė, kol minia prie įėjimo į žaidimų aikštelę praretėjo ir nuėjo prie raudonos šiukšlių dėžės, viena akimi sekdamas tą vyrą. — Parduotuvės prekių krepšys?

— Taip. Su užrašu „De Bijenkorf’s“

Krepšys buvo įgrūstas į vieną šiukšliadėžės pusę ir pridengtas laikraščiu. Kol kas viskas gerai. Kol Janas užstojo jį, jis ištraukė krepšį ir skubiai nuėjo prie telefono būdelės.

— Eime, Janai. Jau įsivaizduoju tave ant laivo prietilčio. Tu esi su...

Garsas, lyg nušoktų butelio kamštis.

Duslintuvas.

Šūdas.

Jis krito ant žemės siekdamas ginklo.

— Ant žemės, Janai.

— Per... vėlu. — Janas krito. — Mano... koja. Bėk, Maiklai!

Blondinas bėgo prie jų su atstatytu ginklu.

Dar vienas šūvis.

Kulka prašvilpė Treviui pro ausį, kai jis apsivertė žolėje. Jis iššovė pats.

Blondinas susvyravo. Iš peties plūstelėjo kraujas. Bet jis beveik užvirto ant Jano. Pagriebęs jį už marškinių, paklupdė ir prispaudė prie smilkinio pistoleto vamzdį.

— Mesk ginklą ir atiduok man pinigus, Trevi.

— Paleisk ji. O ne — tai gausi kulką į galvą, nespėjęs nuspausti gaiduko.

— Daryk, ką sakau, ir nežudysiu jo. Esu labai dėkingas van der Bekui: Jis labai padėjo. Duok man pinigus ir paliksiu jį gyvą. — Jo pirštas buvo ant gaiduko. — Net ir tave paleisiu gyvą, nors pridarei man begalę rūpesčių. Tau dar neatėjo galas.

— Meluoji. Nepadarysi to. Aplinkui daug liudytojų.

— Man nepatinka liudytojai. Bet šįkart padarysiu išimtį. Pažvelk man į veidą.

Tas bejausmis šunsnukis nužudys Janą. Jis sviedė jam krepšį.

— Dedu ginklą. Dabar pasitrauk nuo jo.

— Labai išmintinga. — Jis atsigręžė pro petį, išgirdęs prie vartų šurmulį. Prie jų bėgo keletas apsaugos darbuotojų. — Norėčiau pratęsti mūsų pokalbį, bet, rodos, mums nori sutrukdyti. Kitą kartą.

Jis iššovė Janui į galvą.

— Ne!

Trevį persmelkė skausmas išvydus, kaip žolę aptaškė Jano kraujas ir smegenys.

— Janai!

Negyvas.

O jį nužudęs vyras taku bėgo į gatvę.

Trevis stvėrė savo ginklą, pašoko ant kojų ir nusivijo jį.

Dar šūvis. Šį kartą neprislopintas duslintuvo.

Kas šovė?

Koks skirtumas. Svarbiausia buvo pasivyti priekyje bėgusį blondiną ir nudėti tą šunsnukį.

Veriantis skausmas.

Kažkas šiltas ir drėgnas nutekėjo šonu.

Bėgti.

Vyras pasiekė gatvę ir sėdo į nedidelį „Volvo“.

Trevis pakėlė ginklą. Negalėjo nusitaikyti, nes „Volvo“ jau atsiplėšė nuo šaligatvio.

Pabėgo. Jį draskė pyktis matant, kaip automobilis pradingo už kampo.

Šūviai paskui jį. Dar vienas šūvis.

Bėgti. Suras tą šunsnukį vėliau.

Jis perbėgo gatvę, nubėgo alėja, pasuko už kampo. Jo automobilis stovėjo už keturių namų. Nubėgti iki jo. Grįžti į vienkiemį miške.

Jį varstė skausmas. Žmogžudys, ištaškęs Jano galvą.

Kol kas negalvoti apie tai.

Grįžti į vienkiemį.

Janas...

13

— Melisa, paduokite man pirmosios pagalbos komplektą, — tarė duris atidaręs Geilenas, padėdamas Treviui įeiti į virtuvę. — Tas asilas leidosi peršaunamas. Žinojau, kad reikėjo važiuoti su juo.

— Peršautas? — Melisos širdis suspurdėjo. — Labai?

— Kulkos žaizda visada pavojinga, — Geilenas atsargiai pasodino Trevį ant kėdės. — Tik nubrozdino šonkaulius, bet jis neteko daug kraujo.

— Kas šovė?

Trevis papurtė galvą:

— Nežinau. Turiu apie tai pagalvoti. Uždėkite tvarstį ir duokite ko nors išgerti, kad prašviesėtų galvoj.

— CŽV?

— Tai, kas įvyko, neturi nieko bendro su Keise.

— Iš kur žinote, jei...

— Pirma sutvarstykite, o paskui tardykite, — pasakė jai Geilenas. — Ir moterys dar laikomos gailestingesnės už mus.

— Užsičiaupkite. Nueikite į miegamąjį ir atneškite Džesikos medicininį krepšį, tik neprižadinkite jos. Ji ką tik užmigo.

— Ji gydytoja. Galbūt galėtų...

— Tuo galiu pasirūpinti aš. Nėra reikalo jos trukdyti.

— Dėl Dievo meilės, — sumurmėjo Trevis, — nenorėtume trukdyti jūsų sesers.

— Kurgi ne. Gana jau privertėte ją kentėti. — Ji nuėjo prie kriauklės ir pripylė vonelę vandens. — Nusivilkite marškinius. — Pamačiusi, kad jam sunku, tarė pro sukąstus dantis. — Palikite. Atrodo, kad tuoj nualpsite. Padėsiu jums. — Ji pastatė vonelę su vandeniu ant stalo ir atsargiai nuvilko jam marškinius. — Atrodo, jūsų „reikalas“ nepasisekė taip, kaip tikėjotės?

— Galime sakyti ir taip. Gal paskubėsite?

— Aš skubu. Negi manote, kad man patinka čiupinėtis su jumis?

— Štai tas krepšys. — Geilenas pastatė odinį sakvojažą ant stalo ir atsegė. — Gal galėčiau padėti? Aš pats gerai moku suteikti pirmąją pagalbą.

— Gerai, kad mokate. — Melisa sumaniai valė ilgą nelygų įbrėžimą. — Visos tos šautinės žaizdos...

— Ką?

— Nieko. Paduokite man tą antiseptiką. — Ji pažvelgė Treviui į akis. — Skaudės, — tarė ir, nelaukdama atsakymo, uždėjo antiseptiko ant atviros žaizdos. Jis nekrūptelėjo. Atrodė, tarsi visai nieko nejaustų. Jos lūpos persikreipė. — Macho vaikinas.

— Taip, aš toks. — Trevis pažvelgė į Geileną. — Užgulk telefoną ir surask mums kitą vietą. Manęs niekas nesekė, bet turime užsitikrinti, kad vyras, nužudęs Janą, negalėtų...

— Janas negyvas? — nutraukė Geilenas. — O Dieve, užjaučiu, Trevi. Man taip gaila.

— Man taip pat. — Trevis pažvelgė į Melisą. — Ar jau sutvarkėte?

— Norėčiau. — Ji baigė tvarstyti žaizdą. — Šitas palaikys jus. — Ji davė jam tris tailenolio tabletes. — Stipresnės už skausmą.

— O, nėra nieko, kas būtų stipresnis už mano skausmą.

Ji suprato, kad jis kalbėjo ne apie fizinį skausmą. Nuvijo užuojautos bangelę.

— Jei jūsų galvoje netvarka, tai ne dėl tos žaizdos.

Trevis nurijo tabletes ir tarė Geilenui:

— Jis žinojo, kad mes ateisime, prekės bus perduotos. Tai galėjo būti Karlstado žmogus arba kas nors kitas, prieinąs prie informacijos. Jis prasitarė, kad Janas padėjo. Praeitą savaitę savo bute Janas rado dvi „blakes“ Maniau, gal CŽV, bet... — papurtė jis galvą. — Gal jis koks suskis agentas, bet nepanašu į tiesą. Turiu apie tai pagalvoti. Tik išvežk mus iš čia.

— Į Paryžių?

Trevis gūžtelėjo pečiais:

— Kodėl gi ne?

— Gerai. — Geilenas atsistojo ir išsiėmė telefoną. Neskambino. — Man tikrai labai gaila. Žinau, jis tau buvo kaip šeimos narys. — Jis išėjo į lauką.

Melisa beveik nesiklausė paskutiniųjų žodžių.

— Paryžius? Kodėl į Paryžių?

— Žinote kodėl, — pavargusiu balsu atsakė Trevis. — Aš daviau pažadą, noriu jį ištesėti.

Ji užsimerkė.

— Šūdas.

— Sutinku su jumis. — Jis vilkosi marškinius. — Žinau, tikėjotės, kad atsikratysite manęs dėl Jano... — jis nutilo, — mirties.

Jam skaudu buvo ištarti šį žodį. Ji juto tą didelį skausmą. Neturėtų jausti, trauk jį velniai. Ji atsimerkė ir pažvelgė į jį.

— Niekuo negaliu padėti, jei mirė jūsų draugas. Jis turėjo būti pakvaišęs, kad susidėjo su jumis. Turėjote pasimokyti, bet ne. Aklai einate pirmyn nepaisydami to, kas jums kenkia.

— Aš niekam nepakenksiu.

— Pasakykite tą savo draugui Janui.

Jis krūptelėjo.

— Jums reikėjo verstis medicina tais senais laikais, kai dar nebuvo taikoma anestezija. — Jis baigė sagstytis marškinius. — O dabar, jei jūs nieko prieš, išeisiu į lauką pas Geileną. Man reikia įkvėpti oro.

Suspaudusi kumščius Melisa žiūrėjo, kaip jis žengia pro duris. Ji įskaudino jį, bet veikiau tebūnie prakeikta, negu parodys, kokį gailestį jam dabar jautė. Jis buvo pakankamai tvirtas pakelti viską, ji irgi turėjo būti tokia pat tvirta.

Ji nunešė Džesikos medicininį krepšį atgal į miegamąjį ir pastatė ant kėdės šalia naktinio stalelio. Džesika gulėjo susirietus į kamuoliuką ant lovos šalia Keisės. Melisa stovėjo žiūrėdama į vargšą vaiką ir savo seserį, galėjusią padaryti bet ką, kad tik jos pacientei būtų geriau. Jos abi giliai miegojo. Ją staiga užplūdo noras ginti jas abi. Keista. Visada Džesika buvo jos gynėja ir ramstis nestabiliame pasaulyje.

Ne dabar. Džesika buvo dugne. Galų gale gal ir Melisa buvo, bet ji negalėjo teikti tam reikšmės.

Ji turėjo nerti, laikyti jas visas plūduriuojančias ir tikėtis, kad nepaskęs.

Melisa priėjo prie naktinio stalelio, atsegė Džesikos rankinę ir ėmė joje ieškoti.

— Gerai jautiesi? — paklausė Geilenas, priėjęs prie Trevio. Gal norėtumei ilsėtis?

— Dėl žaizdos? Prisimenu girdėjęs apie tuos laikus Tanzanijoje, kai tu nuėjai penkias mylias su mačete, kuri buvo įstrigusi į koją.

— Taip, bet ne visi tokie galiūnai kaip aš. Visada vartoju „R ir R“, kai tik gaunu. — Jis pasižiūrėjo į savo rankinį laikrodį. — Turi keturiasdešimt penkias minutes, kol čia atkaks transportas. Eik į vidų ir sėdėk.

— Čia geriau jaučiuosi.

— Suprantu tave. Ji atkakliai nenori, kad tu atgabentum „Vėjo šokėją“

— Teks jai priprasti prie tos minties. — Trevis atsišliejo į durų staktą. — Ar jau pavyko sutvarkyti šį reikalą?

— Turiu ryšį. Toks Polas Gijomė — muziejaus kuratoriaus asistentas. Jis žinomas kaip kyšininkas.

— Su „Vėjo šokėju“ yra truputį kitaip.

— Bet ši Gijomė charakterio savybė pravers mums, jei pinigų bus pakankamai, o jų įteikimas tinkamas. — Jis nusišypsojo. — O įteikti tinkamai aš moku.

— Man reikia, kad padarytum dar šį bei tą.

Geilenas klausiamai pažvelgė į jį.

— Man atrodo, kad pažįstu vyrą, nužudžiusį Janą. Jis tikrai žinojo, kas aš. Be to, norėjo, kad negyvas gulėčiau aš, o ne Janas.

— Ar pažinai jį iš veido?

Jis papurtė galvą.

— Akys buvo labai pažįstamos. Žalios, truputį įkypos... bet jis buvo su netikra barzda.

— Tai ko tu nori iš manęs.

— Surask ką nors, kas galėtų įsilaužti į Interpolo kompiuterius. Reikia pasižiūrėti į tų mulkių nuotraukas.

— Jei nežinai, nuo ko pradėti, gali prireikti penkiasdešimties metų. Juk bylų ten tiek daug.

Trevis tą suprato, bet turėjo ką nors daryti.

— Tegul būna penkiasdešimt metų, tik surask tą žudiką.

Geilenas linktelėjo galvą.

— Negaliu pažadėti, kad pristatysiu tau jį, kai atvyksime į Paryžių, bet ką nors surasiu.

— Gerai, — pasakė jis, nors nieko per daug gero nematė. — Janas...

— Ar nori pasikalbėti apie jį?, — tyliai paklausė Geilenas. — Kartais išsišnekėjimas padeda.

Trevis papurtė galvą.

— Jis mirė. — Jo lūpos persikreipė. — Nėra ką apie jį kalbėti.

— Tu dėl to nekaltas. Janas — senas vilkas. Žinojo, ką daro.

— Žinau.

— Tavo draugas žuvo, o tu gyvas. — Geilenas patraukė pečiais. — Sunku. Bet tvardykis.

— Tvardausi. Tačiau vis tiek surask man žudiką.

— Manyk, kad taip ir bus. Ką tik pagalvojau apie vieną žmogų, kuris įstengtų tai padaryti. Stiuartas Tomas. Truputėlį keistokas, bet apie kompiuterius išmano viską. — Suskambo jo telefonas, ir jis atsiliepė. Valandėlę pasiklausė ir išjungė. — Atrodo, Gijomė užkibo. Jis atgabens statulą iš parodų salės į galinę patalpą, motyvuodamas, kad ją reikia išvalyti. Tik prie durų turės stovėti sargybiniai, kad niekam nekiltų įtarimo, Jis pažįsta porą tokių, kurie nevengia pasipelnyti.

— Ir kiek?

— Iš viso? Kaina pakilo. Du milijonai. Labai daug už keturias valandas, praleistas su ta prakeikta statula. Galiu pasiderėti.

— Nėra laiko.

— Turi pinigų?

— Turiu šį tą mainais.

— Vertą dviejų milijonų?

— Manau, Gijomė sutiks. Karlstadas buvo sutikęs.

— Ketini panaudoti Karlstadui pažadėtą prekę? — tyliai švilptelėjo jis. — Gali būti pavojinga.

— Dėl to jaudinsiuosi vėliau.

— Gali tekti nerimauti greičiau.

— Paspausk ji. Janą galėjo nužudyti ir Karlstadas.

— Bet nesi įsitikinęs.

— Dabar aš niekuo nesu tikras. — Jis sutiko Geileno žvilgsnį ir pakartojo: — Paspausk jį.

— Nesiginčysiu su žmogumi, apimtu keršto. — Jis nusigręžė. — Vidurnaktį turime būti Paryžiuje.

— Pasamdyk daugiau vyrų, — pasakė Dečempsas, vos Pronlifas atsiliepė į telefono skambutį. — Ir nekalbėk man apie pinigus. Turiu visus, kiek tu norėtum. Ir surask Keisę Andreas.

— Čia jos gali nebūti.

— Ką?

— Mano CŽV kontaktas sako girdėjęs, kad ją išsivežė tavo senas draugužis Trevis. — Jis leidosi į aiškinimus.

Dečempsas tylėjo, kol Pronlifas baigė.

— Labai nepanašu.

— Prezidentas iš Japonijos išskrido atgal į Vašingtoną, nes pranešė, kad susirgo. Andreasas sveikas kaip arklys.

Kuo daugiau Dečempsas galvojo apie tai, tuo labiau linko tikėti gandais. Savo pokalbiuose su van der Beku Trevis nė karto neužsiminė apie mergaitę, bet Andreasas pasitikėjo juo tiek, kad galėjo paprašyti padėti dukteriai. O Trevis buvo pakankamai greitas sėkmingai įvykdyti pabėgimą. Jį apėmė jaudulys. Viskas sutapo. Trevis. Ir dabar galbūt tas vaikas.

— Dečempsai?

— Tai gali būti tiesa.

— Dėl ko jis pasiėmė vaiką?

Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios Keisės norėjo ir Edvardas? Tai buvo įmanoma. Gal Trevio įsikišimas Veisare tebuvo dingstis veikti jam pačiam vienam.

— Man reikia Trevio telefono numerio.

— Bandau jį sužinoti.

— Bandyk greičiau. Puikiausiai žinai, kad CŽV žino jį, jei Trevis buvo toje vietoje Virdžinijoje.

— Sakiau, kad CŽV negalėjo klausytis jo pokalbių ir susekti jo skambučių.

— Man nereikia susekti jų. Bet galiu panorėti su juo pasikalbėti.

— Aš pasistengsiu.

— Stenkis. Paskui sėsk į lėktuvą ir grįžk čia. Man gali tavęs prireikti. — Jis baigė pokalbį ir atsilošė kėdėje. Jam reikėjo to telefono numerio. Jautė keistą reikmę susisiekti su Treviu. To niekada nėra nutikę su jo kitais taikiniais, bet Trevis buvo kitoks. Trevis jį pažemino, ir tik paimti pinigus buvo per maža. O nauja informacija parodė, kad Trevis kelia kitą pavojų. Jis — ne tik grėsmė. Jis — konkurencija. Taip jis norėjo puoselėti šį nužudymą, žaisti su Treviu, parodyti jam, kad visada bus per žingsnį priekyje jo.

Koks bus kitas žingsnis? Jei Trevis toks protingas, kaip manė Pronlifas, jis turėtų slėptis. Bet Edvardas nužudė jo draugą, o Trevis pakankamai sentimentalus, kad trokštų keršto. Kad tą padarytų, turi identifikuoti Edvardą, o paskui surasti, kur jis. Vienintelis šiaudas, kurio turėtų griebtis Trevis, buvo Henrio Kleirono mirtis.

Taigi Lijonas?

Galbūt.

O gal ir ne.

Iš Trevio išplėšė pinigus, kurių jis tikėjosi, o laikyti Keisę Andreas paslėptą — brangiai kainuojanti perspektyva. Jis gali nutarti, kad būtina eiti pirmyn prie savo pirmojo tikslo.

Edvardui būtinai reikėjo gerai apmąstyti viską, ką buvo girdėjęs apie Trevį, o paskui — pasikliauti savo instinktais. Paryžius

Paryžiaus pakraštyje prie nediduko labai žalio parko buvo kuklus butas. Už keturių blokų nuo jo— d’Andreaso muziejus.

— Gražu, — Geilenas pastatė lagaminus ir dairėsi po gyvenamąjį kambarį. — Senamadiška, bet labai patogu. Šiek tiek per daug mėlynos spalvos. Gal mėlyna ir pagrindinė spalva, bet man ji visada atrodė slegianti.

— Nieko tokio. Nebūsime čia taip ilgai, kad pajustume depresiją, — atsakė Trevis. Jis nunešė Keisę į miegamąjį ir paguldė, paskui kreipėsi į Džesiką. — Nuo to laiko, kai išvykome iš Džiuniperio, ji neregėjo košmarų. Tas gerai. Tiesa?

— Ar laukiate atsakymo, kad pagrobimas — tinkama terapija? — paklausė ji. — Aš to nepatvirtinsiu, Trevi.

— Na, jis jai nepakenkė.

— Kol kas.

Į kambarį įėjo Melisa. Savo kelioninį ir Džesikos medicininį krepšius ji pastatė prie radiatoriaus po langu. Tada nuėjo į šalia buvusį vonios kambarį ir užtrenkė duris.

Džesika susiraukė.

— Ji teisi. Aš nežinau, kokį ilgalaikį poveikį visa tai turės Keisei.

— Niekuo negaliu padėti, — jis stengėsi, kad balsas būtų ramus. — Stengiuosi, kiek galėdamas. — Jis išėjo į gyvenamąjį kambarį. Geilenas buvo bežengiąs prie durų. — Kur Stiuartas Tomas?

— Bute, priešingoje koridoriaus pusėje. Jis mėgsta gyventi vienas. Patikėk manimi — nenorėtum, kad jis gyventų kartu. Kai jis įsitraukia į darbą, tokius dalykus kaip maudymasis ir dantų valymas laiko bereikalingu laiko švaistymu.

— Ar jis įsitraukė į šį darbą?

— Be didelio užsidegimo. Jam būtų daug įdomiau, jei būtum paprašęs jo įsilaužti į pačias slapčiausias Pentagono bylas. — Jis atidarė duris. — Einu pasižiūrėti, ką veikia.

— Eisiu kartu.

— Ne, neisi. Tu per daug įsitempęs. Nenoriu, kad nuliūdintum Stiuartą. Beje, jau po vidurnakčio. Eik miegoti. Galėsi pamatyti jį rytoj.

— Man nereikia... — jis nutilo sutikęs Geileno žvilgsnį. Nieko gero nebus. Geilenas nenukryps nuo savo minties. — Pažadink mane, jei Tomas įsilauš.

— Tik rytoj, — paskui jį užsitrenkė durys.

Velnio Geilenas.

Ir ačiū Dievui už Geileną.

— Kada ketinate nuvežti Keisę pas „Vėjo šokėją“? — tarpdury stovėjo Melisa.

— Po dviejų parų, kai uždarys muziejų. Jei viskas bus gerai.

— Nebus gerai. — Ji nuėjo prie lango ir žiūrėjo pro jį. — Bet jūs manęs neklausysite. Tiesa?

— Negaliu jūsų klausytis.

— Jūs sužeistas. Kodėl nepalaukiate, kol pasijusite geriau?

— Kaip sakėte anksčiau, tai tik nubrozdinimas. Nevertas to laiko, kurį sugaišote tvarstydama. Tiesa?

Ji valandėlę patylėjo.

— Taip. Ir kodėl jis nenužudė jūsų vietoj draugo?

— Nors ir labai gaila, bet jums nepasisekė.

— Mums visiems gali nepasisekti. — Ji nutilo. — Noriu, kad gautumėte man pistoletą.

Jis sukluso:

— Kam?

— Noriu turėti galimybę apsiginti pati. Neketinu priklausyti nuo jūsų, — sardoniškai nusišypsojo ji. — Nesijaudinkite. Neketinu jūsų nušauti, nors ir labai knieti.

— Ar bent žinote, kaip naudoti ginklą?

— Prieš kurį laiką studentų kvartale įvyko keletas išprievartavimų ir užpuolimų. Mes su draugėmis pradėjome nerimauti. Visos kambariokės lankėme savigynos treniruotes, ir tada aš nusipirkau 38 kalibro pistoletą. Visos mokėmės šaudyti.

— Gerai. Pasakysiu Geilenui, kad rytoj duotų jums pistoletą.

— Puiku, — ji jau ruošėsi eiti į miegamąjį, bet sustojo ir atsigręžusi pažvelgė į Trevį. Jį nustebino beviltiška jos veido išraiška. — Nenoriu, kad jūs žūtumėte. Nenoriu, kad kas nors dar mirtų. Gyvenimas — vertinga dovana. Reikia branginti kiekvieną minutę ir...

— Ar manote, kad Keisė džiaugiasi gyvenimu? Džesika iš paskutiniųjų stengiasi, kad tik jai būtų geriau, — Jis liūdnai papurtė galvą. — Atrodo, kad aš taip pat pavargau.

— Džesika nesupranta. Jūs nesuprantate. — Jos balsas buvo kupinas nevilties. — Negaliu jums leisti tai padaryti.

Trevis užsigalvojęs žiūrėjo į duris, pro kurias ji išėjo. Melisos jausmai stiprėjo, o tai galėjo būti pavojinga.

Jėzau, jam to nereikėjo. Jis tenorėjo ištesėti savo pažadą Džesikai ir surasti Jano žudiką.

Galvoti apie tą vyrą parke. Atsiminti kiekvieną minutę, kai išvydo jį. Jis sakė Janui, kad tas žmogus kažką jam primena. Ką primena? Žalios akys... Bet jis nebuvo priėjęs taip arti, kad būtų pamatęs jo akis.

Jis atsisėdo ant sofos.

Galvoti. Apmąstyti viską. Rasti ryšį. Vašingtono apygarda

— Denlis sako suradęs Trevį, pone prezidente, — tarė Keleris. — Na, gal ne visai surado, bet vakar parke Amsterdame įvyko incidentas. Nužudytas Janas van der Bekas.

— Nužudė Trevis?

— Ne, žudikas pabėgo, nors Trevis bandė persekioti. Matyt, kad per susidūrimą Trevį sužeidė.

— Gerai, — tarė Andreasas, — norėčiau, kad tas niekšas būtų pamautas ant kuolo.

— Ne anksčiau, kol surasime jūsų dukterį, — pasakė Keleris. — Paskui su malonumu pritarsime jums, pone prezidente. Denlis mano, kad Antverpene jis rado kompaniją, išnuomojusią furgoną pervežti jūsų dukteriai. Laikas sutampa. Mes artėjame prie jos, pone.

— Nepakankamai. Aš vykstu į Amsterdamą.

— Tai nebus išmintinga.

— Vykstu. Paruoškite prezidentinį lėktuvą, kuris sukonstruotas taip, kad esant būtinybei prezidentas iš jo galėtų valdyti šalį. Reikia jį išbandyti. Be to, liepkite gydytojui sakyti, kad man truputį pablogėjo ir neleidžiama išeiti iš kambario. Aš pasirodysiu balkone, kad visi matytų, jog dar neguliu mirties patale.

— O kaip pirmoji ledi?

Čelsi. Ji įtarė nuo pat pirmos akimirkos, kai jis išlipo iš Tokijo lėktuvo. Čelsi labai gerai jį pažinojo, jiedu buvo per daug artimi, kad jis galėtų ją apgauti.

Dieve, jis nenorėjo jai nieko pasakyti apie Keisę.

Ir negalėjo nepasakyti, kad skrenda į Amsterdamą.

Jis atsistojo.

— Einu pas ją. Mes išvyksime po valandos, Keleri.

— Taip, pone prezidente.

Po keleto minučių Andreasas įžengė į savo apartamentus. Čelsi gulėjo lovoje dirbdama nešiojamu kompiuteriu.

— Ir tai vadinasi poilsis?

— Aš juk guliu. Argi ne? — ji nusišypsojo ta spinduliuojančia šypsena, patraukusia jo dėmesį prieš daugelį metų. Dabar ji buvo dar gražesnė nei tą dieną.

Jo meilė, jo partnerė, jo geriausia draugė...

Apsidairęs po kambarį, jis tarė:

— Turiu tau kai ką pasakyti, Čelsi.

14

— Atversta, — tarė Stiuartas Tomas. Jis atsistojo ir gestu parodė į kompiuterio ekraną. — Prašau, pone Trevi. Viskas jūsų.

Trumparankoviai Tomo sportiniai marškinėliai buvo dėmėti nuo prakaito ir skleidė nemalonų kvapą, kaip Geilenas ir buvo įspėjęs. Mintis dirbti šalia to vaikino jo nežavėjo.

— Kodėl tau nenuėjus pavalgyti. Pasiųsiu žinutę, jei būsi reikalingas.

— Nerasite jo šiaip sau vartydamas puslapius. Kas jis pagal įvykdytą nusikaltimą?

— Žudikas.

— Kokio tipo? Nužudė iš aistros, dėl apiplėšimo, iš pasigailėjimo? Turime susiaurinti, jei norite rezultatų.

— Leisk man padirbėti.

Tomas svyravo.

— Ar tada duosite dalį mano pinigų? Paprastai pusę imu iš anksto, o kitą, kai jau būnu nereikalingas. Aš atsisakiau pirmosios pusės, nes Geilenas yra geras mano draugas, bet iš tikrųjų turėčiau...

— Kiek reikia?

— Penkių tūkstančių.

— Palauk. — Jis paliko Tomą ir nuėjo į butą kitapus koridoriaus.

— Rūpesčiai? — pakilo nuo kėdės Geilenas.

— Rimtesni nei paprastai. Tomas nori, kad sumokėčiau, o aš neturiu grynųjų. Penki tūkstančiai?

Geilenas papurtė galvą.

— Iki rytdienos galiu gauti.

— Jis nori dabar. Nesvarbu. — Trevis išėmė iš savo krepšio nešiojamą kompiuterį ir iš diskelių stalčiuko ištraukė kapšiuką.

— Turėsi panaudoti savo galią ir įtikinti jį vietoj pinigų priimti vertybes. — Pusę kapšiuko turinio jis išpylė ant kavos stalelio.

— Šventas šūde, — sumurmėjo Geilenas. — Deimantai?

Trevis rūšiavo brangakmenius.

— Netgi smulkiausias jų vertas daugiau kaip penkių tūkstančių.

Geilenas žiūrėjo į krūvelę.

— Ir tu laikei juos savo kompiuteryje?

— Atrodė labai patikima vietelė, kol nereikia pereiti patikrinimo oro uoste.

— Tai štai kodėl užsiprašei prezidentinio lėktuvo.

Jis linktelėjo.

— Nenorėjau rizikuoti prarasti juos muitinėje, kai tiek patyriau juos įsigydamas.

— Andreasui nepatiktų, kad jo lėktuvu naudojaisi asmeniniais tikslais.

— Pasiekus šią lošimo stadiją, neabejoju, jis sutiktų, kad kontrabanda yra mažiausia mano nuodėmė. — Trevis paėmė vieną akmenuką. — Nors nesu ekspertas, bet net aš pasakyčiau, kad šitas — labai aukštos kokybės.

— Aukščiausios.

— Ar šitaip ketinate sumokėti muziejaus kuratoriui? — paklausė į kambarį įėjusi Melisa neatplėšdama žvilgsnio nuo spindinčių ant kavos stalelio brangakmenius — Ar jie vogti?

— Galima sakyti, kad taip.

— Ir dėl jų mirė jūsų draugas?

— Ir tą galima pridėti. — Pirmą pasirinktą deimantą jis padavė Geilenui. — Pasakyk Tomui, kad neturime laiko. Kiekvienas Paryžiaus vertintojas pasakys jam, kad deimantas vertas dvigubai tiek, nei jis prašė.

— Gali tikėtis, kad jis tuoj pat puls į valiutos keityklą patikrinti jo.

— Jokių problemų. Deimantai išlaikys bet kokį patikrinimą. — Jis perskyrė krūvelę pusiau ir vieną pusę pastūmė Geilenui. — Šituos atiduok Gijomė. Neabejoju, kad jis norės patikrinti prekę iki rytojaus.

— Šitie irgi verti daugiau, nei jis užsiprašė, Trevi.

— Paprasčiausiai paduok juos Gijomė ir baikime tą reikalą. — Likusią krūvelę jis supylė į kapšiuką, o šį įkišo į krepšį. — Bet aš noriu garantijos toms keturioms valandoms arba išrėšiu jo širdį.

— Koks jūs džentelmenas, Trevi, — tarė Melisa.

— Manęs niekas švelniai neauklėjo pietų plantacijoje. Buvau mokomas pasaldinti sau kelią cukrumi, bet rankoje visada laikyti peilį. — Jis atlaikė jos žvilgsnį. — Turėtumėte tai įvertinti. Jūs mokate apsieiti su peiliu, Melisa.

— Stengiuosi išmokti kuo geriau.

— Manau, kad man laikas eiti dirbti, — tarė Geilenas. — Čia man darosi per karšta. Jei iškils kokių problemų, pranešiu, Trevi.

— Gerai. — Jis nenuleido akių nuo Melisos. — Turiu problemų.

— Suprantu.

— Nenuostabu, kad jūs nesijaudinate vežiodamas mus po Europą kaip šachmatų figūrėles, — pasakė Melisa, vos išėjo Geilenas. — Pinigai atveria duris. Tiesa?

— Bent jau d’Andreaso muziejaus duris.

— O kas tada, jei pasakysiu Džesikai, kad padėdamas Keisei naudojatės vogtais deimantais?

— Abu žinome, kad jai nebus jokio skirtumo. Jei pavyks išgelbėti mergaitę, ji ras būdą, kaip pateisinti šias išlaidas. — Jis nusišypsojo. — Tačiau ta žinia privers ją jaudintis ir sukels ne pačius geriausius jausmus. Tikriausiai nenorite jai pasakyti?

Ji neatsakė.

— Gražus bandymas, Melisa. — Jis atsistojo. — O dabar turiu eiti į gretimą butą ir truputį padirbėti. Jei ko nors prireiktų, ateikite.

— Kur Trevis? — paklausė Džesika, kai Melisa po dešimties minučių atėjo į virtuvę.

— Gretimame bute. — Ji prisivertė nusišypsoti. — Ką tik paruošiau šaltos arbatos. Nori?

— Prašyčiau.

— Kaip Keisė?

— Taip pat. — Ji sėdėjo prie stalo ir trynė smilkinius. — Jėzau, tikiuosi, kad tas „Vėjo šokėjas“ padės.

— Jei nors kiek abejoji, neturėtum to daryti. — Melisa priešais Džesiką pastatė stiklinę. — Mes darome pažangą. Žinau tą. Jei leistum man elgtis su ja šiek tiek griežčiau, mes netgi paskubintume eigą.

— Tu gali žinoti apie pažangą, o aš ne, — Džesika nugėrė gurkšnelį. — Galiu pritarti tau, bet vis dar negaliu patikėti tuo psichikos ryšiu. Tai prieštarauja mano instinktams ir tam, ko mokiausi.

—Žinau. Čia ir yra problema. — Melisa staiga parklupo prieš Džesiką, padėjo jai ant kelių galvą. — Pasistenk patikėti manimi, Džesika. — Jos balsas buvo duslus. — Aš myliu tave ir noriu tau paties geriausio. Tai viskas, ko kada nors norėjau tau. Aš tiek daug ėmiau, leisk man ir ką nors duoti. — Ji apsikabino Džesikos liemenį. — Leisk man tau padėti. Paklausyk manęs. Prašau.

— Meli? — Džesika pakėlė Melisos smakrą ir pažvelgė į ją. Palietė drėgną jos skruostą. — Tu verki...

Jos lūpos persikreipė:

— Tai tik įrodo, kokia aš nestabili?

— Netiesa. — Ji suėmė Melisą už pečių ir švelniai papurtė. — Ir tu nieko neėmei iš manęs, ko aš pati nenorėjau duoti. Kiekvienas gyvenime turime savo taką. Negi nesuvoki, kad padėjai man rasti savąjį? Nesigailiu nė minutės iš tų metų, praleistų su tavimi.

— Aš gailiuosi.

— Tuomet liaukis, — ji susiraukė. — Ir dėl Dievo meilės nustok verkti. Tu dusini mane.

— Atleisk. — Ji vėl padėjo galvą Džesikai ant kelių. — Tik atsakyk man į vieną klausimą. Jeigu prisieksiu savo meile tau, kad „Vėjo šokėjas“ kelia pavojų Keisei, ar patikėsi manimi?

Tyla.

— O, Jėzau.

— Aš per giliai įaugusi į realybę, Melisa. Žinau, manai esanti teisi, bet mano protas automatiškai ieško racionalaus paaiškinimo viskam, kas vyksta. Ir racionalumas kužda man, kad palikus Keisę su tuo, kas jai visada buvo mielas, gali atverti duris.

— Tai rizika, labai didelė rizika.

— Verta rizikuoti. — Ji patylėjo. — Ir aš rizikuosiu, Meli.

— Tai tavo galutinis žodis?

— Taip. Bet jei nepritari, gali neiti su mumis.

— Nieko panašaus. — Melisa atšlijo nuo jos ir nusišluostė akis. — Kur tu eini, ten ir aš. — Ji atsistojo. — Gerk savo arbatą. Einu nusiprausiu veidą, o paskui paruošiu tau priešpiečius. 14 val. 45 min.

Jis nieko nerado.

