Джио Сара

Kovo žibuoklės

Sarah Jio

Kovo žibuoklės

Baltos lankos

Vilnius, 2013

Versta iš:

Sarah Jio, The Violets of March,

Plume, a member of Penguin Group

(USA) Inc., 2011

Redagavo

Irena Daugirdaitė-Rekašienė

Dailininkas

Zigmantas Butautis

Maketavo

Audris Šimakauskas

Šį leidinį draudžiama atgaminti bet kokia forma ar būdu, viešai skelbti, taip pat padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais (internete), išleisti ir versti, platinti jo originalą ar kopijas: parduoti, nuomoti, teikti panaudai ar kitaip perduoti nuosavybėn.

Draudžiama šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo įstaigose, muziejuose arba archyvuose, mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti visiems prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

Copyright © Sarah Jio, 2011

All rights reserved

© Irma Šlekytė, vertimas į lietuvių kalbą, 2013

© Baltų lankų leidyba, 2013

ISBN 9789955237051

Platina PRODIGITA

info@prodigita.com

I skyrius

– Tai tikriausiai viskas, – tarė Džoelis, stovėdamas mūsų namų tarpduryje.

Jo akys bėgiojo po dviaukštį butą, įrengtą sename name, – atrodė, kad nori įsiminti kiekvieną smulkmeną. Butą pirkome ir remontavome prieš penkerius metus, kai dar buvome laimingi. Jis buvo puikus: grakšti prieangio arka, senas židinio aptaisas, aptiktas sendaikčių parduotuvėje Konektikute ir partemptas namo kaip tikras lobis, sodrios valgomojo sienos. Ilgai vargome, kol nutarėme, kokia spalva jas dažyti, galiausiai nutarėme, kad labiausiai tiks Maroko raudonoji: ji ir ilgesinga, ir nerami, šiek tiek panaši į mūsų santuoką. Pabaigus dažyti, spalva jam pasirodė pernelyg oranžinė. Man buvo pats tas.

Mūsų akys akimirkai susitiko, bet aš greitai nukreipiau žvilgsnį į rankose laikomą lipniosios juostos ritinėlį. Mechaniškai jos atsiplėšiau ir paskubomis užklijavau paskutinę dėžę su Džoelio daiktais – jų pasiimti jis ir atvažiavo tą rytą.

– Palauk, – pasakiau.

Netikėtai prisiminiau, kad ką tik užklijuotoje dėžėje mačiau mėlyną knygą kietais odiniais viršeliais. Žvilgtelėjau į jį neslėpdama, kad kaltinu:

– Tu pasiėmei mano knygą Malonės metai?

Šį romaną skaičiau per mūsų medaus mėnesį Taityje prieš šešerius metus, tačiau apiplyšę jo lapai saugojo ne mūsų kelionės prisiminimus. Galvojau ir niekaip nesupratau, kaip 1931 metais Pulicerio premiją gavusi Margaretos Ajer Barns knyga atsidūrė veltui dalijamų knygų krūvoje viešbučio vestibiulyje. Išėmusi ją iš dėžės ir atvertusi taip, kad net trakštelėjo trapi nugarėlė, pajutau stiprų atpažinimo jausmą, kurio negaliu paaiškinti. Knygoje aprašyta jaudinanti istorija apie meilę, netektį ir susitaikymą, apie slaptas aistras ir kitiems neišsakytų minčių sunkumą visiems laikams pakeitė mano požiūrį į savo pačios rašymą. Galbūt dėl to nustojau rašyti. Džoelis niekada jos neskaitė, ir aš tuo džiaugiausi. Knyga buvo pernelyg asmeniška, kad ja dalyčiausi. Ji buvo tarsi mano pačios neparašytas dienoraštis.

Džoelis stebėjo, kaip nulupau lipniąją juostą, atidariau dėžę ir rausiausi po daiktus, ieškodama romano. Radusi atsidusau, ir tas atodūsis akivaizdžiai rodė, kad emociškai esu visiškai išsekusi.

– Atleisk, – tarė jis, pasijutęs nepatogiai. – Nežinojau, kad tau...

Jis daug ko apie mane nežinojo. Tvirtai suspaudžiau knygą rankose, linktelėjau ir vėl užklijavau dėžę.

– Manau, kad čia viskas, – pasakiau stodamasi.

Jis atsargiai pažvelgė į mane, ir šį kartą aš nenusukau akių. Ateinančias kelias valandas, bent jau iki tol, kol popiet pasirašysime skyrybų dokumentus, jis vis dar bus mano vyras. Buvo labai sunku žvelgti į tas tamsiai rudas akis ir suprasti, kad vyras, už kurio ištekėjau, palieka mane dėl kitos. Kaip mes iki to priėjome?

Mintyse vėl išvydau mūsų santykių baigties sceną, tarsi ištrauką iš tragiško filmo, kaip tūkstančius kartų po to, kai išsiskyrėme. Ji prasidėjo lietingą lapkričio pirmadienį. Kepiau kiaušinienę su tabasko padažu, jo mėgstamiausią, ir jis papasakojo apie savo santykius su Stefani. Kaip ji priverčia jį juoktis. Kaip supranta. Apie jų ryšį. Įsivaizdavau dvi sujungtas lego detales, ir mane nukrėtė šiurpas. Keista, bet kai prisimenu tą rytą, net galiu užuosti sudegusią kiaušinienę su tabasko padažu. Jei būčiau žinojusi, kad toks bus mano santuokos pabaigos kvapas, būčiau kepusi blynus.

Dar kartą pažvelgiau į Džoelį. Jo akys buvo liūdnos, jis dvejojo. Žinojau, kad jei pakilsiu ir pulsiu jam į glėbį, jis mane apkabins kaip prasikaltęs vyras, nesugebantis išeiti, negalintis nutraukti mūsų santuokos. Tačiau pasakiau sau „ne“. Žala jau padaryta. Mūsų likimas nuspręstas.

– Viso, Džoeli, – pasakiau.

Mano širdis gal ir būtų norėjusi delsti, bet mano protas žinojo, kaip bus geriau. Jis turėjo išeiti.

Džoelis atrodė sužeistas.

– Emile, aš...

Ar jis laukė atleidimo? Ar norėjo dar vienos galimybės? Nežinau. Kilstelėjau ranką kaip ženklą, kad nustotų kalbėti. Sukaupusi visas jėgas tariau:

– Viso.

Jis lėtai linktelėjo ir nuėjo link durų. Užsimerkusi klausiausi, kaip tyliai uždaro jas paskui save. Jis užrakino duris iš lauko pusės, ir tai privertė mano širdį suvirpėti. Jis vis dar rūpinasi manimi... Ar bent jau mano saugumu. Papurčiau galvą ir pagalvojau, kad reikės pakeisti spynas, tada klausiausi jo tolstančių žingsnių, kol galiausiai jie ištirpo gatvės triukšme.

Po kurio laiko suskambo mano telefonas ir, atsistojusi atsiliepti, supratau, kad sėdėjau ant grindų, įsitraukusi į Malonės metus nuo pat Džoelio išėjimo. Prabėgo minutė? Valanda?

– Tai ar ateisi?

Skambino Anabelė, mano geriausia draugė.

– Juk pažadėjai, kad viena skyrybų dokumentų nepasirašinėsi.

Sutrikusi pažvelgiau į laikrodį.

– Atleisk, Ane, – pasakiau, krepšyje apgraibomis ieškodama raktų ir storo, rudo popieriaus voko iš advokatų kontoros. Buvome sutarusios susitikti restorane prieš keturiasdešimt penkias minutes.

– Jau einu.

– Gerai, – pasakė ji. – Užsakysiu tau ko nors išgerti.

„Calumet“, mūsų mėgstamiausia priešpiečių vieta, buvo keturi kvartalai nuo mano buto, ir, kai pasirodžiau ten po dešimties minučių, pasitikdama Anabelė mane apkabino.

– Tu alkana? – paklausė, kai atsisėdome.

Atsidusau.

– Ne.

Anabelė suraukė antakius.

– Angliavandenių, – tarė ji, tiesdama lėkštę su duona. – Tau reikia angliavandenių. Na, tai kur tie popieriai? Užbaikim šitą reikalą.

Ištraukiau voką iš krepšio ir padėjau ant stalo. Atrodė, lyg dėčiau dinamitą.

– Tikiuosi, supranti, kad pati kalta, – pasakė ji, tramdydama šypseną.

Mečiau į ją piktą žvilgsnį.

– Kaip suprasti, „pati kalta“?

– Niekas neteka už vyrų vardu Džoelis, – kalbėjo, vis cakteldama liežuviu, tarsi apgailestautų. – Niekas neteka už džoelių. Galima susitikinėti su džoeliais, leisti jiems pirkti tau gėrimus ir mielus niekučius iš „Tiffany“ parduotuvės, bet negalima už jų tekėti.

Anabelė rašė mokslinį darbą socialinės antropologijos daktaro laipsniui gauti. Per dvejus metus trukusį tyrimą labai neįprastu būdu analizavo santuokų ir skyrybų duomenis. Savo išvadose ji teigia, kad pagal vyro vardą galima gana tiksliai nustatyti santuokos sėkmės koeficientą.

Ištekėk už Elio ir skendėsi santuokinėje palaimoje apie 12,3 metų. Už Bredo? 6,4. Stivai išsenka vos po ketverių. Ir, pasak Anabelės, niekada – niekada – netekėk už Prestono.

– O ką tavo duomenys teigia apie Džoelį?

– Septyni kablelis du, – dalykiškai pareiškė ji.

Linktelėjau. Santuokoje nugyvenome šešerius metus ir du mėnesius.

– Turėtum pasiieškoti sau Trento, – tęsė ji.

Nutaisiau nepatenkintą veidą.

– Negaliu pakęsti vardo Trentas.

– Gerai, tuomet susirask sau Edvardą arba Bilą, arba ne – Briusą, – pasakė ji. – Šiuose varduose užkoduotas santuokos ilgaamžiškumas.

– Žinoma, – sarkastiškai pasakiau. – Turėtum nusivesti mane į vyrų medžioklę senelių namuose.

Anabelė yra aukšta, liekna ir graži – graži kaip Džulija Roberts, – ilgais, banguotais, rudais plaukais, porceliano baltumo oda ir skvarbiomis tamsiomis akimis. Jai trisdešimt treji, ir ji niekada nebuvo ištekėjusi. Dėl to reikėtų kaltinti džiazą, sakydavo ji. Anabelė niekaip negalėjo rasti vyro, kuriam Mailsas Deivisas ir Herbis Henkokas patiktų taip smarkiai kaip ir jai.

Ji pamojo padavėjui.

– Pakartosim.

Padavėjas paėmė nuo stalo mūsų taures, ir ant voko liko šlapias apskritimas.

Mano ranka šiek tiek drebėjo, kai siekiau voko ir traukiau iš jo centimetro storumo popierių pluoštą. Mano advokato padėjėja tris lapus buvo pažymėjusi ryškiai rausvais lipniaisiais lapeliais su užrašu „pasirašyti čia“.

Iš rankinės išsitraukiau rašiklį ir, kol vieną po kito raičiau savo parašus pirmame, antrame ir trečiame lapuose, gerklėje jaučiau įstrigusį gumulą. Emilė Vilson: ė su dideliu taškeliu ir užraityta n. Mano parašas nepakito nuo penktos klasės. Tada iškeverzojau datą: 2005 metų vasario 28-oji – diena, kai mūsų santuoka atgulė amžino poilsio.

– Šaunuolė, – tarė Anabelė, stumtelėdama naują taurę su martiniu arčiau manęs. – Tai ar parašysi knygą apie Džoelį?

Kadangi esu rašytoja, tai Anabelė, kaip ir visi kiti, mano, jog geriausias kerštas Džoeliui būtų parašyti apie jį labai atvirą knygą.

– Galėtum parašyti apie jį viską, ką galvoji, tik reikėtų pakeisti vardą, – tęsė ji. – Pavadintum jį Džo ir pavaizduotum kaip visišką asilą.

Ji įsidėjo į burną maisto ir vos nepaspringo, apėmus juokui:

– Ne, asilą su sutrikusia erekcija.

Bėda ta, kad, net jei būčiau norėjusi parašyti kerštingą romaną apie Džoelį, – o to aš nenorėjau, – jis būtų buvęs siaubingas. Viskam, ką parašydavau, jei apskritai pavykdavo ką nors parašyti, trūko fantazijos. Žinau tai, nes pastaruosius aštuonerius metus kasdien atsikėlusi sėsdavau prie stalo ir spoksodavau į tuščią kompiuterio ekraną. Kartais išspausdavau puikų sakinį ar net kelis puslapius, bet paskui visuomet įstrigdavau. Apėmus tokiam sąstingiui, ledų pralaužti nepavykdavo.