Trevis atsilošė kėdėje ir patrynė akis. Rausimasis po bylas kompiuterio ekrane vargino ir erzino. Jis žinojo, kad galimybių turi mažai, bet tikėjosi užtikti ką nors, kas užvestų ant kelio. Kartais užtenka mažmožio...

Nieko.

Na, su kuo jis tikėjo susidūręs?

Žalios akys. Truputį įkypos. Šviesūs plaukai. Galėjo būti natūralūs, o galėjo būti ir ne. Barzda, tarsi kaukė slėpusi jo veidą.

Kaukė...

Jis pamažu atsisėdo tiesiai.

Kaukė.

Jis neatpažino to vyro veido. Nepagalvojo, kad jis pažįstamas, kol nepamatė jo nueinančio nuo prekystalio su cukraus vata iki suolo.

Kaukė.

— Kristau.

— Ar radai?

— Neskubėkite. Tam reikia laiko. — Tomas neatplėšė žvilgsnio nuo ekrano. — Dirbu tik porą valandų.

— Sakei, bus lengviau, jei paieška susiaurės, — tarė Trevis. — Aš tau susiaurinau užduotį.

— Šešios pėdos ir du ar trys coliai, amžius nuo trisdešimt penkerių iki keturiasdešimties, šiaurietiško tipo, devynių milimetrų pistoletas, — jis ieškojo toliau.

— Ir teroristinė praeitis, — pridūrė Trevis.

— Tai raktas. Jei būtute pasakę anksčiau...

— Nežinojau anksčiau. Kiek dar reikės ieškoti? Negali būti tiek daug atitinkančių šiuos požymius.

— Jūs nustebsite, kiek yra. Gyvename žiauriame pasaulyje.

Praėjo dar valanda.

— Bingo. — Tomas palinko į prieki. — Pažvelkite. — Tai galėtų būti jūsiškis.

Trisdešimtmetis. Bet byla surašyta prieš dešimt metų. Švariai nusiskutęs, šviesiai rudi plaukai pradėję retėti. O akys tikrai žalios. Žalios. Kampučiuose truputį įkypos.

— Taip.

— Spausdink.

Tomas nuspaudė klavišą.

— Bjauri byla. — Jis perskaitė: — Padegimas, vagystė, nužudymas... IRA, Italijos laisvės sūnūs, nacių skustagalviai. Atrodo, kad kelios priežastys.

— Nieko neįprasto. Samdytiniai eina ten, kur pinigai. — Jis ištraukė iš spausdintuvo nuotraukos atvaizdą. — Manau, kad jis susijęs su teroristais, nes su jais buvo susiję tiedu žuvę Veisare.

— Veisare?

— Nekreipk dėmesio. — Jis čiupo pieštuką ir ėmė piešti barzdą. Abejonės neliko.

— Tai jis? — paklausė Tomas. — Aš radau?

— Taip. — Jis atstūmė kėdę. — Tu genijus, Tomai.

— Genijus turi būti apdovanotas, — šyptelėjo Tomas. — Nemanote, kad nusipelniau arbatpinigių? Gal dar vieną tą gražų rutuliuką?

— Nebūk godus, — atsakė išsiblaškęs Trevis. Jis žiūrėjo į nuotraukos atvaizdą. — Gal gali man rasti jo gyvenimo aprašymą ir psichologinę charakteristiką?

— Tikriausiai turėtų CŽV. Duokite man trisdešimt minučių.

Prireikė keturiasdešimt penkių minučių, kol jis nuspaudė spausdinimo klavišą ir padavė Treviui du lapus iš spausdintuvo.

— Štai jums.

— Ačiū, — jis pasuko prie durų.

Edvardas Džeimsas Dečempsas.

Pagaliau.

15 16 val. 15 min.

— Edvardas Dečempsas? — Geileno žvilgsnis pakilo nuo popieriaus su atvaizdu.

Trevis linktelėjo:

— Toks tikras, tarsi vėl jį matyčiau.

— Ir tu manai, kad jis vadovavo grupei Veisare?

— Taip išeitų. Jis pažino mane ir pareiškė, kad praeityje stojau jam skersai kelio. Jis man pasirodė pažįstamas, bet nepažinau veido. Turėjau prisiminti jo eiseną, judesius.

— Aš tuo metu buvau kieme, todėl jo nemačiau.

— Labai išsiskiriantis. Greitas, šoklus, minkštapadis kaip teniso žaidėjas.

— Karlstadas nieko bendro neturi su Jano nužudymu?

Trevis papurtė galvą:

— Nepanašu. Įvykiai Veisare buvo prieš mano derybas su Karlstadu dėl deimantų. Deimantai buvo Karlstado prioritetas.

— Vadinasi, dabar tave vaikosi rusai, Dečempsas ir Karlstadas?

— Pamiršote CŽV ir Slaptąją tarnybą, — tarė Melisa iš kampo, kur sėdėjo susirietusi fotelyje. — Mane tas padrąsina. Iš tokio būrio kas nors vis tiek jus sučiups.

— Tikėkitės, — atsakė Trevis. — Bet jei pasakysite seseriai, kad scenoje pasirodė Dečempsas, ji gali apsigalvoti dėl „Vėjo šokėjo“ Gali pagalvoti, kad rizikuoti neverta.

— Pasakysiu jai. — Ji atsistojo. — Tačiau ji neapsigalvos, kol Keisei iš tikrųjų neiškils pavojus.

— Tai pagaliau pasiduodate?

— Nieko panašaus, — tvirtai atsakė ji. — Aš pasitraukiau tik per vieną žingsnelį. Tai nereiškia, kad nekovosiu už kiekvieną kitą žingsnį.

— Aš ir neabejoju. Vadinasi, ketinate eiti su mumis?

— O jūs tikėjotės, kad ne? Atleiskite. Aš to nepraleisiu.

Geilenas raukėsi žiūrėdamas atvaizdą.

— Man atrodo, esu kažkur su juo susidūręs. Kažkur Portugalijoje. Galimas dalykas?

— —Jis nepriklauso portugalų grupei, bet tai nereiškia, kad negalėjo ten veikti. — Trevis skaitė charakteristiką. — Jis yra JAV pilietis, bet mėtosi po visą Europą... Jis gurmanas... puošeiva, kostiumus besisiūdinąs Romoje. — Jis praleido keletą eilučių. — Motina išsiskyrė su tėvu, kai Edvardui buvo šešeri, ir išsivežė jį į Paryžių. Ištekėjo už Džino Detvilo, meno galerijos savininko. Detvilas turėjo pinigų ir atidavė berniuką į privačią internatinę mokyklą. Aukščiausi visų dalykų įvertinimai. Labai didelis intelekto koeficientas. Kai jam buvo dvylika, patėvis apkaltino vagyste ir perdavė jį policijai. Dvejus įlietus praleido kalėjime. — Jis peržiūrėjo likusius puslapio sakinius. — Grįžęs iš kalėjimo, pateko į gatvę. Narkotikai, azartiniai žaidimai, vagystės... Matyt, tas neapsimokėjo, nes sulaukęs dvidešimties tapo smogiku. Jis — žvalgybos įtaisų ekspertas. — Trevis pakėlė akis nuo popieriaus. — Tai siejasi su tuo, ką Janas sakė man apie „blakes“ savo bute. — Jo žvilgsnis vėl nukrypo į lapus. — Vėliau įsitraukė į teroristinę veiklą. Dalyvavo ne vienoje grupuotėje, kol subūrė savo. Toji gyvavo neilgai. Komanda išsiskirstė, ir dabar jis veikia vienas.

— O jo tėvai?

— Motina mirė, kai jis sėdėjo kalėjime. Patėvis nužudytas po ketverių metų, kai Dečempsas buvo paleistas iš kalėjimo.

— Dečempsas?

— Gali būti. To niekas neįrodė, nes trūko įrodymų. Bet mirtis buvo itin žiauri. — Jis patylėjo. — Įdomu, kad jis nenužudė patėvio iškart, vos išėjęs iš kalėjimo. Jis palaukė, pasimokė ir tik tada veikė. Šaltakraujis niekšas.

— Ir, matyt, labai protingas.

— Ne toks ir protingas. Vienintelė priežastis, kodėl jis nužudė Janą — noras įskaudinti mane. Ta klaida jam brangiai kainuos, — pridūrė Trevis tyliai.

— Ir jūs labai džiaugsitės, — tarė Melisa.

— Be abejonės. Ar norėtumėte išgirsti daugiau apie Dečempsą? Tikiu, kad prieš jį aš atrodysiu vos ne šventasis.

Ji pasuko į miegamąjį.

— Reikės geroko būrio žudikų, kad prieš juos atrodytumėte gerutis.

Kai paskui ją užsidarė durys, Trevis kreipėsi į Geileną:

— Ar tau užtenka informacijos, kad surastum jį?

— Jei jos užtektų, CŽV ar Interpolas jau seniai būtų jį suradę. — Jis paėmė aprašymą iš Trevio ir permetė akimis. — Jis net tris kartus per savo veiklos metus buvo sulaikytas Paryžiuje. Atrodo, jam ten patinka. Nuo čia ir pradėsime. Tuoj pat siunčiu žvalgus. Bet dar nesulaikyk kvapo. 12 val. 35 min.

— Jau beveik laikas važiuoti, mažyte, — sušnibždėjo Džesika. Ji įsupo Keisę į lengvą antklodę. — Tau turėtų patikti. Važiuoji pasimatyti su savo senu draugu. — Ji kreipėsi į Melisą: — Trevis sakė, kad po muziejaus išvykstame iš Paryžiaus. Jis nori, kad viskas būtų sukrauta į furgoną. Gal pažiūrėsi, ar viską paėmiau iš vonios kambario, kol paruošiu mudviem po puodelį kavos? — Ji susiraukė: — Nežinau, kodėl jaučiu kofeino poreikį, kai nervinuosi.

Melisa papurtė galvą:

— Tu niekada nesinervini.

— Šiąnakt nervinausi. — Džesika nuėjo į gyvenamąjį kambarį, kur laukė Trevis ir Geilenas. — Beveik laikas?

Trevis linktelėjo:

— Kaip mažylė?

— Pabudo.

— Neleiskite jai užmigti. Tai būtų labai brangiai kainavęs pogulis. Kur Melisa?

— Dedasi daiktus. — Ji nuėjo į virtuvę ir įsipylė puodelį kavos. — Kur iš čia keliausime?

— Jei pavyks su Keise, apgyvendinsime jus su Melisa kur nors saugioje vietoje ir paliksiu jus derėtis su Andreasu.

— O kur ta saugi vieta?

— Kaip jums patinka Rivjera? — paklausė Geilenas.

— Nežinau. Niekada nebuvau. Bet nepanaši į vietą, kur galima pasislėpti.

— Ir kur mums geriausia.

— Visur būname neilgai. Tik kaip Andreasas mūsų dar nesučiupo.

Būtent, kad būname neilgai. Ir kad turime Geileną.

— O kodėl pats nenorite derėtis su Andreasu?

Trevis papurtė galvą:

— Andreasas nepanorės su manimi turėti jokių reikalų.

— Viskas atlikta, — tarė Melisa nešdama du krepšius. — Važiuokime ir viską baikime.

Vargšė Meli. Taip išblyškusi ir įsitempusi, kad Džesikai suspaudė širdį.

— Atvarysiu furgoną iš kiemo pusės ir pažiūrėsiu, kad niekas mūsų nematytų. — Geilenas nuėjo prie durų. — Jei per penkias minutes nepaskambinsiu, neškite Keisę.

Džesika padavė Melisai puodelį su kava.

— Gerk. Atrodai prastai.

Man nereikia kavos.

— Išgerk, Meli.

Melisa blankiai šyptelėjo.

— Rūpiniesi kaip mama. — Ji nurijo keletą gurkšnelių ir atidavė puoduką Džesikai. — Patenkinta, šventoji Džesika?

— Taip. — Ji kreipėsi į Trevį: — Kaip mes įnešime Keisę į muziejų niekam nematant? Juk mes, be abejo, patrauksime dėmesį.

— Paliksime furgoną alėjoje ir įnešime ją pro galines duris. Geilenas sakė, kad patalpa bus tuoj už koridoriaus.

— O apsauga?

— Du. Abu papirkti. Vienas prie galinio įėjimo. Kitas prie tos patalpos. Jos viduje dar yra durys, vedančios į rūsį, kur yra saugojimo patalpos. Geilenas dėl visa ko prie jų pastatė vieną iš savo vyrų.

— Viešpatie, tikiuosi viskas praeis sklandžiai.

— Džesika...

Džesika atsigręžė į Melisą. Sesers akys buvo kaip stiklinės. Stipriai įsitempusi Melisa žengė žingsnį pirmyn:

— Džesika...

— Laikykite ją, Trevi, — tarė Džesika.

Trevis prišoko, kai Melisos keliai sulinko ir ji buvo bekrentanti. Melisos žvilgsnis, įsmigęs į Džesiką, buvo kupinas siaubo.

— Ne... Džesika.

— Ššš. — Džesika padėjo pagalvę ant sofos. — Nesijaudink, Meli.

— Gerasis Dieve. Jūs nežinote, kas... — ji be sąmonės susmuko Treviui į glėbį.

— Kas čia per velniava? — sumurmėjo Trevis.

— Migdomieji kavoje, — tarė Džesika. — Guldykite ją ant sofos.

— Sugirdėte jai vaistų? Kodėl?

— Jai būtų per sunku. Matėte, kaip ji išgyveno dėl „Vėjo šokėjo“ O dabar, kai pabus, viskas bus jau pasibaigę. — Ji užklojo Melisą. — Ir buvo tikimybė, kad Melisa gali sutrukdyti. O Keisė neturi praleisti šios galimybės.

Trevis tyliai švilptelėjo:

— O jūs velniškai kieta.

— Žinojote, kad ji galėjo būti mūsų problema.. Negi jums neknietėjo padaryti ką nors panašaus?

— Knietėjo. — Jis pažvelgė į Melisą. — Tačiau negalėjau.

— Kodėl?

— Tai būtų nešvarus darbas. Tokia kovotoja, kaip ji, nusipelno lygių priemonių. — Jis nubraukė plaukus nuo Melisos kaktos. — Man patinka, kai ji dursto mane nuodingomis adatėlėmis. Nutariau — geriau tegu ji būna problema, negu turėčiau priimti tokį sprendimą.

— O aš nusprendžiau nepraleisti progos apginti abi: ir Melisą, ir Keisę. — Džesika pažvelgė į rankinį laikrodį. — Laikas nešti Keisę žemyn laiptais.

— Kiek laiko miegos Melisa? Ji išgėrė vos keletą gurkšnelių.

— Nieko kito ir nesitikėjau. Supyliau arklišką dozę. Miegos nuo keturių iki penkių valandų. — Ji meiliai pabučiavo Melisos skruostą ir sušnibždėjo: — Tai tau tik į gera. Labanakt, Meli. 12 val. 45 min.

Polis Gijomė buvo lieknas, grakštus, tamsiaplaukis penkiasdešimtmetis. Be to, jis buvo labai nervingas.

— Įeikite. Įeikite. — Jis linktelėjo apsaugininkui, stovėjusiam prie patalpos durų, ir virpančia ranka parodė, kad žengtų vidun. — Aš turbūt beprotis, kad sutikau. Keturios valandos. Ir nė minutės ilgiau.

— Atneškite kėdę damai, — tarė Geilenas, — o paskui eikite išgerti, kad nurimtų nervai.

— Aš nedarau išimčių, — atsakė Gijomė. — O ką čia veikia vaikas? Jūs nesakėte apie...

— Laikrodis tiksi, — pasakė Trevis. — Jei norite, kad greičiau išeitume iš čia, palikite mus ir netrukdykite. Kur yra „Vėjo šokėjas“?

— Ant darbastalio priešais sarkofagą.

Džesikos žvilgsnis bematant prilipo prie statulos.

— Dieve, — sumurmėjo ji. — Mačiau nuotraukoje, bet visiškai kas kita iš tikrųjų matyti. Tai nuostabu.

— Kur pastatyti kėdę? — Gijomė atnešė vieną.

— Per keletą jardų nuo statulos.

Jis pastatė kėdę, kur ji nurodė, ir išskubėjo iš patalpos.

Džesika atsisėdo ir ištiesė rankas:

— Sodinkite Keisę man ant kelių, Trevi.

— Aš galiu ją palaikyti.

— Ne.

— Ji pasitiki manimi.

— Bet tai aš bandau įtikinti ją sugrįžti atgal. Jūs tik jos ramintojas. Noriu jos supratimo, kad dabar viskas kitaip.

Jis pasodino Keisę ant Džesikos kelių, atgręžęs veidu į „Vėjo šokėją“

— O kas dabar?

— Sėdėsime ir lauksime. — Ji prisiglaudė Keisę arčiau. — Atsimerk, mažyte. Jis čia. Toks gražus, kad mano širdis vos nesustojo. Galiu suprasti, kodėl tu jį taip mylėjai. Prašau atsimerkti...

„Jis čia! — džiaugsmingas Keisis riktelėjimas išsklaidė rūką, gaubiantį Melisą. — Aš jį radau. Ji vis man sako, kad atsimerkčiau ir pažiūrėčiau, bet aš ir taip žinau, kad jis čia. Ateik ir mudvi drauge matysime jį.“

Tamsa. Rūkas. Mieguistumas.

„Mes galime pasilikti čia. Jis saugos mus. Ji nori, kad aš sugrįžčiau atgal, bet mes negrįšime. Turime eiti giliau į tunelį. Kartą jis mane nuskraidino. Gali tą vėl padaryti. Ir jis eis su mumis. Aš žinau.“

Melisa turėjo ką nors atsakyti, bet negalėjo galvoti. Kodėl negalėjo? Rūkas buvo tirštas ir sunkus kaip sirupas.“ Apie ką tu kalbi?“

„Apie „Vėjo šokėją“, kvailute.“

Baimė sukrėtė Melisą. Išsklaidė rūką.

„Ką?“

„Sakiau tau. Jis čia. Radau jį.“

Jos širdis dunksėjo lyg kūjo dūžiai.

„Kur?“

„Džesika nuvežė mane pas jį.“

Džesika.

Kava.

Ne!

„Melisa, ateik. Aš radau jį, bet nenoriu palikti tavęs. Eime su manimi.“

Ji privalėjo atmerkti akis.

„Melisa.“

„Neik su juo, Keise.“

Atsimerkti. Atsimerkti. Atsimerkti.

Pagaliau sunkūs vokai pakilo. Mėlynos užuolaidos. Butas. Viskas skendi rūke.

Atsisėsti. Sujudėti.

Per sunku.

Sujudėti.

Jai prireikė penkių minučių atsisėsti ir dar penkių, kad atsistotų ant kojų.

Dar vienas dalykas. Eiti prie durų.

Kas, jei to nepadarys. Ji turi sulaikyti Džesiką.

„Melisa, kur tu?“

„Ateinu. Palauk manęs.“

Kelnių kišenėje ji ieškojo telefono numerio, nurašyto iš Džesikos telefono adresų. O dabar paimti telefoną.

Jėzau, ji nematė numerių ant telefono. Prireikė trijų bandymų, kol teisingai surinko numerį.

— Alio, — atsiliepė Andreasas.

— Keisė... Džesika. D’Andreaso muziejus.

— Ką? Kas čia?

— Melisa. Dabar. Paskubėkite. — Ji išjungė telefoną. Jie gali nespėti laiku. Gali iš viso neatvykti.

Paimti rankinę, kurioje Geileno duotas pistoletas. Išeiti į gatvę. Muziejus vos už keturių namų. Ji pasistengs tai padaryti.

Vienas žingsnis.

„Melisa, ketinu atsimerkti. Turiu jį vėl pamatyti. Jis labai gražus.“

Melisą užvaldė panika. Jei Keisė pamatys tas smaragdo žalumo akis, Melisa jas irgi pamatys. Ji nežinojo, kuo tai gali baigtis, bet nenorėjo rizikuoti.

„Ne, neatsimerk. Palauk manęs.“

„Aš stengsiuosi. Paskubėk.“

Vienas namas.

Toliau paeiti negalėjo, Per daug pavargo.

„Negaliu laukti ilgiau, Melisa.“

„Ne, gali. Gali padaryti viską, ką tik nori.“

Du namai.

Ji susverdėjo ir atsirėmė į plytinio pastato sieną. Išsitiesti. Eiti toliau.

„Aš atsimerksiu.“

„Ne!“

„Turiu atsimerkti.“

Ir čia Melisa išvydo tai.

Smaragdo akys, žiūrinčios į aplinką su antikine išmintimi. Statula stovėjo ant apkrauto darbastalio dideliame netvarkingame kambaryje. Siauras praėjimas. Paveikslai. Trevis stovėjo vienoje darbastalio pusėje prie egiptietiško sarkofago.

„Aš tau sakiau,“ — Keisės jaudinimasis supo abi lyg statinis elektros debesis.

„Jis čia. Jis čia.“

Dar vienas namas. Muziejus ranka pasiekiamas. Smaragdo akys, bet nėra kraujo klano. Galėtų būti kitaip. Turėtų būti skirtumas.

Ji pasuko į alėją.

„Džesika laiminga. Ji mano — jeigu atsimerkiau, tai jau grįžtu atgal. Ji kalba man, kad ir „Vėjo šokėjas“ norėtų šito.“

„Ji teisi, Keise.“

„Iš kur tu žinai? Jis mane čia nunešė. Čia saugu.“

„Bet tokia, kokia esi dabar, „Vėjo šokėjo“ negali matyti.“ Ar ji nekalbėjo nesąmonių. Buvo išsigandusi ir negalėjo galvoti. Tegalėjo matyti viena: tas smaragdo akis.

Laikydamasi turėklų ji lipo laiptais iki užpakalinių durų. Taip sunku. Toks ilgas kelias į viršų.

Ji atsirėmė į duris atgauti jėgų. Dar minutė ir ji bus koridoriuje. Viskas gerai. Ji tą padarė ir nieko neatsitiko. Jos net nesustabdė apsaugininkai.

Apsaugininkai?

Kurgi jie?

Ji pastūmė duris.

Kraujas, Atmerktos akys. Du lavonai.

Apsaugininkai.

„Kodėl nekalbi su manimi, Melisa?“

„Užsimerk, Keise. — Ji svirduliavo koridoriumi. Jėzau, dar vienas lavonas šalia durų į darbinę patalpą. Mėlynas kostiumas. Ne apsaugininkas. Gijomė? — Paklausyk manęs. Noriu, kad užsimerktum.“

„Kam? Tada negalėsiu matyti... Koks čia garsas?“ „Koks garsas?“

„Lyg kamštis iššovė. Girdėjau jį anksčiau. Girdėjau anksčiau. — Melisa jos balse girdėjo paniką. — Maiklas bėga laiptais žemyn prie kitų durų. Jis palieka mane.“

„Užsimerk.“

„Negaliu čia likti. „Vėjo šokėjas“ Jis nuneš mane.“ — Baimė. —“Aš krentu, Melisa.“

„Kodėl krenti? Ar tu sužeista?“

„Nežinau. Aš ant grindų. Užsimerkiu. Aš išvykstu iš čia...“

„Kodėl tu ant grindų? — Ji atidarė duris. — Kas čia atsiti...“

Ir ji pamatė tai.

Smaragdo akys, žiūrinčios žemyn.

Kraujas, besiliejantis ant grindų, palietė vaikišką batelį.

Iš Melisos gerklės veržėsi baisus riksmas.

Ji neprisimena, kaip perėjo kambarį, bet dabar buvo suklupusi. Sustabdyti kraują. Ji turėjo sustabdyti kraują, besiveržiantį iš Džesikos krūtinės.

— Meli? — Džesika žiūrėjo į ją. — Padėk... Keisei.

— Keisei viskas gerai. — Ji spaudė rankomis žaizdą. — Ir tau bus gerai.

— Ji buvo beveik... atsigavusi. Žinau. Aš tą padariau. Tiesa?

— Žinoma, padarei.

O Dieve. Tiek daug kraujo.

— Dabar nekalbėk.

— Jis gražus. — Džesika žiūrėjo į „Vėjo šokėją“ — Suprantu, kodėl Keisei... — Plona kraujo srovelė išsiliejo iš Džesikos burnos kampučio. — Gražus...

Ji staiga nuvirto ant šono.

— Ne!

16

— Bergždžias darbas. Dečempsas pabėgo, — pasakė Geilenas Treviui lauke prie muziejaus. — Mes geriau irgi nešdinamės iš čia. Sirenos girdisi jau arti. Matyt, jos ir pabaidė niekšą.

— Šunsnukis, — sugniaužė kumščius Trevis. — Jis pažįsta šią vietą. Kaip savo rankos delną. Jis puikiai žinojo, kur eiti, kai iššoko iš to siauro praėjimo. Kaip jis praėjo pro apsaugą?

— Tą ir aš noriu žinoti, — niūriai atsakė Geilenas. — Nueisiu sužinoti, kol tu pasižiūrėsi, kaip Džesika ir Keisė. Dvi minutės, ir bėgam iš čia.

Trevis bėgte įbėgo į muziejų ir sustojo darbinėje patalpoje:

— O, ne!

— Ji neatsigauna. — Melisa pakėlė galvą. Burna sutepta Džesikos krauju. — Negaliu atstatyti jos kvėpavimo. — Ji vėl lūpomis apgaubė Džesikos burną.

— Melisa, — jis priklaupė ir pridėjo pirštus prie Džesikos kaklo, — dirbtinis kvėpavimas nereikalingas. Ji negyva.

— Nekalbėkite taip, — ji išgąstingai pūtė orą Džesikai į burną. — Neleisiu jai mirti.

Jis apžiūrėjo Keisę. Nė žaizdelės. Kai jis nusivijo Dečempsą, nežinojo, kad kas nors nušautas. Jis spėjo dirstelėti į Džesiką: toji sėdėjo su vaiku ant kelių.

Sirenos kaukė dar garsiau.

— Melisa, turime iš čia bėgti.

Ji nesiklausė jo.

— Eime, — tarė šalia jų atsiradęs Geilenas, greitai imdamas ant rankų Keisę. Jis pažvelgė į Džesiką. — Negyva?

— Taip.

— Ne, — tuo pat metu atsakė Melisa.

Geilenas linktelėjo galvą.

— Negyva. Užrakinau duris. Nešu Keisę pro rūsį. — Jis nešė Keisę prie laiptų. — Jei nepajudėsime, visi atsidursime kalėjime. Abu apsaugininkai negyvi. Gijomė irgi. Nužudytas ir maniškis Kardjė. Radau jį už kažkokių dėžių rūsyje. Arba veskis Melisą, arba palik ją čia.

— Ji eis su mumis. — Trevis traukė Melisą nuo sesers. — Eime, Melisa. Jai padėti jau negalima.

— Aš galiu. Galiu atgaivinti ją.

— Melisa, meluojate pati sau. Džesika negyva. Ir jūs tuoj būsite negyva arba kalėjime, jei neisite su manimi. Ir tada niekada nenubausime to, kas šitaip padarė. Negi manote, kad tai, kas atsitiko, yra teisinga?

Ji nematančiomis akimis žiūrėjo į jį.

— Trevi! — šaukė Geilenas.

— Einame.

Melisa sušnibždėjo:

— Negyva?

Trevis linktelėjo. Pastatė Melisą ant kojų.

— Eime. Keisei reikės jūsų.

— Ji pasakė: „Padėk Keisei.“

— Taip. — Jis stūmė ją prie laiptų. — Bet negalėsite padėti, jei iš Čia neišeisite.

— Negyva. — Ji staiga sustojo ir atsigręžė į Džesiką. — O Dieve, tai tikrovė. Norėjau, kad tai būtų tik dar vienas sapnas. — Jos balse buvo jaučiamas begalinis skausmas.

— Eime, Melisa.

Jos žvilgsnis lėtai nukrypo į statulą.

— Paimkite ją.

— Ką?

— Paimkite jį.

— Ne.

— Neisiu be jo. Paimkite ir neškite.

Sirenos girdėjosi čia pat. Jis suprato, kad laiko liko ne kažin kiek.

— Jūs negalite blaiviai mąstyti. Eime, Melisa.

Ji pasipurtė ir ištrūko iš jo. Nuėjo prie „Vėjo šokėjo“.

— Jėzau! — Jis prišoko prie jos, stvėrė statulą, griebė ją už rankos ir nusitempė kartu. — Greičiau po galais. Bet kurią minutę pasibels į duris.

— Ar jai nieko? — paklausė Geilenas, dirstelėjęs į Melisos atvaizdą salono veidrodėlyje. Jis važiavo visu greičiu. — Ji atrodo lyg lunatikė.

— Su tokiu kiekiu migdomųjų, kokį jai sugirdė Džesika, ji negali kitaip atrodyti. Ji turėjo visai neišeiti iš buto, Nežinau, kas ją palaikė, kad iš viso galėjo paeiti.

— Žinai.

— Gal ir žinau. — Jis savo nosine šluostė kraują nuo Melisos lūpų. — Kai valia labai stipri, kūnas gali padaryti stebėtinus dalykus.

— Kurių velnių pasiėmei „Vėjo šokėją“? Negi mums ir taip negana rūpesčių?

— Ji nenorėjo be jo išeiti. — Jis gūžtelėjo pečiais. — Ir yra dar vienas...

— Šiaudas ant kupranugario nugaros? — nutraukė jį Geilenas. — Prancūzijos policija šią vagystę laikys savo garbės įžeidimu. Juk Andreasui pažadėtas absoliutus statulos saugumas. Mes galėtume išpešti sau naudos, jei rastume būdą grąžinti statulą.

— Ne, — tarė Melisa.

Abu vyrai sužiuro į ją.

— Tai pirmas jos ištartas žodis, kai jie paliko muziejų.

— Mums reikia ją turėti.

— Pakalbėsime apie tai vėliau, — pasakė Trevis. — Dabar jūs tikriausiai negalite blaiviai galvoti.

— Mums reikia ją turėti.

— Tai pavojinga. Matėte, kaip policija užplūdo muziejų. Iš kur sužinojo, kad mes buvome ten? Turėjo būti pranešta.

— Aš paskambinau Andreasui, — tarė Melisa.

Geilenas ėmė keiktis.

— Taip ir žinojau. Žinojau, kad tą padarė ji.

— Nusiramink, Geilenai. Kaip tik gerai, kad ji paskambino. Koridoriuje Dečempsas buvo užsiėmęs tokią padėtį, iš kurios būtų nudėjęs mus visus. Jį išgąsdino sirenos.

— Ne laiku, — sušnibždėjo Melisa.

— Taip, ne laiku Džesikai, — švelniai ištarė Trevis. — Bet užtat išgelbėjo mus visus.

— Man nerūpite jūs visi.

— Net Keisė?

Ji užsimerkė. „Padėk... Keisei.“

— Jai viskas gerai. Tokia pati, kokia ir buvo.

— Padėk... Keisei.

— Mes jai padėsime, Melisa. — Trevis palenkė jos galvą sau ant peties. — Dabar pailsėkite. Pažadinsiu, kai privažiuosime tą kotedžą.

— Padėk... Kei...

Ji užmigo.

Pro langą su langinėmis matėsi levandų ir purpuro spalvų saulėlydžio dangus.

Gražu...

— Išgerkite vandens, — Trevis laikė stiklinę prie Melisos lūpų. — Ilgą laiką buvote kaip be sąmonės. Tikriausiai jaučiate troškulį.

Jai norėjosi gerti. Burna buvo sausa, lyg medvilnės privelta. Ji nugėrė pusę stiklinės.

— Buvau kaip be sąmonės? Ką tuo norite...

Džesika.

Ją nusmelkė skausmas. Keistas, deginantis.

— Brangiausias Dieve.

Jis pagavo iš Melisos rankos iškritusią stiklinę ir apglėbė ją pačią.

— Žinau. Žinau. Man labai gaila, Melisa, — jo balsas buvo duslus. Jis sūpavo ją pirmyn ir atgal. — Kristau, kaip man gaila.

— Iš gailesčio nieko gero. Ji negyva. — Ji įsikniaubė veidu į jo petį. — Negalėjau jai padėti.

— Niekas nebūtų galėjęs. Net jei per minutę nuvežtume ją į reanimacijos palatą, žaizda vis tiek padarytų savo — ji mirtina.

— Aš galėjau to išvengti. Turėjau būti protingesnė. Turėjau suprasti, kad ji sutrukdys man eiti kartu.

— Toks jos poelgis mane irgi nustebino. Bet jei būtume buvę visi kartu, galbūt dabar gulėtume nušauti.

— Ne, būčiau radusi būdą apginti ją. Žinojau, kad tai artėja. Turėjau to išvengti.

Ji pajuto, kaip jis sukluso.

— Ką?

— Paleiskite mane, — atstūmė ji Trevį, — man reikia išeiti į lauką.

— Žinoma, jums geriau likti vienai. — Jis padėjo jai stovėti. — Ir nuo čia per kokią mylią ar dvi yra tuščias pajūris. Tik per toli nenueikite. Gerai?

Ji neatsakė.

Melisa išbėgo iš miegamojo, iš kotedžo. Kojos klimpo į minkštą smėlį. Plonas ilgas šešėlis krito priešais ją. Ji bėgo prie tolimų kopų.

Džesika.

Ji nuslydo nuo kopos ir gulėjo jos papėdėje taip, kaip nukrito.

Džesika.

Sesuo, motina, draugė, globėja. Saldžiausiasis Jėzau, kodėl Džesika?

Sielvartas plėšė ją. Pagaliau pasirodė ašaros. Skausminga rauda ėmė kankinti kūną.

Džesika...

— Tvirta, — Geileno žvilgsnis pasekė ten, kur Trevis žiūrėjo į Melisą, sėdinčią paplūdimyje ir žiūrinčią į jūrą. — Jos buvo artimos?

— Matei jas drauge. Ką galvoji?

— Kad gyvenimas kartais išsunkia mus.

— Kaip ir dabar. Viskas klostosi blogai ir gali būti dar blogiau. — Jis nutilo. — Tu gali pasitraukti. Nekaltinsiu tavęs. Padarei daugiau, nei tavęs prašiau.

— Aš visur suspėju. Pabūsiu čia.

— Man nereikia...

— Užsičiaupk, Trevi. Ne vien dėl tavęs. Tas šunsnukis vakar nužudė vieną iš maniškių. Negi manai, kad nusileisiu ir nepričiupsiu jo?

— Jis mano, Geilenai.

— Pasiginčysime dėl to, kai jį rasime. — Jis vėl pažvelgė į Melisą, — Geriau dabar stebėkime ją. Po patirto šoko ji virsta į tikrą plieną.

Žiūrint į trapią vienišą figūrėlę, išsiskiriančią dangaus fone, Treviui sunku buvo patikėti.

— Tų turbūt klysti.

Jis papurtė galvą.

— Kartą ji man pasakė, kad mudu labai vienodi. Brolis ir sesuo. Manau, ji teisi. — Jis buvo begrįžtąs vidun. — Kadangi tu neišleidi iš akių Melisos, aš eisiu pasižiūrėti Keisės. Iš manęs gera auklė. Ar sakiau tau, kad kartą prižiūrėjau vilkiuką.

— Ne. Bet tai nenustebino manęs. — Trevio balsas buvo sunkiai nusakomas. Jis stebėjo Melisą. Tiek daug kančios ir sielvarto. Tiek daug vienatvės. Jis norėjo prieiti prie jos, apkabinti, pamėginti palengvinti jos...

Dar ne.

Pirmąjį sielvartą žmogui reikia išgyventi vienam, kol galės priimti užuojautą. O gal ji iš viso negalės priimti jo užuojautos, nesvarbu, kiek jis belauktų. Kas be ko, jis juk buvo svarbiausias tų šiurpių įvykių muziejuje liudininkas.

O ir kodėl jis panoro jai padėti? Turbūt jo modus operandi1 buvo emociškai paveiktas. Pirmąjį kartą ant jo slenksčio pasirodžiusi Melisa sugebėjo jį... paveikti. Ji sukėlė susidomėjimą, pyktį, troškimą, linksmumą ir susižavėjimą, o dabar ji prisilietė kažkur giliau.

Gailestį?

Koks skirtumas? Savianalizė yra nesąmonė. Jis atsisėdo ant slenksčio. Vadinasi, negalvoti. Tik stebėti, laukti ir galbūt pačiam truputį pasielvartauti.

— Jūs ilgai buvote lauke, — tarėjai už nugaros Trevis. — Ar nemanote, kad geriau eiti vidun? Jau beveik trečia ryto, kyla vėjas, Melisa.

— Nenoriu eiti į vidų. Man nešalta. — Tai buvo melas. Ji jautė ledinį šaltį, bet ne nuo vėjo. — Turiu pamąstyti apie keletą dalykų.

— Apie Džesiką?

— Ne. Aš išmąsčiau apie ją viską, ką galėjau. Tai per daug... skaudu. Aš ją mylėjau.

— Žinau.

— Ką jūs žinote? Ji man buvo viskas. Ištraukė mane iš tamsos ir mokė, kaip vėl gyventi, — ji patrynė smilkinius. — Ji visada juokdavosi, kai vadindavau ją šventąja Džesika, bet tuose žodžiuose buvo tiesos. Ji buvo labai gera. — Vėl pasirodė ašaros, ir ji jas nubraukė. — Matote, negaliu galvoti apie ją be verksmo. Turiu liautis ir galvoti blaiviai.

— Aš ir pats jaučiuosi, lyg verkčiau, — tarė Trevis. — Neilgai ją pažinojau, bet to pakako pamatyti, koks tai puikus asmuo.

— Jūs toks malonus man. — Melisa nežiūrėjo į jį. Kai nužudė jūsų draugą, aš tokia jums nebuvau. Negalėjau leisti sau praskysti prieš jus. Tai jūs vedėte Džesiką prie „Vėjo šokėjo“

— Ir nuvedžiau ją tiesiai į spąstus. Tikriausiai kaltinate mane dėl jos mirties?

Ji papurtė galvą.

— Ne daugiau nei save. Ji pati išgavo iš jūsų pažadą suvesti draugėn Keisę ir tą statulą. Tai buvo lyg buvimas nesustabdomame traukinyje. Žinojau, kas laukia, bet nieko negalėjau dėl to padaryti.

Jis nukreipė nuo jos žvilgsnį į šalį.

— Jūs žinojote... kad kažkas artėjo?

— Sapnavau tai savaitėmis. Todėl ir parvažiavau į Džiuniperį. Visada tą patį sapną. „Vėjo šokėjas“, žiūrintis iš aukštai į kraujo klaną, ir Džesika, gulinti ant grindų.

— Nepasakėte jai?

— Džesika niekada netikėjo tuo, ko negalėjo pamatyti ar paliesti. Ji nebūtų kreipusi jokio dėmesio. Bet turėjo suklusti tada, kai aš susivienijau su Keise. Pamaniau, jei pasakysiu, kad „Vėjo šokėjas“ yra grėsmingas Keisei, Džesika laikysis atokiau nuo jo. — Jos lūpos persikreipė. — O jūs pasiūlėte jai tą statulą ant sidabrinio padėklo. Aš norėjau jus užmušti.

— Vadinasi, kaltinate mane.

Ji papurtė galvą:

— Tikriausiai niekada rimtai netikėjau, kad galite sustabdyti traukinį, važiuojantį į paskirties vietą, bet turėjau pabandyti. Tik tikėjausi, kad galėsiu išvengti avarijos paskutinę minutę. — Jos rankos susigniaužė į kumščius. — Jei yra Dievas, kodėl jis man siuntė sapnus ir nesuteikė galios padaryti taip, kad jie neišsipildytų?

— Ar anksčiau nesapnavote panašių sapnų? Ne apie Džesiką, o apie kitus žmones?

— Porą kartų. Pirmą kartą, vos pradėjusi mokytis koledže. Mažą berniuką, gyvenusį gretimame bute Kembridže. Džimį Vatsoną. Rudi plaukučiai, miela šypsena... Vis sapnavau, kaip jis bėga per gatvę ir jį partrenkia furgonas. Pabusdavau nuo ašarų. Bet maniau, kad kraustausi iš proto. — Ji nutilo. — Ir vieną kartą tai atsitiko. Jis iššoko į eismo juostą paimti žaisliuko ir jį pervažiavo.

— Jis žuvo?

— Ne. Bet rimtai sužeidė. Jis savaitę gulėjo ligoninėje. Nuėjau pas jo motiną ir ji turbūt pamanė, kad man pasimaišė. Ji labai mane guodė ir tikino, kad aš nieko bendro neturėjau su Džimio nelaime.

— Jūs nepatikėjote ja?

— Sapne jį visados pervažiuodavo geltonos ir juodos spalvos gėlių furgonas. Berniuką pervažiavo toks pat „Bendisk Florist“ furgonas. Ar ne keista?

— O kitas atvejis?

— Senukas, dirbęs koledže kiemsargiu. Sapnavau pasikartojantį sapną, kad jis paslysta ant baseino krašto ir susimuša galvą. Mačiau kraują vandenyje.

— Ką tada darėte?

— Nuėjau pas jį ir papasakojau. Jis buvo puikus žmogus, bet manimi nepatikėjo. Jis patapšnojo man per petį ir pasakė, kad jauni žmonės šiais laikais per daug žiūri televizijos laidų. Aš prašiau jo, kad neitų vienas, kai šluos drabužines ir baseino aplinką. Jis pažadėjo.

— Bet neištesėjo?

Ji liūdnai atsiduso:

— O kaip jūs manote?

— Jis nepatikėjo jumis ir laikėsi savo. Nutiko taip, kaip ir sapnavote?

— Jis nuskendo. To neturėjo būti. Gal jei būčiau buvusi atkaklesnė... — Ji papurtė galvą. — O gal ir turėjo. Gal tai kosminis pokštas. Parodyti man ateitį, bet neleisti jos pakeisti. — Ji atsigręžė į Trevį ir paklausė trūkčiojančiu balsu: — Argi nejuokinga?

— Ne, ir nemanau, kad jums reikėtų kaltinti save. Pirmą kartą pati tuo netikėjote. Antrą kartą buvo ne jūsų kaltė, kad senis visur pasikliovė savimi.

— O Džesika?

— Ji užmigdė jus klasta. Jei būtute savimi, būtumėte galėjusi užbėgti už akių tam, kas įvyko. — Jis atsigręžė pasižiūrėti į ją. — Žinoma, jei norite galvoti, kad tai lemtis ir nieko pakeisti negalima, galvokite. Taip daug paprasčiau. Tik atsukti nugarą ir nueiti.

— Paprasčiau? Pats nežinote, apie ką kalbate. Nėra nieko paprasto... — Ji pažvelgė jam į akis. — Jūs per daug lengvai tai priimate.

— Sakiau, kad neturėjau problemų su talentais, šiek tiek nukrypusiais nuo normos.

— Susivienyti su Keise — nedidelis nukrypimas nuo normos. Sapnai apie ateities įvykius — nukrypimas nuo normų skalės.

— Aš nebuvau tam nepasiruošęs. Yra žinoma atvejų, kai žmonės atsigauna po traumų. Dendrikas paminėjo du atvejus, kur autentiški regėjimai pasitvirtino. Vienas atvejis graiko berniuko iš Atėnų, kitas iš Kinijos. Atrodo, kai nelieka barjerų, viskas įmanoma.

— Ir vėl Dendrikas. O kad būčiau gavusi į rankas tą knygą, kai kankinausi dėl Džimo.

— Ir aš to norėčiau. Ji tikriausiai būtų jums padėjusi.

Ji valandėlę tylėjo.

— Bandote man dabar padėti. Kodėl? Mudu nesame geriausi draugai.

— Gal aš kaltinu save, nors jūs ir nekaltinate. Buvau nebudrus, pražiopsojau Dečempsą. Po vagystės ir Jano mirties nesitikėjau tokio greito jo pasirodymo. Be mano galvos ant padėklo, jis galėjo turėti ir tai, ko norėjo.

— O jis norėjo „Vėjo šokėjo“?

— Jis buvo tame siaurame koridoriaus ruože, nes puikiai žinojo visą muziejaus išdėstymą. Gal planavo pavogti tą statulą anksčiau už mus. Jam reikėjo atlikti nuodugnų paruošiamąjį darbą.

— Ar jis atsekė paskui mus iš Amsterdamo?

— Manau, jis žinojo iš anksto, kad mes ieškosime pasimatymo su „Vėjo šokėju“ Jis laukė, kol mes jam viską parengsime.

— Iš kur jis galėjo žinoti?

— Jano telefono buvo klausomasi. Tai turėjo būti Dečempsas.

— Jis siekė „Vėjo šokėjo“ pakankamai rizikuodamas. Kodėl?

— Gali būti daug priežasčių. Jis godus. Visa jo karjera — dėl pinigų.

— Sakėt, kad jis jau atėmė jūsų milijoną.

— Milijonas jam nėra didelis dalykas. Jį galima užsidirbti per vieną narkotikų sandėrį. Jūsų kaimynas gali jį užsidirbti kompiuteriu. Bet „Vėjo šokėjas“ yra neįkainojamas. Tokiam žmogui, kaip Dečempsas, jis galėtų būti aukščiausias rezultatas. O gal priežastis visiškai kita. Kas žino, kas jam svarbu?

—“Vėjo šokėjas“ jam svarbus, antraip jis nebūtų buvęs muziejuje, Bet jis negaus jo. Kur jis? Kur jį padėjote?

— Į sandėliuką, į seną, ten rastą dėžę. Bet jis darosi girnapuse ant kaklo. Turime jį grąžinti, Melisa.

— Ne. — Ji atsistojo. — Kodėl turėtume? Kol Dečempsas nori jo, jis bus jaukas jam pagauti. Aš jo neatiduosiu. — Ji pažvelgė jam į akis. — Jūs turėtumėte trokšti Dečempso taip, kaip aš. Sakėte, kad ieškosite jo iš karto, kai ištesėsite Džesikai duotą pažadą.

— Ketinau tą padaryti. Situacija pasikeitė, bet vos tik įsitikinsiu, kad šioje vietoje saugu jums ir Keisei...

— Nesąmonė. Aš nesislėpsiu nuo niekšo, nužudžiusio Džesiką.

— Aš garantuoju: pasirūpinsiu, kad jis būtų nubaustas.

— Ne, tai aš pasirūpinsiu, kad jis būtų nubaustas. — Ji kietai sučiaupė lūpas. — Ir niekas nestos man skersai kelio, Trevi. O dabar eikite. Noriu dar kurį laiką pabūti viena.

Ji virsta į tikrą plieną.

Geilenas buvo teisus. Ji keitėsi — darėsi stipresnė. Negalima sakyti, kad anksčiau nebuvo stipri, bet dabar ji darėsi plieninė.

— Eikite. — Ji atsigręžė pasižiūrėti į jį. — Nesijaudinkite. Aš neketinu skandintis ar dar ką nors panašaus. Tiesiog turiu išgyventi viską, kad galėčiau galvoti.

— Kai būsite pasirengusi, ateikite ir mes pasikalbėsime. — Jis apsisuko ir nuėjo atgal į kotedžą. Lyg tas pokalbis duotų ką nors gero.

— Jums nereikėtų būti čia, pone, — Denlis atidarė limuzino, sustojusio prieš angarą, dureles. — Ketinau atvykti ir pateikti jums ataskaitą, kai tik įkeltume karstą į lėktuvą.

— Sakėte, kad lavono pervežimą nuslėpėte nuo žiniasklaidos, — tarė Andreasas. — Geriau, kad tai būtų tiesa. Kur ją gabenate?

— Į Arlingtoną. — Jis delsė. — Galvoju, ar nenorėtumėte apžiūrėti dar kartą? Turime žinių, kad sesuo velionei buvo labai artima. Ji gali nuspręsti paskutini kartą su ja atsisveikinti.

— Kuo daugiau faktų apie tai, kas atsitiko muziejuje, tuo panašiau, kad žiniasklaida sužinos apie „Vėjo šokėjo“ vagystę. Gali būti, kad Trevis derėsis dėl statulos. Ar turite išsamesnę ataskaitą apie seserį?

— Kol kas ne, pone. Aišku, mes atlikome preliminarinį darbą po to, kai jie išsivežė Keisę, bet laikėme ją antraeiliu asmeniu.

— O dabar ji yra itin reikšminga.

— Aptikome furgoną, kurį jie buvo išsinuomoję Antverpene. Jis buvo paliktas už keturiasdešimties mylių nuo Paryžiaus. Vadinasi, jie persėdo į kitą transporto priemonę. Tikriname visus tos vietovės automobilių nuomos punktus. Nors, žinant Trevio ryšius, automobilis galėjo būti gautas iš kur nors kitur.

— Tikėkimės, kad jums seksis geriau nei iki šiol. — Jis priėjo prie karsto. — Atidenkite.

— Pone?

— Atidenkite. Noriu ją pamatyti.

Denlis mostelėjo prie karsto stovėjusiam sargybiniui, ir karsto dangtis buvo pakeltas.

Andreasas pamanė, kad Denlis jį palaikė kažkokiu pabaisa. Jis pats nežinojo, kodėl panoro paskutinį kartą pažvelgti į Džesikos Raili veidą. Gal, kad įsitikintų savo akimis, jog čia guli iš tikrųjų ji. „Vėjo šokėjo“ vagystė buvo labai gluminanti, ir jis niekaip negalėjo susieti jos su Keisės pagrobimu. Dėl kokios priežasties Džesikos seseriai reikėjo skambinti ir išduoti, kur jie? Muziejuje rasti ir Melisos pirštų antspaudai. Ji rizikavo būti sugauta tuose pačiuose spąstuose, kaip Trevis ir jos sesuo.

Be jokios abejonės, ši moteris buvo Džesika. Ir mirusiosios veidas buvo toks pat švelnus ir malonus. Būtent dėl to įspūdžio ji ir tapo Keisės gydytoja. Nors jis niekada nebuvo tikras, kad jos gydymo metodai tinkami, bet niekada neabejojo, kad ji rūpinasi jo dukterimi.

Kol išsivežė jo dukterį.

Dabar turės reikalų su kažkokia laukine. Ką jis žino, kokios rūšies psiche Melisa Raili tapo po tų pasitraukimo iš gyvenimo metų? Jis jautė tam tikrą nusiraminimą, kai Džesika paskambino ir pasakė, kad Keisė saugi. Dabar nebuvo jokio nusiraminimo.

Jis nusisuko nuo karsto.

— Uždarykite.

17

Kai Melisa grįžo į kotedžą, dangus jau buvo nušviestas aušros. Trevis pasitiko ją prie durų su puodeliu kavos. Ji nugėrė gurkšnelį ir paklausė:

— Keisė?

— Ką tik žiūrėjau, — atsiliepė Geilenas, sėdėjęs ant kėdės kambario gilumoje. — Atrodo, ji miega. — Jis susiraukė. — Nors sunku suprasti.

— Aš pasižiūrėsiu. — Ji atidarė miegamojo duris. Keisė susirietusi gulėjo lovoje.

— Keise!

Ji pajuto pasitraukimą į tunelį. Melisa nežinojo, ar ilgai ir būtent ką Keisė matė muziejuje, bet vienaip ar kitaip tai ją išgąsdino ir privertė pasitraukti. Ar toli, Melisa vėliau išsiaiškins pati.

— Viskas gerai, Keise. Dabar pamiegok. Pasikalbėsime vėliau.

Ji uždarė duris ir sugrįžo į gyvenamąjį kambarį.

— Ji nemiega, bet jaučiasi gerai. — Melisa atsisėdo prie lango ant nedidelės sofos ir atsilošė. — Ar mes čia iš tiesų saugūs?

— Aš pastačiau keletą savo vaikinų paplūdimyje. Taigi mus perspės. Šimtabalėje sistemoje duočiau šešiasdešimt mūsų saugumui įvertinti, — pasakė Geilenas. — Galima buvo duoti septyniasdešimt, kol neprivertėte Trevio pavogti „Vėjo šokėją“ Jei Andreasas nuspręs pagarsinti vagystės faktą, liks keturiasdešimt.

— Jis to dar nepadarė?

— Dar ne, — Trevis atsisėdo ant sofos priešais Melisą. — Gal laukia, kol su juo bus užmegztas kontaktas ir deramasi.

— Kodėl jis turi taip elgtis?

— Tai protingiausias būdas perduoti meno vertybę, žinomą visame pasaulyje. Dar viena alternatyva — parduoti ją kokiam kolekcionieriui, nutašančiam kūrini į gilią slėptuvę.

— Ar Dečempsas susisieks su Andreasu?

— Manau, kad jo darbotvarkė kita.

— Kokia darbotvarkė?

— Ne pirmas kartas, kai su statula vyksta keisti dalykai.

Ir jei Andreasas sutiks derėtis, jam gali būti paspęsti spąstai.

Tai mano prielaida. Visus šiuos mėnesius jis tetroško, kad Keisei būtų gerai. Statula nuo amžių priklausė jo šeimai, bet jis nė nemirktelėjęs atiduotų ją už Keisę. Tai viskas, ko jis nori.

Melisa lėtai linktelėjo galva.

— Ir pagauti teroristą, kuris taip pakeitė Keisę. Jis nežino, kad tai Dečempsas. Tiesa?

Trevis papurtė galvą.

— Bet ar jis gali išsiaiškinti, kur yra Dečempsas?

Galbūt. Bet ne dėl mūsų. Jei mes pasakytume, kad Dečempsas buvo Veisare, jis pats jį medžiotų.

— Tokiu atveju gal nesakykime. Kol kas tik rinkime informaciją.

— Nepranešti Andreasui? Su juo nežaidžiama.

— Liaukitės kaišiojęs pagalius man į ratus. — Ji tvirtai suspaudė lūpas. — Tai jūs vienas sukėlėte visas tas prakeiktas komplikacijas. Ar turite alternatyvą? Manau, galėtumėte keletą tų savo deimantų parduoti už informaciją.

Jis susiraukė:

— Geriau nereikia. Tiesą sakant, ketinu susigrąžinti Tomui duotą deimantą.

— Kodėl?

— Man reikia atsikratyti Karlstado, kad ieškant Dečempso niekas nestotų man ant kelio.

— Net jei atgausi deimantą iš Tomo, nesusigrąžinsi tų, kuriuos atidavei Gijomė, — priminė Geilenas. — Dabar jie turbūt arba Prancūzijos policijos, arba CŽV nuosavybė.

— Galiu tai sužinoti. Karlstadui tas nepatiks, bet jei deimantai yra saugioje vietoje ir necirkuliuoja apyvartoje, aš galėčiau įtikinti Karlstadą, kad nenutrauktų su manimi kontrakto.

— Koks jam skirtumas, ar deimantai kur cirkuliuoja, ar ne, jeigu jie vis tiek ne jo kišenėje?

— Pats didžiausias visame pasaulyje, — jis nugėrė iš savo kavos puodelio. — Deimantai ne visai tokie, kaip atrodo.

— Jie padirbti? — išplėtė akis Melisa.

— Priklauso nuo to, kaip į tai pažiūrėsime.

— Jie gali būti arba padirbti, arba tikri.

— Tai gali žinoti tik jų savininkas. Šie ypatingi deimantai išlaikys bet kokį patikrinimą, nei kvalifikuočiausias juvelyras neatskirs jų nuo tikrų. Jau beveik penkiasdešimt metų mokslininkai žino, kaip anglies turinčias substancijas paversti pramoniniais deimantais, bet nesugeba sukurti brangakmenių. Tam trukdo visokiausi dalykai. Reikia ir labai aukšto spaudimo, ir ypatingo grafito, minkšto, bet atsparaus pakitimams. Ryšys tarp grafito sluoksnių yra silpnas, taigi grafitas trupa, bet vidiniai sluoksniai yra labai tvirti. Anglies atomai...

— Neketinu viso to klausytis. Kalbėkite, kas svarbiausia, Trevi.

— Viena Rusijos mokslininkų grupelė, finansuojama vietinės mafijos, sugebėjo sukurti puikiausius deimantus, kurių negalima atskirti nuo iškastų iš žemės.

— Tai neįmanoma. Turi būti testas, kuris parodytų skirtumą.

— Deimantų industrijoje sukurtas testas, nustatantis defektus, kuriuos sukelia nitrogeno koncentracija sintetiniuose akmenukuose. Liekamoji liuminescencija buvo neklaidinga.

— Bet rusai išsprendė šią problemą?

Trevis linktelėjo:

— Jie tai padarė ir tuo išgąsdino deimantų sindikatus. Sužinojęs apie tai iš vieno savo šaltinio, nusprendžiau nuvykti į Rusiją ir sužinoti, ar nerasiu ko nors įdomaus sau. Išbuvau ten šešetą savaičių, o paskui laboratorijoje įvyko man patogus sprogimas. Į orą išlėkė ir mokslininkai, ir įrengimai.

— O tu sugebėjai išlikti, — tarė Geilenas, — ir išeiti su pilnomis kišenėmis deimantų.

— Ir su diskeliu apie visą gamybos procesą.

Geilenas nusijuokė:

— Maniau, paprasčiausia kontrabanda, o čia daug įdomiau. Ir ką reprezentuoja Karlstadas?

— Jis dirba Pietų Afrikos deimantų sindikatui. Natūralu, kad šie nenorės dirbtinių deimantų pasirodymo. Priešingu atveju iškristų iš rinkos. Jei niekas nežinotų, ar deimantai tikri, ar sukurti laboratorijoje, kainos kristų, nes neliktų to retumo elemento. Tai būtų tikra nelaimė visai deimantų industrijai.

— Rusai gali pastatyti naują laboratoriją.

— Neabejoju, kad tą ir daro, bet tam prireiks laiko. Per tą laiką Karlstadas gali derėtis ar panaudoti jėgą, kad sulaikytų rusus nuo jų pastangų. Dabar jam vienintelis pavojus — deimantai ir jų gamybos procesas.

— Man nerūpi pavojus Pietų Afrikai, — tarė Melisa. — Svarbu tai, kad neturite pinigų informacijai nusipirkti.

— Turiu kai ką Šveicarijos banko sąskaitose, bet į jas gali būti užmetusi akį CŽV.

Melisa kreipėsi į Geileną:

— Galite gauti pinigų?

— Ne kažin kiek. Galiu pasibelsti į tam tikrus šaltinius, bet Dečempsas yra pavojingas žmogus: kadangi mes labai skubame, jis reikalaus kuo daugiau.

— Belieka Andreasas, — ji atsistojo ir pastatė puodelį ant Stalo galo. — Turime rasti būdą sandėriui.

— Turite pasiūlymų?

— Duoti jam tai, ko jis nori.

— Keisę? — paklausė Trevis. — O jos košmarai? Negalime jos atiduoti tokios, kokia ji yra dabar.

— Tuomet atiduosime ją, jau atsigaunančią. — Jos žvilgsnis nukrypo į miegamojo duris. — Džesika prisakė man padėti Keisei. Tikriausiai tai reiškia, kad saugočiau ją nuo Dečempso, bet Džesika žuvo bandydama sugrąžinti Keisę į gyvenimą. Paskutinieji jos pasakyti žodžiai buvo apie tai, kaip arti Keisė yra prie sugrįžimo. — Ji sumirksėjo tramdydama ašaras. — Ji buvo tokia teisinga, kad Keisė... O, šūdas. — Ji valandėlę patylėjo, kol vėl galėjo kalbėti. — Keisė atsigauna. Aš tuo pasirūpinsiu. Tik šitaip mes galėtume rasti būdą pričiupti Dečempsą.

— Tai toli siekiantis šūvis, — tarė Trevis.

— Aš šausiu. — Melisa pasuko į miegamąjį. — Jūs tik užtikrinkite, kad Karlstadas ir visi kiti jūsų priešai nesimaišytų mano kely.

— Bandysiu paklusti.

— Aha, ir man reikia raktelių nuo to naujo furgono.

— Ar tai būtina?

— Jūs velniškai teisus. Keisė laiko mane pririštą, bet aš ilgiau nesiruošiu būti kaline.

— Liepsiu padaryti raktelius šiandien. Geilenas ruošiasi turėti nedidelį automobilį, pasiskolintą mieste iš vieno jo vaikino. Pasirūpinsiu, kad turėtumėte ir to automobilio raktelius.

— Ačiū.

— Ir kaip ji galės padėti Keisei? — paklausė Geilenas Trevio, kai paskui ją užsidarė durys. — Man tas vaikas atrodo beveik komos būklės.

— Nežinau. Ji... reaguoja.

— Bet ne tada, kai nemiega.

Trevis papurtė galvą:

— Atrodo, Džesika jautė jos reagavimą. Kaip sakiau, tai toli siekiantis šūvis. Bet gal kaip tik gerai, kad Melisa bus su Keise. Tai saugiau negu vaikytis ją, kol ji lakstys po visą Europą ieškodama Dečempso.

— Ir paliks tave laisvą sandėriui su Karlstadu.

— Taip. — Jis nutilo. — Bet tai taip pat suteiks tau laiko surasti dar vieną trūkstamą visos dėlionės detalę.

— Ir kas tai?

— Henrio Kleirono našlė Danielė. Ji dingo tą pačią naktį, kai mirė Kleironas. Ji užaugo tame pačiame kaime kaip ir Keisės auklė. Be to, gali ne tik pažinoti Dečempsą, bet ir žinoti apie jį kai ką daugiau. Jei rastume ją, nereikėtų nei Andreaso, nei ko nors kito.

— Tiki, kad ji tebėra gyva?

Trevis gūžtelėjo pečiais:

— Tokia galimybė yra. Kadangi jos kūnas nerastas, ji gali būti gyva.

— Gal mums pasiseks, — atsakė Geilenas. — Imuosi šio reikalo.

— Keise? — sušnibždėjo Melisa, pasilenkusi prie mergaitės. — Žinau, kad nemiegi. — Atsakyk man.

Jokio atsakymo.

Melisa ir nesitikėjo, bet ji jautėsi įsipareigojusi bandyti Džesikos metodą. Džesika buvo balsas, šaukiąs iš įtvirtinimų. Melisa buvo partizanė, veikianti užnugaryje. Keisė priprato ir prie vienos, ir prie kitos.

Bet dabar nebuvo Džesikos, jos švelnaus balso ir įtikinėjančių žodžių. Ir Melisa turėjo užimti jos vietą.

Gerasis Dieve, kaip jai tai pavyks? Tai neįmanoma. Ji taip skyrėsi nuo Džesikos, kaip naktis nuo dienos. Ji net nebuvo įsitikinusi, ar švelnus Džesikos elgesys buvo tinkamas būdas sugrąžinti Keisę. Mergaitė buvo stipri, galbūt stipresnė, nei tokio amžiaus buvo Melisa. Ji savo noru atsiskyrė nuo pasaulio, ir įtikinėjimai jos neveikė. Galbūt, jei jos turėtų laiko...

Laiko jos beveik neturėjo. Melisa turėjo pasikliauti savo pačios intuicija, bet ir tai nebuvo lengvas kelias.

Vargšė Keisė.

— Aš tuoj sugrįšiu. Tu gali apsimesti serganti, kol aš nusiprausiu po dušu ir išsivalysiu dantis. — Ji pasuko į vonios kambarį. — O paskui mes pasikalbėsime, Keise.

Melisai prireikė dviejų valandų, kol pralaužė Keisės pasistatytą barjerą.

„Jau beveik laikas nustoti tau slėptis nuo manęs, — tarė Melisa. — Kodėl taip giliai įlindai? Man buvo tamsu, vos suradau tave.“

„Aš nenorėjau, kad tu surastum mane.“

„Kodėl?“

„Tu dabar kitokia. Iš pradžių man su tavimi buvo linksma.“ „Aš kitokia, bet tai nereiškia, kad negaliu būti tavo draugė. Žmonės keičiasi.“

„Ne čia. O kodėl tu pasikeitei?“

„Iš manęs atėmė geriausią mano draugę.“

„Čia to nebūtų nutikę.“

„Būtų. Tai nutiko, nes tu esi čia. Dėl to iš dalies kalta tu, Keise“, — negailestingai pridūrė ji.

„Ne, aš nieko nepadariau.“

„Tu pasislėpei ir užsimerkei.“

„Aš bijau.“

„Mes visi bijome. Reikia kovoti su tuo, ko bijai... arba neteksi įmonių.“

Tyla.

„Ar tavo geriausia draugė buvo Džesika? Ji... mirė?“ „Taip.“

„Taip ir maniau. Pasiilgau jos.“

„Aš irgi.“

„Ją pasiėmė pabaisos?“

„Taip.“

„Aš nekalta. Ar kalta?“

„Mes nepakankamai su jais kovojome.“

„Jie labai stiprūs.“

„Jie nėra tokie stiprūs, kaip atrodo. Jie dingtų, jei atsigręžtum į juos veidu.“

„Neatsigręšiu. Ištaškys man smegenis kaip Džeinei.“ „Aš būsiu šalia ir neleisiu.“

„Nedarysiu to. — Ji traukėsi. — Išeinu...“

„Aš seku paskui tave. Rasiu tave ir sugrąžinsiu atgal. Dabar galiu tą padaryti, ar tu miegi, ar ne.“

„Kodėl tu man tokia bloga?“

„Tu privalai sugrįžti. Džesika to labiausiai norėjo. Ji norėjo, kad sugrįžtum į gyvenimą ir daugiau nebijotum.“ „Turiu bijoti. Pabaisos...“

„Ką atsakyti į tai?“ — galvojo Melisa. Niekas gėriau už ją nežinojo, kad Keisę lankė realios pabaisos.

„Tu labiau bijaisi dabar, negu tada, kai su jais buvai susidūrusi. Prižadu, kad kovosime prieš juos drauge. Aš tavo draugė, Keise.“

„Maniau, kad ir Džeinė buvo mano draugė.“ — Išdavystė. Nepasitikėjimas. Priešiškumas.

„Ji tik apsimetė. Aš neapsimetu. Tikiuosi, kad tu tą žinai.“ „Aš nežinau. — Panika. Baimė. — Tu nori įleisti pabaisas į tunelį.“

„Jie gali niekada neįeiti į tunelį. Tu įsivaizduoji juos, kad turėtum dingstį pasilikti ten. Jei atsigręžtum veidu į juos, jie pranyktų kaip dūmų debesėlis.“

„Ne, jie ateina ir vejasi mane...“

„Daugiau to nebus. Trevis ir aš sustabdėme juos. — Ji patylėjo. — O išorėje juos sulaikė „Vėjo šokėjas“. Ar nejautei to, kai žiūrėjai į jį? Buvai labai laiminga. Akimirką buvai tunelio išorėje, bet sužinojai, kad ten saugu.“

„Aš jį vėl surasiu.“

„Ne tunelyje. Jam nėra ko būti tunelyje. Jis nebijo ir nenori, kad tu bijotum.“

„Iš kur žinai? Jis mane ten nunešė.“

„Nes turėjai ten būti, kol pakankamai sustiprėsi, kad galėtum sugrįžti ir pažvelgti į pabaisas.“

„Aš dar nepakankamai stipri.“

„Ne, tu stipri. Pagalvok apie tai. Džesika sakė, kad tu sugalvodavai visokių nuotykių su „Vėjo šokėju“ Ar tada bijojai?“

„Tai buvo tik istorijos.“

„Bet ar jos ne apie pareigą, išvadavimą ir kaip geri vyrukai baudžia blogiukus?“

„Galbūt.“

„Ne, gyvenime irgi taip yra. O ne slapstymasis tunelyje. Pagalvok apie tai.“

„Negalvosiu. Aš bijau ir neišeisiu iš tunelio. Įlįsiu giliau, kad pabaisos negalėtų man pakenkti.“

„Tavo draugas „Vėjo šokėjas“ neleis tau lįsti gilyn. Tu ieškojai jo netinkamoje vietoje. Ar tau niekada neatrodė, kad jis nori, jog paliktum tunelį ir grįžtum atgal. Jis žino, kad tau jau laikas išlįsti, nors tu taip ir nemanai.“

„Tu meluoji.“

„Tunelyje nėra pabaisų. Tu tik liksi ten, kol būsi pasiruošusi išlįsti ir kovoti su blogiukais drauge su mumis. Tu mums reikalinga.“

„Ne.“

„Aš sakau tiesą. Tu mums reikalinga. Dabar aš jau išeinu, bet sugrįšiu.“

„Nenoriu tavęs.“

Vargšas vaikas. Melisa negalėjo kaltinti jos dėl pykčio ar panikos. Ji nubloškė nuo jos saugumo antklodę, į kurią Keisę įsupo Džesika, ir pasakė, kad ji turi būti karžygė, o ne auka. Per sunku septynmetei mergaitei.

O kas, jei Melisa klydo? Kas, jei ji darė didelę žalą Keisei?

„Nekenčiu tavęs.“

„Tau atrodo. Bet nekenti pabaisų ir to, kad jie verčia tave labiau bijoti.“

„Tai tu verti mane bijoti.“

„Nes sakau tau, kad tavo pareiga — išlįsti laukan? Ar niekada nenorėjai, kad tavo sukurtos istorijos virstų tiesa? Jei matai blogį, turi su juo kovoti. Atlikti savo pareigą tikrame gyvenime nėra lengva.“

„Išeik.“

„Išeinu. Bet netrukus pasimatysime, Keise...“

18

— Atsibuskite, Melisa.

Ji atsimerkė. Akys išvydo pasilenkusio Trevio veidą.

— Laikas valgyti. Jau beveik tamsu. Ilgai miegojote. Melisa visai nenustebo. Buvo pavargusi po paskutinio bendravimo su Keise. Ji pažvelgė į Keisę. Mergaitė miegojo. Galės pamaitinti ją vėliau.

— Dešimt minučių. Noriu nusiprausti ir išsivalyti dantis.

— Paskubėkite. Geilenas prieš išvykdamas paruošė porą troškinių moliniuose dengtuose induose. Ką tik įdėjau vieną į orkaitę pašildyti.

Ji nuleido kojas ant grindų.

— Jis išvyko?

— Jis turi atlikti man vieną užduotį, — tai taręs jis išėjo iš kambario. Trevis bandė išsisukti nuo atsakymo.

Ji skubiai nusiprausė ir rankšluosčiu šluostėsi veidą, kai įžengė į virtuvę.

— Kur jis išvyko?

— Ieško, gal kas girdėjo apie Danielę Kleiron.

— Danielę Kleiron? Kas ji?

— Sėskite. — Jis ištraukė iš orkaitės troškinį. — Papasakosiu apie ją po pietų. — Trevis prikrovė dvi lėkštes troškinio ir pastatė ant stalo. — Geilenas niekada neatleis man, jei leisiu atšalti, kol jūs dar neįvertinote jo kulinarinių sugebėjimų.

— Aš noriu žinoti...

Jis neigiamai papurtė galvą ir ji atsisėdo už stalo, paėmė šakutę.

— Jau valgau. Pasakokite apie Danielę Kleiron.

Ji buvo įpusėjusi savo porciją, kai Trevis baigė pasakoti. Ji susiraukė galvodama.

— Tikitės, kad ji žino ką nors, kas padėtų rasti Dečempsą?

— Galbūt. Tai vienintelis mūsų turimas siūlo galas. Net jei ji neparodys mums, kur Dečempsas, tai paliudys apie savo vyro mirtį. O Dečempsas liudininkų nemėgsta. Yra tikimybė, kad jis panorės raštiją. — Jis atsistojo ir pripylė du puodelius kavos. — Vadinasi, mums nebūtinas „Vėjo šokėjas“ įvilioti Dečempsą į spąstus.

— Danielė Kleiron, kaip akivaizdu, nenori liudyti, antraip ji nesislapstytų pastarąsias savaites.

— Jei mes pasiūlysime jai apsaugą, ji gali savo nuomonę pakeisti. — Jis gūžtelėjo pečiais. — Ir blogiausia, kas gali atsitikti, kad perduosiu ją Andreasui ir leisiu CŽV pabandyti ją įtikinti. Jei aš duosiu jam netikėtą liudininkę, jis galbūt pagalvos dar kartą, prieš kišdamas mane į cypę.

— Iš kur turite pinigų tai moteriai, nors jų nepakanka, kad galėtumėte ieškoti Dečempso?

— Jei Geilenas palaikys reikiamus kontaktus, tai galės rasti tą moterį, neišleidęs nė grašio.

— Tikiuosi, kad jis turi reikiamus ryšius, — sausai atsakė ji. — Jis, atrodo, sugeba atlikti bet ką... nusikalstamo. Bet juk ir jūs palaikote tuos pačius kontaktus? Jūs juk irgi parduodate informaciją.

— Taip. Bet mūsų šaltiniai ne tie patys. Kartais tai paranku.