Mano psichoterapeutė Bonė vadino tai klinikine (kitaip tariant, nepagydoma) kūrybos krize. Mano mūza sirgo, ir prognozės buvo labai prastos.

Prieš aštuonerius metus parašiau bestselerį. Prieš aštuonerius metus buvau pasiekusi viską. Buvau liekna, – ir dabar nesu storulė (na gerai, galbūt sustorėjo šlaunys – taip, bet tik truputį), – ir mano knyga puikavosi New York Times geriausiųjų sąraše. O jei New York Times sudarinėtų dar ir geriausių gyvenimų sąrašą, tai aš būčiau pakliuvusi ir į jį.

Kai pasirodė mano knyga Skambutis Elei Larson, agentė skatino parašyti antrą dalį. Ji sakė, kad skaitytojai laukia tęsinio. Net pasiūlė padvigubinti mano avansą už antrąją knygą. Tačiau, kad ir kaip stengiausi, nebeturėjau apie ką rašyti, nebežinojau, ką pasakyti. Galiausiai mano agentė nustojo skambinti. Leidyklos nustojo domėtis. Skaitytojai pamiršo. Vienintelis įrodymas, kad visa tai nėra vien tik mano fantazijos vaisius, buvo čekiai su autoriniu honoraru, kuriuos retkarčiais rasdavau savo pašto dėžutėje, ir laiškai nuo šiek tiek kuoktelėjusio skaitytojo Lesterio Makeino, manančio, jog myli Elę, pagrindinę romano heroję.

Vis dar prisimenu mane užplūdusią jausmų bangą, kai Džoelis priėjo prie manęs romano pristatymo vakarą Medisono parko viešbutyje. Jis dalyvavo kažkokiame kokteilių vakarėlyje gretimoje salėje ir pamatė mane, stovinčią prie durų. Vilkėjau Betsės Džonson suknelę, kuri 1997 metais buvo naujausias mados klyksmas: pečius apnuoginanti prašmatni suknia, už kurią paklojau gėdingai didelę sumą. Be abejo, ji buvo verta kiekvieno cento. Ji vis dar kabo mano spintoje, tačiau dabar staiga kilo noras grįžti namo ir ją sudeginti.

– Atrodai stulbinamai, – gana įžūliai tarė jis, dar nė neprisistatęs.

Prisimenu, kaip jaučiausi, jam ištarus šiuos žodžius. Gali būti, kad tai sakydavo visoms moterims. Et, būkim realistai, šitaip jis paprastai „kabindavo“ moteris, tačiau aš vis tiek pasijutau verta milijono. Jis tai mokėjo.

Prieš keletą mėnesių iki tos dienos žurnalas GQ parašė didžiulį straipsnį apie geidžiamiausius jaunikius visoje Amerikoje. Kalbu ne apie kartą per dvejus metus skelbiamą sąrašą, kurio viršūnėje visuomet puikuojasi Džordžas Klunis; tąkart tai buvo „paprastų vaikinų“ sąrašas, kuriame atsidūrė banglentininkas iš San Diego, odontologas iš Pensilvanijos, mokytojas iš Detroito ir, žinoma, advokatas iš Niujorko, Džoelis. Jis pateko į pirmąjį dešimtuką. Ir kažkokiu būdu aš jį nusičiupau.

Ir praradau.

Anabelė mosavo rankomis man prieš nosį.

– Žemė kviečia Emilę, – tarė ji.

– Atleisk, – pasakiau, pajutusi kūnu nubėgant šiurpulį. – Ne, apie Džoelį nerašysiu.

Papurčiau galvą, įkišau popierius į voką, o šį įsidėjau į rankinę.

– Jeigu ką nors parašysiu, tai bus visiškai kitokia istorija nei tos, kurias mėginau rašyti iki šiol.

Anabelė pažvelgė į mane sumišusi.

– O kaip dėl tavo pirmosios knygos tęsinio? Ar neketini jo užbaigti?

– Jau nebe, – atsakiau, du kartus perlenkdama popierinę nosinę.

– Kodėl ne?

Atsidusau.

– Daugiau nebegaliu. Neprisiversiu išspausti 85 000 pusėtinų žodžių, net jei tai reikštų naują knygą. Net jei tai reikštų tūkstančius skaitytojų, per atostogas išsitiesusių paplūdimyje su mano knyga. Ne, jei dar ką nors parašysiu, – jei apskritai kada nors vėl rašysiu, – tai bus kas nors visiškai naujo.

Atrodė, kad Anabelė tuoj atsistos ir ims man ploti.

– Tik pažvelk į save, – šypsodamasi tarė ji. – Tau persilaužimas.

– Joks persilaužimas, – užsispyrusi išpyškinau.

– Žinoma, kad persilaužimas, – neatlyžo ji. – Dar truputį paanalizuokim jį.

Ji susinėrė rankas.

– Sakai, kad nori parašyti ką nors kitokio, bet man atrodo, kad tuo tu nori pasakyti, jog neįdėjai savo širdies į paskutinę knygą.

– Taip, galima ir taip pasakyti, – tariau, gūžtelėdama pečiais.

Anabelė ištraukė alyvuogę iš savo martinio taurės ir įsimetė į burną.

– Kodėl tau neparašius knygos apie tai, kas tau iš tikrųjų rūpi, – pasiūlė ji, keletą akimirkų patylėjusi. – Apie vietą arba žmogų, kuris tave įkvepia.

Linktelėjau.

– Argi ne to siekia kiekvienas rašytojas?

– Jo, – tarė ji, nuvydama padavėją žvilgsniu, sakančiu „mums visko užtenka ir ne, sąskaitos dar nereikia“, tuomet atsisuko ir įsmeigė į mane skvarbų žvilgsnį. – Bet ar iš tikrųjų mėginai taip rašyti? Noriu pasakyti, Em, tavo knyga buvo fantastiška, tikrai, bet ar į ją iš tikrųjų įdėjai, na, savo širdies?

Ji buvo teisi. Parašiau puikią istoriją. Pagaliau, juk ji tapo bestseleriu. Tai kodėl aš ja nesididžiuoju? Kodėl nejaučiau su ja ryšio?

– Jau seniai tave pažįstu, – tęsė ji, – ir žinau, kad ta istorija neatėjo iš tavo gyvenimo, iš tavo patirties.

Tiesa. Tačiau kuo iš savo gyvenimo galėjau remtis? Pagalvojau apie tėvus, apie senelius ir papurčiau galvą.

– Čia ir bėda, – pasakiau. – Kiti rašytojai gali pasisemti istorijų iš savo gyvenimo: bloga motina, patyčios, vaikystės nuotykiai. O mano gyvenimas buvo pernelyg rožinis. Jokių mirčių. Jokių traumų. Net jokio mirusio augintinio. Mamos katinui Oskarui dvidešimt dveji metai. Patikėk manimi, nėra nieko, iš ko galėčiau sulipdyti pasakojimą. Jau galvojau apie tai.

– Nemanau, kad rimtai viską apmąstei, – pasakė ji. – Juk turi būti koks nors kabliukas.

Šį kartą leidau savo mintims klajoti, o jos pasuko tiesiai prie By, mano mamos tetos, gyvenančios Beinbridžo saloje^1 Vašingtono valstijoje. Ilgėjausi ir jos, ir salos. Kodėl tiek metų ten nesilankiau? By – jai buvo aštuoniasdešimt penkeri, bet ji jautėsi dvidešimt devynerių – niekada netapo motina, todėl, savaime suprantama, aš ir mano sesuo atstojome jai vaikus. Ji siųsdavo mums gimtadienio atvirukus su šiugždančiais penkiasdešimties dolerių banknotais, tikrai šaunias kalėdines dovanas ir saldainius Valentino dienos proga, o kai vasaromis atvykdavome iš Portlando, Oregono valstijos, kur gyvenome, jos aplankyti, pakišdavo šokoladukų mums po pagalvėmis, mamai dar nespėjus sušukti: „Negalima, jos jau išsivalė dantis!“

By nebuvo tokia kaip visos, tai jau tikrai. Atrodė šiek tiek trenkta. Ji mėgo kalbėti per daug. Arba per mažai. Ji tuo pat metu buvo ir švelni, ir užsispyrusi, ir dosni, ir savanaudė. O dar tos paslaptys. Mylėjau ją už tai, kad jų turėjo.

Mano mama visada sakydavo, kad žmonės, didžiąją gyvenimo dalį praleidę vieni, nebepastebi savo keistybių. Nesu tikra, ar pritariu šiai teorijai, nes man pačiai į akis žvelgia senmergės gyvenimas. Ką gi, stebėsiu, ar man neatsiranda senmergystės požymių.

By. Puikiai įsivaizdavau ją virtuvėje prie stalo, jos namuose Beinbridžo saloje. Visą laiką, kiek ją pažįstu, rytais valgydavo tokius pat pusryčius: skrudintą raugintą duoną su sviestu ir kreminiu medumi. Ji supjausto iki aukso spalvos paskrudintą duonos riekę į keturis gabalėlius ir sudeda juos ant pusiau perlenkto popierinio rankšluosčio lapo. Ant kiekvieno gabalėlio negailėdama užtepa minkšto sviesto, tarsi teptų glajų ant pyrago, o ant jo dosniai užkrečia kreminio medaus. Vaikystėje tūkstančius kartų mačiau, kaip ji tai daro, ir dabar, jei sergu, raugintos duonos skrebutis su sviestu ir medumi yra geriausias vaistas.

By ne iš gražiųjų. Ji aukštesnė už daugumą vyrų, jos veidas per platus, pečiai šiek tiek per statūs, dantys kiek per dideli. Vis dėlto nespalvotose jaunystės nuotraukose galėjai įžvelgti tą unikalaus grožio kibirkštį, kuri žėri kiekvienoje dvidešimtmetėje.

Vaikystėje man labai patiko viena jos nuotrauka, kurioje ji kaip tik tokio amžiaus. Ši nuotrauka jūros kriauklelėmis puoštuose rėmeliuose kabojo mano vaikystės namų koridoriuje, ne itin garbingoje vietoje, nes, norėdamas ją aiškiai pamatyti, turėjai pasilypėti ant taburetės. Toje senoje nuotraukoje dantytais kraštais aš pamačiau nepažįstamą By. Ji sėdėjo su draugais ant pakloto paplūdimyje, atrodė nerūpestinga ir valiūkiškai šypsojosi. Kita moteris buvo pasilenkusi arčiau jos ir kažką šnibždėjo į ausį. Paslaptį. Buvo matyti, kad By pirštai žaidžia ilgu perlų vėriniu ant kaklo, o į fotoaparato objektyvą žvelgia taip, kaip niekada nėra žiūrėjusi į dėdę Bilą. Man buvo smalsu, kas stovėjo kitoje fotoaparato pusėje tą dieną prieš daugybę metų.

– Ką ji jai pasakė? – kartą vaikystėje, įsistebeilijusi į nuotrauką, paklausiau mamos.

Mama nepakėlė akių nuo skalbinių, kuriuos rūšiavo koridoriuje.

– Kas ką pasakė?

Pirštu parodžiau į moterį šalia By:

– Ta daili ponia, kuri šnabžda tetai By į ausį.

Mama iš karto atsistojo ir priėjo artyn. Pakėlė ranką ir megztinio rankove nuvalė dulkes nuo stiklo.

– Niekada nesužinosime, – pasakė, žiūrėdama į nuotrauką, o jos balse aiškiai girdėjau apgailestavimą.

Mano mamos dėdė Bilas jau buvo miręs. Išvaizdus Antrojo pasaulinio karo didvyris. Visi kalbėjo, kad jis vedė By dėl pinigų, bet aš netikėjau šia teorija. Tomis vaikystės vasaromis matydavau, kaip jis ją bučiuoja, kaip apkabina ją per liemenį. Jis ją mylėjo, nebuvo jokių abejonių.

Nepaisant to, iš savo mamos kalbų supratau, kad ji nepritaria jų santykiams, kad mano, jog Bilas sau į porą galėjo pasirinkti ką nors geresnio. Jos manymu, By buvo pernelyg netradiciška, per prastų manierų, per daug tokia ir anokia...

Bet vis tiek kiekvieną vasarą važiuodavome pas By. Net po to, kai mirė dėdė Bilas (man buvo devyneri).