— Maniau, kad turėjote susisiekti su Karlstadu. Kodėl jūs vis dar čia?

— Turiu telefoną. Jei reikės su juo susitikti, palauksiu, kol grįš Geilenas.

— Kadangi manote turįs mus ginti?

— Ne jus, — atsakė jis. — Jūs viena galėtumėte imtis Andreaso ir Dečempso. Bet reikia galvoti apie vaiką. — Jis dirstelėjo į jos lėkštę. — Gal norite dar? Geilenas pagamino gerokai daugiau nei reikia dvejiems pietums.

Ji papurtė galvą.

— Jau pavalgiau. Buvo labai skanu. Jis sugeba viską.

— Daugiau negu jūs žinote. O gal ir ne. Jis sakė, kad labai gerai jį perpratote. Kažkaip judu lyg brolis ir sesuo?

— Nesunku pamatyti, kad mes labai panašūs, — šyptelėjo ji.

— Kuo?

— Na, abu tikime, kad kiekvieną minutę galima daug nuveikti.

— Ir jūs abu kieti bei labai nuovokūs. Galbūt net per daug?

— Manote, kad dėl man būdingo psichinio išskirtinumo? O galbūt aš tik gerai pažįstu charakterius? — ji pakėlė kavos puodelį prie lūpų. — Kaip ir jūs.

— Pastaruoju metu nepademonstravau šio sugebėjimo. — Jo žvilgsnis nuklydo į miegamojo duris. — Kaip vaikutis?

— Miega.

— Jūs įsitikinusi?

— Įsitikinusi. — Ji delsė pasakyti. — Dabar aš pasiekiu ją, kada ji miega ir kada ne. Ir ne tik tada, kai miegu pati. Išbandžiau lėktuve. Suveikė.

— Kodėl nepasakėte man? — Jis papurtė galvą. — Suprantu. Mes nebuvome geruoju.

— Ne. Nieko negalėjau sakyti, pirma nepasakiusi Džesikai. Ji nebūtų manimi patikėjusi. O jeigu būtų nepasitikėjusi, būtų bijojusi. — Ji pažvelgė į savo puodelį. — Ir dar nežinojau, kaip tą panaudosiu. Nebuvau tikra, ar Džesika gerai elgėsi su Keise. Mes visi buvome tokie švelnūs ir malonūs...

Jis susimąstęs žiūrėjo į ją ir nieko nesakė.

— Keisė nėra gležnas vaikas. Ji gyvybinga, stipri ir labai protinga. Keisei nebuvo būdinga užsisklęsti savo vidiniame pasaulyje iki Veisaro įvykių. Tai visiškai ne jos charakterio bruožas.

— Šokas privertė ją užsidaryti.

— Bet nujaučiu, kad auklės išdavystė ją labiau supykdė negu įskaudino.

— Atrodo, labai gerai ją pažįstate.

— Aš žinau tik tai, ką Džesikai pasakė Keisės tėvai ir ką pati pastebėjau.

Jis šyptelėjo:

— Ir gal kad jūs kaip Keisė. Nors tikiuosi, kad ne. Jums prireikė šešerių metų, bet pagijote po traumos.

— Tačiau turiu tai, ko Džesika neturėjo gydydama mane. Žinau, kur dabar Keisė.

— Ką norite tuo pasakyti?

— Tai, kad, užgijus pirmajai traumai, reikia labai, stipraus postūmio sugriauti tam pasaulėliui, kurį sau susikuri. Džesika niekada neparodė to postūmio. Užuot tai padariusi, ji teikė man meilę ir švelnumą. Tai galėjo padėti kai kuriems vaikams, bet jai prireikė labai daug laiko įveikti tokią užsispyrėlę kaip aš. — Ji pridūrė: — Todėl dabar galiu štai ką suprasti: Keisė nėra auka. Iš pradžių ja buvo, bet dabar savo tunelyje ji lindi, nes pati to nori. Savo noru lengviau ten pasilikti.

— Lengviau? O kaip košmarai?

— Jai reikia jų, kaip preteksto likti tunelyje. Todėl ketinu atimti iš jos košmarus.

— Kaip?

— Pasakiau jai, kad daugiau jų nebus, nes pabaisos laukia jos už tunelio, kad ji išeitų ir stotų į kovą su jais.

Jis susiraukė.

— Žinau, ką galvojate. Taip, tai buvo rizikinga. Taip, tai galėtų laikyti ją tame tunelyje visą gyvenimą. — Jos ranka, kėlusi puodelį prie lūpų, drebėjo. — Tai mano košmaras.

— Jei man taip, nežinau, ar būčiau pasinaudojęs ta galimybe.

— Ji yra kovotoja. Tai jos prigimtis. Tik dabar jėga turi būti sugrąžinta į mūšį.

— Kodėl jūs tokia įsitikinusi, kad ji neregės košmarų?

— Aš neįsitikinusi. Ji ir toliau gali panorėti juos matyti. Bet tikiu, kad mano pasiūlymas įsišaknys. Kai būnu su ja, kiekvieną kartą darau spaudimą. Galime tik laukti ir pamatysime. — Ji pastatė savo puodelį. — Ji tikriausiai bandys nedaryti nieko, ką aš jai liepiu. Šiuo metu ji nelabai džiaugiasi manimi.

— Galite ir klysti.

— Taip. Bet aš teisi. Aš priversiu ją susidurti su demonais ir sugrąžinsiu atgal. Ji yra... tarsi antroji aš. — Ji užsimerkė. — Žinau, kad esu grubi su ja, bet turiu ją priversti išlįsti iš tunelio. Jos pačios ir Džesikos labui. Pamatysite — turiu panašumą, kokio neturėjo Džesika, gydydama mane. Padarysiu viską, ką turiu padaryti. — Ji atsimerkė. Akyse buvo ašaros. — Nes aš ne šventoji, kokia buvo Džesika, Trevi.

— Ir neturite būti tokia, kaip ji. — Jis uždėjo ranką ant jos rankos. — Jums pačiai puikiai sekasi.

— Tikiuosi. — Jo ranka buvo šilta ir jauki, ir valandėlę ji leido sau jausti tą šilumą ir jaukumą, paskui ištraukė ranką. — Tikiuosi, kad per daug neskubinu Keisės, nes noriu su jos pagalba priversti Andreasą padėti mums dėl Dečempso.

— Nemanau, kad skubinate.

— Bet nei vienas, nei kitas nesame tikri. — Ji atstūmė atgal savo kėdę. — Eisiu truputi pasivaikščioti pajūriu, vėliau pažadinsiu Keisę ir duosiu jai valgyti.

— Aš ją pamaitinsiu.

Ji papurtė galvą:

— Tai mano darbas.

— Aš nieko prieš padėti. Išvarote mane?

— Jei man pavyks išvaduoti ją iš košmarų, galėsite būti laisvas. Turėtumėte džiaugtis, kad yra proga baigti savo pareigą.

— Ji nesibaigė. Tik pasikeitė. — Jis susiraukė. — Ir aš ne itin patenkintas. Labiau norėčiau būti stebėtojas.

— Pastebėjau. Tai gal ir jūs gyvenate tunelyje kaip Keisė.

Jis nusišypsojo.

— Gal ir gyvenu. Tai įdomi mintis. Gal pastebėjote kitų panašumų tarp manęs ir tos mergytės?

— O taip. Bet jūs sudėtingesnis... — ji nutilo ir pažvelgė į jį. Jis tebesėdėjo šypsodamasis, bet ji pajuto... Ką? Skausmą? Vienatvę? Ji nežinojo, bet jis ir vėl buvo malonus jai. Ji norėjo kažką padaryti, bet nežinojo ką. — Man labai... gaila, kad žuvo jūsų draugas, — išspaudė ji. — Ir apgailestauju, kad bjauriai elgiausi. Kadangi nedaug žmonių prisileidžiate arti prie savęs, jums turėjo būti labai skaudu jo netekti.

— Taip, buvo.

— Gal kada nors papasakosite man apie jį.

— Kada nors.

Skausmas buvo per gilus, o jis nebuvo iš tų žmonių, kurie rodo savo jausmus.

— Ar jis žinojo, kad jį mylėjote? Ar sakėte jam?

— Ne, nesakiau. Bet manau, kad jis žinojo.

— Gerai. Kai Džesika sugrąžino mane atgal į gyvenimą, aš sukūriau sau vieną taisyklę. Gyvenimas per trumpas, kad slėptume savo emocijas. Jei kas nors pelno mūsų meilę, tai nusipelno ir žinoti apie ją.

— Tai labai rizikinga filosofija.

— Daug rizikingiau nepasakyti kažkam, kad jį myli.. Visą gyvenimą gailėčiausi, jei Džesika nebūtų žinojusi, kad ją... — ji krenkštelėjo, kad pradingtų kimumas balse ir nuėjo prie durų. — Ilgai neužtruksiu. Reikia išvėdinti galvą. Trisdešimt minučių ar šiek tiek ilgiau.

Ji labai sparčiai ėjo pajūriu, ištiesusi pečius, pakėlusi galvą.

„Atrodo lyg karys, einąs į mūšį“, — pamanė Trevis.

Ji yra kovotoja.

Tokiais žodžiais ji charakterizavo Keisę, bet jie taip pat tiko ir Melisai. Išsigandusi kovotoja, einanti pirmyn kautis su Keisės pabaisomis.

Ir ko jis po velnių stovi čia ir žiūri? Ji per daug atitraukė jo dėmesį nuo jam rūpimų dalykų. Jis privalo ištrūkti iš visos tos makalynės ir vytis Dečempsą. Net geismo negalėjo nurodyti kaip preteksto, nors tarp jų jis atsirado nuo pat pradžių. Ar galima geisti moters, privertusios tuo pačiu ir gydyti, ir ginti? Ką čia dabar. Prisipažink, kad esi vyras ir nori ją matyti savo lovoje. Nesvarbu, kad ji sielvartavo, o jį plėšė užuojauta. Galbūt todėl, kad seksas — vienintelis saugiausias santykis, kurį jis galėjo turėti su ja. Niekas kitas neprivers jo pakeisti savo gyvenimo, ir jis seniai nutarė pasitraukti iš tako, kuriuo ji keliavo. Jis nė už ką nesiimtų riterio vaidmens, vaduojančio mergelę iš slibino.

Jis turėjo savo paties pabaisų, kurias reikėjo įveikti, ir nieko idealaus tame mūšyje nebuvo. Kova turėjo būti nešvari, atmiešta goduliu ir smurtu.

Ir jau buvo laikas pradėti. Trevis pasiėmė telefoną ir surinko Geileno duotą Tomo Stiuarto numerį.

— Užtikau pėdsaką, — pasakė Geilenas, kai Trevis kitą vakarą atsiliepė telefonu. — Danielės Kleiron tėvai Filipas ir Margarita Diuma tebegyvena kaime, kur ji užaugo. Džiną Bjudžolis gyveno netoliese ir vaikystėje dažnai atbėgdavo pas Danielę. Kartais lankėsi pas juos ir pradėjusi dirbti Keisės aukle. Pasak kaimynų, ji labai gyrėsi savo puikia padėtimi ir truputį išdidžiai elgėsi su kaimiečiais.

— Ar buvai susitikęs su Diuma?

— Dar ne. Dairiausi kaimynystėje, gal sužinosiu, ar niekas kaime nematė Dečempso.

— Ir?

— Tuščiai.

— Tuomet pakalbėk su Diuma ir duok jiems savo telefono numerį. Jei nepasitiki mumis, gali nesakyti, kur jų duktė. Tik tegul perduoda jai žinutę, kad mes siūlome pinigų ir apsaugą nuo Dečempso, jei ji pasirodytų ir papasakotų mums, ką žino apie Dečempsą.

— Kiek pinigų?

— Su protu.

— Dabar mūsų kišenės labai plonos, nebent norėtum panaudoti deimantus.

— Jei reikės, pajudinsiu Šveicarijos banko sąskaitą.

— Nori, kad CŽV alsuotų tau į sprandą?

— Deimantų naudoti negaliu. Jau Tomui pasiūliau grynųjų mainais už deimantą. Ar nenusiųstumei jam dešimt tūkstančių iš savo lėšų?

— Ačiū. Labai pamaloninai. O kodėl?

— Taip saugiau nei lįsti prie mano sąskaitų. Kiek žinau, Andreasas dar nežino, kad ir tu čia įpainiotas.

— Tik kažin ar dar ilgai nežinos, — Geilenas atsiduso. — Denlis tikriausiai girdėjo apie mano išmintingumą ir nuostabų išradingumą. Tokios tobulybės negali likti nepastebėtos. Tai tik laiko klausimas, kol jis supras, kad aš vienintelis, galįs sėkmingai laikyti tave taip, kad jis nepasiektų.

— Teisybė.

— Tu sutinki, nes nori, kad duočiau pinigų Tomui.

— Irgi tiesa.

— Ar dar nekalbėjai su Karlstadu?

— Tik tada, kai paimsi deimantą iš Tomo. Reikia, kad galėčiau pasakyti Karlstadui, jog deimantai visi.

— Jis gali nuspręsti perrėžti tau gerklę nekreipdamas į tai dėmesio.

— Ne, kol turėsiu likusius deimantus.

— Išskyrus tuos, kuriuos turi CŽV.

— Aš turėsiu dėl jų pasiderėti. O tavo rūpestis — derėtis su Diuma.

— Tai daug saugiau. — Pauzė. — Turiu ir kitą naujieną. Atrodo užčiuopiau, kur Dečempsas apsistoja būdamas Paryžiuje.

— Ką?

— Tu liepei pasiųsti žvalgybą. Susisiekiau su Pižo, kuris priklausė Laisvės sūnų grupuotei tuo pat metu, kaip ir Dečempsas. Jis gali panorėti ką nors man papasakoti.

— Už pinigus?

— Ne, jis skolingas man paslaugą.

— Kada žinosi?

— Gali kiek užtrukti. Pižo nori užsitikrinti, kad Dečempsas nesužinos, kas man viską išklojo. — Jis pakeitė temą: — O kaip Melisa ir Keisė?

— Geriau nei tikėjausi. Keisei daugiau nesikartoja košmarai. Melisa tiki, kad jų gali ir nebūti.

— Ji gali žinoti. Mūsų Melisa truputį su nukrypimais.

— Kodėl taip sakai?

— Tu gali laikyti jos mažyčius nukrypimus normaliais, bet mane motulė mokė būti atsargiam su nepaaiškinamais reiškiniais.

— Tu niekada nepažinojai savo motinos.

— O tau būtinai reikia sugadinti pasakojimą. — Jis patylėjo. — Melisa... per daug mato, Trevi.

— Žmonės tą patį sako apie tave.

— Bet aš nevaikštau naktimis.

— Jei ir vaikščiotum, tavęs nepamatytų.

Jis nusijuokė:

— Ar pastebėjai, kad visada užstoji ją? Gal ji užleido tau kokius voodoo burtus?

— Nebūk asilas.

Jis ėmė juoktis garsiau:

— Tiesiog pamaniau sau: atkreipsiu tavo dėmesį. Aš neužsipuolu jos. Ji man patinka. O ir kaipgi kitaip. Išskyrus tuos nedidelius nukrypimus, ji visai kaip aš. Perduok jai geriausius mano linkėjimus. Iki, Trevi.

— Paskambink, kai pasikalbėsi su Diuma, — baigė Geilenas pokalbį. Paryžius

— Pasirengęs? — Geilenas įkišo telefoną į kišenę po pokalbio su Treviu. — Padarykime tai, Pižo.

— Pamelavai jam.

— Motulė niekada nemokė manęs, kad pasidalijimas yra dorybė. — Jis nuėjo į automobilį. — Kardjė buvo maniškis, ir jį nužudė Dečempsas. — Jis nusišypsojo: — Beje, aš labiau įgudęs už Trevį. Tai viena mano specialybių.

— Žinau. — Pižo susiraukė: — Pasikliauju tuo. Noriu išlikti gyvas.

— Išliksi. — Geilenas įjungė variklį. — Tai kur ta vieta?

— Lestapė, penkioliktas numeris.

— Ar skambino Geilenas? — Trevis atsigręžęs pamatė už keleto pėdų stovinčią Melisą, sutaršytais plaukais, vilkinčią mėlynos spalvos naktiniais su užrašu „Sorbona“.

— Taip.

— Ar jis rado Danielę Kleiron?

Jis papurtė galvą.

— Jis bando įtinkinti jos tėvus perduoti jai žinią, jei žino, kur ji yra. Jie gyvena Sant Aiverse, nedideliame kaime prie Lijono, ne per toliausia nuo Henrio Kleirono ūkio.

— Ar yra tikimybė, kad jie žino?

— Argi mes visi nesilaikome savo tėvų? Natūralu bėgti pas juos prieglobsčio. Sakoma, kad tai stipriausi saitai per visą mūsų gyvenimą. — Jis pažvelgė už jos į miegamąjį. — Kaip Keisė?

— Gerai. — Ji pasitrynė sprandą. — Užsispyrusi. Vis sunkiau priversti ją paklausyti. Turiu lįsti pati ir vis kalbinti.

— Apie ką kalbate?

— Kas už tunelio. Apie jos tėvą ir motiną. Apie „Vėjo šokėją“ — Ji atsisėdo į fotelį ir pabruko vieną koją po savimi. — Apie jus.

— Mane?

— Jūs esate tiltas tarp tunelio ir išorės pasaulio. — Ji susiraukė. — Ji vis dar pasitiki jumis. O aš dabar pasidariau jos priešu.

— Negalite priversti jos suprasti?

— Jai septyneri. Jei taikyčiau Džesikos taktiką, nieko nepadaryčiau.

— Vis dar tikite, kad jūsų taktika teisinga?

— Turiu tikėti. Kitaip pralaimėčiau. Turi įvykti lūžis. — Ji atrėmė galvą į fotelio kraštą. — Aš kaip ir jūs nekantriai laukiu, kad jai pagerėtų.

— Niekada nesakiau, kad nekantrauju.

— Ir nereikėjo sakyti. Aš jaučiu tą.

Jis nusišypsojo:

— Džiaugiuosi, kad čia nėra Geileno. Jis pastebėjo, kad jūs truputį su nukrypimais.

— Tikrai? Manau, jis jaučia, kad jį perprantu. Jam nepatinka, kai kas nors per daug gerai jį pažįsta.

— Perprantate?

Ji pasimuistė:

— Kartais aš... tiesiog žinau.

— Telepatija?

— To dar betrūko. Norėčiau šokti į upę, jei ant kaklo nešiočiau tokią girnapusę.

— O kaip su Keise?

— Tai skiriasi. Viskas, kas susiję su Keise, yra kitaip.

— Ir jūs perpratote tai, kad esu nekantrus?

Ji pasijudino fotelyje.

— Tą sunku nuslėpti. Jūs turite teisę nekantrauti. Norite nusikratyti mumis, kad...

— Jūs teisi. Noriu jumis atsikratyti. — Jis giliai atsipūtė. — Dabar pat. Grįžkite miegoti, Melisa.

— Po kelių minučių.

— Tuoj pat.

— Manau, kad neverta dėl to ginčytis. Yra daug apie ką... — Ji giliai įkvėpė sutikusi jo žvilgsnį. — Trevi?

— Nereikia ypatingo talento perprasti, ką dabar galvoju. Tiesa?

— Taip.

— Tai eikite miegoti ir leiskite man galvoti apie ką kita, o ne apie savo ilgas kojas ir apie tai, kas yra tarp jų.

Ji pamažu atsistojo.

— Aš negaliu... Netinkamas laikas, Trevi.

— Žinau. — Jis bandė valdyti balsą. — Aš nekvailys. Abu žinome, kad tai tarp mūsų užsimezgė nuo pat pirmos minutės. — Jis susiraukė. — Mano protas diktuoja viena, bet kūnas nepripažįsta gedulo, kaip rimtos priežasties snauduliui. Jis paklūsta gamtos šauksmui. Todėl nešdinkitės iš čia. Gerai?

— Jau einu, — ji vis dar stovėjo. — Nėra taip, kad aš...

— Suprantu. Netinkamas laikas. — Jis paėmė knygą nuo stalo. — Ir galbūt ne tas vyras. Mudu galėtume pasimėgauti, bet neįsivaizduoju, kad jūs sutiktumėte su viena naktimi. Jūs per daug turite Džesikos bruožų.

— Aš ne Džesika. Bet jūs teisus. Man tikrai nepatinka atsitiktiniai susitikimai. Turiu žinoti, kaip toli pažengė mano santykiai su žmonėmis.

— Žinote. Jūs kiaurai permatėte mane. Daug kas mano viduje jums nepatiko.

— Tai netiesa. Tiesiog situacija buvo komplikuota ir jūs dar labiau ją sukomplikavote. Aš turėjau daryti, ką... — Ji nuėjo prie durų. — Labanakt, Trevi.

Ji išėjo.

Pražiota burna. Pasikeitusia eisena. Po galais, jam reikėjo tylėti.

Na, ne. Jie artėjo prie vienas kito, o jis niekada nebuvo iš tyliųjų. Jis jau gana stengėsi būti užjaučiantis ir broliškai nusiteikęs, Leisti jai padėti. Dabar, kai ji sužinojo, bus atsargi.

Juk jis šito ir norėjo. Tiesa?

Jokiu būdu.

Štai ko jis norėjo: pasisodinti ją ant kelių taip, kad apsivytu ji savo ilgomis kojomis.

Negalvoti apie Melisą. Skaityti tą prakeiktą knygą. Arba kurti planus, padėsiančius jiems visiems išbristi iš šios situacijos.

Negalvoti apie ją.

Negalvoti apie jį.

Dieve mano, ji pabėgo. Nenusakoma. Buvo prisiekusi sau niekada nuo nieko nebėgti, kai Džesika ją sugrąžino į gyvenimą. O dabar štai pabėgo kaip mokinukė.

Kodėl? Juk nebuvo raudonuojanti nekalta mergelė. Ji išmėgino seksą. Seksas teikė džiaugsmą ir malonumą. Jis patiko jai lygiai taip, kaip patiko gera mankšta.

Tai tarp mūsų užsimezgė nuo pat pirmos minutės.

Nuo pirmos dienos, kai ji pamatė jį, bėgiojantį, Džiuniperyje.

Ji juokavo su Džesika apie jų seksualų kaimyną, nors iš tikrųjų galvojo pusiau rimtai. Jei nebūtų taip gąsčiojusis dėl savo sapnų, galbūt būtų aplankiusi Trevį sargo namelyje dėl kitos priežasties. Ji pajuto tą pačią kibirkštėlę, tik slopino ją.

Kaip ir dabar turėjo slopinti.

Bet negalėjo, nes buvo prisiekusi sau stoti prieš bet kokią baimę. Ir vis dėlto pabėgo nuo Trevio.

Ar todėl, kad manė miegodama su juo suteršianti savo gedulą dėl Džesikos? Ne, gyvenimas skirtas gyventi, ir Džesika nenorėtų, kad ji valandėlę laimės paaukotų elgesio normoms.

Viena naktis.

Tikriausiai čia ir buvo priežastis. Ji baiminosi, kad jai neužteks vienadienių santykių. Ją traukė prie Trevio stipriau. Pastaruoju metu ji susidraugavo su juo ir pamatė kitą jo pusę. Jis buvo teisus: kartais ji galėjo permatyti jį kiaurai. Ir matė jį tokį, koks jis neatrodė. Matė humorą, kantrybę, atjautą už tos šaltos, analitinės sienos, kuria jis apsitvėrė. Kažkas jo viduje... palietė ją.

Nuo tos minutės per ją nuvilnijo dar viena baimingą bangelė. Dabar ji buvo per daug pažeidžiama ir jai nereikėjo dar vienos kliūties savo kelyje. Ji neketino bandyti peršokti tą sieną, kuri laikė nuo jo atokiau visus.

Taigi nuo šiol ji pati laikysis nuo jo per atstumą.

19

Rue Lestape 15 numeriu buvo pažymėtas elegantiškas miestiškas namelis netoli Sent Žermeno.

— Dabar jo čia nėra, — tarė Pižo. — Patikrinau prieš skambindamas tau.

— Jis gali sugrįžti. — Geilenas pabandė atidaryti fasadines duris, paskui alėja skubiai nužingsniavo prie užpakalinių namo durų. — O gal viduje yra kas nors, kas pasakys man, kur jis galėtų būti. — Jis pasilenkė ir tyrinėjo durų užraktą. Puikaus rankų darbo. Jam teprireikė poros minučių atrakinti užraktą. — Sezamai, atsiverk.

— O kas, jei čia yra signalizacijos sistema? — paklausė Pižo. — Gal nereikėtų...

— Dečempsas nenorės, kad jo duris imtų daužyti policija. — Jis žengė vidun. — Eime, Pižo.

— Geriau palauksiu automobilyje.

— Nenorėčiau, — šyptelėjo jam pro petį Geilenas ir įjungė žibintuvėlį. — Ne todėl, kad nepasitikėčiau tavimi, bet man patiktų turėti kompaniją vaikščiojant po Dečempso irštvą. Tu truputėlį per daug atsargus dėl mūsų nesamo draugo.

— Gali nesijaudinti. Labiau bijau tavęs, o nėjo. — Pižo žvilgsnis klaidžiojo po nedidelį holą. — Gražu. Kažin kiek kainuoja anas gobelenas ant sienos?

— Anksčiau čia nebuvai?

— Dečempsas ne itin draugiškas. Visada susitikdavome lauke.

Butas buvo įrengtas labai prabangiai. Persiškas kilimas, dengiąs ąžuolines grindis, vedė į didelį kambarį, buvusį už keleto jardų.

— Ko ieškai? — paklausė Pižo.

— Kabineto, bibliotekos... — Jis pažvelgė į spiralinius laiptus. — Galbūt miegamojo.

— O kas čia?

Pižo per visą kambarį žiūrėjo į duris. Šios buvo labai neįprastos. Kiekvieną colį puošė nuostabūs drožiniai augaliniais motyvais.

Geilenas nuėję prie jų.

— Matyt, už jų kažkas svarbaus. Pažiūrėkime.

Durys buvo užrakintos.

— Palaikyk žibintuvėlį. — Jis pasilenkė ir ėmė darbuotis. Sunkokai, bet pagaliau pavyko atrakinti užraktą. Jis paėmė iš Pižo žibintuvėlį. — Na, ir pamatysime, ką... — Jis apmirė. — Šventas šūde!

— Kas čia yra? — Pižo atstūmė jį į šoną ir žengė žingsnį į vidų.

Ant galinės sienos sumirksėjo raudona lemputė.

— Ne! — Geilenas stvėrė Pižo, išstūmė jį pro langą, paberdamas stiklus, ir pats nėrė iš paskos.

Namas sprogo. Liko tik ugnies kamuolys.

Dečempsas sustingo, kai klaptelėjo signalinio prietaiso, kurį jis visada kartu nešiojosi, mygtukai. Jis išėmė prietaisą iš kišenės ir pažvelgė. Degė raudona lemputė.

Jis užsimerkė. Dečempsą užliejo skausmas.

— Ne, — sušnibždėjo jis.

Nieko neliko.

— Eik tu, žinai kur. — Trevio ranka stipriai sugniaužė telefoną. — Geilenai, aš nusuksiu tau sprandą.

— Na kam, brolyti? Aš pats jo vos nenusisukau. — Jis patylėjo. — Nesitikėjau to. Maniau, gal bus pajungtas seifas ar rašomasis stalas, bet tik ne visas namas. Sprogmuo nebūtų suveikęs, jei Pižo nebūtų įžengęs į tą kambarį. Dabar nėra prasmės kalbėti.

— Ar spėjai žvilgtelėti, kas buvo tame kambaryje?

— Atrodė kaip kažkoks muziejus. Kaip Aladino urvas su paveikslais ir skulptūromis... Vienas iš paveikslų turbūt buvo Monė tapytas. Galiu prisiekti, kad mačiau paveikslą su vandens lelija, tariamai pernai sudegusi Rondo dvare. Jeigu toje patalpoje tiek meno šedevrų, kam Dečempsui reikėjo ji sprogdinti?

— Paklausiu jo... kai surasime. Ir, — niūriai pridūrė jis, — jei vėl nesileisi į jo medžioklę pats vienas. Noriu tavo pažado, Geilenai.

Tyla.

— Geilenai.

— Manau, kad turi būti lygybė. Aš išbandžiau savo laimę. Leidžiu bandyti tau.

— Ačiū, — sarkastiškai tarė Trevis. — Labai vertinu tavo paslaugą.

— Nėra už ką, — atsakė Geilenas. — Žinai, kai atsikėliau nuo šaligatvio prie Dečempso namo, buvau karališkai apsimyžęs.

— Ar jau grįžti pas mus?

— Netrukus. Turiu nuvykti pasimatyti su Diuma. Iki pasimatymo.

Trevis padėjo telefoną ir išėjo į priebutį. Po galais, juk turėjo žinoti, kad pasitaikius progai Geilenas iškrės ką nors beprotiško. Jis visada klausė pats savęs. Reikia pripažinti, kad Trevis pavydėjo Geilenui, kuris nebuvo pririštas čia ir galėjo veikti laisvai. Na, Geilenas bent ėmėsi puolimo.

Netrukus jie pamatys, kokį Dečempso atsiliepimą iššauks jo veiksmai.

Po dviejų naktų Keisei prasidėjo košmaras.

Melisa pašoko lovoje po pirmo veriančio riksmo.

— Keise... — Ji nuleido ant grindų kojas. — Ne, vaikeli, ne...

— Kas atsitiko? — Trevis stovėjo tarpdury. — Atrodo, sakėte, kad daugiau košmarų ji neregės.

— Sakiau, kad tikiuosi... — ji įjungė lempą.

Keisė vėl suriko.

— Nestovėkite ten. Sėskitės šalia ir pradėkite ją kalbinti.

— įprastus dalykus?

Ji linktelėjo galvą ir palindo po apklotais pas Keisę.

— Bet, kai pasakysiu liautis, liaukitės.

— Ką ruošiatės daryti?

— Ketinu blefuoti.

— Blefuoti?

— Aš jai vis kalbu, kad jai nesirodys košmarai. — Ji užsimerkė. — O ji rodo man, kad aš neteisi.

— Labai drastiškas rodymas.

— Ji nori, kad aš pasitraukčiau. Mano, kad pasitrauksiu, jei ji įrodys, kad aš neteisi. — Ji įsitaisė arčiau Keisės. — Kalbėkite jai, Trevi.

Ji pasistengė nesiklausyti jo. Girdėjo tik balso murmesį. Keisė neįsileido jos. Paprastai per kitus jos košmarus viskas būdavo kitaip. Jai prireikė kelių minučių įsibrauti jėga į Keisės mintis.

Baimė.

Tvyrojantis siaubas už jos.

Pabaisos.

„Pabaisų nėra“, — tarė Melisa.

„Melas. — Keisė skverbėsi gilyn. — Jie čia. Turiu bėgti.“ „Jei jie čia, tai tik todėl, kad pati juos įsileidai. Ir pati gali išvaryti juos atgal.“

„Sakiau, kad jie ateis.“

„Nes tau reikia dingsties pasilikti tunelyje.“

„Turiu lįsti giliau...“

„Ne. — Melisa užstojo Keisi kelią. — Liaukis bėgusi.“ „Pasitrauk man iš kelio. — Melisa jautė nevaikišką valios jėgą. — Eik šalin.“

„Už tavęs nėra pabaisų. Atsigręžk ir pamatysi.“

„Ne. Neatsigręšiu.“

„Atsigręžk.“

„Jie yra. Turiu bėgti.“

„Atsigręžk.“ — Melisa suėmė ją už petukų ir privertė atsigręžti.

„Aš nežiūrėsiu.“

„Žiūrėsi.“

„Negali manęs priversti.“

„Žinai, kad tai netiesa. Aš dabar stipresnė negu tu, Keise. Atsimerk.“

Ji laikėsi dar vieną valandėlę, paskui akys pamažu atsimerkė.

„Ką matai, Keise.“

„Pabaisas.“

„Ką matai ?“

„Pabaisas.“

„Klausiu, ką matai?“

„Sakiau tau,“ — pasipiktinusi atsakė ji.

„Tai kodėl jie tau nedaro nieko blogo?“

„Maiklas sulaiko juos.“

„Eik iš čia, Trevi.“

„Ne! — Keisė veržėsi iš jos. — Sugrįžk, Maiklai!“

Bet Trevio balsas nutilo.

„ Jis išėjo, Keise. O tu tebesi ten.“

„Atsiveja pabaisos. Jos pagaus mane.“

Jėzau, kokia stipri jos valia!

„Jų nėra. Tu jų nematai.“

„Nepasakok man, ko aš nematau.“

„Tada tu papasakok man, ką matai.“

„Kaukes, dantis ir akis...“

„Bet jos nedaro tau nieko blogo. Kadangi jos yra netikros. Ketinu tave laikyti būtent čia ir leisti tau tiesiai atsigręžti į ją. Jei jos labai prisiartins, aš apginsiu tave.“

„Ne, neapginsi. — Ji apsiverkė. — Tu nekenti manęs.“ „Aš myliu tave.“

„Tada paleisk mane.“

„Paliksiu, kai pasakysi, ką matai.“

„Pab... — Jos balsas nutrūko. — Aš turiu... Negaliu sugrįžti. Turiu lįsti giliau.“

„Ką matai?“

Ji staiga ėmė blaškytis. „Nieko! — suriko. — Nieko! Nieko!“

„Nėra pabaisų?“

„Nėra. Patenkinta?“

„O taip. — Jos veidu ritosi ašaros, kai ji prisiglaudė Keisę prie savęs. — Negalėčiau būti patenkinta labiau, vaikeli.“ „Paleisk mane. — Jos rankutės tvirtai apsikabino Melisą, nors pati kalbėjo: — Nekenčiu tavęs.“

„Greitai, — Melisa sūpavo ją glėby. — Greitai aš paleisiu tave, Keise.“

Praėjo daugiau kaip valanda, kai ji atsimerkė.

— Labas, — šalia lovos ant kėdės sėdėjo Trevis. — Kaip jaučiatės?

— Gerai, — sušnibždėjo ji. Prieš išlipdama iš lovos, ji pabučiavo Keisės kaktą. — Užtrukau migdydama ją.

— Kas nutiko? Kai lioviausi ją kalbinti, ji rėkė lyg mirties išbaidyta šmėkla, Išgąsdino ji mane.

— Aš pati buvau išsigandusi.

— Bet viskas išėjo gerai?

Ji linktelėjo:

— Persilaužimas. Ji prisipažino man ir pati sau, kad tunelyje nebuvo pabaisų.

— Vadinasi, daugiau nebus košmarų?

— Dieve, tikiuosi, kad ne. Jos vaizduotė pakankamai laki, kad sukurtų, ką tik nori. Bet galbūt dabar žinos, kad pati sau melavo. Geriausia būtų, kad pradėtų abejoti priežastimi, dėl kurios mano esanti tunelyje.

— Ir kokia ji?

—“Vėjo šokėjas“, kuris laiko ją ten, kad būtų saugi.

— Galite ją įtikinti, kad tai netiesa?

— Pamėginsiu tuo neabejoti. — Ji išjungė ant naktinio stalelio stovėjusią lempą. — Tik viliuosi, kad tai ilgai netruks. Norėčiau išsivirti puodelį kavos be kofeino ir kuo geriau išsimiegoti. Gal ir jūs norite?

— Kodėl gi ne? — Trevis nusekė paskui ją į virtuvę ir žiūrėjo, kaip ji ruošė kavą. — Šiąnakt jums abiem manęs nereikėjo. Tiesa? Todėl ir pavarėte mane. Norėjote įrodyti Keisei, kad ji gali apsieiti be manęs.

— Ir tas įrodyta. — Ji atsisėdo prie stalo. — Turėtumėt pasijusti laimingas. Dabar esate nuo jos laisvas.

— Tai ne visai tiesa. Aš niekada Keisei nešykštėjau savo pagalbos.

— Net ir tada, kai naudojotės ja, kaip derėjimosi įrankiu?

— Tiksliai į tašką. — Jis pakėlė puodelį prie lūpų. — Tokia yra žvėriška prigimtis. Aš nesu šventasis, Melisa. Niekada nepretendavau juo būti.

Taip, jis visada atvirai joms rodė savo charakterį ir elgesio motyvus. Nors jo pasirinktas būdas buvo sudėtingas kaip kinų mozaika, bet jos visada žinojo, koks jis.