Beinbridžo sala – dangiška vieta su klykaujančiomis žuvėdromis, vešliais sodais ir Pjudžeto sąsiaurio kvapais, kaip ir By namai su didele virtuve, vitrininiais langais, iš kurių atsiveria vaizdas į pilkus vandenis, ir amžinu krantą skalaujančių bangų gausmu. Mudvi su seserimi labai mėgome tą vietą, ir žinau, kad mūsų mamai, nepaisant jos jausmų tetai By, ta vieta irgi labai patiko.

Ji mus visas ramino.

Anabelė pažvelgė į mane, tarsi būtų viską supratusi.

– Tu jau turi, ką papasakoti, ar ne?

Atsidusau.

– Galbūt, – tariau išsisukinėdama.

– Kodėl tau neišvykus į kelionę? – pasiūlė ji. – Galėtum nuo visko atitrūkti, pravėdinti galvą.

Vien nuo tokios minties suraukiau nosį.

– O kur man važiuoti?

– Kur nors labai toli nuo čia.

Ji buvo teisi. Didysis Obuolys – nepatikimas draugas. Miestas tave myli, kol esi aukštumoje, bet sviedžia žemyn, kai ima nesisekti.

– Važiuosi su manimi?

Įsivaizdavau mus atogrąžų paplūdimyje, siurbčiojančias skėtukais papuoštus koktelius.

Ji papurtė galvą.

– Ne.

– Kodėl ne?

Pasijutau it šunytis, išgąsdintas ir pasimetęs, laukiantis, kol kas nors užsegs pavadėlį ir parodys, į kurią pusę bėgti, kuo užsiimti, kaip gyventi.

– Negaliu važiuoti su tavimi, nes turi tai padaryti viena.

Jos žodžiai mane sukrėtė. Ji pažvelgė man tiesiai į akis, tarsi norėtų, kad įsidėmėčiau kiekvieną jos pasakytą žodį.

– Em, tavo santuoka ką tik nutrūko, o tu dar neišliejai nė vienos ašaros.

Eidama namo, galvojau apie Anabelės žodžius, ir mano mintys vėl nuklydo pas tetą By. Kaip atsitiko, kad šitiek metų nebuvau jos aplankyti?

Staiga pasigirdo aštrus, veriantis garsas, kurio su niekuo nesupainiosi – metalas trynėsi į metalą. Pažvelgiau aukštyn: varinis anties pavidalo vėjarodis, per laiką visas pasidengęs pilkai žalsva patina, styrojo ant gretimos kavinės stogo. Papūtus vėjui, jis smarkiai sukosi.

Pamačius šį pažįstamą vaizdą, širdis suplakė smarkiau. Tada prisiminiau. Paveikslas. By nutapytas paveikslas. Iki tol buvau visai pamiršusi tą vaikystėje jos dovanotą drobę. Seniau ji tapydavo, prisimenu, kaip didžiavausi, kai pasirinko mane saugoti jos darbą. Tada aš jį pavadinau šedevru. Dabar šie žodžiai man kėlė šypseną.

Užsimerkusi puikiai įsivaizdavau aliejiniais dažais nutapytą jūros peizažą: ant senos pajūrio trobelės stogo patupdytas vėjarodis ir už rankų susikibusi pora ant kranto.

Pajutau užplūstančią kaltę. Kur padėjau tą paveikslą? Palikau jį gulėti dėžėje, kai mudu su Džoeliu apsigyvenome viename bute, – jo manymu, paveikslas netiko prie namų interjero. Nutolau nuo vaikystėje taip mėgstamos salos, ir dėžėse paslėpiau daiktus, kurie priminė mano praeitį. Kodėl?

Paspartinau žingsnį ir netrukus jau bėgau. Mąsčiau apie Malonės metus. Ar kartais paveikslas nepakliuvo į Džoelio daiktų dėžę? O gal dar blogiau, gal per klaidą įdėjau jį į dėžę su daiktais ir drabužiais, skirtais labdarai? Puoliau prie buto durų, sugrūdau raktą į spyną, tada užbėgau laiptais į miegamąjį ir atlapojau spintos duris. Ten, ant viršutinės lentynos, gulėjo dvi dėžės. Nukėliau vieną dėžę ir pradėjau raustis. Radau kelis vaikiškus pliušinius žaislus, dėželę su senomis „Polaroid“ nuotraukomis, kelis sąsiuvinius su iškarpomis iš koledžo laikraščio – dvejus metus dirbau jame, rašiau straipsnius. Deja, paveikslo dėžėje nebuvo.

Nusikėliau antrąją dėžę. Joje radau Skudurinę Onutę, dėžutę su rašteliais nuo mokyklos laikų simpatijų ir savo brangiausią, braškiniais pyragaičiais išmargintą dienoraštį, kurį rašiau mokydamasi pradinėje mokykloje. Daugiau nieko.

Kaip galėjau jį pamesti? Kaip galėjau būti tokia nerūpestinga? Atsistojau ir dar kartą greitai apieškojau spintą. Staiga mano žvilgsnį patraukė į kampą nugrūstas plastikinis maišas. Degiau nekantrumu, traukdama jį į dienos šviesą.

Maiše, suvyniotas į turkio ir rožinės spalvos paplūdimio rankšluostį, gulėjo By paveikslas. Giliai viduje suskaudo, kai tvirtai suspaudžiau jį rankose. Vėjarodis. Paplūdimys. Senoji trobelė. Viskas atrodė kaip mano prisiminimuose. Išskyrus žmones. Jie buvo kitokie. Visada įsivaizdavau, kad ten pavaizduoti By ir dėdė Bilas. Moteris piešinyje tikrai buvo By – ilgų kojų, mūvinti savo mėgstamiausiais dangaus žydrumo kapriais. Savo „vasaros kelnėmis“, kaip pati jas vadindavo. Bet vyras šalia jos buvo ne dėdė Bilas. Ne. Kaip seniau to nepastebėjau? Bilo plaukai buvo šviesūs, smėlio spalvos. O šio vyro plaukai buvo vešlūs, banguoti ir tamsūs. Kas jis toks? Ir kodėl By nutapė save kartu su juo?

Palikau išverstus daiktus ant grindų ir, laikydama rankose paveikslą, nulipau laiptais žemyn adresų knygelės. Surinkau pažįstamą telefono numerį ir giliai įkvėpiau, klausydamasi iš pradžių pirmo, paskui antro signalo pyptelėjimo.

– Klausau?

Jos balsas buvo nepasikeitęs – gilus, sodrus ir kartu švelnus.

– By, čia Emilė, – pasakiau, ir mano balsas truputį virptelėjo. – Atsiprašau, praėjo tiek laiko. Aš tiesiog...

– Nieko tokio, mieloji, – pasakė ji. – Neatsiprašinėk. Ar gavai mano atviruką?

– Atviruką?

– Taip, išsiunčiau jį praėjusią savaitę, kai išgirdau, kas atsitiko.

– Tu žinai?

Aš beveik niekam nepasakojau apie save ir Džoelį. Nei savo tėvams Portlande, – na, kol kas nepapasakojau, – nei savo seseriai Los Andžele, kur ji gyvena su savo tobulais vaikais, beprotiškai ją mylinčiu vyru ir pati augina ekologiškas daržoves. Nepasakiau net savo psichoterapeutei. Tačiau nenustebau, kad žinios pasiekė Beinbridžo salą.

– Taip, – atsakė. – Ir pamaniau, kad reikia pakviesti tave į svečius.

Ji patylėjo, tada tarė:

– Ši sala – geriausia vieta atsigauti.

Pirštu perbraukiau paveikslo kraštą. Norėjau tą pat akimirką atsidurti Beinbridžo saloje, didelėje ir šiltoje By virtuvėje.

– Kada atvažiuoji?

By niekada nesišvaisto žodžiais.

– Ar rytoj būtų per anksti?

– Rytoj, – tarė ji, – kovo pirmoji. Prasideda pats gražiausias mėnuo. Viskas čia tiesiog atgyja.

Žinojau, apie ką kalba. Apie putotą pilką vandenį. Dumblius, jūržoles ir polipus. Beveik užuodžiau sūrų orą. By tikėjo, kad Pjudžeto sąsiauris nuostabiai gydo. Žinojau, kad, kai atvažiuosiu, ji paragins mane nusiauti batus ir pabraidžioti, net jeigu bus pirma valanda nakties, net jei temperatūra tesieks šešis laipsnius šilumos, o tiek greičiausiai ir bus.

– Emile?

– Taip?

– Turime pasikalbėti apie kai ką svarbaus.

– Apie ką?

– Ne dabar. Ne telefonu. Kai atvažiuosi, mieloji.

Padėjusi ragelį, nulipau žemyn iki pašto dėžutės ir joje radau kreditinės kortelės sąskaitą, „Victoria’s Secret“ katalogą, adresuotą Džoeliui, ir didelį kvadratinį voką. Atpažinau atgalinį adresą: prireikė vos sekundės, kad prisiminčiau, kur jį mačiau, – ant skyrybų dokumentų. Na gerai, prisipažįstu, praėjusią savaitę buvau jį įvedusi į „Google“ paiešką. Tai buvo naujojo Džoelio namo Penkiasdešimt septintojoje gatvėje adresas – to namo, kuriame jis įsikūrė kartu su Stefani.

Šmėkštelėjo mintis, kad Džoelis mėgina atgaivinti mūsų ryšį, ir mane užplūdo adrenalinas. Gal jis atsiuntė man laišką, gal atviruką – ne, jis nori pradėti romantišką užuominų žaidimą: atsiuntė man pakvietimą susitikti su juo kur nors mieste, o ten nuvykusi rasčiau dar vieną užuominą, o dar po keturių užuominų rasčiau jį patį, stovintį prie viešbučio, kuriame susipažinome prieš daugelį metų. Rankose jis laikytų rožę – ne, plakatą, kuriame būtų parašyta: ATSIPRAŠAU. MYLIU TAVE. ATLEISK MAN. Būtent taip. Tai galėtų būti tobula tragiško romano pabaiga. Suteik mums laimingą pabaigą, Džoeli, išgirdau save šnabždant, kai pirštais švelniai lytėjau voką. Jis vis dar mane myli. Jis dar kažką man jaučia.

Tačiau atplėšus voką ir atsargiai ištraukus auksu apkraštuotą atviruką mano fantazija sudužo į šipulius. Tik stovėjau ir spoksojau į jį.

Storas, prabangus popierius. Įmantri rašysena. Tai buvo kvietimas į vestuves. Jo vestuves. Šeštą valandą. Vakarienė. Šokiai. Meilės šventė. Jautiena arba vištiena. Apsidžiaugs, jei dalyvausite. Apgailestaus, jei negalėsite. Nuėjau į virtuvę, ramiai praėjau pro šiukšlių dėžę, skirtą popieriui, ir, užuot išmetusi pakvietimą ten, įkišau paauksuotą popierių į virtuvės atliekų krūvą, tiesiai į apipelijusią kinišką vištieną išsinešti.

Mėgindama sugraibyti likusią korespondenciją, netyčia iš rankų išmečiau žurnalą, o pasilenkusi jo pakelti radau iškritusį By atviruką, kuris slėpėsi tarp The New Yorker puslapių. Atviruke buvo pavaizduotas keltas su žalia juosta per šoną, plaukiantis į Igl Harborą. Apverčiau jį ir perskaičiau, kas parašyta:

Emile,

sala žino, kaip pakviesti tave sugrįžti, kai ateina laikas. Grįžk namo. Pasiilgau tavęs, brangioji.

Su meile

By

Prispaudžiau atviruką prie krūtinės ir giliai atsidusau.

1 Sala Ramiojo vandenyno įlankoje, JAV vakarų pakrantės šiaurėje. (Čia ir toliau – vert. past.)

2 skyrius

Kovo 1 diena

Net ir tamsoje Beinbridžo salos grožis gniaužia kvapą. Pro langą stebėjau, kaip keltas iš lėto suka į Igl Harborą, aplenkdamas akmenuotas salos pakrantes ir medinius namelius, drąsiai įsikibusius kalvos šlaito. Viliojamai švytėjo šiltų spalvų interjerai, tarsi ten gyvenantys žmonės, besiburiantys aplink židinį gurkšnoti karšto vyno ar kakavos, lauktų atvykstančio svečio.

Salos gyventojams patiko jų eklektiška kompanija: „Volvo“ vairuojančios mamos, kurių vyrai, užimantys vadovaujamas pareigas, kasdien į darbą plaukia keltu, atsiskyrėliai menininkai ir poetai bei saujelė įžymybių. Sklinda gandai, kad Dženifer Aniston ir Bredas Pitas buvo įsigiję devynis akrus žemės vakariniame krante, ir visi žino, kad filmo „Giligano sala“ filmavimo grupės nariai Beinbridžo salą vadina antraisiais namais. Akivaizdu, tai puiki vieta pranykti. O tą aš ir ketinau padaryti.