— Manau, turėjote savų priežasčių. Sakėte, kad nerimavote dėl savo draugo Jano. Atrodo, tam buvo pagrindo.

— Daugiau negu žinojau.

— Papasakokite apie jį.

— Kam?

Melisa nukreipė žvilgsnį į šalį.

— Nežinau. Neatrodo, kad jums lengva suartėti su kitais žmonėmis. Turbūt man smalsu, kokį žmogų galite pavadinti savo draugu.

— Gerą. Nors jis vadino save savanaudžiu, bet visada atsirasdavo, kai man jo reikėdavo. Janas buvo man kaip šeimos narys. Jis ir mano tėvas buvo partneriai. Daug metų.

— Kokiame versle?

Jis nusišypsojo:

— Retkarčiais tai buvo meno vagystės, bet dažniausiai — kontrabanda. Mano tėvas buvo tikras nuotykių ieškotojas. Save jis laikė nutrūktgalviu. Gyveno tam, kad patirtų jaudulį. Janas visada buvo praktiškas. Jo vaidmuo mano gyvenime buvo raminantis. Tuomet aš nepritariau jam, nes jis dažnai bandydavo įtikinti tėvą neimti manęs į užduotis. Visada sakydavo, kad tai per daug pavojinga, ir mums tekdavo jį ilgai įkalbinėti.

— Tėvas jus imdavo kartu?

— Žinoma. Jis manė, kad taip mane lavina.

— O iš tikrųjų?

— Galite lažintis, bet išmokau tikrai daug. Suprantama, mažai kas buvo teisėta.

— Ar nelankėte mokyklos?

— Korespondencinę mokyklą. Janas užsispyrė. O kai mirė tėvas, Janas pasiėmė mane į Amsterdamą ir leido į paprastą mokyklą.

— Kiek jums buvo metų, kai mirė tėvas?

— Trylika.

— Su tokia praeitimi kitiems mokiniams turbūt įvarėte šoką?

— Ne visai taip. Tada jaučiausi labai prislėgtas. Tėvo mirtis nebuvo įprasta, ir aš truputėlį pasišiaušiau.

— Kas jam atsitiko?

— Jis užmynė ant nuospaudos vienam Alžyro narkotikų karteliui. Jie susprogdino mūsų laivą.

Jos akys išsiplėtė nuo šoko.

— Ir jūs buvote tame laive?

Jis linktelėjo.

— Buvo ir Janas. Tėvas buvo apačioje, kajutėje. Sprogimas jį užmušė vietoje. Mes su Janu buvome denyje. Sprogimo banga išmetė mus už borto. Prasiskėliau galvą į kažkokias nuolaužas. Janas turėjo tempti mane į krantą. Praleidau savaitę ligoninėje. Janas neapleido manęs. Kai jau šiek tiek pasveikau, pasiėmė į Amsterdamą.

— O kaip su tėvo žudiku?

Turite omeny policiją? To verslo, kuriuo vertėmės, dėsnis toks: jei nenori atsidurti kalėjime, neprasidėk su policija. Savo problemomis rūpinkis pats.

— Tik ne tada, kai esi trylikametis.

— Ne visą laiką buvau trylikos, — nusišypsojo Trevis.

Ji įdėmiai pažvelgė į jo veidą. Pajuto šaltį.

— Ir ką jūs darėte?

— Na, ką ir visi vaikai. Mokiausi, žaidžiau, skaičiau knygas. — Jis atsistojo ir nunešė puodelį į kriauklę. — Ir laukiau.

— O tada?

— Jums nereikia žinoti smulkmenų. — Jis išskalavo puodelį ir pastatė jį ant lentynos. — Aš tuo pasirūpinau.

Jis teisus: ji nenorėjo žinoti smulkmenų. Aišku, kad jos turėjo būti žiaurios.

— Šokiruota? — Jis tyrėjos veido išraišką. — Neturėtumėt. Žinote, manęs niekas nemaitino sidabriniu šaukšteliu kaip jūsų. Mudu labai skiriamės.

— Kadangi troškote keršto? — Ji papurtė galvą: — Mes visiškai nesiskiriame.

— Gal ne jausmais, bet garantuoju, kad visai kitaip žiūrime į egzekuciją. Jei paliečia ką nors, kas man brangu, aš nesitveriu greito švaraus nužudymo. — Jis nutilo. — Todėl nemanykite, kad įtiksite man.

Ji be žodžių žiūrėjo į jį.

— Po galais, leiskite man tą padaryti. — Jis suspaudė kumščius. — Manote, kad lengva nužudyti žmogų?

— Netikiu, kad bus sunku nužudyti Dečempsą. Tas pat, kas užminti tarakoną. — Ji atsistojo. — Arba suduoti jam per galvą sidabriniu šaukštu. Labos nakties, Trevi.

— Melisa, ne... — Jis giliai įkvėpė. — Aš galiu būti laisvas nuo Keisės, bet jūs — ne. Pažadėjote Džesikai.

— Galite man nepriminti. Tačiau dabar jai geriau. Ar turite daugiau žinių iš Geileno?

— Ne.

— Bet pasakytumėte man? — Kai jis neatsakė, ji suspaudė lūpas. — Aš daug galvojau. Jūs mane išstumiate. Mūsų partnerystė buvo trapi. Norėčiau žinoti, kas bus toliau.

— Dečempsas nužudys jus. Paklausykite manęs. Jūs puolate šį vaikiną lyg diversantė. Pažįstu jus. Nemačiau kito tokio žmogaus, kuris taip stipriai mylėtų gyvenimą. Kaip jūs jausitės atėmusi gyvenimą iš kito?

— Taip, kaip reikėtų. Jis nužudė mano seserį. Ir padarysiu viską, ką privalau padaryti.

— Palikite jį man, Melisa.

Staiga ją užvaldė pyktis:

— Nė velnio aš jums nepaliksiu.

Ji nužingsniavo į miegamąjį ir trinktelėjo paskui save durimis. „Po šimts pypkių. Dar pažadinsiu Keisę“, — pamanė.

Ne, mažylė miegojo.

Kol ji sėdėjo ant lovos ir žiūrėjo į Keisę, jos pyktis pamažu sklaidėsi.

— Turi atsigauti, vaikeli, — sušnibždėjo ji. — Tu jau prie pat tunelio krašto. Turi iš jo išeiti. Tu skolinga Džesikai.

Keisė krustelėjo.

Melisa apmirė. Ji nė karto nematė, kad Keisė taip elgtųsi, kai ją kalbindavo Džesika. Džesika sakė jautusi jos reagavimą, bet dabar tai buvo tikras fizinis veiksmas.

— Keise?

Mažylė pasuko galvą į šoną.

Atsisakymas bendrauti. Bet tai irgi reagavimas.

— Gerai. — Ji nurijo seilę. — Dar vienas žingsnelis. Atrodo, šiąnakt suartėjome labiau, nei maniau. Kol kas tik pasėdėsiu čia ir pakalbėsiu. Tu juk klausysi? Mes pasikalbėsime apie „Vėjo šokėją“, apie tave ir mane, ir apie tai, kaip visiems laikams atsikratyti tų pabaisų.

— Sveikas, Trevi. Tu man labai nusibodai.

Jis sukluso:

— Kas čia?

—Nepažįsti mano balso?

Jis staigiai įkvėpė:

— Dečempsas?

— Ar žinai, kokį grožį sunaikinai? — Dečempso balsas buvo kimus iš skausmo.

— Nežinau, apie ką kalbi.

— Nejau atsitiktinumas, kad į mano namus buvo įsiveržta, o dabar jie sugriauti... Žinau, kad tu manęs ieškai. Aš taip nemanau. Juk tai tavo darbas. Tiesa?

— Aš nesusprogdinau tavo namų. Tu pats padėjai sprogmenį.

— Jis nebūtų sprogęs, jei vidun niekas neįsibrautų.

— Tu pats ir susprogdinai. Kodėl?

— Daugiau tas menas nebūtų mano. Turėčiau galvoti apie jį, kaip priklausantį tau ar dar kam nors, kam jį parduotum. Man jis būtų suterštas.

— O Dieve, tai tu palėpės kolekcionierius?

— Ak, koks posakis. Nieko apie tai nežinai. Bet tau nepavyko pavogti iš manęs visų lobių. Negi manai, kad laikyčiau juos vienoje vietoje? Bet už Monė privalėsi man užmokėti. Turėsi duoti ką nors mainais. Kur yra „Vėjo šokėjas“, Trevi?

— Muziejuje.

— Neskiesk. Pasiėmei kartu.

— Iš kur žinai?

— Kur statula?

— Jei, kaip sakai, pasiėmiau, tai tau nepasakysiu. Kodėl skambini?

— Sakiau.

— Kodėl skambini?

— Galbūt pamaniau, kad jau laikas susipažinti. Ilgai tavęs ieškau.

— Ir radai. Bet nušovei Janą, ne mane.

— Turėjau tam savų priežasčių. Manau, žinai, kokių.

—“Vėjo šokėjas“.

— Iš tavo pašnekesio su van der Beku man tapo aišku, kad ruošeisi pavogti statulą. Man teliko laukti ir stebėti.

— Bet jau buvai išžvalgęs muziejų.

— Pamaniau, gal reikės, nes tu neprileidai mane prie mergiotės. Būtų taip lengva iškeisti ją į „Vėjo šokėją“

— Vadinasi, viskas buvo dėl tos statulos.

— Žinoma. Visada. Aš norėjau turėti „Vėjo šokėją“, kai dar buvau vaikėzas. Visą gyvenimą laukiau savo šanso. Tu du kartus sugadinai man šį reikalą.

Reikėjo leisti jam kalbėti. Sužinoti, iš kur tas šunsnukis skambino.

— Ir ką tu darysi su statula? Parduoti negalėsi, o Andreasas niekada nesiliautų tavęs ieškojęs.

— Abu žinome, kad žemėje yra vietų, kur žmogus mažiau pastebimas. Pastaruoju metu dairausi į Rytus. Europoje man darosi per karšta. — Jis patylėjo. — Ir tas, kas galėtų parduoti „Vėjo šokėją“, yra be sielos.

— Negi tiki, kad turi sielą, Dečempsai?

— Ar todėl, kad nesu sentimentalus kvailys? Kas yra siela? Mano vidinis aš dainuoja, kai matau gražų paveikslą ar didingą statulą. Aš apsipyliau ašaromis, kai pirmą kartą išvydau „Vėjo šokėjo“ nuotrauką. Kas gali pasakyti, kad mano jautrumas neprilygsta tavajam?

— Aš nesu šaltakraujis žudikas.

— Tai menkas argumentas. Tu protingas vyras, bet būtum daug vertesnis priešininkas, jei tavęs neužvaldytų emocijos. Tuo akivaizdžiai įsitikinau, kai nužudžiau van der Beką.

Jis sutramdė užplūdusį pyktį:

— Nebuvo priežasties žudyti Janą.

— Dar ir kaip buvo. Įskaudinau tave. AŠ visada randu priežastį. Aš niekada neįsitraukiu į bejausmes skerdynes.

— Net tada, kai nužudei savo patėvį.

— O, kruopščiai padirbėjai. Ir ką sužinojai apie mano gerbiamą patėvį?

— Kad nemėgai jo ir pademonstravai savo neapykantą sukapodamas jį į gabalėlius. Tik ką jis tau padarė?

— Jis pasodino mane į kalėjimą už tą pačią meilę, kurią bandė man įskiepyti. Aš praktiškai gyvenau jo meno galerijoje. Ir kas čia tokio, kad pamėginau pasiimti porą kūrinių sau? Sėdėdamas kalėjime, turėjau daug laiko viską apmąstyti. Tuo laikotarpiu buvau tarsi kokone, o paskui virtau drugeliu.

— Vargu. Greičiau kobra. Kodėl man visa tai pasakoji?

— Noriu, kad mane suprastum. Noriu, kad žinotum, kas laukia tavęs. — Jis nutilo. — Turėjai mirti muziejuje. Planavau nužudyti jus visus ir pavogti statulą. Ir būčiau viską įvykdęs, jei ne ta boba.

— Tu nužudei vienintelę moterį — Džesiką Raili.

— Tai ne Džesika Raili paskambino tą vakarą Andreasui, kad tas užsiundytų policiją. — Jis patylėjo. — Bet man pasidarė įdomu, kodėl meluoji ir neleidi man sužinoti apie Melisą Raili. Ketinau paieškoti jos artimiausioje ateityje, bet, atrodo, turėsiu įrašyti ją beveik pačiame savo sąrašo viršuje.

— Ir atitraukti savo dėmesį nuo kuklaus manojo aš?

— Laiko yra jums visiems. Ar dar nenužudei Keisės Andreas?

— Ką?!

— Turi „Vėjo šokėją“. Nėra tikslo laikyti mergaitę gyvą. Ji turėtų būti našta. — Jis nusijuokė. — Vaje, tu to nepadarei. Tas minkštumas pražudys tave. Sunku būti kantriam. Galvoti apie tai. Svajoti apie tai. Bet aš būsiu. — Jis baigė pokalbį.

Trevis tyliai nusikeikė išjungdamas savo telefoną.

— Problemos? — tarpdury stovėjo Geilenas.

— Pačiu laiku sugrįžai.

— Dečempsas?

Trevis linktelėjo.

— Užgavai jo jautrią vietą, įsiveržęs į jam priklausančią teritoriją. Matyt, pajuto norą pabendrauti.

— Ką įdomaus pasakė?

— Tik grasino. Man. Melisai. Būtų gerai susekti, iš kur skambino.

— Kas žinojo, kad jis nutars tau paskambinti?

— Jis vėl gali paskambinti.

— Jei imsiu ieškoti technikų komandos, mes atskleisime savo uždangą.

Trevis tą žinojo. Tik jį be galo pykdė tai, kad negalėjo pasinaudoti galimybe ir nutverti už siūlo galo.

— Jis turi ryšių. Turėjo mano telefono numerį ir žinojo, kad statula ne muziejuje. Jis taip pat žinojo, kad Melisa pašaukė pagalbą. Ar gali sužinoti, kuo jis naudojasi?

— Galiu pamėginti. — Jo žvilgsnis nukrypo į Melisą, sėdinčią paplūdimy. — Ar žadi jai pasakyti?

Trevis delsė, o paskui papurtė galvą:

— Nėra ką sakyti.

Tik bjaurastis ir kraujas, ir žmogžudys maniakas, kuris dabar taisėsi į ją. Ji ir taip daug iškentė. Nereikia jai dar vieno šoko.

— O gal pasakysiu, jei gali sužinoti man ką nors konkretaus.

Geilenas apsisuko ketindamas eiti vidun.

— O gal ir ne. Aš matau, kaip savo užsispyrusią, įkyrią galvą kelia gynimasis. Jei ji tą sužinos, galiu lažintis, kad suduos mirtiną karatė smūgį.

20

— Geros naujienos. Identifikavome vyrą, kurs buvo rastas negyvas muziejaus rūsyje, pone, — tarė Denlis. — Tai — Pjeras Kardjė. Gimęs Marselyje. Smulkus vagišius, bet žinoma, kad griebėsi įvairių darbų ir stambesnių nusikaltimų srityje. Tobulai naudojo šaunamuosius ginklus. — Jis patylėjo. — O tuomet, kai Veisare buvo kėsintasi į jūsų dukterį, jis buvo Nicoje.

— Vadinasi, irgi galėjo būti įsipainiojęs, — pasakė Andreasas. — Tik kieno pusėje? Trevio ar ją bandžiusio pagrobti niekšo?

— Ar jūs vis dar įsitikinęs, kad jie neveikė išvien?

Andreasas neturėjo jokių įsitikinimų.

— Žinau tik tai, kad noriu sučiupti Trevį.

— Darome viską, ką galime. Tai tikras lūžis. Kardjė turėjo brolį, šįryt mes jį suėmėme. Kartais jie dirbdavo drauge. Jei jis ką nors žino, prižadu jums, kad mes irgi žinosime.

— Kada?

Denlis nusišypsojo.

— Netrukus, pone prezidente. Užtikrinu.

Andreasas neketino klausinėti nei dėl Denlio užtikrinimo, nei dėl jo metodų. Tai pirmas lūžis nuo tada, kai Keisė buvo išvežta, ir jis norėjo rezultatų, nesvarbu kokiu būdu pasiektų.

— Praneškite man, kai tik žinosite.

— Labą rytą, — pasisveikino Geilenas, stovėjęs prie viryklės, kai Melisa kitą rytą įėjo į virtuvę. — Sėskitės. Po minutės pusryčiai bus paruošti.

— Negirdėjau, kada sugrįžote. — Ji atsisėdo už stalo. — O kur Trevis? Ar dar neatsikėlė?

— Jis išskubėjo tą pačią minutę, kai aš čia įėjau. Atrodo, kad į Kanus. — Jis pastatė prieš ją stiklinę apelsinų sulčių. — Reikalai su Karlstadu. Sakė grįšiąs, vos juos sutvarkys, bet viskas gali užtrukti porą dienų.

— Ar radote Danielę Kleiron?

— Ne, bet kol kas. Jos tėvas prižadėjo paskambinti, jei ji pasirodys.

— Jis nežino, kur ji?

— Sako, kad ne. Žinoma, į kiekvieną jis gali žiūrėti, kaip į savo dukters priešą. — Jis nusišypsojo. — Nors kas galėtų būti mažiau už mane bauginantis?

— Barbaras Atila.

— Atsargiau su žodžiais, o tai nurinksiu prieskonius nuo jūsų kiaušinienės. O koks gyvenimas be prieskonių? — Jis pastatė priešais ją lėkštę kiaušinienės su bekoniena. — Kaip mergytė?

— Be košmarų.

— Trevis sakė, kad jums pavyko juos nutraukti. Sveikinu.

— Pasisekė. Galėjo būti ir kitaip. — Ji ėmė valgyti. — Vadinasi, dabar pakeitėte Trevį sargyboje?

— Man tiesiog reikėjo atostogų prie jūros. Juk tai aš nuveikiau visus darbus. Kaip kiaušinienė?

— Nuostabi. — Ji liovėsi valgyti ir pažvelgė jam į akis. — Ar pasakysite man, jei jums paskambins mesjė Diuma ar Danielė Kleiron?

Jis žiūrėjo į ją mąstydamas.

— O ką darysite, jei nepasakysiu?

— Labai užpyksiu ir ieškosiu būdų, kaip pačiai sužinoti.

— Taip ir maniau, — linktelėjo jis galvą. — Pasakysiu. Nors Trevis nebus manimi patenkintas. O ko norėsite priešpiečiams? Mano talentas jūsų paslaugoms. Prašykite, ko tik norite.

Ji nusišypsojo:

— Jau gavau, ko norėjau. Kanai 14 val. 50 min.

Viešbučio stogas.

Atidarytas langas virš kepyklos.

Ar suvenyrų parduotuvė kampe.

Bet kur iš tų trijų, o gal nė viename.

Trevis pasitraukė giliau į priedangą. Jis jau anksčiau buvo patikrinęs gatvę, bet reikėjo patikrinti dar kartą, prieš susitinkant su Karlstadu šį vakarą. Nepasiruošimas dažnai būdavo lemtingas.

Nejau alėjoje šalia kepyklos kažkas sujudėjo? 18 val. 05 min.

Kai suskambo telefonas, Geilenas ir Melisa sėdėjo vakarieniaudami.

Melisa sukluso.

Geilenas nusišypsojo:

— Man gali skambinti. Toks svarbus asmuo, kaip aš, turi palaikyti ryšius.

— Atsiliepkite.

Jis linktelėjo ir atsiliepė:

— Geilenas klauso.

Kai klausėsi, jo šypsena blėso.

— Taip. Pasakysiu Treviui. Žinoma, kad aš susidomėjęs. Sakiau, kad pasakysiu Treviui. Gal galite pasakyti, kokiu numeriu jums paskambinti? — Jis išjungė telefoną. — Ji baigė pokalbį.

Jos širdis suspurdėjo.

— Ji?

— Danielė Kleiron.

— Tikrai? Kaip ji jautėsi?

— Išsigandusi. Labai išsigandusi. Ir aš negaliu būti tikras dėl nieko. Bet ji turėjo mano telefono numerį ir žinojo, kad kalbėjausi su jos tėvais.

— Ką ji pasakė?

— Kad jai reikia pinigų. Daug pinigų. Ir saugios vietos pasislėpti. Sakė negalinti nieko pasakyti, kol nesusitiksime. Dar šiąnakt ji nori susitikti su Treviu.

— Kur?

— Senoje bažnyčioje šiaurinėje kaimo dalyje. Sakė, kad centre pastatyta nauja ir senoji dabar apleista. Ji bus ten po vidurnakčio.

— Tai turime važiuoti susitikti su ja.

Jis papurtė galvą.

— Važiuos Trevis. Su juo ji nori derėtis.

— Bet Trevio čia nėra.

— Aš jam paskambinsiu. — Jis pažvelgė į savo rankinį laikrodį. — Dabar tikriausiai jis kalbasi su Karlstadu ir situacija turbūt yra labai delikati.

Melisa susierzinusi pagalvojo, kad Trevis neleis jai važiuoti kartu į tą bažnyčią, netgi sėkmingai išsprendus aną „delikačią situaciją“ Be to, reikėjo pagalvoti apie Keisę.

— Jūs pasilikite su Keise. Aš susitiksiu su Daniele Kleiron. Juk ji mažiau bijos susitikusi su moterimi. Ar ne?

Jis papurtė galvą.

— Ji nurodė Trevį. Beje, į ją gali taikytis Dečempsas. Šalia jos gali būti pavojinga.

Jos rankos susispaudė į kumščius.

— Aš — nekvailė. Nepulsiu tuoj derėtis ir šauktis...

— Žinau, kad jūs nekvailė. — Jo lūpos buvo kietai suspaustos. — Bet nežinote šito žaidimo. Aš nesutinku su Treviu, kad jus reikia laikyti nežinioje, bet taip pat negaliu leisti jums elgtis neatsakingai.

Iš jo veido išraiškos ji sprendė, kad jis išliks neperkalbamas. Ji pakilo iš užstalės ir nužingsniavo prie durų.

Geilenas pašoko:

— Kur jūs?

— Pasivaikščioti. Aš esu pikta kaip velnias ir turiu leisti, kad pyktis išgaruotų. — Ji niūriai pažvelgė į jį pro petį. — Negi pamanėte, kad ketinu šokti į automobilį ir dumti į Sent Ivą?

— Tokia mintis tikrai man toptelėjo.

— Kaip sakiau, nesu kvailė, Geilenai. Žinau, kad bandytumėte sulaikyti mane, o jūs tikriausiai geriausiai iš visų mokate sulaikyti žmones. — Ji trenkė durimis ir nubėgo laiptais. Ėjo skubiai, energingai, kulniukai smigo į minkštą smėlį. Turėjo išeiti iš to namo, kol nepratrūko pykčiu.

Melisai norėjosi kam nors smogti.

Ne, ne kam nors, o Treviui. Jis visur buvo jai užtvara ir žiūrėjo, kad tik Geilenas jai nepadėtų. Dabar buvo proga, pirmas kartas surasti Dečempsą, o ji turėjo sėdėti čia ir laukti, kol kas kitas suras Džesikos žudiką.

Džesika.

Neapsiverkti. Ji jau ir taip daug prisiverkė. Kai ją užvaldydavo emocijos, ji nepajėgdavo blaiviai galvoti. Ji sustojo prie pat bangų ir žiūrėjo į jūrą. Jautėsi mažytė ir vieniša.

Liautis liūdnai galvoti. Neigiamos mintys — nesąmonė. Ji buvo viena, bet tai nereiškė, kad negalėjo padaryti to, kas turėjo būti padaryta.

Tik reikėjo padirbėti. 20 val. 35 min.

— Ir štai aš čia, — niūriai ištarė Karlstadas sėsdamasis prie staliuko lauko kavinėje. — Pageidaučiau, kad viskas būtų gerai, Trevi.

— Jūsų situacija negalėjo būti blogesnė.

— Negalėjo. Tu vis tiek likai gyvas, pasibaigus šiam susitikimui. Man nepatinka būti dvigubai apgautam, niekše.

— Jūs nebuvote apgautas dvigubai. Tikrai neturėjau tokių ketinimų. — Jis pastūmė krepšelį per stalą. — Čia visi deimantai, kuriuos šiuo metu turiu. Deja, kiti yra CŽV rankose.

Karlstadas nepalietė krepšelio.

— Tai nelabai gerai.

— Aš grąžinsiu permokėtus pinigus iš Šveicarijos banko sąskaitos. Tai reiškia, kad už trūkstamus deimantus nereikia mokėti.

— Žinai, kad ne čia šuo pakastas. Tų deimantų turi nelikti, jie turi dingti.

— Yra keletas idėjų, kaip tą padaryti. O kol kas turėtumėte pripažinti: visai geras dalykas, kad deimantai pasiekė CŽV.

— Neturiu nieko pripažinti, — Karlstado veido išraiška buvo akmeninė. — Aš patekau į labai keblią padėtį prieš mano darbdavius. Jie nemėgsta pralaimėti.

— Jūs nepralaimėjote. Laimėjote laiko sandėriui su rusais. Jie nežino, kad neturite visų deimantų.

— Taip pat neturiu ir gamybos proceso. Duok diskelį, Trevi.

— Gausite jį.

— Dabar.

— Aš ne toks žioplys, Karlstadai. Jis saugioje vietoje ir nukeliaus tiesiai į „The New York Times“, jei sutartu laiku dėl jo nepaskambinsiu. Atsiųsiu jį. — Jo žvilgsnis nuklydo į viešbučio stogą anapus gatvės. — Kitu atveju, jūs dar nutartumėte duoti ženklą tam džentelmenui pašalinti mane.

— Manei, kad pasitikėsiu tavimi? Kartą jau pasitikėjau.

— Jūs ne pasitikėjote, o darėte tai, kas buvo būtina įtikti jūsų darbdaviams. Taip, kaip šį kartą padarysite, kas būtina, kad jie liktų patenkinti. Aš laikysiu jums duotą žodį, nes taip elgtis yra protinga. Man užtenka problemų be jūsų persekiojimo.

— Girdėjau. — Jis valandėlę patylėjo. — Galėjai pasidaryti disko kopiją.

— Atsakymas toks pat. Man užtenka problemų ir be šitos.

— Kada jį gausiu?

— Paskambinsiu ir pranešiu, iš, kur pasiimti. — Jis atsistojo. — Ilgas nuotolis.

Karlstado šypsena buvo nelinksma.

— Tai išmintinga. Už praradimus aš atsilyginu pačiu grubiausiu būdu. Traukis man iš kelio.

— Turėsiu tai galvoje. — Jis vėl pažvelgė į stogą. — Jau išvykstu. Prašau pasakyti savo draugui, kad nesistengtų sekti manęs. Tai būtų sandėrio laužymas.

— Duodu dvi dienas, kad man pristatytum tą diskelį. Arba vėliau pats jo ateisiu. — Jis piktai nusišypsojo. — Ilgiau laukti negaliu sau leisti. Tau dabar karšta. Nenoriu, kad kas nors nužudytų tave anksčiau, nei aš gausiu progą.

— Tai būtų neteisinga. Pasistengsiu jūsų nenuvilti. — Trevis nuėjo gatve ir pasuko už kampo. Jo žingsnis pagreitėjo. Jis trisdešimt minučių pavaikščiojo, kol įsitikino, kad jo neseka. Tada nuėjo į savo automobilį.

Kol kas viskas gerai. Tai buvo arti. Labai arti.

Jo pranašumą lėmė tas faktas, kad Karlstadas buvo verslininkas ir žinojo, kada nutraukti savo praradimus. Tai nereiškė, kad jis nepersekios Trevio, jei neteks likusių deimantų. Protingiausia dabar Treviui būtų dingti iš Europos ir kurį laiką tyliai lindėti svetur.

Velniop visas protingas mintis.

Kol aplinkui sukiojasi gyvas Dečempsas.

Jam bejungiant pežo variklį, suskambo telefonas.

— Yra problemų, — tarė Geilenas. — Ar jau išvažiavai iš Kanų?

— Dar ne. Kotedže turėčiau būti po keturių valandų.

— Nevažiuok čia. Važiuok tiesiai į Sent Ivą. Skambino Danielė Kleiron. Nori su tavimi tartis. Po vidurnakčio ji lauks senoje bažnyčioje šiauriniame kaimo pakraštyje.

— Kada ji skambino?

— Po šešių. Pamaniau, kad reikia duoti tau laiko pabaigti reikalus su Karlstadu. Nuo Kanų iki Sent Aiverso kelios valandos kelio. — Jis patylėjo. — Bet geriau paskubėk. Melisa gali ten nuvažiuoti anksčiau už tave.

— Ką? Tu jai pasakei?

— Kaltas. Bet aš ją visą laiką stebėjau, kai ji buvo paplūdimy. Kai grįžo iš pasivaikščiojimo, atsigulė tiesiai į lovą.

— Dėl Dievo meilės, tu nieko neįtarei?

— Žinoma, kad įtariau. Per pastarąsias dvi valandas buvau atidaręs duris keturis kartus, kad pasižiūrėčiau, ar ji tebėra. Paskutinį kartą ji sviedė į mane knygą. Po penkių minučių išgirdau furgono variklį. Tikriausiai tuo metu, kai dariau duris, ji išlindo pro langą. Išlėkiau į lauką, bet ji jau važiavo pakrante.

— Aš užmušiu tave.

— Galiu ir pats nusižudyti. Man tai pažeminimas. Nuo galingo karžygio nusiritau iki Keisės auklytės.

— Nereikėjo jai sakyti. Mes nežinome, kokia velniava vyksta su Daniele Kleiron.

— Man pačiam nepatiktų, jei mane laikytų nežinioje. — Jis nutilo. — Ir ji nėra visiškai nesaugi. Pats davei jai ginklą.

— Tai vienintelis jos turimas ginklas. Ji nepatyrusi. Nežino...

— Tą aš ir bandžiau jai pasakyti. Ji nesiklausė. Paskambink, kai nuvažiuosi į Sent Ivą. — Jis baigė pokalbį.

Trevis pažvelgė į rankinį laikrodį. Nuo čia iki Sent Ivo mažiausiai trys valandos kelio.

Jo koja užmynė akceleratorių ir mašina šovė pirmyn.

21 Sent Ivas

Senovinė bažnytėlė ant kalvos turėjo būti pastatyta prieš šimtmečius, o už jos nusitęsusiose kapinėse, kaip atrodė, ilsėjosi vietos gyventojų kartų kartos. Pastatas buvo be langų, o laiptai, vedę iki masyvių ąžuolo durų, ištrupėję.

Melisa nebuvo linkusi lipti tais laiptais. Ryškioje mėnesienoje ji būtų matomas taikinys. Ji pasitraukė į gilesnį ąžuolo šešėlį. Ranka striukės kišenėje gniaužė ginklą.

Negalėjo šitaip stovėti čia visą naktį. Ji palaižė lūpas ir pašaukė:

— Daniele! Daniele Kleiron.

Jokio atsakymo.

— Aš Melisa Raili. Mane atsiuntė Maiklas Trevis.

Niekas neatsakė.

— Jis nežinojo, ar spės laiku atvažiuoti. Bet aš galiu duoti pinigus, kurių jums reikia.

Be atsako.

— Dėl Dievo meilės, argi jis būtų siuntęs moterį, jei būtų norėjęs jums pakenkti.

— Jeigu jis išmintingas.

Melisa skubiai atsisuko. Nuo kapinių pusės iš už bažnyčios išėjo moteris. Nedidukė, juodaplaukė, kokių trisdešimt penkerių metų, vilkinti purpurinių megztiniu ir gėlėtu sijonu.

— Mano vyras nebuvo išmintingas. Jis niekada neklausydavo manęs. Visada nepakankamai mane vertino.

Ji ėjo nukreipusi ginklą į Melisą.

— Todėl tam niekšui ir pavyko nužudyti jį. O aš nieko nevertinu nepakankamai. Neketinu mirti. Rankas aukštyn!

Melisa lėtai pakėlė rankas.

— Aš čia ne tam, kad pakenkčiau jums, o kad duočiau tai, ko jums reikia.

— Ar galite sugrąžinti mano vyrą?

— Ne, bet galiu duoti pinigų, kad būtumėte saugi.

— Ir ko už tai norite?

— Edvardo Dečempso. Ar žinote, kur jis?

Tyla. Paskui:

— Galbūt.

Melisos širdis suspurdėjo.

— Koks galbūt? Arba žinote, arba ne.

— Gal ir žinau. Kalbėsimės, kai pamatysiu pinigus. Ir geriau, kad greičiau. Nemanykite, kad man labai patiko slapstytis visas tas savaites.

— Gal galite nuleisti ginklą? Matote, kad nekeliu grėsmės.

Danielė žiūrėjo į ją vertindama, kol pagaliau ištarė:

— Ne. Esate per švelni.

Ji nuleido ginklą:

— Nebuvau tikra, ar jūs ne nuo Dečempso. O gal norėjote išvilioti mane pasirodyti? — Jos lūpos persikreipė. — Tas šunsnukis moka išnaudoti moteris. Kaip tą kalę Džiną Bjudžolis. Per ją ir aš įsivėliau.

Melisa nuleido rankas.

— Ar ji papasakojo, kas nutiko Veisare?

— Ne. Pasakė tik tiek, kad Dečempsas ketino padėti jai praturtėti. Aš suvokiau viską tada, kai išgirdau, kas ten atsitiko. — Jos veidas pasidarė rūstus. — Iš pradžių ji kraustėsi iš galvos dėl jo, o paskui tik dėl jo žadėtų pinigų.

— Ar anksčiau, iki Veisaro, teko jį sutikti?

— Kartą ar du.

— Kur?

Ji papurtė galvą:

— Pirma pinigus.

— Kiek?

— Trevis mano vyrui siūlė penkis šimtus tūkstančių dolerių. Aš noriu septynių.

— Gali prireikti laiko surinkti tokią sumą.

— Aš neturiu laiko. Turiu išvykti iš čia. Duodu laiko iki rytojaus vakaro... Kas čia? — Ji iškėlė galvą ir žiūrėjo į mišką už Melisos. — Negirdėjote?

Melisa apsigręžė:

— Ką?

— Šlamesį. Miške kažkas yra. — Ji atsigręžė į Melisą. Jos akys blizgėjo. — Pamelavote. Jus atsiuntė Dečempsas.

— Ne. Ten galėtų būti Trevis. Jis sakė, kad...

— Melagė. — Ji prišoko prie Melisos. — Tai ne Trevis, o Dečempsas. — Jos pistoleto vamzdis artėjo prie Melisos galvos.

Melisa stvėrė moters ranką ir užsuko už nugaros.

— Paleisk mane, kale.

Melisa paleido ranką, bet pati išsitraukė ginklą iš striukės kišenės.

— Kai išklausysite. — Ji prispaudė pistoletą prie Danielės nugaros. — Pirma, aš negirdėjau jokio šlamesio. Antra, aš būčiau paskutinė, susidėjusi su Dečempsu. Jis nužudė mano seserį. Noriu jam atkeršyti lygiai taip, kaip ir jūs.

— Daug labiau, — pasigirdo vyriškas balsas jai už nugaros. — Daug labiau, panele Raili.

Skausmas nudegino galvą.

Ji susmuko ant žemės.

— Ar ji negyva, Edvardai?

„Danielės balsas“, — lyg pro miglą suprato Melisa.

— Tikiuosi, kad ne. — Jis pasilenkė ir pakėlė jos ginklą, iškritusį iš rankų. — Turiu kitokių planų dėl jos. Manau, kad tik prarado sąmonę.

— Ilgai užtrukai.

Dariau, ką liepei. Bandžiau užlaikyti ją.

— Ir labai gerai darei, Monika. Jei nežinočiau, kad Danielė negyva, pats būčiau tave palaikęs ja. Atleisk, kad apsunkinau tau darbą. Ieškojau aplinkui Trevio.

— Jo nėra?

— Dar ne.

— Bet tu atsiskaitysi su manimi? Aš nekalta, kad atvažiavo ji, o ne Trevis. Ar aš gausiu savo pinigus?

— Žinoma. Juk prižadėjau. Eime į bažnyčią, kur galėsiu pašviesti žibintuvėliu ir atskaičiuosiu tau pinigus.

— O kaip ji?