Iš šiaurės į pietus salos ilgis tėra šešiolika kilometrų, tačiau ji labiau primena atskirą žemyną. Joje yra įlankų ir užutėkių, prieplaukų ir dumblėtų seklumų, vyno fabrikas, uogininkystės ūkis, lamų ferma, šešiolika restoranų, kavinė, verdanti skaniausią kavą ir kepanti gardžiausias bandeles su cinamonu, kokias tik esu ragavusi, ir turgus, kuriame gali įsigyti visko: nuo vietinės gamybos aviečių vyno iki natūraliame ūkyje užaugintų lapinių runkelių, nuskintų vos prieš porą valandų iki jiems patenkant ant prekystalio.

Giliai įkvėpiau ir pažvelgiau į savo atspindį lange – į mane žvelgė pavargusi, rūsti moteris, tokia nepanaši į mergaitę, prieš daugelį metų pirmą kartą atvykusią į šią salą. Susigūžiau prisiminusi, ką prieš keletą mėnesių pasakė Džoelis. Ruošėmės eiti vakarienės su draugais.

– Em, – tarė jis, žvelgdamas į mane tiriamu žvilgsniu, – ar pamiršai pasidaryti makiažą?

Taip, buvau pasidažiusi, ačiū už komentarą, tačiau veidrodis koridoriuje atspindėjo pavargusią ir išblyškusią odą. Aukšti skruostikauliai, kurių mano šeimoje daugiau niekas neturėjo ir kuriuos, anot mamos, buvau paveldėjusi iš pienininko – tie patys skruostikauliai, visų laikomi tikra puošmena, – tądien atrodė baisiai. Aš atrodžiau baisiai.

Iš kelto žengiau ant aparelės, vedančios į terminalą, kuriame mane turėjo pasitikti By. Ji vairavo žalią 1963 metų „Volkswagen Beetle“. Ore tvyrojo jūros vandens, kelto išmetamųjų dujų, pūvančių moliuskų ir eglių kvapai. Kai buvau dešimties, čia kvepėjo lygiai taip pat.

– Jie turėtų jį užkonservuoti, tiesa? – tarstelėjo vyras, einantis man už nugaros.

Jis buvo maždaug aštuoniasdešimties, vilkėjo velveto kostiumą, jam ant kaklo kabojo skaitymo akiniai storais stiklais – tuo jis šiek tiek panėšėjo į profesorių. Malonios išvaizdos vyras, mielas tarsi Kalėdų Senelis.

Nebuvau tikra, ar jis kalba su manimi, kol vėl neprašneko.

– Šitą kvapą, – pasakė jis ir mirktelėjo man. – Jie turėtų jį užkonservuoti.

– Taip, – atsakiau linktelėdama.

Žinojau, ką jis turi omenyje, ir jam pritariau.

– Nebuvau čia jau dešimtį metų. Tikriausiai buvau pamiršusi, kaip pasiilgau šios vietos.

– A, tai jūs ne vietinė?

– Ne, – atsakiau. – Ketinu čia mėnesį pabūti.

– Na, tuomet sveika atvykusi, – tarė. – Svečiuositės pas salos gyventoją ar tiesiog išsiruošėte patirti nuotykio?

– Pas savo tetą By.

Jis net išsižiojo:

– Pas By Larson?

Išsišiepiau. Negi saloje galėtų būti dar viena By Larson?

– Taip, – atsakiau. – Pažįstate ją?

– Aišku, – atsakė jis, tarsi privalėčiau tai žinoti. – Mes kaimynai.

Nusišypsojau. Priėjome terminalą, tačiau By mašinos niekur nesimatė.

– Žinote, – tęsė jis, – pagalvojau, kad jau esu kažkur jus matęs ir...

Abu sužiurome į tą pusę, iš kurios pasigirdo su niekuo nesupainiojamas folksvageno variklio pokšėjimas ir tarškėjimas. Sulaukusi tiek metų, By važinėja per greitai, nors, tiesą sakant, toks greitis per didelis ir jaunesniam. Bet iš aštuoniasdešimtmetės vis tiek tikiesi jei ne baimės, tai bent jau pagarbos greičio pedalui. Tik ne iš By. Automobilis sustojo staiga ir vos per porą sprindžių nuo mūsų.

– Emile! – sušuko By, stryktelėdama iš automobilio, plačiai išskėtusi rankas.

Ji mūvėjo mėlynais džinsais, šiek tiek platėjančiais į apačią, ir vilkėjo šviesiai žalią tuniką. By buvo vienintelė mano pažįstama aštuoniasdešimtmetė, kuri rengėsi, tarsi būtų dvidešimties – na, tiksliau, dvidešimties su trupučiu, ir dar iš septintojo dešimtmečio; jos tunika mirgėjo turkiškais raštais.

Kai apsikabinome, gerklėje pajutau įstrigusį gumulą. Jokių ašarų, tik gumulas.

– Aš kaip tik kalbėjausi su tavo kaimynu, – pasakiau ir supratau, kad nežinau jo vardo.

– Henris, – tarė jis šypsodamasis ir ištiesė man ranką.

– Malonu susipažinti, Henri. Aš Emilė.

Ir man jis pasirodė matytas.

– Palaukite, mes kažkada jau matėmės, tiesa?

Jis linktelėjo.

– Taip, tu dar buvai vaikas.

Jis pasižiūrėjo į By ir papurtė galvą netikėdamas.

– Parvežkime tave namo, vaikeli, – pasakė By, greitai praeidama pro Henrį. – Niujorke dabar tikriausiai antra valanda nakties.

Buvau pavargusi, bet ne tiek, kad pamirščiau, jog „Beetle“ bagažinė yra priekyje, tad sukroviau ten savo lagaminus. By užkūrė variklį, aš atsigręžiau į Henrį, norėdama su juo atsisveikinti, bet jo jau nebebuvo. Susimąsčiau, kodėl By nepasisiūlė pavėžėti savo kaimyno.

– Labai džiaugiuosi, kad atvažiavai, mieloji, – pasakė By, mums tolstant nuo terminalo.

Automobilio saugos diržai neveikė, bet man tai nerūpėjo. Būdama čia, saloje, su By, jaučiausi saugi.

Pro langą žiūrėjau į žvaigždėtą žiemos dangų, kol „Beetle“ trūkčiodamas lėkė pirmyn. Hiden Kouvo kelias vingiavo iki pat jūros kranto, o staigūs jo posūkiai priminė Lombardo gatvę San Fransiske. Joks viešasis transportas negalėjo prasiskinti kelio pro susiraizgiusių medžių guotus, už kurių vėrėsi By namų vaizdas. Net jei matytum jį kas dieną, vis tiek kaskart atimtų žadą: senas kolonijinių laikų baltas namas su kolonomis paremtu įėjimu ir juodmedžio langinėmis ant priekinių langų. Dėdė Bilas norėjo nudažyti jas žaliai. Mama manė, kad jos turi būti mėlynos. O By atkakliai tvirtino, kad nėra prasmės turėti baltą namą, jei nebus juodų langinių.

Negalėjau įžiūrėti, ar alyvos jau žydi, ar rododendrai tokie išsikeroję kaip mano prisiminimuose, ar dabar potvynis, ar atoslūgis. Tačiau net tamsoje ši laiko nepaliesta vieta tryško energija ir skleidė džiaugsmą.

– Atvykome, – pasakė By ir taip staigiai numynė stabdį, kad man teko įsitverti. – Žinai, ką turėtum padaryti?

Puikiai žinojau, ką ji dabar pasakys.

– Turėtum įmerkti kojas į vandenį, – tarė ji, rodydama į paplūdimį. – Tau būtų į naudą.

– Rytoj, – atsakiau šypsodamasi. – Dabar norėčiau tik eiti vidun ir susmukti į sofą.

– Gerai, mieloji, – tarė, užkišdama išdrikusią šviesių plaukų sruogą man už ausies. – Pasiilgau tavęs.

– O aš tavęs, – pasakiau, spustelėdama jai ranką.

Išėmiau lagaminus iš bagažinės ir grįstu takeliu nusekiau paskui ją į namą. By čia ilgai gyveno dar prieš ištekėdama už dėdės Bilo. Jos tėvai žuvo automobilio avarijoje, kai ji dar mokėsi koledže, ir paliko jai, savo vienturtei, didelį turtą, už kurį ji įsigijo vienintelį ir svarbiausią pirkinį – Kystouno rūmus: erdvų kolonijinių laikų pastatą su aštuoniais miegamaisiais, kuris ilgą laiką stovėjo tuščias. Penktajame dešimtmetyje tarp vietinių netilo kalbos apie tai, kada By pasielgė ekscentriškiau: įsigydama šį didžiulį namą ar darydama kapitalinį remontą jo išorėje ir viduje.

Beveik visų kambarių langai, dvivėriai ir girgždantys vėjuotomis naktimis, žvelgia į įlanką. Mano mama visada sakydavo, kad toks namas yra per didelis moteriai, neturinčiai vaikų, bet man atrodo, kad ji tiesiog pavydėjo, – pati gyveno vieno aukšto name su trimis miegamaisiais.

Didžiosios durys mums įeinant girgžtelėjo.

– Na štai, – tarė ji. – Užkursiu židinį ir įpilsiu mums ko nors išgerti.

Stebėjau, kaip By krauna malkas į židinį. Šmėstelėjo mintis, kad turėčiau tai padaryti už ją. Bet buvau pernelyg pavargusi, kad pajudėčiau. Man skaudėjo kojas. Man viską skaudėjo.

– Keista, – tariau. – Šitiek metų pragyvenau Niujorke ir nė karto tavęs neaplankiau. Aš siaubinga dukterėčia.

– Buvai užimta kitais dalykais, – pasakė ji. – Be to, likimas žino, kaip grąžinti mus ten, kur turime būti, kai tam ateina laikas.

Prisiminiau žodžius ant jos atsiųsto atviruko. By žodžiai apie likimą gal ir skambėjo it mano pralaimėjimo pripažinimas, tačiau jos ketinimai buvo geri.

Apsidairiau po svetainę ir atsidusau.

– Džoeliui čia būtų patikę, – tariau. – Tik man niekaip nepavyko jo įtikinti pasiimti atostogų, pakankamai ilgų, kad galėtume čia atvažiuoti.

– Ir gerai, – pasakė By.

– Kodėl?

– Nes nemanau, kad mes būtume sutarę.

Nusišypsojau.

– Greičiausiai tu teisi.

By kantrybė pakęsti pretenzingus žmones greitai išsekdavo, o Džoelio pretenzingumas yra įgimtas.

Ji atsistojo ir nužingsniavo į kambarį už kampo, į „verandą“, kaip pati jį vadino. Ten buvo įsirengusi kokteilių barą. Kambarys teturėjo vieną mūrinę sieną, ant kurios kabojo paveikslas, o likusios trys puikavosi vitrininiais langais. Prisiminiau paveikslą, kurį įsimečiau į lagaminą, prieš palikdama Niujorką. Norėjau By paklausti apie jį, bet ne dabar. Seniai žinojau, kad kalbėti apie jos kuriamą meną, kaip ir apie daugelį kitų jos gyvenimo sričių, yra draudžiama.

Prisiminiau naktį, kai būdama penkiolikos su pussesere Reičele įsmukau į gėrimų kambarį. Susiradome baro spintelę tamsiomis pinučių durelėmis ir abi išgėrėme po keturias taureles romo, kol suaugusieji kitame kambaryje žaidė kortomis. Prisimenu, kaip norėjau, kad kambarys nustotų suktis. Tai buvo pirmas ir paskutinis kartas, kai gėriau romo.

By grįžo nešina dviem „Gordon Green“ kokteiliais: gabalėlis žaliosios citrinos ir agurko, šlakelis džino, paprasto sirupo ir žiupsnelis jūros druskos.

– Na, tai papasakok, kaip gyveni, – tarė ji, tiesdama man stiklinę.

Siurbtelėjau gėrimo, vildamasi, kad rasiu, ką papasakoti. Bent ką nors. Vėl pajutau gerklėje įstrigusį gumulą, o kai išsižiojau kažką sakyti, žodžių nebeliko, tad tiesiog nudelbiau žvilgsnį.

By linktelėjo, tarsi būčiau viską aiškiai išklojusi.

– Žinau, – pasakė ji. – Žinau.

Abi sėdėjome tylėdamos ir žiūrėjome į hipnotizuojančias liepsnas židinyje, kol pajutau, kad mano vokai apsunko.

Kovo 2 diena

Nesu tikra, kas mane pažadino tą rytą: į krantą lūžtančios bangos, tokios triukšmingos, kad atrodė visai tikėtina, jog pasibels į namų duris, tarsi būtų jūros rankos, ar iš virtuvės sklindantis pusryčių kvapas – kvepėjo blynais. Maniau, kad jų niekas nebevalgo, ypač suaugusieji – tuo labiau Niujorko suaugusieji. O gal akis praplėšiau dėl šaižaus telefono skambučio – mano mobilusis čirškė kažkur tarp sofos pagalvėlių. Praėjusią naktį taip ir neįstengiau nueiti į svečių miegamąjį – nuovargis mane įveikė. Gal nuovargis, gal emocinis išsekimas, o gal abu.

Nuspyriau antklodę – By mane apklojo, kai užmigau, – ir ėmiau karštligiškai ieškoti telefono.

Skambino Anabelė.

– Sveika, – tyliai ištariau.

– Sveika! – spygtelėjo ji, išgąsdindama mane savo džiugesiu. – Tik norėjau įsitikinti, kad saugiai nuvykai. Viskas gerai?

Jei atvirai, tai troškau būti tokia kaip Anabelė, ir leisti jausmams išsiveržti. Norėjau pasikūkčiodama pravirkti didelėmis, nuoširdžiomis ašaromis. Dievas mato, man to reikėjo.

Užleidau jai savo butą šiam mėnesiui, nes jos viršutiniai kaimynai pradėjo mokytis groti trimitu.

– Ar man kas nors skambino? – paklausiau žinodama, kad Anabelė puikiai supras, kurį skambintoją turiu omenyje. Žinojau, kaip tai apgailėtina, bet jau seniai buvome sutarusios, kad viena prie kitos galime elgtis apgailėtinai.

– Apgailestauju, Em, niekas neskambino.

– Aišku, – pasakiau. – Žinoma. O kaip tau sekasi?

– Na, – tarė ji, – šįryt kavinėje sutikau Evaną.

Evanas yra Anabelės buvusysis – tas, už kurio ji netekėjo dėl to, kad jam nepatiko džiazas, na, ir dėl kai kurių kitų priežasčių. Prisiminkime... Jis knarkė. Mėgo mėsainius, o Anabelė yra vegetarė. Ir, žinoma, jo vardas. Evano vardas neužtikrina ilgos santuokos.

– Pasikalbėjote?

– Šiek tiek, – atsakė ji.

Staiga jos balsas kažkur nutolo, tarsi ji vienu metu darytų du darbus:

– Bet kažkaip nejaukiai.

– Ką jis tau pasakė?

– Na, supažindino mane su savo nauja mergina, Vivjena.

Vivjenos vardą ji ištarė taip, tarsi jis reikštų kokią nemalonią ligą – bėrimą ar bjaurią infekciją.

– Ar tik nepavyduliauji, Ane? Prisimink, kad tu pati nutraukei su juo santykius.

– Žinau, – atsakė. – Ir savo sprendimo nesigailiu.

Netikėjau tuo.

– Ane, gerai pažįstu Evaną, – pasakiau, – ir žinau, kad jei dabar jam paskambintum ir pasakytum, ką jam iš tikrųjų jauti, jis būtų tavo. Jis vis dar tave myli.

Kitame laido gale stojo tyla, tarsi ji svarstytų mano patarimą.

– Ane? – paklausiau. – Tu dar čia?

– Aha, – atsakė ji. – Atleisk, turėjau trumpam padėti telefoną. Atėjo berniukas iš siuntų tarnybos, reikėjo pasirašyti už siuntinį. Ar tu visada gauni tiek korespondencijos?

– Tai negirdėjai, ką tau pasakiau?

– Ne, atleisk, – pasakė ji. – Ką nors svarbaus?

Atsidusau:

– Ne.

Nepaisant to, kad laikė save beviltiška romantike, ir nepaisant jos tyrimų, meilės srityje Anabelė buvo tapusi santykių griovimo meistre.

– Skambink man, kai tik norėsi pasikalbėti, – pasakė ji.

– Gerai.

– Myliu tave.

– Ir aš tave. Tik nekišk nagų prie mano „Laura Mercier“ veido drėkiklio, – pasakiau pusiau juokais, pusiau rimtai.

– Gal ir nekišiu, jeigu, – nutęsė ji, – pažadi man padirbėti ašarų klausimu.

– Sutarta.

Atėjusi į virtuvę nustebau, neradusi By prie viryklės. Tačiau ant stalo manęs laukė lėkštė su blynais, tvarkinga krūvelė keptos šoninės juostelių ir stiklainis naminės aviečių uogienės. Greta gulėjo raštelis:

Emile,

turėjau nuvažiuoti į miestą sutvarkyti kelių reikalų ir nenorėjau tavęs žadinti. Palikau lėkštę tavo mėgstamiausių grikinių blynų ir šoninės (pasišildyk viską mikrobangų krosnelėje – keturiasdešimt penkias sekundes aukščiausioje temperatūroje). Grįšiu per pietus. Tavo daiktus nunešiau į kambarį koridoriaus gale. Jauskis kaip namie. Po pusryčių būtinai išeik pasivaikščioti. Įlanka šiandien labai graži.

Su meile

By

Perskaičiau raštelį ir pažvelgiau pro langą. Ji buvo teisi. Melsvai pilkas vanduo, smėlio ir akmenėlių raštais išmargintas krantas – visa tai gniaužė kvapą. Panorau tučtuojau bėgti į pakrantę rinkti moliuskų, kilnoti akmenis ir ieškoti krabų arba tiesiog nusimesti drabužius ir pūkštelėti į vandenį – nuplaukti iki plūduro, kaip darydavau savo vaikystės vasaromis. Norėjau pasinerti į tuos gilius, gražius, paslaptingus vandenis. Tą akimirką ši mintis leido man vėl pasijusti gyvai, bet tai tetruko akimirką. Todėl storai aptepiau blynus By aviečių uogiene ir sėdau valgyti.

Stalas atrodė nė kiek nepasikeitęs, tokį jį ir prisimindavau: geltona klijuotė su ananasais, kriauklėmis dekoruotas servetėlių laikiklis ir šūsnis žurnalų. Kiekvieną žurnalo The New Yorker numerį By perskaito nuo pradžios iki pabaigos, išsikerpa labiausiai patikusius straipsnius ir pažymi juos lipniais lapeliais, ant kurių surašo savo pastabas, o tada siunčia juos man, nors esu ne kartą jai sakiusi, kad nėra reikalo, nes aš prenumeruoju šį žurnalą.

Įdėjusi savo lėkštę į indaplovę, nužingsniavau koridoriumi, kyštelėdama nosį į kiekvieną kambarį pakeliui, kol radau tą, į kurį By nunešė mano daiktus. Nors vaikystėje daug kartų lankiausi pas By, į šitą kambarį niekada nebuvau įkėlusi kojos. Tiesą sakant, negalėjau prisiminti, kad jo čia būta. By turėjo įprotį kai kuriuos kambarius laikyti užrakintus, ir nei aš, nei mano sesuo Danielė nežinojome kodėl.

Tikrai prisiminčiau, jei kada nors būčiau į jį užėjusi. Rausvai dažytos sienos – labai keista, nes By nepakentė rausvos spalvos. Prie lovos stovėjo tualetinis staliukas, naktinis stalelis ir didelė spinta. Pažvelgiau pro langą – atsivėrė panoraminis vaizdas į vakarinę pakrantės dalį – ir prisiminiau By patarimą pasivaikščioti. Nusprendžiau iš karto eiti į paplūdimį, o daiktus išsikrauti vėliau. Negalėjau ilgiau atsispirti jo traukai, buvau per silpna.

3 skyrius

Nesivarginau persirengti ar susišukuoti plaukų, nors Niujorke taip neišeičiau iš namų. Tiesiog užsimečiau megztinį, įsispyriau į žalius guminius batus, kuriuos By laikė prieangyje, ir išėjau į lauką. Keista, bet klampojimas per drėgną smėlį ramina; tas šliuksintis, minkštas pagrindas po kojomis siunčia smegenims signalą, kad bent trumpam gali viską paleisti. Tą rytą aš tai ir padariau. Ir nebariau savęs, kai protas nuklydo pas Džoelį ir į tūkstantį įvairių mūsų praeities prisiminimų. Batu sutraiškiau tuščią krabo kiautą, jis subyrėjo į tūkstantį dalių.

Pakėliau akmenį ir sviedžiau jį į vandenį kiek įmanydama stipriau ir toliau. Prakeikimas! Kodėl šitaip baigėsi mūsų istorija? Tada pakėliau dar vieną akmenį, paskui dar vieną, ir įtūžusi mėčiau juos į vandenį, kol suklupau ant krantan išplauto medžio gabalo. Kaip jis galėjo? Kaip aš galėjau? Nepaisant visko, nedidelė dalis manęs norėjo, kad jis grįžtų, ir aš nekenčiau savęs už tai.

– Taip mesdama geros varlytės nepadarysi.

Krūptelėjau išgirdusi vyrišką balsą. Tai buvo Henris. Jis lėtai ėjo link manęs.

– O, laba diena, – išsiblaškiusi pasisveikinau.

Ar jis ilgai stebėjo mano įniršio priepuolį?

– Aš tik...

– Mėtei akmenėlius, – užbaigė jis. – Bet, mieloji, tavo technika labai prasta.

Jis pasilenkė ir pakėlė lygų, panašų į plokščiąjį jūrų ežį akmenėlį ir ištyrinėjo iš visų pusių jį prieš šviesą.

– Taip, – galiausiai tarė, – šitas tiks.

Jis pasisuko į mane:

– Taigi, akmenėlį reikia laikyti šitaip, o mesdama tiesk savo ranką švelniai, tarsi skrostum tirpstantį sviestą.

Jis metė akmenėlį, ir šis perskrido pakrantės ruožą, o prieš pliumptelėdamas į vandenį šešis kartus atsimušė į vandens paviršių.

– Po šimts, – tarė jis. – Apsileidau. Šeši atšokimai – labai blogai.

– Tikrai?

– Na taip, – atsakė. – Mano rekordas – keturiolika.

– Keturiolika? Turbūt juokaujate?

– Nė truputėlio, – pasakė jis ir prisiekdamas persižegnojo, kaip daro vienuolikmečiai berniukai. Ir priklausantieji prie skautų.

– Kažkada buvau varlyčių laidymo salos čempionas.

Nebuvau labai geros nuotaikos, tačiau nusijuokiau:

– Čia rengiamos varlyčių laidymo varžybos?

– Žinoma, – atsakė jis. – O dabar tu pabandyk.

Pažvelgiau į smėlį ir išsirinkau plokščią akmenuką.

– Na štai, – tariau.

Užsimojau ir mečiau. Akmenukas iš karto niurktelėjo į vandenį.

– Matote? Man niekada nepavyks...

– Na jau, – pasakė Henris. – Tau tik reikia daugiau treniruotis.

Nusišypsojau. Jo veidas buvo raukšlėtas it sena knyga odiniais viršeliais. Tačiau jo akys... na, jos išdavė, kad kažkur po šypsenos raukšlelėmis gyvena jaunas žmogus.

– Gal galėčiau pakviesti puodelio kavos? – paklausė ir parodė į tolėliau pakrantėje stovintį nedidelį baltą namą. Jo akyse žybtelėjo kibirkštėlės.

– Žinoma, – atsakiau. – Būtų puiku.

Užlipome cementiniais laipteliais ir pasukome į akmenimis grįstą samanotą taką. Netrukus stovėjome prie Henrio namų prieangio, paskendusio šešėlyje, kurį metė seni, aukšti kedrai, stovintys iš šonų it sargybiniai.

Jis atvėrė plastikines duris. Jos girgžtelėjo ir pabaidė kelias žuvėdras, tupėjusias ant stogo. Šios nepatenkintos klyktelėjo ir nuskrido atgal prie vandens.

– Vis ketinu jas sutepti, – tarė jis, nusiavė batus ir įėjo vidun. Aš padariau tą patį ir nusekiau jam iš paskos.

Mano skruostai sušilo nuo svetainės židinyje spragsinčios ugnies.

– Patogiai įsitaisyk, o aš paruošiu kavos.