— Užtruksime tik kelias minutes.

Jie ėjo tolyn. Kažkas negerai...

Nesvarbu. Galima bus apie tai pagalvoti vėliau. Atsistoti. Eiti iš čia, kol jie negrįžo.

Melisa sunkiai atsiklaupė.

Jėzau, kaip skaudėjo galvą.

Kaip nors pajudėti. Atsistoti.

Šiaip taip atsistojo.

Svyravo kelio link.

Kaip nors, įlipti į mašiną. Dieve, kaip pykina.

Rasti vietą, kur porą minučių galima būtų pailsėti.

Jai reikėjo išsivemti. Nusvyravo iki medžio, atsirėmė į jį ir laikėsi, kol išvėmė.

Ant peties pajuto ranką.

Dečempsas!

Ji atsisuko ir smogė kumščiu į veidą.

— O Jėzau, ką čia...

Ten buvo Trevis.

Ji susmuko jam į glėbį.

— Jis čia. Turime grįžti...

Jis sukluso:

— Dečempsas?

— Čia, bažnyčioje. Ir moteris... bet ne Danielė Kleiron. Jis vadino ją Monika. Atrodo, Danielė Kleiron negyva. Dabar jis moka tai moteriai pinigus. — Ji atstūmė jį. — Turime grįžti.

— Nieko dabar neturite daryti, tik atsisėsti, kad nenukristumėte. — Jis susiraukė: — Žaizda kraujuoja?

— Nežinau. Jis trenkė man. — Ji pažvelgė į kalvą. — Turime grįžti į bažnyčią. Jis ir ta moteris... — Ji nutilo. — Ne. Čia kažkas negerai. Jis net nepatikrino, ar aš tikrai be sąmonės. Tikriausiai žinojo, kokio stiprumo smūgį sudavė. Jis nepasižiūrėjo... — Ji patrynė smilkinį. Pirštai sudrėko. Žaizda kraujavo. — Jis norėjo, kad aš nueičiau ieškoti jūsų. Norėjo, kad kuo skubiau lėktumėte į bažnyčią. Tai spąstai.

Jis lėtai ištarė:

— Bet jei žinome, kad čia spąstai, tuomet pranašumas mūsų.

Ją apėmė baimė.

— Ne, jis jūsų laukia. Nužudys jus.

Trevis neklausė jos.

— Ar galėsite užkopti į kalvelę. Į bažnyčią eisiu aš vienas, bet nenoriu jūsų palikti čia vienos.

— Po velnių, jis juk laukia.

Jo veido išraiška buvo niūri.

— Mano eilė. Ketinu pasinaudoti proga. — Jis pakartojo klausimą: — Ar galėsite užkopti į kalvelę?

— Užkopsiu. — Ji taikė į koją su juo. Ji neketino čia pasilikti. — Bet jis gali... Koks čia kvapas?

— Velnias.

Bažnytėlė ant kalvos liepsnojo. Liepsnos liežuviai veržėsi pro kiaurus langus, laižė duris.

— Jis padegė?

Trevis linktelėjo žiūrėdamas į degančią bažnyčią.

Tas kvapas...

Jėzau, jai vėl bloga.

Nes ji atpažino tą kvapą.

Siaubingas jos košmarų kvapas.

Degančio kūno kvapas.

— Eime, — paėmė ją už alkūnės Trevis. — Eime iš čia.

Ji nesiliovė žiūrėjusi į liepsnas.

— Dečempsas.

— Būtų kvailys, jei liktų čia. Tuoj prie bažnyčios subėgs kaimiečiai.

Taip. Ji jau pamatė. Senuką, spėjusį užsimauti tik kelnes, ir moterį, nešiną kibiru. Ką gali vienas kibiras vandens prieš šitokį gaisrą?

— Kažkas yra viduje. Kvapas...

— Žinau. Bet jau per vėlu ją išgelbėti. Ji tikriausiai buvo negyva dar prieš gaisrą.

Jis kalbėjo apie moterį, apsimetusią Daniele Kleiron.

— Jis ją nužudė?

— Nedidelė staigmena. Dečempsas nemėgsta liudininkų. — Jis stūmė ją nuo kalvos. — Jis padegė ir Kleironų namą, kad panaikintų įkalčius.

— Bet jis turėjo laukti. Nesvarbu, kad padegė. Žinau, kad jis norėjo įvilioti į spąstus, Trevi.

— Gal ir taip. — Jis sustojo prie furgono. — Galėsite važiuoti? Turime išvežti iš čia abi mašinas. Vyks tyrimas, o mudu negalime būti įpainioti.

— Vairuoti galiu, — ji atidarė dureles.

— Palaukite. — Jis patikrino vidų. — Gerai. Galite lipti.

Ją nukrėtė šaltis, kai suprato, ką jis pamanė. Dečempsas galėjo laukti jos, pasislėpęs automobilyje.

— Jis jau turėjo progą nužudyti mane, bet to nepadarė.

Jis apžiūrinėjo automobilio apačią.

— Aplinkybės keičiasi.

— O kur jūsų mašina?

— Ant kelio, už posūkio.

Ji sėdėjo už vairo.

— Sėskitės. Nuvešiu iki ten ir palauksiu, kol įsitikinsime, kad jo nėra kur nors netoli.

— Ar saugote mane, Melisa?

— Užsičiaupkite ir sėskite į mašiną.

— Gerai.

Nieko nebuvo nei pežo viduje, nei aplinkui.

Gal ir nebuvo. Šiąnakt ji išmoko sunkią pamoką apie pasirodymus.

— Paskubėkite. Lipkite į vidų.

Jo žvilgsnis aprėpė mišką, iš vienos pusės juosiantį kalvą.

— Minutėlę. Nemanau, kad jis turėjo laiko, bet neturėtume atmesti galimybės. — Jis atidengė variklio gaubtą, patikrino, paskui nuėjo prie automobilio galo, atsiklaupė ir pasilenkė apžiūrėti apačios.

— Jis nusimano apie sprogmenis, o pakišti paprastą bombą daug laiko nereikia. — Jis atsistojo ir po kelių sekundžių jau sėdėjo už vairo. — Važiuokite. Aš važiuosiu iš paskos. Jei ims svaigti galva, sustokite. Paliksime furgoną ant kelio. Vėliau Geilenas jį paims.

Jai svaigo galva. Ir pykino. Bombos, apgavystė, žmogžudystė...

Ir tas baisus degančios mėsos kvapas.

Geilenas pasitiko juos prie kotedžo.

— Jums pasisekė, kad esu atlaidus. Labai negražu... Jūsų galva kraujuota. — Jis iškėlė ją iš mašinos ir šūktelėjo Treviui, išlipančiam iš automobilio: — Dečempsas?!

— Taip. — Jis stabtelėjo prie Melisos. — Ar gerai jaučiatės?

— Taip.

— Nenusipelnėte. — Jis nuėjo palikęs ją.

Geilenas tyliai švilptelėjo:

— Geriau pasirūpinsiu žaizda. Šitaip nusiteikęs Trevis leis jums nukraujuoti mirtinai.

Ji nežinojo, kad viduje jis pyko. Nejuto nieko, išskyrus nusivylimą, siaubą ir tą degančio kūno kvapą.

Mama. Tėvelis.

Miškas, kur nėra siaubo ir degančios mėsos kvapo.

Džesika.

Bet dabar nebuvo Džesikos ištraukti jos iš to miško.

— Melisa?

— Aš jaučiuosi gerai. Bet jis teisus: nenusipelniau šitaip jaustis. Ji apgavo mane.

— Tai tik apmaudi klaida ir nieko blogo. Ir dėl to išgyvenai tik jūs. — Jie jau buvo gyvenamajame kambaryje. — Sėskitės. Patepsiu žaizdą antibakteriniu kremu.

— Galiu pati.

— Bet aš padarysiu greičiau. Neatrodote labai stipri. — Jis pastūmė ją į vieną iš fotelių. — Trevis paskambino man važiuodamas ir viską papasakojo. Ar norėtumėte pasikalbėti apie tai?

Deganti mėsa...

Ji suvilgė liežuviu lūpas:

— Tai buvo spąstai. Ten visai ne Danielė Kleiron. Ji buvo tokia... įtikinama. Nežinau, iš kur ji žinojo jūsų telefono numerį ir kitas detales.

— Jis galėjo būti palikęs „blakę“ Diuma namuose. Dečempsas žinojo, kad ieškosime Danielės Kleiron. — Jis suvilgė žaizdą. — Trevis sakė apie „blakę“ Jano bute ir apibūdino Dečempsą, kaip šios srities specialistą. — Jis užpurškė antibakterinio kremo. — Žaizda ne tokia ir pavojinga.

Tik dėl to, kad Dečempsas nenorėjo jos sunkiai sužeisti. Spąstai. Pelėkautai, kurie nesuveikė.

— Truputį svaigo galva, bet dabar viskas gerai. O kaip Keisė?

— Puikiai. — Trevis išėjo iš Keisės miegamojo. — Ne jūsų dėka.

— Nekaltinkit manęs. Žinojau, kad Geilenas ją prižiūrės. Nemaniau užtrukti ilgiau nei keletą valandų.

— Ir nedaug trūko, kad nebūtumėte sugrįžusi visai, — piktai pasakė jis. — Sakiau, kad nereikia jo persekioti.

— Tai reikėjo pasiimti mane kartu. Vienintelė priežastis, kodėl išvažiavau viena, buvo ta, kad išmėtėte mane.

— Vadinasi, aš kaltas, kad jūsų vos neužmušė? Jums pasisekė, kad neiškepėte bažnyčioje kartu su ta moterimi.

Apdegęs kūnas.

„Mama, atsibusk. Prašau atsibusti.“

Ji ėmė dusti. Turėjo išeiti į lauką.

— Man pasisekė. Ji pašoko ir nuėjo prie durų. — Einu į priebutį. Po kelių minučių grįšiu.

— Ar nemanai, kad buvai per šiurkštus su ja? — paklausė Geilenas. — Ji pati negali sau atleisti.

— Ji galėjo būti nužudyta. — Trevis pasuko prie durų. — Ji kaip torpeda, skriejanti į taikinį ir nesuvokianti, kad pati irgi susprogs.

— Kodėl neleidi pabūti jai vienai? Gal jai reikia erdvės.

— Negaliu, po galais.

— Ne? — Geilenas įdėmiai pažvelgė į jį, paskui lėtai linktelėjo. — Tu taip įsitikinęs, kad ten gali būti jis?

— Kaip tau sakiau skambindamas iš automobilio, Melisa buvo įsitikinusi, kad tai spąstai, o jos instinktai geri. Ji tik negalvojo. Dečempsas nori manęs, bet jis taip pat nori turėti „Vėjo šokėją“. Jis surengė susitikimą bažnyčioje, kad galėtų atsekti paskui mus čia. Ar įspėjai saviškius, saugančius šią vietą?

Geilenas linktelėjo.

— Kaip manai, kada jis čia apsilankys?

— Kai įsitikins, kad čia yra „Vėjo šokėjas“. Todėl turime priversti jį manyti, kad „Vėjo šokėjas“ yra kur nors kitur, ir mes ruošiamės netrukus jį pasiimti. Mes melagingai paskambinsime vienam tavo vaikinų ir nuvesime Dečempsą netikru pėdsaku. Kuris iš jų gudriausias?

— Džozefas.

— Tai informuok jį. Dečempsas negalėdamas panaudoti „blakių“, pasitelks ilgojo nuotolio pasiklausymo prietaisus. Skaičiuoju, kad įtaisys juos po kokių aštuonių ar dvylikos valandų. Tegul tavo vaikinai pabando jį patį susekti. Jis gali įrengti juos arba ant kranto, arba laive.

— Kaip mes tada bendrausime?

Jis susiraukė:

— Labai atsargiai. Kai nenorėsime, kad jis girdėtų, naudosimės nešiojamais kompiuteriais. Ar Džozefas turi tokį?

— Juk dabar dvidešimt pirmas amžius.

— Tai paliepk savo vaikinams tikrinti elektroninį paštą, per kurį gaus instrukcijas.

— O kas, jei tu apsirinki dėl Dečempso?

Trevis nenorėjo galvoti apie tai.

— Nemanau, kad apsirinku. Jis protingas. Ir šito ilgai laukė. Tu tik žiūrėk, kad Keisė ir Melisa būtų apsaugotos.

Geileno žvilgsnis nuklydo į Melisą.

— Ir ji neturi žinoti?

— Ne.

— Rizikuoji savo sprandu.

— Rizikuoju visų mūsų sprandais. Nieko negaliu padaryti. — Jis kietai sučiaupė lūpas. — Turiu rasti būdą užspęsti jį, Geilenai. Turiu jį pričiupti.

— Kaip?

— Aš padirbėsiu prie to. — Jis staiga suvokė, kad čia Melisos posakis, nusakąs jos charakterio esmę. — O tu užmesk akį. Gerai?

Geilenas linktelėjo.

— Tu geriau pasižiūrėk, ar ji nesugalvojo pasivaikščioti. Šiaip sau, dėl visa ko. Ir galėtum būti jai meilesnis. Ji tikrai prastai jaučiasi.

— Nenoriu būti meilesnis. Noriu ją sulaikyti... — Jis giliai įtraukė oro. — Skambink savo vaikinams. Tegu bando aptikti Dečempsą.

— Eikite į vidų, Melisa.

Už jos stovėjo Trevis.

— Tuoj. — Ji apglėbė save rankomis. Viešpatie, ji norėjo liautis drebėti. Valdytis. Neleisti jam pamatyti...

— Dabar.

Ji papurtė galvą.

— Žinau, kad buvau griežtas su jumis. Bet jūs tikrai negalite čia likti.

— Manote, kad aš nepatenkinta?

— Ne tuo žodžiu apibūdinčiau jus. Žinau, kad esate nusiminusi. — Jis nutilo. — Na, jums nuo to nelengviau.

— Lengviau.

— Kodėl?

— Likote gyvas. — Ji užsimerkė. — Padariau didelę klaidą. Galėjau jus pražudyti.

— O ar būtumėt išliejusi nors keletą ašarų dėl manęs?

— Taip, žinoma.

Jis žengė žingsnį pirmyn.

— Melisa...

— Nelieskite manęs, — blykstelėjo jos akys ir ji atsitraukė. — Neleisiu niekam...

— Dieve, jūs taip drebate, kad net dantys barška.

— Praeis.

— Nieko panašaus. — Jis priėjo ir apkabino ją. — Ar tai per mane?

— Nesipūskite. — Bet jos rankos apkabino jį. Šilta. Saugu. Čia. Dabar. Gyva.

— Dėl Dečempso?

— Ne.

— Tai dėl ko, po galais nenustojate drebėti?

Ji įsikniaubė veidu į jo petį.

— Tas kvapas. — Jos balsas buvo kimus. — Ta moteris bažnyčioje... Kvapas...

Jis nuščiuvo.

— Dieve, kaip aš nesupratau. Jūsų tėvai...

— Pirmą kartą po pasveikimo pajutau norą grįžti į savo gražųjį miškelį. Buvau labai išsigandusi... Norėjau grįžti ten, kur jausčiausi labai saugi.

— Niekur jūs negrįšite. — Jis tvirčiau apkabino ją. — Buvote pusiau mirusi. Liaukitės apie tai galvoti. Niekur negrįšite.

— Žinoma, kad ne. Aš tik... Turėjau pati tą suprasti. Džiaugiuosi, kad manęs nematė Džesika. Ji būtų labai išsigandusi.

— Išsigandau ir aš.

— Tikrai? — Ji drebėjo mažiau. — Dabar galite mane paleisti.

— Paleisti? — Jis nepajudėjo.

— O gal ir ne. Taip... gera.

— Tikrai.

— Su jumis jaučiuosi gerai. — Ji jautėsi visiškai gerai. Įtampa apleido ją. — Ačiū.

— Prašau visada... manyčiau.

Praėjus keletui minučių, Trevis stumtelėjo ją:

— Geriau eikite į vidų.

Taip. Geriau palikti jį. Jo glėby buvo per daug gera.

— Negalite dar kartą nušalinti manęs. Turime pasikalbėti apie Dečempsą.

Ji pajuto, kaip jis įsitempė.

— Ne dabar, Melisa.

„Ne, ne dabar, — pamanė ji pavargusi. — Per daug galvojimo. Per daug emocijų.“ Ji atsitraukė atgal.

— Ryte.

Jis pažvelgė į dangų.

— Per ilgai laukti nereikės.

Ji žiūrėjo į perlinę brėkšmą, nusitęsiančių per nakties dangų.

— Džesikai patiko šis paros metas. Viskas buvo šviesu ir nauja, ji vėl galėjo drąsiai sutikti kitą naktį.

— Džesika būtų norėjusi, kad jums nieko neatsitiktų.

Ji papurtė galvą.

— Nebandykite manipuliuoti manimi prisidengdamas Džesika. Labanakt, Trevi. Ir atsiprašau, kad per mane patyrėte riziką.

— Jūs išgelbėjote mano kailį. Ta moteris ir mane būtų įtikinusi savo pasakojimais.

Ji pagalvojo apie tai ir nusišypsojo:

— Jūs visiškai teisus. Turėtumėt būti velniškai dėkingas man.

Ji nuėjo į miegamąjį, kur šalia Keisės sėdėjo Geilenas. Ji prispaudė pirštą prie lūpų ir pamojo jam išeiti. Jis linktelėjo ir tylutėliai išėjo. Ji atsigulė šalia Keisės ir užsimerkė.

„Tu mane palikai“, — tarė Keisė.

„Neilgai“

„Aš buvau viena“

„Tai išeik ir niekada daugiau nebūsi viena“

Tyla.

„Tu buvai išsigandusi. Vėl norėjai pabėgti į savo mišką“. Iš kur Keisė tą sužinojo?

„Tačiau aš taip nepasielgiau. Niekada ten negrįšiu.“ „Gali ateiti į mano tunelį.“

„Bet tu neilgai ten būsi.“

„Man nuolat tai kartoji.“

„Nes tai tiesa. Argi ne taip?“

Tyla.

„Ar tu tikrai nenori grįžti?“

„O kam? Pažiūrėk į mane. Ką matai?“

Tyla.

„Aš einu miegoti.“

„Užsispyrėlė.“

„Bet tu buvai išsigandusi. Aš mačiau.“

„O ką dar matei?“

„Maiklą. Aš mačiau Maiklą...“

Melisa dar ilgai gulėjo nemiegodama, kai Keisė užmigo. Ar būtumėt išliejusi nors keletą ašarų dėl manęs?

„Aš mačiau Maiklą...“

22

Po dviejų valandų atsidarė Trevio kambario durys.

Jis sukluso.

— Čia tik aš, — tarė Melisa.

„Tiktai?“ — Jis pasirėmė ant alkūnės:

— Ką čia veikiate?

— Norėjau pabūti su jumis.

— Norite pasikalbėti apie savo tėvus?

— Ne dabar.

— Apie Dečempsą?

— Man nereikia psichoterapeuto. Trevi, — ji priėjo arčiau. — Ne dėl to aš čia.

— Tai dėl ko? — paklausė jis.

— O kaip manote?

— Manau, kad geriau sakykite tiesiai.

— Norite? — Ji nutilo valdydama balsą. — Aš pasakysiu tiesiai. — Ji sustojo prie lovos. — Aš ketinu nusirengti. Matau, kad jūs nuogas, o tai labai patogu. — Ji nusivilko per galvą naktinius marškinius ir numetė ant grindų. — O dabar ketinu atsigulti į lovą su jumis. O paskui ketinu pasinerti į visus kūniškus malonumus. — Ji nutraukė nuo jo apklotą. — Ar dabar nors kiek aišku?

Jis valandėlę tylėjo, o kai prakalbo, balsas skambėjo dusliai:

— Manau, kad labai aišku. Bet šiąnakt jūs labai daug iškentėjote. Ar esate tikra, kad tinka...

— Ak, dėl Dievo meilės! Žinoma, kad esu. Nustokit verkšlenti. Manote, kad man lengva? Nesu nekalta mergelė, bet...

— Ššš. — Jis ištiesė ranką ir švelniai įbruko tarp jos kojų. — Tikiu jumis. Bet jūs greita.

— Tik nebūkite jūs... — jos balsas drebėjo. Ji prisiglaudė prie jo. — Noriu, kad tai truktų ilgai, ilgai...

— Tu nuostabus, — Melisa jaukiai įsitaisė prie jo. — Nors išoriškai atrodai kitoks, bet tavo vidinė technika neprilygstama.

— Jei būtum įspėjusi, kad ketini suvedžioti mane, būčiau pagalvojęs apie naujoves.

— Instinktas geriau, Beje, aš dar nežinojau. Nebuvau įsitikinusi. Iki nustojai spyriotis ir palietei mane. — Ji perbraukė lūpomis per jo krūtinę. — Tik tada supratau, kad nusprendžiau tinkamai.

— Gerai nusprendei. — Jo ranka įsipainiojo jos plaukuose. — Ir džiaugiuosi, kad paskutiniu momentu nesuabejojai, ar tau tinkamas laikas ir deramas vyras.

— Gali traukti mane per dantį. Nebūčiau apgavusį tavęs. — Ji nusijuokė. — Ir, be abejonės, nebūčiau apgavusį savęs. Koks tu daraisi kandus, Maiklai Trevi.

— Stengiuosi įtikti. Tu sakei: „visus kūniškus malonumus“

— Manau, kad mes pasiekėme tą ribą.

— Ne, mes dar net nepradėjome. — Jis paėmė jos ranką ir pradėjo čiulpti jos smilių.

Ji pajuto plūstelėjusią karščio bangą. Jėzau, jis toks puikus. Seksas su juo buvo visai kitoks, to jai niekada neteko patirti. Artumas tiesiog degino.

— Gal ir ne. — Ji pasislinko arčiau. — Įrodyk...

Saulė buvo pakilusi aukštai, kai jie išėjo į priebutį.

— Štai ten, ant kopos, Geilenas. — Melisa stebėjo, kaip jis pasirąžė, nusižiovavo ir atsigulė ant smėlio. — Jis atrodo toks atsipalaidavęs, tiesiog gulinėja, žiūri į laivus. Pirmą kartą, kai čia atvykome, matau jį šitaip tinginiaujantį. Jis visada kruta. Tai verda, tai šneka telefonu, tai vadovauja.

Trevis žvilgsniu pasekė Geilaną, paskui — du laivus, sustojusius netoli kranto.

— Universalus. Galbūt jis daug taktiškesnis negu manai. Nenorėjo trukdyti mums. Jis supratingas.

— Supratingas? — ji pažvelgė į Trevį. Šio plaukai buvo suvelti, marškiniai suglamžyti, o veido išraiška... Ji žiūrėjo į šalį. Jai buvo aišku, bet gal... — Ką Geilenas galėjo suprasti apie mus? Negi manai, kad jis tiki, jog suvedžiojau tave norėdama pasiekti savo?

— Jis nekvailas. — Trevis žiūrėjo tiesiai prieš save. — O tu gal prisipažintum, kodėl man nusišypsojo tokia laimė?

— Norėjau tai padaryti, — paprastai atsakė ji.

— Tai ne taip paprasta.

— Taip. Aš pati viską apsunkinau. Nors man tas nebūdinga. Kiekviena gyvenimo minutė turėtų būti išgyventa maksimaliai. Norėjau tavęs, bet nebūčiau priėmusi. Tačiau vakar buvau labai įbauginta. Maniau, kad mirsiu. Ir dar bijojau, kad nenužudytų tavęs. Kažkas mano viduje sujudėjo. Tada jutau... kažką.

— Ką?

— Nežinau. Kartais jaučiuosi tokia artima tau. Ir tai... veikia mane.

— Galėjai mane apgauti.

— Kas negerai? Įsižeidei? Norėjau būti sąžininga.

— Buvai. Suprantu, kodėl kovojai su savo jausmais. Mes esame priešinguose Visatos kraštuose.

— Ir tu niekada niekam neįsipareigoji.

Jis tylėjo.

Ji nusišypsojo:

— Bet turėsi įsipareigoti man. Nes negaliu atsukti nugaros žmonėms, kurie man artimi. Taigi patinka tau ar ne — aš įėjau į tavo gyvenimą.

— Įėjai?

— Nepanikuok. Yra įvairių įsipareigojimo rūšių. Viena jų draugystė. Tave tas patenkintų.

— Šiek tiek imu stebėtis, kaip gerai perpratai mano charakterį.

— Prašau atleisti. Manau, kad tik stengiuosi suprasti. Mane sukrėtė, kad pajutau tau tokį stiprų jausmą. Nenoriu, kad tau kas nutiktų. Tai priverstų mane...

— Liūdėti?

Viešpatie, kad tik liūdėti. Ji jautėsi stovinti ant bedugnės krašto ir turėjo žengti labai atsargiai.

— Gali vartoti ir šį žodį.

Ji pakeitė temą:

— Kas toliau? Pamėtėme vienintelį turėtą pėdsaką. Kaip manai, ar Dečempsas...

Jis pratrūko pykčiu:

— Kristau, vakar vos nežuvai ieškodama Dečempso. Kodėl negali to palikti man. Ir, po velnių, net nesiartink. — Jis suėmė ją už pečių ir papurtė. — Klausyk manęs.

— Aš klausausi.

— Bet negirdi. Tu bėgi nuo manęs.

— Aš nebėgu. — Ji atlaikė jo žvilgsnį. — Ar nenorėtum grįžti į miegamąjį ir vėl pasimylėti?

— Ne, nenorėčiau. O šūdas, žinoma, kad norėčiau. Bet neketinu tau leisti naudotis manimi... Na, kokį velnią aš čia šneku...

— Aš nesinaudojau tavimi. Tik pasidalijau malonumu. Ar ne taip?

Jis įdėmiai pažvelgė į ją, paskui lėtai linktelėjo galvą.

— Jėzau, ir kas tu per moteris, Melisa?

Moteris, kuri tikriausiai myli tave.

O Dieve, ji norėjo, kad toks atsakymas nebūtų šovęs į galvą. Bet meilė būna visokia, kaip ir įsipareigojimas būna visoks. Ji galėjo su tuo susitvarkyti. Prisivertė nusišypsoti.

— Turėtum žinoti. Aš gana permatoma.

— Nė velnio.

Ji susiruošė grįžti į vidų.

— Palyginti su tavimi aš esu skaidri kaip stiklas. Aš alkana. Nenori papusryčiauti?

— Ne, einu pasivaikščioti. Pasimatysime vėliau.

Ji stebėjo Trevį, einantį link Geileno. Jis buvo prislėgtas. Na, ji nieko čia negalėjo pakeisti. Buvo su juo kiek galėdama nuoširdesnė. Dečempso pamiršti negalėjo ir neketino apie tai meluoti Treviui.

Geilenas ir Trevis kalbėjosi. Skubiai. Intensyviai.

Apie Dečempsą? Tikriausiai. Jei jie kūrė planus, tai vėl be jos. Ji negalėjo to leisti. Prakeikimas. Trevis dar labiau saugojosi negu anksčiau. Praeita naktis turbūt buvo klaida.

Ne, džiaugsmas niekada nebūna klaida. Ji tik turėjo išgyventi problemas.

Geilenas grįžo į kotedžą. Lipdamas priebučio laiptais šypsojosi.

— Trevis sakė, kad esate alkana. Ko norėtute pusryčiams?

— Galiu pasigaminti pati.

— Na, viskas dar žalia. — Jis atidarė duris. — Ir įsivaizduoju, kad jums po praeitos nakties nelengva.

Ji sumirksėjo.

Geilenas nusijuokė:

— Vaje! Turėjau omeny smūgį į galvą.

Ji žiūrėjo į Trevį, likusį paplūdimį.

— Ar jis pareis pusryčių?

— Ne dabar. Sakė norįs pabūti vienas. Blynų? Kiaušinienės su kumpiu?

Ji stebėjo Trevį, tolstantį pakrante. Iš to, kaip atsargiai, susikaupęs jis judėjo, Melisa spėjo, kad jis labai įsitempęs. Galbūt reikėtų pasikalbėti su juo, kai grįš. O gal geriau leisti jam atšalti.

Ji atsigręžė į Geileną.

— Blynų. Aš padengsiu stalą.

Trevis, atsigręžęs į priebutį, pamatė, kaip Melisa įžengė vidun. Kristau, ji užsispyrusi.

Ir stipri, ir drąsi, ir patraukli. Ir dar tokia protinga bei graži, kad vertė jį jaustis...

Mirtinai išsigandusį.

Melisa nesustos. Jei praeita naktis neįbaugino jos, tai niekas neįbaugins. Tik laiko klausimas, kada ji sužinos, kad Dečempsas gali būti tame laive įlankėlėje. Jei praeitą naktį nebūtų buvusi tokia prislėgta, tikriausiai jau būtų supratusi, kad Dečempsas atseks paskui juos. Jis net neabejojo, kad Dečempsas kėsinsis į ją. Ji įsikišo ir dabar buvo liudininkė.

Nuo tos minties jam suskaudo skrandį.

Jis negalėjo leisti, kad taip atsitiktų.

— Nenorite pažaisti pokerio? — paklausė Geilenas. — Aš jau pavargau nuo pasianso.

Melisa atsigręžė. Ji pro langą stebėjo Trevį paplūdimyje.

— Ne, ačiū.

— Jūsų nenaudai. — Jis uždėjo karalienę ant karaliaus. — Aš garsėju kaip pats blogiausias žaidėjas visame žemyne. Tai labai pakeltų jums ūpą.

Gal jai ir reikėjo „pakelti ūpą“ Trevis vengė jos visą dieną. Parėjo tik pietų. Šiaip visą laiką praleido pakrantėje. Melisa manė, kad tai natūralu. Be to, kad užsiminė apie Dečempsą, ji dar išgąsdino savo ketinimu įeiti į jo gyvenimą. Trevis turbūt jautėsi nelengvai.

Na, reikia leisti jam apsiprasti. Gali sau likti paplūdimyje visą naktį. Ji nežada jo laukti..

— Einu miegoti. Labanakt, Geilenai.

Jis nepakėlė akių nuo kortų.

— Labanakt.

Keisė miegojo ir Melisa tyliai nuėjo į vonios kambarį nusiprausti ir išsivalyti dantų. Bet kai ji atsigulė šalia, mažylė pabudo.

„Melisa?“

„Ššš! Miegok toliau.“

„Miegosiu. Labai noriu miego... Kodėl Maiklas yra čia?“ Jo čia nėra.“

„Yra. Jaučiu jį. Dabar jis beveik visada su tavimi.“

Keisė užmigo vėl.

Beveik visada kartu su tavimi.

Melisa žiūrėjo į tamsą. Ar Keisė pajuto naują ryšį, užsimezgusi tarp jų? Ar Melisa tiesiog ėmė daugiau galvoti apie Trevį, ir mergaitė skaitė jos mintis?

Tačiau Keisė suklydo. Šiąnakt Maiklo su ja nebuvo. Jis buvo kažkur tame prakeiktame paplūdimyje.

Ji jautėsi vieniša. Juokinga, kad pasijuto vieniša, vos po vienos nakties su juo. Ar jis irgi vienišas?

Tikėjosi, kad taip. Nenorėjo jaustis tokia vargšelė viena. Bet jis tikriausiai laimingas kaip koks moliuskas. Vyrai nėra tokie intravertai kaip moterys. Ir tai visiškai neteisinga.

Užmigti. Užmiršti jį.

Bet, Jėzau, ji tokia vieniša.

„Pabaisos!“

Melisa pabudo išsigandusi. Prakeikimas, ji manė, kad košmarai jau pasibaigė. Bet mergaitė, be jokios abejonės, bijojo.

„Jie ateina. Kodėl tu guli ten? Mes turime kovoti su jais!“

„Mes jau kalbėjomės apie tai. Keise, linai, kad tunelyje nėra pabaisų.“

„Pabaisos. Ginklai. Jie nori pakenkti tau.“

„Ne tau?“

Pagaliau persilaužimas. Keisės košmarai visada būdavo susiję su ja pačia.

„Neskaudink manęs. Kelkis. Bėk.“

„Aš nepaliksiu tavęs. Tau nėra ko jaudintis. Pabaisos yra tik tavo vaizduo...“

Miegamojo durys plačiai atsidarė.

Keturi vyrai. Ginkluoti.

— Ne! — Ji užgulė Keisę. — Nieko jai nedarykite.

— Melisa! — suriko Keisė.

23

— Nuimkite jai antrankius, Denli, — tarė Andreasas. — Noriu kad ji sėdėtų limuzine su manimi.

— Nepatarčiau jums...

— Manau, kad pats galėsiu nuo jos apsiginti. — Jo rankos tvirčiau apglėbė Keisę. — ir abejoju, ar ji kelia kokį pavojų mano dukteriai. Pats sakei, kad pirmas jos judesys buvo bandymas apsaugoti Keisę.

— Tai galėjo būti gudrus veiksmas iš jos pusės...

— Pasodinkite ją į automobilį.

— Taip, pone. — Jis nenoromis atrakino antrankius ir atidarė dureles.

Melisa įsėdo į limuziną.

— Jūsų sprandas įdrėkstas, — tarė jai Andreasas. — Truputi bėga kraujas. Prietaisų skydelyje yra popierinių nosinaičių. — Jis stipriau įvyniojo Keisę į antklodę. — Prašau atleisti. Liepiau jūsų nesužeisti.

— Kodėl?

— Tai buvo susitarimo dalis. — Jis išsiėmė telefoną. — Atsiprašau, turiu paskambinti žmonai. — Jis surinko numerį. — Keisė saugi. Visiškai saugi. Ji nesužeista. Aš irgi tave myliu. Paskambinsiu vėliau.

— Kokio susitarimo? — paklausė Melisa, kai jis baigė kalbėti.

— Su Maiklu Treviu. Jis paskambino ir pasakė, kur jūs su Keise.

Išdavystė. Neturėjo būti taip šokiruota. Turėjo tą žinoti, kai tempiama iš kotedžo niekur nematė nei Treivio, nei Geileno.

— Ir ką sutarėte?

— Amnestiją jums. Jūsų nekaltins vaiko pagrobimu ar kokiu kitu nusikaltimu. Jus palaikys uždarytą keturiasdešimt aštuonias valandas ir paleis.

— O Trevis?

— Jis protingas vyras. Žino, kad aš pasiruošęs perrėžti jam gerklę. Tarėmės tik dėl jūsų. Jis labai įtikinamai kalbėjo. O aš neturėjau laiko rinktis, kai jis pasakė man, kad Dečempsas žino, kur jūs visi, ir bet kurią minutę gali ateiti pasiimti Keisės. Sakė paskambinęs man prieš išvykdamas su „Vėjo šokėju“, ir mes atakavome anksčiau už Dečempsą.

„Kuris atsekė paskui ją ir Trevį į kotedžą“, — baisėdamasi suprato ji. — O Dieve, kaip ji nesugebėjo prie dviejų pridėti du? Jei vadovautųsi protu, o ne jausmais, tikrai būtų supratusi tai, kas buvo akivaizdu Treviui. Visą tą laiką jie su Geilenu praleido pakrantėje...“

— Ar apieškojote vietovę?

— Žinoma. Būčiau patenkintas radęs arba Trevį, arba Dečempsą.

— Tai Dečempso reikia ieškoti. Jis sumanė Veisaro užpuolimą.

— Man reikalingi jie abu. Kai Trevis man paskambino, gavome ataskaitą apie Dečempsą. Tas niekšas turėtų būti išimtinai blogesnis.

— Jis — pabaisa. Pasiklauskite Keisės.

— Deja, ji neatsakys. — Jis pažvelgė į dukterį. — Ar tiesa, kad Keisę daugiau nekankina košmarai?

Ji linktelėjo:

— Dar tik pradžia. Bet manau, kad jie jau praeityje.

— Iš jūsų lūpų į Dievo ausį. — Jis žiūrėjo į dukterį. — Tą dieną, kai Keisė buvo išvežta, būčiau užmušęs jūsų seserį.

Ji krūptelėjo:

— Kai kas kitas tą padarė už jus.

— Žinau. — Jis patylėjo. — Išsiunčiau jos palaikus atgal į Virdžiniją. Man buvo sunku patikėti, kad ji buvo nusikaltimo bendrininkė.