Linktelėjau ir priėjau prie židinio su tamsia raudonmedžio atbraila, ant kurios buvo pridėta kriauklių, mažų blizgių nugludintų akmenėlių ir nespalvotų nuotraukų paprastuose rėmeliuose. Viena nuotrauka patraukė mano dėmesį. Joje įamžinta moteris buvo šviesiaplaukė, garbanas susidėjusi taip, kaip moterys darydavo penktajame dešimtmetyje. Ji buvo kerinti, priminė modelį ar aktorę. Stovėjo paplūdimyje, o vėjas plaikstė jos suknelę, priglausdamas ją taip, kad išryškėjo krūtys ir liaunas liemuo. Fone matėsi namas, Henrio namas, ir kedrai, dar ne tokie aukšti, bet jau atpažįstami. Pagalvojau, ar kartais tai ne jo žmona. Stovėsena buvo pernelyg geisminga, kad būtų jo sesuo. Kad ir kas ji buvo, Henris ją dievino. Buvau tuo tikra.

Jis grįžo nešinas dviem dideliais kavos puodeliais.

– Ji labai graži, – pasakiau, paimdama nuotrauką į rankas ir sėsdamasi ant sofos, kad atidžiau ją apžiūrėčiau. – Ar tai jūsų žmona?

Mano klausimas, atrodo, jį nustebino. Jo atsakymas buvo trumpas:

– Ne.

Henris padavė man puodelį, atsistojo ir perbraukė pirštais smakrą, kaip vyras, kuris jaučiasi sutrikęs ar dėl ko nors abejoja.

– Atleiskite man, – pasakiau ir greitu judesiu pastačiau nuotrauką atgal ant židinio atbrailos. – Nenorėjau kišti nosies į svetimus reikalus.

– Ne, nieko tokio, – tarė jis ir nusišypsojo. – Tai taip kvaila. Praėjo šešiasdešimt metų – manytum, pakankamai, kad galėčiau apie ją kalbėti.

– Kas ji?

– Ji buvo mano sužadėtinė, – tęsė. – Mes ketinome susituokti, bet... viskas susiklostė kitaip. – Jis trumpam nutilo, tarsi būtų persigalvojęs, o tada tarė: – Man nederėtų apie tai kalbėti...

Pasigirdo beldimas į duris, ir mes sužiurome vienas į kitą.

– Henri? – tai buvo vyro balsas. – Jūs namie?

– O, tai Džekas, – pasakė Henris, pažvelgęs į mane. Pasakė tokiu tonu, tarsi pažinočiau tą vyrą.

Sėdėdama svetainėje mačiau, kaip jis atidaro duris ir pakviečia vidun tamsiaplaukį mano amžiaus vyrą. Jis buvo aukštas – toks aukštas, kad turėjo pasilenkti, įeidamas pro duris. Mūvėjo džinsus, vilkėjo pilkos vilnos megztinį, ir nors rytas buvo vėlyvas, lengvas šešėlis ant smakro išdavė, kad šiandien jis dar nesiskuto ir greičiausiai nebuvo palindęs po dušu.

– Sveiki, – pasisveikino jis, truputį sutrikęs, kai mūsų akys susitiko. – Aš Džekas.

Henris prabilo pirmas:

– Tai Emilė. Na, žinai, By Larson dukterėčia.

Džekas pažvelgė į mane, o tada vėl atsigręžė į Henrį.

– By dukterėčia?

– Taip, – atsakė Henris. – Ji paviešės čia šį mėnesį.

– Sveika atvykusi, – pasakė Džekas, timptelėjęs megztinio rankovę. – Atleiskite, nenorėjau sutrukdyti. Pradėjau gaminti, o įpusėjęs supratau, kad baigėsi kiaušiniai. Gal kartais turėtumėte porą?

– Žinoma, – atsakė Henris ir nuėjo į virtuvę.

Kol Henris buvo išėjęs, mano ir Džeko žvilgsniai susitiko, bet aš greitai nusukau akis šalin. Jis pasitrynė kaktą, aš žaidžiau su megztinio užtrauktuku. Tyla buvo tiršta ir sunki, kaip tamsus paplūdimio smėlis už lango.

Staiga iš lauko atsklido garsas, tarsi kas tykštelėtų į vandenį. Išsigandau ir koja užkliudžiau stalelio kraštą. Bejėgiškai stebėjau, kaip maža, balta vazelė, stovėjusi ant knygų krūvos, krenta žemyn ir sudūžta į keturias rantytas dalis.

– O ne, – ištariau, purtydama galvą, susirūpinusi, kad sugadinau Henriui brangų daiktą ir apsigėdinau prieš Džeką.

– Nesijaudink, padėsiu tau paslėpti įkalčius, – šypsodamasis pasakė jis, ir iš karto man patiko.

– Aš pati nerangiausia moteris pasaulyje, – pasakiau, slėpdama veidą delnuose.

– Nieko tokio, – tarė jis ir atsmaukė megztinio rankovę, kad parodytų man dar šviežią mėlynę. – Nes aš pats nerangiausias pasaulyje vyras.

Iš kišenės išsitraukė plastikinį maišelį ir atsargiai surinko vazos likučius.

– Galėsime vėliau ją suklijuoti.

Nusišypsojau.

Grįžo Henris, nešinas dėžute su kiaušiniais, ir padavė juos Džekui.

– Atleiskite, turėjau nubėgti iki šaldytuvo garaže, – tarė.

– Ačiū, Henri, – padėkojo Džekas. – Lieku skolingas.

– Nepasiliksi?

– Negaliu, – atsakė jis ir pasisuko į mane. – Man tikrai metas grįžti, bet ačiū už kvietimą.

Tada pažvelgė į mane bendrininko žvilgsniu:

– Malonu susipažinti, Emile.

– Man taip pat, – atsakiau trokšdama, kad jis dar pabūtų.

Abu su Henriu stebėjome, kaip Džekas suka į paplūdimį.

– Keistuolis tas Džekas, – pasakė jis. – Mano svetainėje – gražiausia mergina visoje saloje, o jis net nepasilieka išgerti kavos.

Buvau tikra, kad nuraudau.

– Na ką jūs, – pasakiau, – pažvelkite į mane. Aš ką tik išsiritau iš lovos.

Jis man mirktelėjo:

– Žinau, ką sakau.

– Jūs labai mielas, – pasakiau.

Šnekėjomės, kol išgėrėme po antrą puodelį, tačiau, pažvelgusi į laikrodį, supratau, kad prabėgo jau pora valandų.

– Manau, man jau metas, Henri, – pasakiau. – By ims nerimauti.

– Suprantu, – pasakė jis.

– Susitiksime paplūdimyje, – tariau.

– Prašau užeiti, kai tik eisi pro šalį.

Potvynis jau buvo atslūgęs ir atvėręs slaptą pakrantės gyvenimą, todėl grįždama atgal nejučiomis ėmiau rinkti kriaukles ir didelius gabalus smaragdo spalvos dumblių. Visai kaip vaikystėje, eidama sprogdinau gličius dumblių oro burbuliukus. Saulėje suspindo akmenėlis ir aš pasilenkiau jo pakelti. Tuo pat metu už nugaros išgirdau žingsnius. Į mane risnojo kažkoks gyvūnas. Paskui pasigirdo riksmas:

– Rasai, ateik čia!

Atsisukau, ir tą pat akimirką didelis ir kresnas auksaspalvis retriveris rėžėsi į mane su NFL krašto gynėjo jėga.

– Ėėėėėėi! – šūktelėjau, valydamasi veidą, kurį man ką tik aplaižė.

– Labai atsiprašau, – pasakė Džekas. – Išsmuko pro galines duris. Tikiuosi, labai neišgąsdino. Jis didelis, bet visai nepavojingas.

– Viskas gerai, – atsakiau šypsodamasi ir valydamasi smėlį nuo kelnių. Paskui pritūpiau, kad kaip pridera pasisveikinčiau su šunėku:

– O tu tikriausiai Rasas, – pasakiau. – Malonu susipažinti, drauguži. Aš Emilė.

Pažvelgiau į Džeką:

– Aš kaip tik pakeliui pas By.

Jis prisegė pavadėlį Rasui prie antkaklio.

– Daugiau jokių triukų, bičiuli, – tarė jis, prieš atsigręždamas į mane. – Palydėsiu tave – mums pakeliui.

Prabėgo minutė, gal daugiau, kol vienas iš mūsų prabilo. Man visiškai pakako garso, kurį skleidė mūsų batai, mums žingsniuojant akmenuota pakrante.

– Tai tu gyveni Vašingtone? – galiausiai paklausė Džekas.

– Ne, – atsakiau. – Niujorke.

Jis linktelėjo.

– Niekada ten nebuvau.

– Juokauji? – nusistebėjau. – Niekada nesi buvęs Niujorke?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Tikriausiai niekada neatsirado priežasties ten važiuoti. Gyvenu čia visą gyvenimą. Niekada net nesvarsčiau galimybės išvažiuoti.

Linktelėjau, žvelgdama į tolyn besidriekiantį paplūdimį.

– Na, vėl grįžusi į salą, – trumpam nutilau ir apsidairiau aplinkui, – imu stebėtis, kodėl apskritai išvažiavau. Kol kas visai nesiilgiu Niujorko.

– O kodėl atvykai būtent šį mėnesį?

Negi nesakiau jam, kad lankau savo tetą? Ar tokio paaiškinimo negana? Neketinau pasakoti, kad bėgu nuo savo praeities, nes iš dalies tai ir darau, arba kad noriu susivokti dėl ateities, arba kad, gink Dieve, ką tik išsiskyriau. Giliai įkvėpiau ir pasakiau tik tiek:

– Atlieku tyrimą savo naujajai knygai.

– Oho, – tarė jis. – Tu rašytoja?

– Taip, – atsakiau, nurydama kartėlį.

Negalėjau pakęsti savo tono, pilno savimeilės. Ar ką nors iš to, ką čia veikiu, galima pavadinti tyrimu? Kaip visuomet, vos pradėjusi kalbėti apie savo karjerą, pasijutau pažeidžiama.

– O ką tu rašai?

Papasakojau apie savo knygą Skambutis Elei Larson, ir jis sustojo kaip įbestas.

– Juokauji, – tarė. – Tavo romanas buvo ekranizuotas, tiesa?

Linktelėjau.

– O tu? – paklausiau, staiga panorusi pakeisti temą. – Ką pats veiki?

– Aš menininkas, – atsakė jis. – Tapytojas.

Mano akys išsipūtė.

– Oho, norėčiau kada nors pamatyti tavo darbus.

Vos ištarusi žodžius pajutau, kaip kaista mano skruostai. Ar galėčiau būti dar tiesmukesnė ir negrabesnė? Ar jau visai pamiršau, kaip reikia bendrauti su vyrais?

Užuot patvirtinęs mano teiginį, jis mestelėjo šypsenėlę ir bato galu paspyrė smėlį, išlaisvindamas įklimpusią medžio nuolaužą.

– Na ir paplūdimys šį rytą, – pasakė jis, rodydamas į pakrantėje išsibarsčiusias nuolaužas. – Vakar naktį prasiautė nemenka audra.

Paplūdimys po audros man labai patiko. Kai buvau trylikos, jūra į šitą patį paplūdimį išplovė kelioninį krepšį su lygiai 319 dolerių – žinau, nes pati suskaičiavau juos iki vieno – ir vandenyje permirkusiu pistoletu. By iškvietė policiją, kuri nustatė, kad tai vieno nesėkmingo banko apiplėšimo, įvykusio prieš septynerius metus, liekanos. Prieš septynerius metus. Pjudžeto sąsiauris yra tarsi laiko mašina, paslepianti daiktus, o vėliau išspjaunanti juos į krantą paties sumanytoje vietoje, paties sugalvotu laiku.

– Sakei, kad visą gyvenimą praleidai čia, saloje, tai turėtum pažinoti mano tetą.

Jis pakreipė galvą.

– Ar pažįstu ją? Galima ir taip pasakyti.

By namas buvo už poros žingsnių.

– Gal norėtum užeiti? – paklausiau aš. – Pasisveikintum su By.

Jis sudvejojo, tarsi kažką prisiminęs.

– Ne, – atsakė jis, atsargiai šnairuodamas į langus. – Ne, geriau nereikia.

Prikandau lūpą.

– Gerai, – pasakiau. – Na, tai pasimatysime.

Štai ir viskas, pasakiau sau, eidama link galinių durų. Kodėl jam buvo taip nejauku?

– Emile, palauk, – po kelių akimirkų iš paplūdimio šūktelėjo Džekas.

Aš atsisukau.

– Atleisk, – tarė jis. – Pamiršau, kaip tai daroma.

Jis patraukė sau nuo akių tamsių plaukų sruogą, bet vėjui papūtus ji vėl netvarkingai išdriko.

– Tik noriu paklausti, gal norėtum ateiti vakarienės? – paklausė. – Mano namuose. Šeštadienį, septintą vakaro.

Stovėjau ten, žiūrėdama į jį, laukdama, kada prasižiosiu. Prireikė kelių sekundžių, bet galiausiai grįžo ir mano balsas, ir protas.

– Mielai, – atsakiau linktelėdama.

– Tai iki pasimatymo, Emile, – pasakė jis ir plačiai nusišypsojo.

Pamačiau, kad By stebi mus pro langą, tačiau, man įėjus vidun, ji jau sėdėjo ant sofos.

– Matau, kad susipažinai su Džeku, – pasakė, įsmeigusi akis į savo kryžiažodį.

– Taip, – pasakiau. – Šiandieną jis buvo užėjęs pas Henrį.

– Pas Henrį? – paklausė ji ir pakėlė į mane akis. – Ką tu ten veikei?

– Ryte išėjau pasivaikščioti ir sutikau jį paplūdimyje, – gūžtelėjau pečiais. – Jis pakvietė mane kavos.

By atrodė susirūpinusi.

– Kas yra? – paklausiau.

Ji padėjo pieštuką ir pažvelgė man į akis.

– Būk atsargi, – paslaptingai tarė ji, – ypač su Džeku.

– Atsargi? Kodėl?

– Žmonės kartais būna kitokie, nei atrodo, – pasakė ji ir įsidėjo savo skaitymo akinius į mėlyno aksomo dėklą, kurį laikė ant stalelio prie sofos.

– Ką tai reiškia?

Ji ignoravo mano klausimą taip, kaip moka tik ji viena.

– Nejaugi jau pusė pirmos? – atsiduso ji. – Laikas šiek tiek nusnausti.

Ji prisipylė mažytę taurelę chereso.

– Mano vaistai, – pasakė, pamerkdama man akį. – Pasimatysime vėliau, mieloji.

Akivaizdu, By ir Džeką kažkas siejo. Pamačiau tai jo veide ir išgirdau jos balse.

Atsisėdau ant sofos ir nusižiovavau. Mane viliojo mintis truputį saldžiai nusnausti, tad nuslinkau į savo miegamąjį ir susirangiau po rožine, raukiniuota pūkine antklode. Atsiverčiau romaną, kurį nusipirkau oro uoste, tačiau, vargais negalais įveikusi du skyrius, mečiau jį ant grindų.

Išlaisvinau riešą iš laikrodžio gniaužtų – negaliu užmigti, nenusiėmusi visų papuošalų, – ir atidariau lovos stalelio stalčių. Dėdama į jį laikrodį, pastebėjau kažką giliai viduje.

Tai buvo didelė užrašų knygelė, galbūt dienoraštis. Paėmiau jį į rankas ir perbraukiau pirštais per nugarėlę. Jis buvo senas, raudono aksomo viršeliai intrigavo, atrodė susidėvėję ir apsitrynę. Paliečiau, jausdama aiškų kaltės jausmą. O kas, jeigu čia senas By dienoraštis? Sudrebėjau dėdama jį atgal į stalčių. Praėjus kelioms minutėms, jis vėl buvo mano rankose. Negalėjau jam atsispirti. Tik žvilgtelėsiu į pirmąjį puslapį, ir viskas.

Jo puslapiai, pageltę ir trapūs, rodėsi esą tyri ir nepaliesti žmogaus, kaip ir visi daiktai, paženklinti laiko. Perbėgau akimis pirmąjį puslapį, ieškodama kokios nors užuominos. Radau ją dešiniajame kampe: tai buvo užrašas, atspaustas juodu rašalu (kartu su įprasta leidyklos informacija greta), iš kurio paaiškėjo, kad tai speciali užrašų knyga rašytojui, pradedančiam savo rankraštį. Prisiminiau knygą, kurią skaičiau prieš daugelį metų. Jos pagrindinis veikėjas dvidešimtojo amžiaus pradžioje naudojosi būtent tokia užrašų knyga, rašydamas savo romaną. Ar tai romano juodraštis, ar asmeninis dienoraštis? Pakerėta perverčiau lapą, o mano kaltės jausmą pamažu slopino ne ką mažesnis smalsumas. Dar vieną puslapį, o tada jau padėsiu atgal.

Kitame puslapyje radau žodžius, parašytus gražiausia rašysena, kokią tik esu mačiusi. Nuo jų mano širdis ėmė plakti greičiau. „Pasakojimas apie tai, kas įvyko mažame miestelyje 1943 metais.“

By niekada nerašė, ar bent jau aš apie tai nežinojau. Dėdė Bilas? Ne, rašysena aiškiai buvo moters. Kodėl ši knyga yra čia, rausvajame kambaryje? Ir kodėl rašiusioji paliko šią eilutę, išduodančią, apie ką yra šis pasakojimas?

Giliai įkvėpiau ir atverčiau kitą puslapį. Juk nieko nenutiks, jei perskaitysiu porą eilučių? Pradėjusi skaityti pirmą pastraipą, jau nebegalėjau sustoti.

Aš neketinau bučiuoti Elioto. Ištekėjusios moterys taip nesielgia. Ar bent jau tokios ištekėjusios moterys kaip aš. Taip elgtis nedera. Tačiau pakilo potvynis, pūtė stiprus vėjas, o Elioto rankos apsivijo mane lyg šilta skara, glamonėjo ten, kur nederėjo, ir tuo metu aš negalėjau apie nieką galvoti. Viskas buvo kaip seniau. Nors buvau ištekėjusi, nors aplinkybės buvo pasikeitusios, mano širdis sugebėjo sustoti laike: ji buvo sustingusi, tarsi šios akimirkos ir būtų laukusi – akimirkos, kai aš ir Eliotas vėl suradome vienas kitą. Bobis niekada manęs šitaip neapkabina. O jei ir apkabina, tai jo apkabinimas neįplieskia šitokios aistros, šitokios ugnies.

Taigi, tą šaltą kovo naktį aš neketinau bučiuoti Elioto, taip pat neplanavau visų neapsakomų dalykų, kurie įvyko paskui, tos įvykių grandinės, kuri virs mano pražūtimi, mūsų pražūtimi. Šis bučinys 1943 metų kovo mėnesį pradėjo įvykių seką, kuri visam laikui pakeitė mano ir mano artimųjų gyvenimus. Mano vardas yra Estera, ir tai pasakojimas apie mane.

Pakėliau akis nuo knygos. Estera? Kas ji tokia? Gal tai slapyvardis? Gal išgalvotas personažas? Išgirdau beldimą ir greitai paslėpiau knygą po antklode.

– Taip? – pasakiau.

By atidarė duris.

– Negaliu užmigti, – pasakė ji, trindamasi akis. – Ką manai, jei nuvažiuotume į turgų?

– Žinoma, važiuokime, – atsakiau, nors iš tikrųjų norėjau gulėti lovoje ir skaityti toliau.

– Susitiksime prie durų, kai susiruoši, – pasakė ji ir įsistebeilijo į mane keliomis sekundėmis ilgiau nei įprasta. Ėmiau galvoti, kad visi šios salos gyventojai yra susiję su kažkokia didele paslaptimi, kurios man nė neketino pasakoti.

4 skyrius

Miestelio turgus buvo vos už kilometro nuo By namų. Kai buvau vaikas, eidavau ten su savo seserimi ar pusseserėmis, o kartais pati viena, ir pakeliui rinkdavau violetinius dobilus, kol surinkdavau apvalią puokštelę, kuri, prispaudus ją prie nosies, kvepėdavo medumi. Prieš išeidamos, suaugusiųjų visuomet prašydavome dvidešimt penkių centų monetų ir grįždavome pilnomis kišenėmis rausvos „Bazooka“ kramtomosios gumos. Jei vasara turėjo skonį, jis buvo kramtomosios gumos.

Vingiuotu keliu į miestelį važiavome tylėdamos. Vienas iš seno folksvageno privalumų, kad važiuodamas gali nesikalbėti, jei nenori. Variklio garsas nejaukią tylą užpildo maloniu, raminančiu burzgesiu.

By padavė man savo pirkinių sąrašą.

– Man reikia pasikalbėti su Liana kepykloje. Gal galėtum pradėti be manęs, mieloji?

– Žinoma, – atsakiau šypsodamasi. Žinojau, kad susigaudysiu turguje, nors paskutinį kartą čia lankiausi, kai man buvo septyniolika.

„Otter Pops“ saldumynų parduotuvė tikriausiai tebėra trečiojoje eilėje, o žavusis vaikinas iš vaisių ir daržovių skyriaus, tas su paraitotomis marškinėlių rankovėmis, jame tikriausiai tebedirba iki šiol.

Peržvelgiau By sąrašą – lašiša, Arborio ryžiai, porai, rėžiukai, svogūnai, baltasis vynas, rabarbarai, plakamoji grietinėlė – ir supratau, kad po vakarienės norėsis apsilaižyti pirštus. Nusprendžiau pirmiausia nupirkti vyno, nes jis buvo arčiausiai.

Turgaus vyno skyrius labiau priminė gero restorano vyno rūsį, nei nedideliu pasirinkimu pasižyminčių maisto parduotuvių gėrimų skyrių. Jis buvo įkurdintas po laiptais, menkai apšviestoje rūsio patalpoje. Apdulkėję vyno buteliai buvo sustatyti palei sienas.

– Gal galiu kuo nors padėti?

Netikėtas vyro balsas mane išgąsdino. Pakėliau akis ir pamačiau link manęs einantį mano amžiaus vyrą. Nejučia žengtelėjau atgal ir vos neparverčiau stendo su baltaisiais vynais.

– O Dieve, atsiprašau, – pasakiau, sulaikydama butelį, kuris svyravo it kėglis.

– Nieko tokio, – pasakė jis. – Ieškote baltojo kalifornietiško ar kokio nors vietinio?

Patalpoje buvo tamsoka, tad iš pradžių negalėjau įžiūrėti jo veido.

– Na, aš tiesiog...

Kaip tik tą akimirką, kai jis prisiartino ir ištiesė ranką paimti butelio nuo viršutinės lentynos, pamačiau jo veidą ir išsižiojau:

– Dieve, Gregai, čia tu?

Jis pažvelgė į mane, netikėdamas savo akimis.

– Emile?

Tai jaudino, buvo keista ir nepatogu vienu metu. Štai čia, priešais mane, ryšintis turgaus darbuotojo prijuostę, stovėjo paauglystės mylimasis. Ir nors praėjo beveik dvidešimt metų nuo to laiko, kai paskutinį kartą jį mačiau, jo veidas man pasirodė toks pat pažįstamas, kaip ir tada, kai leidau jam atrišti mano madingo bikinio viršutinę dalį ir paliesti krūtinę. Buvau tikra, kad tai reiškia, jog jis mane myli ir vieną dieną mes susituoksime. Buvau tuo šventai įsitikinusi ir net sąvaržėle ant popierinių rankšluosčių laikiklio turgaus moterų tualete išraižiau: „Emilė + Gregas = Meilė“. Tačiau vasara baigėsi, ir aš išvažiavau namo. Penkis mėnesius kas rytą tikrindavau pašto dėžutę, bet laiškų negavau. Jis neskambino. Kitą vasarą, atvažiavusi pas By, paplūdimiu nuėjau iki jo namų ir pasibeldžiau į duris. Atidarė jo jaunėlė sesuo, kurios niekada nemėgau, ir informavo, kad jis išvyko mokytis į koledžą ir kad turi naują draugę. Jos vardas, pasakė ji, yra Liza.

Gregas vis dar buvo nepaprastai gražus, tačiau vyresnis, gyvenimo užgrūdintas. Įdomu, ar ir aš atrodžiau gyvenimo užgrūdinta. Instinktyviai žvilgtelėjau į jo kairę ranką, ar nėra vestuvinio žiedo. Jo nebuvo.

– Ką čia veiki? – paklausiau. Aš vis dar nesuvokiau, kad jis čia dirba. Visada įsivaizdavau Gregą kaip lėktuvo pilotą ar eigulį – dirbantį darbą, kuriame reikia drąsos, kuris yra reikšmingas, kuris, na, labiau tinka Gregui. Bet maisto prekių pardavėjas? Jam tai netiko.

– Aš čia dirbu, – atsakė jis, išsišiepęs iš pasididžiavimo. Parodė į kortelę su savo vardu ir ranka perbraukė savo šviesintus plaukus.