— Ji nebuvo. Tuo laiku atrodė, kad Keisei bus geriau išvykti iš Džiuniperio. — Jos smakras pakilo į viršų. — Ir ji buvo teisi. Dabar Keisė jaučiasi daug geriau. Jei būtų likusi tame name, būtų prarasta amžiams, arba vienas isterijos priepuolis būtų pražudęs ją.

— Turbūt turėčiau būti dėkingas.

— O kaipgi.

— Ji sukėlė pavojų Keisei.

— Ir atidavė savo gyvybę už jūsų dukterį.

Jis patylėjo.

— Taip. Kaip ir jūs šiandien buvote pasiruošusi mirti už ją tame kotedže.

— Mano reakcija buvo grynai instinktyvi. Jei Džesika būtų žinojusi, kad tame muziejuje mirs, tikiu, kad vis tiek būtų ėjusi pamatyti „Vėjo šokėjo“ statulą. Ji manė, kad tai vienintelė galimybė grąžinti Keisę į gyvenimą. Džesika beveik ištraukė ją iš tunelio.

— Taip, Trevis man sakė. — Jis vėl pažvelgė į Keisę.

— Kiek jai pritrūko?

— Labai nedaug.

— Ji prašė manęs nuvežti Keisę į Veisarą. Aš atsisakiau..

— Reikėjo sutikti.

— Jau po laiko kalbėti. Bet jūsų sesuo galėtų būti patenkinta, kad pasiekė savo.

— Ką?

— Būtent ten dabar važiuojame. Pabūsite ten porą dienų. Jūs mano viešnia.

— Kam?

— Ar nesakėte, kad tai geriausia Keisei?

Ji atidžiai žiūrėjo į jį.

— Bet kodėl dabar? Pamaniau, kad skubate nuvežti ją į Valstijas pas mamą.

— Turiu pasilikti ten porą dienų ir negaliu išleisti jos iš akių. Nesiruošiu pasikliauti niekuo kitu. Noriu, kad ji būtų saugi. Jūs galite mane suprasti.

— taip, — atsakė ji. Bet Andreasas sakė jai ne viską. — Tikriausiai tie reikalai buvo numatyti, kol dar...

— Nėra statulos, pone prezidente, — atidarė dureles Denlis. — Viską apvertėm aukštyn kojom.

— Ir nemaniau, kad ji čia bus. Tik norėjau įsitikinti, ar Trevis tikrai ją pasiėmė. Tegul vairuotojas važiuoja.

— Ieškote „Vėjo šokėjo“, — tarė Melisa, kai mašina pajudėjo. — Turiu jums pasakyti, kad Teris nenorėjo statulos imti iš muziejaus. Sakė, kad jūs sukelsite visus velnius ant kojų, kad tik ją susigrąžintumėte. Aš priverčiau jį paimti.

— Kodėl?

— Dečempsas buvo ką tik nužudęs mano seserį. Ir jis norėjo tos statulos. Ketinau ją panaudoti kaip jauką.

— Vadinasi, Trevis prisitaikė prie jūsų mąstymo, — niūriai tarė jis. — Liaukitės jį ginti. „Vėjo šokėjo“ vagystė — mažiausias iš visų jo nusikaltimų.

— Jis nepakenkė Keisei.

— Sukėlė jai pavojų. — Jis šaltai pridūrė: — Ir pasistengsiu, kad jis liktų nubaustas.

Ji pavargusi atsilošė sėdynėje. Kodėl stengėsi gelbėti Trevį, nors labai ant jo pyko? Jis apmovė ją ir dabar bandė supančioti jos rankas.

— Gerai, darykite, ką norite. Bet būtų geriau, jei nekalbėtumėte to prie Keisės. Jis — vis dar jos didvyris.

Jis susiraukė:

— Manote, kad ji dabar nemiega?

— Žinau, kad ne. Ji klausosi visko, ką mes kalbame.

— Iš kur žinote?

Atrodė, Trevis nesakė Andreasui apie Melisos ir Keisės ryšį, ir ji pati nesiruošė apie tai pasakyti. Esmė buvo tikimybė. Ji nenorėjo kad jis manytų, jog jai trūksta varžtelio.

— Kai išvykome iš Džiuniperio, visą laiką buvau su ja. Aš galiu pasakyti.

Jis paglostė Keisės skruostą, o jo balsas pasidarė aksominis:

— Myliu tave, mažyte. Netrukus parvešiu tave namo. Ar norėtum? Nekalbėsi su manimi? Ne? Nieko tokio. Galbūt vėliau. — Atsigręždamas į Melisą, jis krenkštelėjo. — Bet jums pavyko ją prakalbinti?

Ji susiraukė:

— Iš kur tokia mintis? Mes taip toli nepažengėme.

— Denlis sakė, kad ji išrėkė jūsų vardą.

Ji išplėtė akis:

— Tikrai? Ji ištarė mano vardą?

— Rėkte išrėkė jį.

— Ačiū Dievui. — Ji pajuto ašaras akyse. — Ko gero, taip labai nepyksiu ant Trevio. Prireiktų kelių savaičių, kad ji ką pasakytų, jei nebūtų išsigandusi. — ji pridūrė nesvarstydama: — Gal ir jūs nepyksite.

— Aš pagalvosiu apie tai... vėliau.

Kai Melisa perspėjo, kad Keisė klausosi, jis nesiruošė liūdinti dukters. Bet tai nereiškė, kad jis atsileido. Andreasą buvo sunku permatyti. Ji žinojo, kad širdyje susiklosčiusios aplinkybės slepia daug povandeninių srovių. Ir jeigu ji nori rasti savo kelią, tai turi pradėti dabar. Net vienas jo pasakytas žodis įžiebė ugnį. Reikia išnaudoti ir menkiausią galimybę.

Kodėl jis važiavo į Veisarą?

Iš Trevio sraigtasparnio limuzinas ir jį lydintys automobiliai atrodė lyg milžiniškas žaltys, šliaužiantis į greitkelį, kuris vedė Veisaro link.

Geilenas tyliai sušvilpė:

— Andreaso šaulių užtektų visam batalionui.

— Jis neleis, kad iš jo kas vėl atimtų Keisę. — Trevio žvilgsnis nukrypo į laivą prieplaukoje, pakėlusį inkarą ir pasiruošusį išplaukti.

— Ten plaukia Dečempsas. Jis tikriausiai dabar griežia dantimis, kad neįlindo į kotedžą ir nepastvėrė statulos, kai buvo proga. — Jis parodė jam iškeltą pirštą: — Išgraužk, niekše.

— Gerai?

Trevis linktelėjo. „Vėjo šokėjas“ stovėjo prie jo kojų. Jis tyčia nedėjo jo į dėžę. Kai jie pajūriu bėgo į sraigtasparnį, saulė atsispindėjo nuo auksinės statulos taip, kad atrodė lyg ten būtų švyturys. Negalėjo kilti net klausimas, ar Dečempsas pamatė.

— Nešdinamės iš čia.

Vos išvydusi Veisarą, Melisa neteko žado. Išsidriekusios kalvos, apaugusios gėlėmis ir, — o Viešpatie, — kvapai...

Dabar suprato, kodėl Andreasas nuleido šoninio lango stiklą. Žydinčių levandų malonus aromatas svaigino.

— Nuostabu, — sumurmėjo ji.

Andreasas linktelėjo pritariamai:

— Keisei čia visada patiko. Tikiuosi, kad šios vietos įkvėps kokią nors reakciją.

— Ji užsispyrusi. — Limuzinas artėjo prie didelio akmeninio namo, niekuo neišsiskiriančio. Tai buvo mielas, erdvus kaimiškas namas, apjuostas gerai prižiūrimų aplinkinių pastatų. Nors matėsi, kad ūkis puikiai sutvarkytas, bet Melisa niekur nematė, kad kas nors dirbtų. — Ar Denlis iškėlė visus darbininkus?

— Keitlin Veisaro būtų smūgis. Darbininkai jai — kaip šeima. Mes paskirstėme jiems darbo laiką šiose vietose. — Limuzinas privažiavo prie lauko durų. — Apsauga šiame name griežtesnė nei Knokso forte. Niekas negali nutikti Keisei dar kartą.

— Dečempsas vis tiek laisvas. Ar ne geriau būtų nusiųsti ją į Vašingtoną?

— Dečempsui nėra priežasties kėsintis į mano dukterį. Aš daugiau neturiu „Vėjo šokėjo“ — Jis išlipo iš limuzino. Melisa pasekė jo pavyzdžiu. — Nunešiu Keisę į jos kambarį. Tai antras kambarys nuo laiptų viršuje. Išsirinkite sau kokį norite kambarį. Galite laisvai vaikščioti po namus. Tik lauke nesirodykite. Neikite per verandą, nes jus sulaikys.

Ji linktelėjo. Žvilgsnis nuklydo į kalvos papėdę. Melisa jau galėjo matyti vyrus, supančius namą ir kitus pastatus.

— Jei manęs prireiks, pašaukite. Keisė priprato prie manęs.

— Jai jūsų nereikės. Čia yra gydytojas ir slaugė. Ir pats būsiu su ja kiek galėdamas daugiau. — Jis susiraukė: — Kas žino? Gal ji kalbės su manimi?

— Tikiuosi, kad kalbės.

Jis įdėmiai pažvelgė į ją.

— Jūs nemeluojate.

— Žinau, kad netikėsite, bet aš myliu ją. — Ji nutilo. — Einu padarysiu ką nors valgyti ir atnešiu. Nei Keisė, nei aš šiandien dar nieko nevalgiusios. Jei norite, kad kas nors iš CŽV stebėtų, ką dedu į maistą, siųskite pas mane. Kur yra virtuvė?

— Eikite tolyn koridoriumi, o paskui į kairę. — Jis ėmė kopti laiptais. — Aš pasitikiu jumis. Jūs dar jai nepadarėte nieko blogo.

Didžiulėje kaimiškoje virtuvėje buvo visokių atsargų, Melisa rado sriubos skardinėse bei daržovių salotoms. Ji paėmė padėklą Keisei ir sau.

Po valandos ji stovėjo prie kriauklės, plovė indus ir žiūrėjo pro langą į kalvas. Turbūt nuostabu gyventi čia ir matyti visas šias gėles. Tokia graži vieta...

Staiga ją persmelkė šaltis.

Tokia baisi vieta.

Melisa stovėjo Keisės kambario tarpduryje:

— Ar galėčiau pasikalbėti su jumis koridoriuje?

— Ne dabar, — atsakė Andreasas.

— Dabar. Nenorėčiau kalbėti jai girdint, bet teks.

Jis pažvelgė jai į veidą, paskui į Keisę:

— Penkias minutes.

Jis atsistojo ir išėjo į koridorių.

— Jūs išblyškusi lyg vaiduoklis. Kas atsitiko?

— Tai jūs man pasakykite. Kažkas čia turi atsitikti. Kas?

— Nesuprantu, apie ką čia kalbate.

— Žinote. — Jos rankos prie šonų susigniaužė į kumščius. — Kažkas čia turi įvykti, ir jūs su tuo susiję.

— Kodėl taip sakote?

— Nes tai tiesa.

— Jūs įsivaizduojate tai, ko nėra. Jūs ir Keisė esate visiškai saugios.

Ji žinojo, kad tai tiesa:

— Tai Trevis.

Jis buvo begrįžtąs į kambarį.

Melisa stvėrė jį už rankos:

— Kas gali atsitikti Treviui?

— Tai, ko jis užsitarnavo. — Jis įėjo į Keisės kambarį ir uždarė duris.

Kad jį kur... Ji beviltiškai atsirėmė į sieną. Dieve, jis nenorėjo nieko atleisti. Neketino niekojai pasakyti. Jis leis, kad Trevis...

Na, ji neketino to leisti. Ir todėl negalėjo čia stovėti ir gailėtis savęs.

Ji išsitiesė ir skersai koridorių nuėjo į savo pasirinktą kambarį. Nutraukė nertą užtiesalą ir apsigaubė juo pečius. Kristau, jai buvo šalta. Ji susirietė ant kušetės prie lango ir žiūrėjo į kalvas.

Tokia baisi vieta.

Nežinia iš kur išplaukė mintis, o su ja ir vizija: Trevis krenta, iš krūtinės jam liejasi kraujas. Jo akys stiklinės, nes gyvybė jau užgeso.

Jis mirs.

Kaip mirė Džesika ir tas senukas iš universiteto. Jai nepavyko sulaikyti jų abiejų. Jai nepavyks ir Trevio išgelbėti nuo mirties.

Tai vadinama likimu, kaip pasakytų Trevis.

Trevis krinta, miršta.

— Ne! — nuvijo ji viziją.

Bailė. Gal kas nors būtų padėjęs sudėti visas dėlionės daleles į vieną visumą. Ji prisivertė užsimerkti ir susigrąžinti viziją. Trevis krenta...

Kurgi jis buvo?

Trevis krenta...

Jis kažkokio pastato ar pašiūrės viduje. Ten senas žibintas su variniu stogeliu ant stulpo šalia jo. Už Trevio ji matė stalą su keistais konteineriais, o viename kampe spindėjo auksas.

„Vėjo šokėjas“.

Ją šalčiu persmelkė baimė.

Kraujo klanas ir smaragdo akys, žiūrinčios žemyn...

Ne, taip buvo su Džesika. Negali nutikti vėl. Ji privalo tam sutrukdyti.

Bet kaip jai tai padaryti, jei ji negalėjo net nuvyti baimės, stingdančios jos mintis. Ji norėjo šaukti iš pykčio. Tai neteisinga. Jeigu Tu leidai man tai matyti, leisk man žinoti, kaip tam sutrukdyti.

Trevis krinta, miršta.

„Gerai, tiek to. Neleisk. Aš ir pati ką nors sugalvosiu“ 16 val. 30 min.

— Negalima tau įeiti, — Denlis užstojo kelią Melisai, bandančiai įeiti į kabinetą. — Prezidentas užsiėmęs.

— Noriu jį pamatyti. Jeigu jis šiuo metu nesidera dėl dar vienos atakos prieš Iraką, tai pasimatymas įvyks dabar.

— Jis sakė, kad nenori būti trukdomas.

— Dabar.

— Aš nuvarysiu jus...

— Palik, Denli. — Atsidarė durys. Išėjo Andreasas. — Atrodo, ledi nežino žodžio „negalima“ — Jis žengė į šalį. — Įeikite, panele Raili. Skirsiu jums keletą minučių. — Jis pridūrė sarkastiškai: — Irakas nekelia man neatidėliotino rūpesčio. Bet galėtumėte prisiminti, kad turiu ir kitų problemų.

— Kaip aš galiu pamiršti? — Ji drąsiai pažvelgė į jį. — Kur jūs šįvakar turėtumėte susitikti su Treviu.

— Nesuprantu?

— Nežaiskite su manimi žaidimų. Jūs tučtuojau vežtumėte Keisę namo, jei neturėtumėte rimtos priežasties pasilikti čia. Todėl aš ir paklausiau savęs: kokia būtų ta priežastis?

Andreasas pažiūrėjo jai į akis:

— Ir ką į tai atsakėte?

—“Vėjo šokėjas“ arba Dečempsas. — Ji patylėjo. — Arba abu.

— Galėtų būti ne tik asmeniški reikalai.

— Bet būtent asmeniniai atvedė jus čia.

— Ir gavau tai, dėl ko atvykau.

— Ne visai. Jūs niekada nesijausite ramus dėl Keisės, kol Dečempsas nenudėtas. — Ji giliai įkvėpė. — Ir tą jums pažadėjo Trevis. Tiesa? Kai paskambino jums, prieš sėsdamas į sraigtasparnį, ir pasakė važiuoti į Veisarą, kur susitiks su jumis ir perduos statulą mainais už amnestiją. Bet tas skambutis tyčia buvo skirtas Dečempsui. Trevis buvo paskambinęs ankščiau. Taip? Prašė sutikti su tuo, ką jis siūlė, ir prižadėjo pristatyti jums Dečempsą. Tada turėtumėte viską, ko norėjote.

— Argi? Tai tik prielaidos.

— Bet ir tiesa? Jis pasirinko Veisarą, nes ir jam, ir Dečempsui čia patogu vaikytis „Vėjo šokėją“. Dečempsui statula krito į akį dar prieš pasikėsinimą ją pagrobti. Kodėl jūs vengiate pasakyti man visą tiesą?

Jis valandėlę tylėjo, paskui lėtai linktelėjo:

— Trevis paskambino man po jūsų susitikimo su Dečempsu Sent Ive, paprašė manęs atvykti į Kanus, kur susisiekė su manimi elektroniniu paštu.

— Kur Trevis turi susitikti su jumis dabar?

Jis papurtė galvą:

— Be liudininkų.

Bet jūs juk neketinate susitikti su juo?

— Aš ir neturėjau. Tai spąstai Dečempsui. Trevis pažadėjo palikti man „Vėjo šokėją“ po to, kai atsikratys Dečempsu.

— Kur palikti?

Andreasas nusišypsojo:

— Per daug norite žinoti.

— Ar leisite Treviui pabėgti, kai jis nužudys Dečempsą?

— Mes to neaptarinėjome. Manau, kad po to, kai aš gausiu, kas man priklauso, jis pasielgs, kaip geriau jam. Jis protingas vyras. Galėtų pabėgti.

— Bet jūs pulsite, kai jis paliks Veisarą.

— Natūralu, kad aš pasirūpinau pakankamu apsauginių skaičiumi. Turiu užsitikrinti, kad Dečempsas nedingtų, jei jis nužudytų Trevį.

Trevis krinta, miršta...

Vizija sukėlė paniką. Nusiraminti.

— Bet jūs neketinate būti šalia, jei Treviui prireiktų pagalbos. — Ji suvilgė liežuviu lūpas. — Dėl Dievo meilės, turite čia visą armiją. Galėtumėt nusiųsti ką nors pasaugoti, kad Dečempsas nesužeistų Trevio.

— Tai gali nubaidyti Dečempsą.

— Jūs vis tiek turėtumėte statulą.

Jis nusišypsojo:

— Noriu jų visų.

Štai šito Melisa ir bijojo.

— Norite, kad Trevį nužudytų. Laikote tai asmeniniu reikalu ir neįsakote Denliui ar kam kitam tą padaryti. Nes tai sukompromituotų jūsų, kaip prezidento, elgesį. Bet jūs tikitės, kad jis žus.

Jo šypsena dingo:

— Jis išvežė mano dukrą. Rizikavo jos gyvybe. Prie jos galėjo prieiti ne tik Dečempsas, bet ir bet kuris psichas, jaučiantis man apmaudą. Jis privertė kentėti mano žmoną. Ji galėjo prarasti kūdikį, kurį nešioja. Manau, visai teisinga, jei Dečempsas ir Trevis nužudytų vienas kitą. Ar jau viskas? Turiu grįžti prie darbo.

Vilties nebuvo, bet ji turėjo pabandyti:

— Prašau. Nusiųskite Denlį ar ką kitą išgelbėti jo.

— Tegu gelbstisi pats. Jam gali pasisekti.

— Jis žus.

— Geros dienos, panele Raili.

Ji giliai įkvėpė:

— Gerai, tik pasakykite man, kur jis, kad jam galėčiau pagelbėti.

— Jokių pašalinių.

— Nesakykite man taip. Aš prašau nedaug. — Ji pasitrynė kaktą. — Tai turėtų įvykti šiąnakt, nes sakėte ketinąs sulaikyti čia mane keturiasdešimt aštuonias valandas. Jūs nebūtumėte jo prileidęs prie Keisės, vadinasi, jis yra kur nors toliau. Jis viename iš aplinkinių pastatų. Taip?

Jo antakiai pakilo.

— Geras spėjimas. Tik gal geriau jums domėtis gyvūnais, daržovėmis ar mineralais.

— Pati jį surasiu.

— Jūs mano nelaisvėje. Tik išeisite iš teritorijos ir jus nušaus.

— Nemanau. Jūs garbingas žmogus. Žinote, kad padėjau Keisei. Sulaikysite mane vieninteliu būdu: jei mane nužudysite. — Jos lūpos persikreipė. — Nors gal Dečempsas ir manimi pasirūpins, tai jums bus premija.

— Veisaras — didelė teritorija. Niekada nerasite Trevio.

— Rasiu. Tik paliepkite Denliui nelaikyti manęs taikiniu. Gal įsakytumėte duoti man pistoletą?

— Jūs tikrai kišatės ten, kur neturėtumėte.

— Aš turiu. — Ji stengėsi, kad balsas neskambėtų beviltiškai, bet jai nesisekė. — Trevis neužsitarnavo to. Taip, jis padarė, ko neturėjo daryti, bet jis — geras žmogus. Jūs darote klaidą.

Jis papurtė galvą.

— Ir jūs dėl to pasigailėsite.

— Užimdamas tokią padėtį, aš priimu daug sprendimų, dėl kurių gailiuosi.

— Bet šis nesusijęs su jūsų padėtimi. Kartą jis išgelbėjo Keisę. Ar tas neturi jokios reikšmės? — Ji suprato nepaveiksianti jo. — Keisė laiko Trevį savo draugu. Ar vėliau ketinate jai pasakyti, ką jam padarėte?

Jis atsakė išsisukinėdamas:

— Akivaizdu, kad jūs prisirišusi prie Trevio, bet būtų išmintingiau pagalvoti dar kartą. Netrokštu, kad jums pakenktų. Likite nuošaly nuo to, panele Raili.

— Nesulauksite. — Ji nudrožė pro Denlį koridoriumi. Turėjo liautis drebėti. Juk neturėjo per daug vilčių, kad pasiseks įtikinti Andreasą padėti. Jei pavojus grėstų jos pačios vaikui, ji turbūt būtų dar nenuolaidesnė.

Ji melavo pati sau. Tikėjosi stebuklo. Na, stebuklas neįvyko, ji turi pasikliauti savimi. Ji atidarė bibliotekos duris. Negalėjo bėgioti po Veisarą ieškodama aklai. Kažkur turi būti viso nekilnojamo turto žemėlapis, kur pažymėti pastatai.

Tik reikėjo jį surasti.

„Gerasis Dieve, padėk man jį surasti“

Melisai prireikė trijų valandų, kol surado žemėlapį. Ne lentynose, o sukištą į dėklą viename apatinių rašomojo stalo stalčių.

Ji skubiai ištiesė žemėlapį ant stalo. Jis atrodė visai naujas, todėl jame turėjo būti pažymėti visi pastatai.

Šūdas.

Be šių namą supo dar septyni kiti. Ir išmėtyti po visą teritoriją. Tarp jų — mylios atstumas. Jos galimybės surasti reikalingą vietą lygios nuliui.

Ji pažvelgė į langą. Saldžiausias Jėzau, saulė jau leidosi. Netrukus sutems ir tada nutiks tai. Po galais, ji net nežinojo, kiek jai liko laiko.

Ji susmuko ant kėdės šalia rašomojo stalo ir užsidengė akis.

24 20 val. 15 min.

Trevis pasižiūrėjo į savo rankinį laikrodį.

— Beveik laikas skristi. — Jis dirstelėjo į sraigtasparnį, pastatytą prie angaro nedideliame oro uoste. — Ar užteks kuro nuskristi ten, o paskui — į Nicą?

Geilenas pasižiūrėjo į jį nustebęs:

— Žinoma.

— Šiaip sau pasitikrinau.

— Nuo kada mane reikia tikrinti? Nerviniesi?

— Tikriausiai.

— Nieko nuostabaus. Tai ne tavo sritis. Turėtum leisti veikti man vienam. — Jis patylėjo. — Manai, jis tikrai lauks mūsų?

— Galiu lažintis, kad jis nulėkė tiesiai į Veisarą. Bent aš tą daryčiau. Atvykti į Veisarą anksčiau už Andreasą su kariškiais, pasislėpti ir laukti. Ir jokios tikimybės susitikti ką nors atvykstantį ar išvykstantį iš ūkio. Jis gana protingas: turėjo suprasti, kad Andreasas lieps glaudžiai apsupti teritoriją, kad galėtų pagauti mane.

— Tai kaip jis pats ištrūks? Juk negali palikti laukuose jo laukiantį automobilį ar sraigtasparnį.

— Galėtų pavogti mano transporto priemonę, nužudęs mane. — Jis nusišypsojo. — O gal tikisi išskristi iš čia ant „Vėjo šokėjo“ sparnų, kai jį pavogs.

— O kur statula?

— Įdėjau į spintą galiniame kambaryje. — Jis atidarė dureles. — Gal nueisi paimti? Aš įjungsiu sraigtasparnį.

— Gerai. — Geilenas nuėjo į galinį kambarį, atidarė spintą. Jokio aukso spindesio. Jis įjungė šviesą ir pažvelgė į viršutinę lentyną. Statulos nebuvo.

— Kalės vaikas.

Jis išbėgo į lauką, bet sraigtasparnis jau kilo.

— Ką išdarinėji, asile?! — sušuko jis. — Tau reikia manęs.

Trevis pamojo jam ranka.

Geilenas tebestovėjo ant plento užvertęs galvą, kai Trevis pasuko į pietus, į Veisarą. Jėzau, jis buvo perpykęs.

Na, Trevis nieko negalėjo padaryti. Geileno neturėjo būti ten, kur rizikos tiek, kaip ir anąkart Veisare. Net jeigu Dečempsą įveikti bus lengviau, nei Trevis tikėjosi, Andreasas nepaleis jo.

Trevis jau matė, kad jo galimybės lygios nuliui. Atsikratyti Andreasu, išskristi į Nicą, jei Andreasas nenumuš sraigtasparnio. Jei greitai judėtų, gal ir išskristų. Andreasas dels, jei manys, kad sraigtasparnyje yra „Vėjo šokėjas“

Jis dirstelėjo į „Vėjo šokėją“ ant grindų sraigtasparnio gale. Atrodė, kad statula žiūrėjo į jį. Nuo besileidžiančios saulės atspindžio statulos akys spindėjo lyg būtų gyvos. Šią valandėlę Trevis suprato, kodėl žmonės tikėjo statulą turint antgamtinių jėgų. Jis nusišypsojo „Vėjo šokėjui“

— Aštrink dantis, mano drauge. Vykstame į medžioklę.

Keise!

Melisa lėtai pakėlė galvą nuo stalo. Ji neturėjo supratimo, kokiame pastate bus Trevis, bet Keisė galėtų žinoti. Keisė praleido čia savo vasaras. Padėjo skinti gėles. Tikriausiai lakstė po ūkį, kur norėjo. Galimas daiktas.

Tarkime, kad galimas. Tegul jis būna galimas.

Ji užsimerkė.

„Keise!“

Mergaitė neįsileis jos. Prireikė keleto brangių minučių palaužti jos priešinimąsi.

„Keise, tu man reikalinga.“

„Turėčiau ant tavęs pykti. Kur buvai? Nebuvai pas mane visą dieną.“

„Tavo tėvelis buvo.“

„Ką tik atėjo. Iki jo buvo tik ta ... slaugė.“

„Ji labai puiki. — Ji neturėjo tam laiko. — Keise, reikia, kad man padėtum. Man reikia rasti vieną vietą.“

„Neturėjai palikti manęs. Jaučiausi vieniša.“

„Keise.“

„Tu bijai. Tu bijai pabaisų.“

„Taip. Labai bijau.“

„Ar ateini pas mane?“

„Ne, turiu eiti ten.“

„Dėl Maiklo?“

„Jis kažkokiame name ar pašiūrėje. Nežinau kur. Turiu jį surasti. Ten žibintas su variniu stogeliu ir ant stalo dėžės.“ „Kokios dėžės ?“

„Juokingos formos“

„Parodyk man.“

Susitelkti ties stalu. Neparodyti jai mirštančio Trevio. „Tai pašiūrės pietiniame lauke.“

Jos širdis suspurdėjo.

„Tu įsitikinusi, mažyle?“

„Žinoma, įsitikinusi. Tokia tik viena. Keitlin sakė, kad ji ten stovi nuo pat Veisaro pradžios. Vyko gaisras, bet ji nesudegė ir...„

„Ačiū. Ačiū. Ačiū tau, Keise.“

Ji čiupo žemėlapį ir pasižymėjo pastatą pietiniame lauke. Prakeikimas. Mažiausiai keturios mylios keliu.

„Tu gali sutrumpinti kelią. Pereiki per miškelį ir per kalniuką.“

„Kiek laiko tam prireiks?“

„Nežinau. Kažkiek.“

Ji ir negalėjo tikėtis, kad vaikas tiksliai nusakytų laiką. Neabejojo, kad mergaitės atmintis nemelavo.

Pasipiktinimas. „Irgi mačiau.“

„Atleisk. — Ji pašoko ant kojų. — Turiu eiti. Viso, Keise.“ Staigi panika. „Nenoriu, kad eitum. Pasilik čia. Pabaisos paims tave.“

Ji turėjo sušvelninti baimę. Keisė šiomis dienomis per daug mato, ji neturėtų bauginti vaiko.

„Man viskas bus gerai. Visiems mums bus gerai.“

„Sugrįžk...“

Bet Melisa jau buvo koridoriuje ir netrukus bėgo pro lauko duris. Sargybinis nesustabdė jos, nekreipė dėmesio, tarsi jos net nebūtų.

Viešpatie, jau beveik tamsu.

Ji bėgo keliu prie medžių.

Denlis pasibeldė į Keisės miegamojo duris ir atidarė jas:

— Pone prezidente, moteris išėjo. Prieš kelias minutes.

Andreasas atsistojo ir išėjo į koridorių.

— Kokia kryptimi?

— Miškelio.

— Niekas jai nesutrukdė?

— Gavome jūsų įsakymą. — Denlis kietai suspaudė lūpas. — Nors turiu jums pasakyti, kad man ši situacija visai nepatinka.

— Žinau. Mėgsti, kad viskas būtų tvarkingai, o ši situacija nekontroliuojama. Nesijaudink. Melisos galimybės rasti pašiūrę labai ir labai menkos. Jeigu ir suras kada, tai jau viskas bus baigta iki to laiko.

— Labai netikra. Jums reikėjo leisti mums įeiti ir sudoroti tuos šunsnukius.

— Nelįsk ten. Tavo darbas — užtikrinti, kad mano dukra būtų saugi. Taškas.

— O moteris?

— Aš ją perspėjau. Ji veikia savarankiškai. — Andreasas nusigręžė ir atsidarė duris. — Pranešk, jei ką išgirsi.

Jis vėl atsisėdo ant kėdės prie Keisės lovos ir paėmė jos rankutę. Kad ją kur, tą Melisą Raili. Jai pasiseks, jeigu liks gyva. Kodėl ji nesirūpina savo pačios kailiu, užuot jaudinusis dėl Maiklo Trevio? Ji buvo emocionali ir neracionali, ir be to, tikėjo, kad labai norint galima pasukti Žemę aplink jos ašį.

Labai panaši į jo Čelsę. Tokia mintis šovė jam į galvą iš niekur. Jis įsivaizdavo, kad, esant tokioms pačioms aplinkybėms, jo žmona pasielgtų lygiai taip pat. Jam prireiktų begalės laiko sulaikyti Čelsę nuo skrydžio į čia, kai pasakė jai, kad yra galimybė sugrąžinti Keisę į gyvenimą. Ji būtų...

Keisi spaudė jo ranką.

Jis sustingo. Žvilgsnis nuskriejo į jos veidelį.

— Keise?

Jos akys buvo užmerktos, kūnelis įsitempęs, išlinkęs, tarsi ji kentėtų skausmą. Ji vis stipriau spaudė ranką, kol toji atsidūrė lyg kažkokiuose gniaužtuose.

— Keise, pakalbėk su manimi, — pasakė jis trūkčiojančiu balsu. — Leisk tau padėti. Prašau.

Melisa perbėgo miškelį ir bėgo į kalniuką.

Greičiau.

Ji paslydo, bet susilaikė nepargriuvusi.

Kažką išgirdo. Sraigtasparnio burzgimą. Trevis?

Jėzau, ji tikėjosi, kad nepavėluos.

Ji leidosi nuo kalniuko. Viešpatie, tikėjosi, kad eina, kur reikia. O kas tada, jei Keisė prisiminė neteisingai? Ji — tik maža mergytė.

Ir galbūt nuo senų laikų išliko ne ta viena pašiūrė.

Nėra kada persigalvoti. Jau per vėlu.

Sraigtasparnio garsas nutilo.

Dar kalniukas. Ar kitapus jo jau pašiūrė?

Skaudėjo plaučius. Melisa kvėpavo žiopčiodama. Skubėti toliau.

Ji suklupo. Buvo visai tamsu ir nesimatė, kas po kojomis. Ji užlipo ant kalniuko.

Nieko. Tik dar slėnis ir dar kalniukas.

Eiti. Nepasiduoti.

Tik paskubėti. Turėjo paskubėti.

Trevis krinta, miršta...

Keisė suriko.

Andreasas pašoko. Dar vienas košmaras?

Ji atsisėdo:

— Maiklai!

Pirmą kartą Andreasas pamatė, kad ji atsimerkusi.

Jis stvėrė ją į glėbį. Skruostais riedėjo ašaros.

— O Dieve. Mieloji, tu sugrįžai pas mus. Aš toks...

— Maiklas. — Ji tvirtai apkabino Andreasą. — Tėveli, pabaisos. Kraujas. Jie žudo Maiklą.

— Ššš. — Andreasas pabučiavo ją į kaktą ir sūpavo. — Viskas bus gerai. Dabar viskas gerai.

— Ne. — Ji kūkčiojo. — Viskas kaip anksčiau. Pabaisos, o tavęs nėra.

— Dabar aš esu.

— Tai vėl vyksta.

— Ne, tu esi saugi. Mes visi saugūs.

— Ne, tai netiesa. — Jos akys išsiplėtė iš baimės. — Maiklai!

Trevis nusileido.

Dečempsas slėpėsi krūmuose prie pašiūrės. Jo žvilgsnį prikaustė sraigtasparnis už keleto jardų. Jis virė nekantrumu. Tai užtruko per ilgai. Išlįsk. Leisk man pamatyti jį. Leisk pamatyti tai, kas mano.

Naktis buvo be mėnulio, ir tamsoje vos galėjo įžiūrėti Trevio figūrą. Kodėl jis neišlipa? Ir čia jis suprato, kad Trevis paprasčiausiai atsargus. Kai išlips iš sraigtasparnio, bus pažeidžiamas. Štai kodėl Dečempsas laukė, kada atsidarys piloto durys.

Gal Trevis jautė kažką negero.

Todėl jam reikėjo laikytis labai ramiai, kol Trevis nepasijuto saugus.

Ėjo minutės.

Kodėl tas paršas nesijudino?

Jis paėjo arčiau, ir dar arčiau.

Buvo beveik prie pat sraigtasparnio, kai sustojo. Figūra nebuvo Trevio. Trevio striuke apvilktas manekenas. Paliktos atdaros durys keleivio pusėje.

Trevis išlipęs.

— Šūdas, — Dečempsas prisiplojo prie žemės. Trevis galėjo būti bet kur.

Staiga iš pašiūrės sušvito mirkčiojanti šviesa. Durys buvo atidarytos...

Melisa, užkopusi į kalniuką, išvydo šviesą pašiūrėje. Netoli matėsi sraigtasparnio siluetas.

Tai jau vyko.

Verkdama bėgo nuo kalniuko. Palaukite manęs. Negaliu būti toli. Aš turiu padėti.

Durys atdaros. Dečempsas galėjo būti įėjęs į vidų.

Ir tegu. Jei ji sugaiš nors akimirką, Trevis gali žūti.

Ji stovėjo tarpdury, žvilgsniu išgąstingai ieškodama Trevio kontūrų.

Pirmiausia tolimame pašiūrės kampe ji pamatė Dečempsą. Jis atsargiai sėlino į kažką prietemoje žiūrėdamas į Trevį?

Ne, Trevis ritosi iš po stalo. Laikydamas ginklą rankose jis tyliai stojosi ant kojų. Jo dėmesys buvo sutelktas į Dečempsą, kuris jam buvo atsukęs nugarą.

Ji sulaikė kvapą. Padaryk taip. Šauk į jį. Neleisk jam atsigręžti.

Ne!

Trevis suko galvą į ją. Ji nebuvo net sukrutėjusi, bet akies kampučiu jis, matyt, pagavo jos vaizdą. Jo akys išsiplėtė, nes pamatė ją.

Ir Dečempsas gręžėsi atgal!

Kitos kelios sekundės, atrodė, tęsėsi visą amžinybę, kol Melisa įveikė trumpą atstumą iki Trevio. Ji puolė prie jo, rankomis apkabino liemenį ir patraukė ant žemės.

Per vėlai.

Ji išgirdo tylią jo dvejonę, pajuto kūno trūktelėjimą, kai į jį susmigo kulkos.

Suprato, kad jai nepavyko jo išgelbėti. Dečempsas turbūt jį nužudė.

Ji parkrito ant grindų. Medžio atplaišėlės vos neužgavo jos skruosto, kai Dečempsas iššovė į žibinto stulpą. Žibintas nukrito, jo dangtis užgeso.

Tamsa.

Trevio pistoletas gulėjo šalia jos. Ji užčiuopė ginklą ir pasirito su juo po stalu. Atsimušė į kėdę. Prisidengė ja kaip skydu.

— Neišeisi iš čia! — sušuko Dečempsas. — Aš nužudžiau Trevį. Kas dabar apgins tave?

Jos akyse sustingo ašaros. Kitapus stalo ant žemės gulėjo Trevis.

— Tu bijai? Tiesa? Galėčiau leisti tau išeiti, jei pasiduotum.

— Eik šikt.

Jėzau, kaip jai pataikyti į jį, jei čia tokia aklina tamsa?

— Negali sulaikyti manęs. Kad žinotum, kaip ilgai aš laukiau tos statulos.

Dar šūvis. Deginantis karštis, kai kulka, atsimušusi nuo kėdės, užgavo jos kairę ranką prie peties.

— Pasiduok. Tu neturi ginklo, o gal jis tuščias. Aš jau nekantrauju. Neturiu tiek daug laiko. Čia gali atsirasti Andreasas.

— Andreasas nepasirodys. Niekada neketino. Viskas — tik triukas. Taigi atsidūrei kvailio vietoje. Tiesa?

— Meluoji. Iššniukštinėjau visą vietovę per mylią aplinkui. Tik pagrindinis namas saugomas.

— Nemeluoju. Tai pasala. Net jei mane nužudysi, vis tiek pričiups Andreasas, nespėjus nubėgti dešimt mylių. — Pro jos ausį prašvilpė kulka. Jis taikėsi pagal balso garsą. Lygiai taip pat pagal jo balsą ji bandė nustatyti, kur jis slepiasi. — Kodėl gaišti laiką? Skubėk pabėgti iš čia.

— Man nereikia skubėti. Sėsiu į Trevio sraigtasparnį ir išskrisiu... tada, kai rasiu „Vėjo šokėją“

„Vėjo šokėjas“ Ji matė aukso spindėjimą ant stalo virš jos. Ar tas spindesys privilios jį pakankamai arti, kad ji galėtų iššauti? Ar pirmiau ją pakirs jo kulka?

Dar šūvis. Labai arti.

Ji aiktelėjo, vėliau tyliai riktelėjo.

Dečempsas suurzgė iš pasitenkinimo:

— Taip tau ir reikia. Daugiau nestosi man skersai kelio. — Tyla. — Ar tau skauda? Seseriai skaudėjo. Prieš pabėgdamas mačiau iš krūtinės srūvantį kraują. — Jis sustojo klausydamasis. Jis bandė ją tikėdamasis, kad išsiduos, jei kulka nepataikė į ją. — Tikėjausi užtrukti ilgiau kaudamasis su Treviu. Prisipažįstu, kad esu nusivylęs. Norėjau matyti jį kenčiantį. Tokios stiprios neapykantos nejaučiau niekam nuo to laiko, kai nužudžiau savo patėvį.

Galvijas.

— Ar matei kraują, kai į jį pataikė kulka? Apie „Vėjo šokėją“ sklinda legendos, pasakojama, kad tai jis pritraukia kraują. Karai... giljotina... Kaip manai, ar tose pasakose yra tiesos?

Ji neatsakė. „Prieik tu, šunsnuki. Leisk man tave pamatyti.“

— Tau tikrai nereikėjo veltis. Ne tokia tu ir protinga. Apgailėtinai lengvai apmulkinau tave Sent Ive.

Jis sėlino, labai lėtai sėlino.

Taip!

Ji jautė jį kitoje kambario pusėje. „Prieik arčiau. Pamatyk gražiąją statulą. Pasiimk ją.“

Jis ėjo arčiau. Labai atsargiai, bet ėjo.

Jos ranka tvirčiau sugniaužė ginklą.

Dar vienas šūvis.

Karštas, gilus skausmas nutvilkė šlaunį.

Nerėkti. Nesujudėti. Jis turi galvoti, kad nepataikė į ją.

— Girdėjau, kaip kulka pataikė. Pažįstu tą garsą. Tų arba spartietė, arba negyva, arba be sąmonės. Būtų įdomu sužinoti. Sužinosiu, kai gausiu „Vėjo šokėją“ — Jis jau buvo dar arčiau, nors nepakankamai arti. Melisa negalėjo greitai judėti ir turėjo tik vieną galimybę. — Dieve mano! Kokio gražumo daiktas. Per tamsą tos akys spindi man. To gana, kad žmogus patikėtų visomis istorijomis apie jį.

Ją sukrėtė baimė, kai patalpa staiga nušvito. Jis uždegė žibintą. Kristau, jis buvo vos už keleto pėdų! Ji sustingo ir sulaikė kvapą. Ranka tvirtai gniaužė ginklą.

Bet jis tik žvilgtelėjo į ją. Visas jo dėmesys buvo sutelktas į statulą. Dečempsas buvo sužavėtas.

— Aleksandras, Karolis Didysis, — šnibždėjo jis, apglėbęs statulą, — ir Edvardas Dečempsas. Ratas platus... Šūdas! — Jis parkrito ant grindų, prisispaudęs prie savęs statulą.

Trevis, suėmęs už kulkšnių, patraukė Dečempsą. Visur kraujas. Trevio kraujas. Ant Trevio, ant Dečempso. Bet saldžiausiasis Jėzau, Trevis buvo gyvas!

Dečempsas tučtuojau atsitokėjo. Jis atkreipė į Trevį ginklą.

— Ne! — Trisdešimt aštuntojo kalibro ginklas Melisos rankose iššovė.

Vienas šūvis.

Antras.

Trečias.

Dečempso kūnas trūkčiojo, kai kulkos viena po kitos smigo į jį. Kraujas sunkėsi iš žaizdų jo pilve.

Netikėdamas jis žiūrėjo žemyn.

Melisa iššovė dar kartą.

Dečempsas išmetė ginklą.

— Kalė.

Jo veidu ritosi ašaros. Kruvinomis rankomis jis laikė „Vėjo šokėją“ ir šliaužė prie durų.

— Na, ir kas. Tu vis tiek nelaimėjai. Aš jį turiu. O tai svarbiausia. Aš jį gavau...

Ir toks jis galėjo įsėsti į sraigtasparnį ir pabėgti. Ji nesuprato, kaip jis dar galėjo pajudėti. Ne, suprato. Dečempsas atrodė apsėstas. Džesika pasakojo jai, kokių antžmogiškų jėgų ir ištvermės kartais įgyja fanatikai.

Džesika.

Ne, jis jokiu būdu neturi pasiekti sraigtasparnį.

Ji iššovė jam į galvą.

25

— Skauda, — Trevis atsimerkė, kai Melisa prie žaizdos jo petyje prispaudė nuo marškinių atplėštą skiautę.

— Užsičiaupk. Tau pasisekė, kad likai gyvas. Kur Geilenas?

— Man jo nereikėjo.

— Tu juo atsikratei?

— Niekas nežinojo, kad jis įsivėlęs į tai. Andreasas... jis nepasitenkins tik statula.

— Tu davei jam Dečempsą.

— Jis negyvas?

— Taip. Ir tu tą padarei. Ar girdi mane?

Jis pabandė nusišypsoti:

— Keista. Neprisimenu to. Bandai padaryti iš manęs didvyrį?

— Bandau pasakyti, kad išsaugojai savo sprandą. — Ji suvilgė lūpas. — Nemaniau, kad aš gausiu progą. Mačiau tave mirštant, Trevi. Mačiau žaizdas tavo krūtinėje ir veide...

— Tu laiku patraukei mane. Kulka nekliudė krūtinės.

— Tavęs gal net nebūtų peršovęs, jei aš nebūčiau atsiradusi čia.

— Arba būtų nušovęs. Kas žino? — Jis užsimerkė. — Dabar, jei tu neprieštarausi, aš pamiegosiu. Labai pavargau.

— Tik nenumirk man ant rankų. — Jos balsas drebėjo. — Aš įveikiau daug vargo, kad išsaugočiau tavo gyvybę.

— Negalvok... apie tai.

Jis prarado sąmonę. Užspaudusi skiaute jo žaizdą, Melisa tokį patį tvarstį prisidėjo prie savo kairės kojos. Kaip jiems abiem prisišaukti pagalbą. Andreasas tikriausiai neprisiartins. Jis norėjo ir Trevio, ir Dečempso mirties.

Geilenas.

Ji pasirausė Trevio kišenėje, rado telefoną ir pradėjo rinkti numerį.

Atsilapojo durys.

— Rankas aukštyn! — Pustuzinis vyrų įsiveržė į patalpą.

Kostiumuoti. Be abejonės, iš ČŽV. Visai kaip vakar rytą kotedže.

— Neketinu kelti rankų. Jei atitrauksiu ranką nuo šio improvizuoto kompreso, jis mirtinai nukraujuos. Kur po galais Denlis? Leiskite man pasikalbėti su Denliu.

— Pasikalbėsiu aš. Denlis užsiėmęs vietos apsauga. — į patalpą įžengė Andreasas. Jis pažvelgė žemyn į Dečempsą. — Ar čia tas vyras?

— Taip. Neabejoju, kad Denlis parodė jo nuotrauką.

— Bet kai pusė galvos nunešta, sunku pasakyti, kad čia jis.

— Tai Dečempsas. Trevis pribaigė jį dėl jūsų. — Ji tvirtai pridūrė: — Todėl galėtumėte jam kiek padėti.

— Su didžiausiu noru. Kaip jis?

— Kulka perėjo kiaurai petį. Jis neteko kraujo, bet gyvens... jei jūs nesutrukdysite.

— Nedrįstu sutrukdyti. Bet jums pačiai taip pat reikia pagalbos. — Jis pamojo vienam vyrų: — Pauldingai, iškvieskite medikų komandą. Jis atsiklaupė prie jos.

— Palikite mane. Man viskas gerai.

— Paleiskite Trevį. Mes nieko blogo jam nepadarysime.

— Iš kur man žinoti?

— Keisė to neleistų.

— Ką?

Jis nusišypsojo.

— Ji atsitokėjo.

— O, Dieve.

— Tokia buvo ir mano reakcija. Pasijutau, tarsi galėčiau skraidyti ore... buvo be galo nuostabu. Nors ji ir isteriškai rėkė, kad gelbėčiau Trevį. Tikriausiai išgirdo, kaip praeitą naktį kalbėjomės apie jį.

Ji išgirdo viską, bet ne tokiu būdu, kaip manė Andreasas.

— Sakiau, ką ji jam jautė.

— Taip, sakėte. — Jis atsistojo. — Jus mes nuvešime į namą, kad ten ištrauktų kulką.

— Ne, jei kartu nevešite Trevio.

— Jūs manimi nepasitikite? — Jis šypsojosi: — Prižadėjau Keisei sugrąžinti jį atgal. Tik tokiu vieninteliu būdu įstengiau nuraminti ją. Negi manote, kad vėl norėčiau ją prarasti? Visą pasaulį apversčiau, kad taip neatsitiktų.

Ji atidžiai įsižiūrėjo į jį ir lėtai linktelėjo:

— Matau, kad apverstumėte.

— Na, dabar noriu kuo greičiau grįžti ir pasakyti Keisei, kad jos didvyris saugus.

— O kas paskui, kai Keisei jau bus gerai? Ar tada Trevis bus saugus?

— Pamatysime. Vis dar noriu nusukti jam sprandą. — Jis paėjėjo prie durų. — Pasimatysime namuose. Jis sustojo prie lavono ir pasilenkė paimti „Vėjo šokėjo“, kurį Dečempsas tebelaikė įsikabinęs. — Ant jo kraujas.

— Dečempsas sakė, kad „Vėjo šokėjui“ kraujas patinka.

— Juokinga. Kaip jam gali kas patikti ar nepatikti. — Jis nušluostė kraują nuo „Vėjo šokėjo“ ir nusišypsojo jam, pažvelgęs į smaragdo akis. — Juk čia tik statula.

„Melisa! Pabaisos... Maiklai!“

„Ššš. Jų nėra. Maiklui negresia pavojus. Jis sužeistas, bet jis čia, šalia manęs. Mes furgone pakeliui į namus.“

„Taip sakė tėvelis.“

„Tikėk juo.“

„Bet aš mačiau Maiklą...“

„Žinau, ką matei. Bet to daugiau nebus. Negali būti, jei mes nugalėjome.“

„Bijau. Gal man geriau grįžti į tunelį.“

„Nedrįsk! Įeisiu ir traukte ištrauksiu tave atgal. O kas, jei tavęs prireiks Maiklui ar tėveliui, ar tavo mamytei? O jei man tavęs prireiks? Juk nenorėjai, kad Maiklui padėti eitų tėvelis? Norėjai jam padėti pati. Tiesa?“

„Taip.“

Ji žinojo, kad stiprios valios vaikas atsakytų būtent taip.

„Aš irgi. O kaip galima ką nors padaryti, kai slepiesi?“

Tyla. Tik vėliau:

„Kol kas pabūsiu. Gera... sugrįžti pas tėvelį.“

Tai, kad ji jau pradėjo galvoti apie tėvą, nuteikė viltingai. Daugiau Melisa net nesitikėjo išgirsti. Džesika žinotų, kaip elgtis, o Melisa tegalėjo pasikliauti savo intuicija.

„Pasimatysime su tavim rytoj rytą.“

„Ne“.

„Rytoj“, — tvirtai pakartojo ji.

„Bet aš noriu pamatyti tave. Mačiau tave tik taip, kaip tu matai save pačią.“

Ji irgi norėjo matyti atsigavusią Keisę.

„Gerai. Truputėlį vėliau. Gydytojai nori pasirūpinti mano koja.“

„Aš palauksiu. O Maiklas ar ateis?“

Melisa pažvelgė į Trevį, prižiūrimą gydytojo, atvykusio, kai Andreasas išėjo.

„Gal rytoj abidvi jį aplankysime. Jis gerokai nukentėjo kovodamas su pabaisomis.

„Bet jis gyvas?“

„O taip. Jis gyvas.“

— Ačiū tau, Dieve. — Tai buvo tarsi padėkos vakaras. — Ačiū už Trevį. Ačiū už Keisę.

„Mes įvažiuojame į kiemą. Turiu baigti. Iki pasimatymo vėliau.“

— Tu atėjai, — tarė Keisė. — Sakiau tėveliui, kad ateisi. O jis sakė, kad gydytojas lieps tau gulėti lovoje.

— Jis ir bandė. — Melisa pavažiavo į priekį invalido vežimėliu. — Ir leido pabūti tik keletą minučių.

— Tau skauda? — susiraukė Keisė. — Skauda. Aš jaučiu.

— Praeis. Gydytojas davė man vaistų, kad neskaudėtų. — Ji privažiavo prie lovos ir žiūrėjo į Keisę. Mergaitė buvo liesutė, bet gležnumo neliko. Jos išraiška buvo labai gyvybinga. — Gerai atrodai.

— O tu gražesnė, negu aš maniau. Beveik tokia pat graži kaip mamytė. — Tariant paskutinį žodį jos balsas prikimo. Ji susiraukė. — Aš užkimusi. Kvarksiu kaip varlė. Tėvelis sakė: taip yra todėl, kad atpratau kalbėti.

— Gal ir dėl to. — Melisa negalėjo atsižiūrėti. Tokia gyvybinga! Tokia nuostabiai gyvybinga. Tokios Keisės dar nematė, išskyrus nuotraukose ir per televiziją. — Po kelių dienų pasitaisys.

— Nesvarbu. Mano balsas verčia tėvelį juoktis. — Ji šypsojosi. — O kai jis juokiasi, juokiuosi ir aš.

— Tai gerai.

— Oi, pamiršau. — Jos šypsena išblėso. — Tau skauda. Turi gulėti lovoje.

— Klausau, panele. — Ji apsisuko ir nuvažiavo prie durų. — Iki pasimatymo rytoj.

„Ateik anksti, Melisa.“

„Baik. Daugiau su manim taip nesikalbėk.“

„Taip lengviau.

„Daugiau to nedaryk.“

„Bet man skauda gerklytę. Tu juk nenorėtum, kad man skaudėtų.“

„Ne taip ir skauda. Ir žmonės nesupranta, kai šitaip kalbi. Mamai ir tėveliui dėl to bus neramu.“

„Gerai. Nekalbėsiu su niekuo, tik su tavimi.“

Buvo aišku, kad Keisė nori išlaikyti savo nuomonę, nepaisydama, ką sakė Melisa. Teko priimti kompromisą.

„Sutinku.“

„Ar tu tikrai žinai, kad Maiklui viskas gerai?“

Ji atidarė duris.

„Gydytojas sakė, kad jis pasveiks.“

„Man jau buvo neramu. Aš vis bandžiau ir bandžiau, bet negaliu pasiekti jo. Dabar aš esu ne tunelyje, ir jis turi būti čia. Kitaip negerai.“

„Apie ką čia kalbi?“

„Tu jam pasakyk. Taip negerai...“

— Noriu iš čia išeiti, — pasakė Trevis, vos Melisa kitą rytą aplankė jį. — Ir kodėl tu vežimėlyje? Dečempsas tave sužeidė. Nežinojau, ar tas niekšas melavo, ar ne. Tikėjau, kad melavo.

— Nusiramink. — Ji privažiavo arčiau prie lovos. — Man viskas gerai. Tik trumpai esi pririšta prie to nelemto vežimėlio. Keisė su tėvu ruošiasi tave aplankyti, bet aš panorau būti pirma. Ji nusišypsojo akinančia šypsena. — Trevi, praeitą naktį ji atsigavo.

Jis sustingo:

— O Dieve!

— Ją ištraukė stiprus išgyvenimas. Ji pamanė, kad tu miršti.

— Kaip ji?

Išsigandusi, energinga... gražutė. — Ji sunkiai nurijo seiles. — Labai graži, Aplankiau ją vakar ir šįryt. Keisė nuostabiai man šypsojosi. Niekada nebuvau mačiusi jos šypsenos.

— Aš irgi.

Ji giliai įtraukė oro.

— Mes turime iš čia dingti. Dabar Andreasas meilutis ir gerutis. — Ji susiraukė. — Tiek, kiek jis gali būti. Bet kai įsitikins, kad Keisei viskas gerai, nežinau, koks jis bus. Atrodo, jam truputį per sunku tau atleisti.

— Nesitikėjau jo atleidimo.

— Na, jei mes iš čia dingtume, būtų toks atvejis: kuo toliau nuo akių, tuo širdžiai lengviau. Andreasas susigrąžino Keisę ir „Vėjo šokėją“ Ir Dečempsas negyvas. Jis negali gauti nė svaro tavo kūno.

— Ne?

— Paskambinau Geilenui. Po pusvalandžio jis bus čia ir pasiims mus.

Jis susiraukė:

— Nenoriu įpainioti Geileno.

— Niekas nežino, kas jis. Manys, kad komercinis pilotas. Jis nuskraidins mus į Nicą, o iš ten — į Džiuniperį.

— Viską suplanavai.

— Kažkas turėjo. Kadangi tu pašautas ir negalėjai pakelti galvos, o tuo labiau...

— Gerai, gerai, — ėmė juoktis jis. — Bet kai Geilenas pamatys, kokie mes sumaitoti, nebus galo jo kalboms, kodėl nepasiėmiau kartu. Jis prisiekinės, kad to nebūtų buvę, jei jis būtų drauge.

— Gal ir nebūtų. — Ji papurtė galvą. — Nieko nežinau. Viena man tikrai aišku, kad turiu tave iš čia išsivežti.

— Ir aš žinau, kad turiu vykti su tavimi. — Jis patylėjo. — Bet kur ir bet kada.

Ji nuščiuvo.

— Ką?

— Ką girdėjai. Keista, kad praregėjimas ateina tada, kai manai, kad jau mirsi.

— O kaip su stovėjimu nuošaly ir žiūrėjimu?

— Nepasakiau, kad tai bus lengva, — nusišypsojo jis, — bet tikiu, kad tikrai verta pabandyti. — Jo šypsena dingo: — Kaip manai?

Ji atsakė neužtikrintai:

— Yra galimybė manyti, kad verta. Nors esi labai...

— Maiklai, aš laukiau, kol galėsiu tave pamatyti, — Keisė įlėkė į kambarį. — Galėjai ateiti su... Oi, tu subintuotas. Melisa sakė, bet aš...

— Mane tik truputėlį apibrozdino, — nusišypsojo jis. — Bet tu atrodai žavingai. Sveika sugrįžusi į gyvenimą, Keise. Kaip jautiesi?

Ji lėtai pavaikščiojo po kambarį.

— Aš negaliu vaikščioti, nes neklauso kojytės. — Ji klestelėjo ant lovos krašto. — Tėvelis sakė, kad taip atsitiko dėl to, jog ilgai nevaikščiojau.

— Tai turbūt tiesa.

— Mama atvyksta čia. Tėvelis liepėjai pasilikti Vašingtone, bet ji jau sėdėjo lėktuve, kai jis jai skambino. Ji sakė, kad negali sulaukti, kada pamatys mane. Tėvelis sakė, kad ji bus vienintelė, pagimdžiusi vaikelį prezidentiniame lėktuve.

— Atrodo, kad tau viskas gerai.

— Taip, viskas gerai. Tik vis dar bijau. Bet „Vėjo šokėjas“ su manimi, — ji nusišypsojo plačiau. — Jis saugos mane. Tėvelis man jį atvežė vakar vakare. Kaip nuostabu!

Melisą nukrėtė šiurpas, kad Andreasas iškart po kruvinų įvykių statulą nugabeno pas Keisę. Nors nieko čia nuostabaus. Andreasų šeima ir toji statula per šimtmečius matė ir mirčių, ir džiaugsmo. Jei „Vėjo šokėjas“ galėjo padaryti ją laiminga ir suteikti tikėjimo gyvenimu, kodėl dabar jai jo neduoti?

— Nuostabu, Keise.

Jos šypsena išblėso:

— Bet Melisa, sako, kad jūs abu išvyksite, Maiklai. Nenoriu, kad tu išvyktum.

— Geriausia mums yra išvykti, — tarė jis. — Jei tau mūsų prireiks, mes visada atvažiuosime.

Ji susiraukė:

— Prižadi?

— Prižadu. — Trevis paspaudė jos rankutę. — Tu tik pasakyk ir aš bėgte pas tave atbėgsiu.

— Dauguma žmonių laukia oficialaus kvietimo, — pasigirdo nuo durų Andreaso balsas.

Trevis sustingo.

— Keisė ką tik pakvietė. Bet jei gerai ja rūpinsitės, mergaitei neprireiks siųsti SOS. Ar ne taip?

— Aš ja gerai rūpinsiuosi. — Jis priėjo ir pakėlė Keisę. — Girdėjau, kad ketinate išvykti?

— Po dešimties minučių mūsų paimti atskris pilotas, — skubiai atsakė Melisa. — Žinau, kad džiaugtumėtės atsikratęs mūsų iki ponios Andreas atvykimo.

— Turiu daug būdų atsikratyti jūsų. — Jis pabučiavo Keisę į skruostą. — Kur žadate skristi?

— Į Džiuniperį.

— Kokia staigmena. Nepanašu į Trevį. Jam reikia labiau jaudinančios susitikimo vietos. Ir labai arti nuo Vašingtono. — Jo lūpos kietai susičiaupė. — Gal truputėlį per arti nuo manęs?

— Mes galime ten negyventi, — atsakė Melisa. — Bet aš ten turiu asmeninių reikalų. Džesika. Ar jūs pasirūpinote atleidimu?

— Aš pažiūrėsiu.

— Gerai. — Ji drąsiai atlaikė jo žvilgsnį, nors taip nesijautė. — Tuomet tai nuspręsta.

Andreasas valandėlę tylėjo žiūrėdamas į Trevį.

— Atrodo. Liepsiu Denliui pasirūpinti, kad nuneštų nuo laiptų ir įsodintų į lėktuvą. — Jis buvo beišnešąs Keisę iš kambario.

Melisa lengviau atsikvėpė. Ji net nenorėjo žinoti, kaip toli ar netoli buvo kitas Andreaso sprendimas.

— Paleisk mane, tėveli, — Keisė veržėsi iš tėvo rankų.

Ji pribėgo prie Melisos ir puolė jai į glėbį. — Myliu tave, — sušnibždėjo. O paskui tvirčiau pasakė: — Neužmiršk manęs.

Melisa stipriai ją apkabino.

— Niekada negalėsiu tavęs pamiršti. — Ji sunkiai nurijo seiles. — Ir visada būsiu arti tavęs, brangute.

Keisė paleido ją ir ištarė pabrėždama:

— Tik nepamiršk.

„Tai nuskambėjo beveik kaip grasinimas“, — linksmai pamanė Melisa. Keisės nesaugumas greitai mažėjo.

Keisė išdykėliškai jai nusišypsojo ir mirktelėjo akį, paskui priėjo prie tėvo ir paėmė jo ranką.

— Noriu valgyti. Ar galėsiu gauti vaflių pusryčiams?

— Manau, kad tavo noras bus įvykdytas, — atsakė tėvas ir išvedė ją iš kambario.

Melisa nusijuokė:

— Dar po kelių mėnesių Keisė vadovaus Baltiesiems rūmams.

— Ne ji viena čia tokia tvarkytoja, — sumurmėjo Trevis.

— Judu su Andreasu kaip du katinai vienas prieš kitą. Kas nors turėjo atsistoti tarp jūsų ir atitraukti jį. — Ji nuvažiavo vežimėliu prie durų. — Džiaugiuosi galėdama vykti į Džiuniperį toliau nuo viso šito... Ji nutilo, pajutusi užplūstant sielvartą. — Ne, nesidžiaugiu. Viskas ten man primins Džesiką.

— Po laidotuvių gal kur nors išvyksime.

— Gal. — Ji atsigręžė pro petį. — Bet Džiuniperyje, ko gero, būtų saugiau, kol Karlstadas pamirš tave.

— Ir vėl mane gini, — nusišypsojo jis. — Aš valdau Karlstadą. Vos atvyksime į Džiuniperį, nusiųsiu jam tai, ką žadėjau — pinigų ir diskelį. Jau atidaviau jam deimantą, kurį turėjo Tomas.

— Jam to turėtų būti gana. Kitus trūkstamus deimantus konfiskavo CŽV.

Jis svyravo:

— Na, gal ir taip.

— Ką?

— Dar tris nemažo dydžio deimantus panaudojau deryboms.

— Su kuo?

— Su Denliu.

Ji netikėdama žiūrėjo į jį.

— Su Denliu? Kokį velnią čia kalbi?

— Sudariau su Denliu sandėrį tada, kai jis paėmė mane Amsterdame. Pamaniau, kad man jo prireiks.

— Denlis paėmė kyšį?

Jis nusišypsojo.

— Dauguma žmonių žino savo kainą. O šitie deimantai padarys jį turtingą. Nors jis buvo itin atsargus dėl man teikiamos pagalbos. Denlis pažadėjo padėti man pabėgti tik tuo atveju, jei man to prireiks.

— Ir jis žinojo, kad ketinai pasiimti Keisę?

— Ne. Mes su Geilenu tuo pasirūpinome. Bet kai sužinojo, kad paėmiau Keisę, jis geriau nutarė užtikrinti, kad manęs nesugautų. Jau buvau jam pasakęs, kad risdamasis žemyn nusitempsiu ir jį drauge. Jis jokiu būdu nenorėjo būti įtrauktas kaip bendrininkas.

— Ar jis užtverdavo Andreasui kelią?

— O kaip manai? Nors Geilenas labai nuovokus, bet kliūčių mums buvo iškilę labai daug.

— Ar pasakysi Andreasui apie Denlį?

— Na, ne. Man gali jo prireikti. Niekada nereikia kompromituoti savo žinių šaltinio.

Ji pakraipė galvą nustebusi:

— Tu neįtikimas.

— Na, Karlstadas gali pareikalauti, kad gaučiau deimantus, užrakintus CŽV daiktinių įrodymų patalpoje. Denlis turi prie jų priėjimą.

— O kas, jei Denlis nuspręs parduoti tuos tris deimantus, kuriuos jam davei?

— Aš tik užsiminsiu jam, ką Karlstadas gali padaryti, jei tie deimantai išlįs į paviršių. — Jis nusišypsojo. — Taigi liaukis nerimauti. Kaip sakiau, aš valdau situaciją. Mumis nereikia slėptis Džiuniperyje. Turime galvoti apie tave.

— Aš galvoju apie tave. — Ji atidarė duris. — Iki pasimatymo apačioje.

26

— Dieve mano, na ir luošių porelė. — Geilenas iš piloto sėdynės stebėjo, kaip CŽV agentai kėlė Trevį su neštuvais į sraigtasparni. — Negaliu patikėti, kad jūs...

— Atsikabink, Geilenai, — tarė Trevis. — Man neįdomūs tavo užgauliojimai.

— O turėtų. Aš puikiai sugebu. — Jis pažvelgė į Melisą. — Turėtumėte žiūrėti, su kuo susidėjote. Aš nebūčiau leidęs jūsų sužeisti.

— Ša, — tarė Melisa. — Skriskime.

Po valandėlės sraigtasparnis pakilo ir pasuko į pietus.

Melisa pažvelgė žemyn. Išvydo nuo laiptų nulipančius Andreasą ir Keisę. Keisė pakėlė ranką ir pamojavo. Melisa atsakė jai.

— Keisei? — paklausė Trevis.

Ji linktelėjo.

— Džiaugiuosi, kad jis atvedė ją atsisveikinti. — Ji suraukė nosį. — Na, jis bent neįsakys raketa numušti sraigtasparnio, kol Keisė sukinėjasi aplinkui.

— Jis to nedarys. Tai tik aš vienas keliu jam problemų.

— Vieną kartą galėtum jas išspręsti. Kas žino, gal galėtum pabelsti vienam savo informacijos šaltinių ir pateikti sensacingos informacijos.

— Gal.

— Ir Keisė gali įvaryti jam šoką, kai sužinos, kad ji įgijo tų pačių savybių kaip ir aš. Jam gali prireikti mano pagalbos.

— Mes neįsitikinę, kad ji įgijo. Juk tau nepavyko susisiekti su ja mintimis po to, kai ji atsigavo.

— Kartą susisiekiau. — Ji patylėjo. — Ir sužinojau, kad lindėdama tunelyje ji gavo vieną labai įdomią informaciją. O dabar, kai ji išėjo iš tunelio, jos sugebėjimas didėja.

— Kokią dar informaciją?

— Kai buvai be sąmonės, ji pasakė, kad tu neatsidursi tunelyje, jei ji neis ten. — Melisa pažvelgė jam į akis. — Kaip manai, ką tai turėtų reikšti?

Jis sustingo:

— Tikiuosi tu pasakysi man?

— Daug apie tai galvojau praeitą naktį.

— Atleisk, kad per mane negalėjai miegoti.

— Tikriausiai atsakymo reikės ieškoti pas daktarą Dendriką.

— Tai vienintelis sprendimas.

— Išskyrus, po galais tai, kad nėra jokio daktaro Dendriko. Tu jį išgalvojai. Ką būtum daręs, jei būčiau pasakiusi, kad blefuoji žadėdamas paskolinti man jo knygą.

— Nemaniau, kad taip pasakysi. Tu buvai įsitraukusi į Džesikos problemas. — Jis gūžtelėjo pečiais. — O aš norėjau tau padėti.

— Turėjau atspėti. Tu taip gyreisi suprantąs, kas darėsi su manimi. Tavo informacijos šaltiniai ne tie patys kaip Geileno. Tu žinojai apie užpuolimą Veisare, bet ne apie Dečempsą. Ir tu galėjai padėti Keisei, kai ji visus stūmė nuo savęs. Mes manėme todėl, kad išgelbėjai ją Veisare, bet buvo dar kita priežastis. Tiesa?

— Nežinau. Nesu ekspertas. Galėjo būti ir kita priežastis.

— Nenuostabu, kad šitaip buvai susidomėjęs Keise. Tu susitapatinai su ja. Kai žuvo tavo tėvas, tu gulėjai ligoninėje mėnesius, nes tau buvo sutrenkta galva. Kur tu tada slėpeisi, Trevi? Tunelyje, oloje, miške?

— Laive. Labai apsaugotame, tvirtai pastatytame kreiseryje, kuris galėjo šviesos greičiu pabėgti nuo bet ko.

— Nuo pabaisų?

— Prisipažįstu. Bet aš turėjau tikslą, išvadavusį mane iš traumos. Mačiau, kaip buvo nužudytas tėvas, o neapykanta yra labai galingas stimulas. — Jis žiūrėjo į šoną. — Paskui prasidėjo sapnai. O dar vėliau retkarčiais matydavau... vaizdinius. Niekada su niekuo nesusivienijau taip, kaip tu su Keise. Matyt, ne visiems būna vienodai. Pirmaisiais metais supratau, kokį tigrą laikau už uodegos. Negalėdavau matyti, kai panorėdavau, atrodė, kad vaizdiniai valdo mane, o ne aš juos.

— Ar pasakei Janui? — Jis papurtė galvą.

— Nesakiau nei Janui, nei dar kam nors. Užsisklendžiau savyje. Kartais galiu sulaikyti tai, ką pamatau. Kartais negaliu. Kartais nenoriu sulaikyti. Pamaniau, kad iš to, kas su manimi darėsi, galėčiau turėti truputėlį naudos. Kai pakankamai suaugau, ėmiau ieškoti atsakymų ir radau kelis. Bet jaučiausi toks vienišas. Štai kodėl taip apsidžiaugiau, kai sužinojau apie Keisę... ir apie tave. To beveik gana, kad patikėtum likimu.

— Tai ne likimas privertė tave padėti Keisei.

— Ne. Prasidėjo nuo smalsumo, o paskui įsitraukiau.

— Kodėl negalėjai pasakyti man? Kodėl nepasidalijai savo patirtimi su manimi?

— Pirmiausia mes nebuvome draugai. Ne, tai nėra priežastis. Man sunku kalbėti apie tai. Esu pripratęs pats vienas tvarkytis. — Jis susiraukė. — Gerai kartą sakei, kad aš galbūt buvau tunelyje kaip ir Keisė. Nežinojai, kaip arti pataikei. Gal buvai teisi. Gal neišmokau susidurti su tuo normaliu būdu. Tik stengiaus daryti kuo geriau.

— Ar ketinai kada nors prisipažinti man?

— Taip. Galbūt. Tikiuosi, kad taip. Tai nebūtų man lengva. Aš — ne toks kaip tu. Tu atvira viskam ir visiems. — Jis sutiko jos žvilgsnį. — Jei tau būtų reikėję, būčiau pasakęs. Duosiu tau viską, ko tau iš manęs prireiks.

— Trevi, aš tave galėčiau pasmaugti.

— Ar tai reiškia, kad ketini išmesti mane iš savo gyvenimo? — Jo balso tonas buvo žaismingas, bet veido išraiška rimta. — Man sunku buvo tai priimti. Labai sunku, kad palyginus su tuo grįžimas į traumos būseną būtų lengvesnis.

Ji niekada nematė jo tokio pažeidžiamo. Tiek daug ko nežinojo apie jį. Tiek daug dar reikės sužinoti. Jis nuolat mąstė, judėjo, planavo. Trevis gyveno gyvenimą, apie kurį ji neturėjo tikro supratimo. Tai galėjo būti tik pirmoji iš visų jo paslapčių, kurią ji sužinojo. Trevis jokiu būdu nebuvo angelas.

Na, ir kas. Jis niekada nebus nuobodus.

— Kodėl turėčiau tave išmesti? Tu turbūt vienintelis vyras visame pasaulyje, suprantantis mane. Bet tu turi keletą ydų, kurios mums dar sukels didelį galvos skausmą. — Ji paėmė jo ranką ir nusišypsojo jam. — Na, ką gi teks mums prie to padirbėti.

Išnašos

modus operandi (lot.) — valdymo būdas

Content

Джоансен Айрис Paskutinis taikinys