– Žinai, gera tave matyti, – tęsė jis. – Kiek metų praėjo? Penkiolika?

– Taip, – atsakiau. – Ne, gali būti, kad daugiau. Neįtikėtina.

– Puikiai atrodai, – pasakė jis, ir aš pasijutau nepatogiai.

– Ačiū, – atsakiau, timptelėdama apykaklę.

Pažvelgiau į savo kojas. O, Dieve. Guminiai batai. Kiekviena svajoja susitikti savo senąją aistrą vilkėdama kokteilių suknelę, su kuria atrodo liekna kaip smilga, o aš vilkėjau apdribusį vilnonį megztinį iš By spintos gilumos.

Vis dėlto, matydama berniokišką žavesį spinduliuojantį nesenstantį Gregą, jo mėlynai pilkas akis, kurių spalva tokia pat kaip jūros audringą dieną, jaučiausi taip gerai, kaip jis atrodė.

– Tai kokie reikalai atvedė į salą? – paklausė šypsodamasis, alkūne atsirėmęs į sieną. – Maniau, kad tu kieta Niujorko rašytoja.

Šyptelėjau.

– Atvažiavau pas By vienam mėnesiui.

– O, tikrai, – tarė jis. – Kartais matau ją, kai atvažiuoja apsipirkti. Visada norėjau jos paklausti, kaip tau sekasi. – Jis patylėjo. – Bet tikriausiai pabijojau.

– Pabijojai?

Jis ranka pasitrynė kaktą.

– Nežinau, – pasakė. – Tikriausiai viduje mes visam laikui liekame šešiolikos? Argi ne tu mane palikai?

Nusišypsojau.

– Ne, tu išvažiavai mokytis.

Man patiko jo šiluma, energija.

– Tai kodėl tu dabar, po šitiek metų, esi čia? – paklausė.

Atsidusau.

– Na, tai sudėtinga.

– „Sudėtinga“ manęs negąsdina.

Patryniau pirštą, ant kurio seniau nešiojau vestuvinį žiedą.

– Atvažiavau, nes...

Nutilau ir pažvelgiau jam į veidą, laukdama pritarimo arba nepritarimo, ir tai buvo taip kvaila, nes koks skirtumas, ką vaikinas iš neatmenamos praeities galvoja apie mano vedybinį statusą, tad galiausiai išpyškinau:

– Aš čia, nes ką tik išsiskyriau ir norėjau dingti iš Niujorko.

Jis uždėjo ranką man ant peties.

– Man labai gaila.

Jis ištarė šiuos žodžius taip, tarsi iš tikrųjų apgailestautų, todėl nusprendžiau, kad suaugęs Gregas man patinka daug labiau nei paauglys.

– Man viskas gerai, – pasakiau tikėdamasi, kad jis nemoka skaityti minčių.

Jis netikėdamas papurtė galvą.

– Tu nė kiek nepasikeitei.

Nežinojau, ką pasakyti, todėl ištariau „ačiū“. Gregas tiesiog pasakė tai, ką pasakytų kiekvienas žmogus tam, su kuriuo kadaise turėjo romantiškų santykių, bet tai vis tiek pažadino mano giliai įmigusį pasitikėjimą savimi tarsi dozė adrenalino. Nervingai perbraukiau plaukus, o tada prisiminiau, kad man laikas apsikirpti – tiksliau, prieš tris mėnesius buvo laikas.

– Apie tave galiu pasakyti tą patį, – pasakiau. – Atrodai puikiai, – stabtelėjau. – O kaip pats gyveni? Gal santuokoje tau pasisekė labiau nei man?

Nežinau kodėl, bet įsivaizdavau tobulą Grego santuoką ir jį patį, gyvenantį idilišką gyvenimą Beinbridžo saloje. Puikiame name. Su gražia žmona. Ir pustuziniu vaikų, kuriuos saugiai vežioja specialiose sėdynėse savo tamsiai mėlynu „Suburban“.

– Ar pasisekė? – Jis gūžtelėjo pečiais. – Ne, ne itin. Bet aš laimingas. Esu sveikas. O tai šį tą reiškia, tiesa?

Linktelėjau.

– Tikrai reiškia.

Turiu pripažinti, buvo gera žinoti, kad ne mano vienos gyvenimas nevyksta pagal planą.

– Tai tau iš tikrųjų viskas gerai? Jei nori su kuo nors pasikalbėti, tai aš...

Jis čiupo rankšluostėlį, kyšantį iš prijuostės kišenės, ir ėmėsi valyti dulkes nuo kelių raudonojo vyno butelių apatinėje lentynoje.

Gal dėl prietemos, gal dėl tiekos vyno aplinkui su Gregu jaučiausi visiškai atsipalaidavusi.

– Taip, – atsakiau, – meluočiau, jei sakyčiau, kad man labai lengva. Bet kasdien pasistūmėju į priekį. Šiandien? Šiandien jaučiuosi gerai, – nurijau seiles. – Vakar? Nelabai.

Jis linktelėjo, tada dar kartą nusišypsojo, žvelgdamas į mane šiltu žvilgsniu, o jo mintimis skriejo prisiminimai.

– Ei, ar atsimeni, kaip kartą vežiausi tave į koncertą Siatle?

Linktelėjau. Atrodo, prabėgo šimtas metų nuo tada, kai paskutinį kartą galvojau apie tą vakarą. Mama man neleido ten važiuoti, bet By, stebukladarė, įtikino ją, kad išleisti mane su Gregu paklausyti „simfoninio orkestro“ yra geniali mintis.

– Tą naktį mes galėjome ir nespėti grįžti namo, – pasakė jis, o jo akys buvo tarsi vartai į mano pamirštus jaunystės prisiminimus.

– Na, kiek pamenu, tu norėjai, kad nakvočiau su tavimi tavo brolio universiteto bendrabutyje, – pasakiau, vartydama akis taip, kaip tikriausiai darydavau, būdama paauglė. – Mama būtų mane užmušusi!

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Ar gali mane kaltinti už tai, kad pabandžiau?

Jis tebeturėjo tą kibirkštį, nuo pat pradžių patraukusią mano dėmesį.

Paskui sekė nejauki tyla, kurią Gregas pertraukė klausimu apie vyną:

– Taigi, ieškojai vyno, tiesa?

– O, taip, – atsakiau. – By atsiuntė mane nupirkti baltojo. Kuris iš „Pinot“ vynų tai būtų?

Apie vyną nieko neišmanau.

Jis nusišypsojo, perbėgo pirštais per lentyną ir sustojo ties jos viduriu. Atsargiai it chirurgas ištraukė butelį.

– Paragaukite šito, – pasiūlė. – Tai vienas iš mano mėgstamiausių – vietinis „Pinot Grigio“ iš vynuogių, auginamų čia pat, saloje. Vienas gurkšnelis, ir įsimylėsi jį.

Gregui už nugaros ėmė sukiotis kitas klientas, bet prieš jį aptarnaudamas jis greitai manęs paklausė:

– Ar galėčiau nusivesti tave vakarienės? Tik vieną kartą, prieš tau išvykstant?

– Žinoma, – nedvejodama atsakiau, nė nesusimąsčiusi apie kvietimą, nes, jei būčiau stabtelėjusi pagalvoti, gal būčiau – ne, ne gal, o tikrai – pasakiusi ne.

– Puiku, – tarė jis. Jo šypsena atskleidė dvi eiles spindinčių baltų dantų, tad nejučia liežuviu perbraukiau per savuosius. – Paskambinsiu tau į tetos namus.

– Gerai, – pasakiau šiek tiek apsvaigusi.

Ar tai iš tikrųjų įvyko? Pakilau laiptais į vaisių ir daržovių skyrių paimti rėžiukų ir pamačiau By.

– A, štai kur tu, – tarė ji, modama man. – Ateik, mieloji, noriu tave su kai kuo supažindinti.

Šalia By stovėjo jos amžiaus moteris tamsiais – aiškiai dažytais – plaukais ir tamsiomis akimis. Niekada nebuvau mačiusi tokių tamsių akių. Jos buvo beveik juodos ir atrodė dar ryškesnės palyginti su šviesia, pablyškusia oda. Ši moteris visiškai neatrodė sena, nors jai buvo daugiau kaip aštuoniasdešimt.

– Tai Evelina, – išdidžiai pristatė By. – Viena brangiausių mano draugių.

– Labai malonu su jumis susipažinti, – pasakiau.

– Mes su Evelina pažįstamos visą amžinybę, – paaiškino By. – Draugaujame nuo pradinės mokyklos. Vaikystėje buvai susitikusi, bet gal nebeprisimeni.

– Atleiskite, – pasakiau. – Neprisimenu. Bijau, kad tomis vasaromis mano protas veikė vieninteliu režimu: maudynės, berniukai ir vėl nuo pradžių.

– Labai gera tave matyti, mieloji, – pasakė ji šypsodamasi taip, tarsi puikiai mane pažinotų. Ir man ji pasirodė pažįstama, bet kodėl?

Ji nebuvo panaši į By – nenešiojo nei džinsų, nei sportinių megztinių. Evelina labiau panėšėjo į vyresnio amžiaus modelį. Nebuvo nei kelnių paaukštintu liemeniu, nei batų guminiu padu. Ji vilkėjo stilingą per juosmenį surišamą trikotažo suknelę ir avėjo balerinos tipo batelius, tačiau buvo tokia pat nuoširdi ir paprasta kaip By. Nenuostabu, kad jos tapo geriausiomis draugėmis. Man Evelina iš karto patiko.

– Palaukit, aš jus prisimenu! – staiga pasakiau. Jos akių žybtelėjimas ir gaivi šypsena iš karto grąžino mane į 1985 metus, į vasarą, kai mes su Daniele atvažiavome pas By vienos. Mums pasakė, kad tėvai išvyksta į kelionę, bet vėliau sužinojome, kad tą vasarą jie išsiskyrė. Tėtis paliko mamą liepos mėnesį, o rugsėjį jie jau buvo sutvarkę visus skyrybų reikalus. Mama neteko septynių kilogramų, o tėtis užsiaugino barzdą. Atrodė, kad vienas šalia kito jie jaučiasi keistai ir nepatogiai. Danielė sakė, kad tėtis turi merginą, bet aš netikėjau. Tačiau net jei tai būtų buvusi tiesa, negalėjau kaltinti tėčio, kuris daug metų turėjo klausytis mamos riksmų ir priekaištų. Tėtis tikrai turėjo Gandžio kantrybę.

Tačiau tą akimirką turguje galvojau ne apie tėvų skyrybas, o apie Evelinos sodą. By buvo mus ten nusivedusi vaikystėje, o dabar tie prisiminimai tiesiog užgriuvo: tai buvo magiškas hortenzijų, rožių ir jurginų pasaulis, paskanintas trapios tešlos citrininiais sausainiais Evelinos namų vidiniame kieme. Rodėsi, dar vakar aš ir mano sesuo sėdėjome ant nedidelio suolelio po vijokliu, o By susikaupusi darbavosi prie molberto, drobėje užfiksuodama kiekvieną naujai pražydusią gėlę vešliame sode.

– Jūsų sodas, – ištariau. – Aš prisimenu jūsų sodą.

– Taip, – šypsodamasi atsakė Evelina.

Linktelėjau nustebusi, kad giliai atmintyje slypėjęs prisiminimas staiga išniro į dienos šviesą kaip prarasta mano pasąmonės laikmena. Atrodė, kad sala sugebėjo ją kažkaip atrakinti. Stovėdama ten, vaisių ir daržovių skyriuje, prisiminiau ir lanksvas, ir dieviško skonio sausainius – rūkas prasisklaidė. Sėdėjau ant apsitrynusio, pilko tikmedžio suolelio Evelinos vidiniame kieme, mūvėjau seną porą baltų sportinių batelių „Keds“. Deja, tai nebuvo originalūs „Keds“ bateliai, tik panašaus prekės ženklo sportbačiai su netikru mėlynu kvadratėliu ant kulno. Tikri „Keds“ bateliai būtų kainavę tik vienuolika dolerių brangiau, ir, dievaži, aš jų labai norėjau. Žadėjau mamai visą mėnesį kiekvieną šeštadienį valyti vonią, siurbti, valyti dulkes, net lyginti tėčio marškinius. Bet ji tik papurtė galvą ir grįžo su kedų kopija iš pigių batų parduotuvės „Payless Shoe Source“. Visos mergaitės, kurias pažinojau, turėjo originalius kedus su tikru prekės ženklu – mėlynu guminiu kvadratėliu. Taip ir sėdėjau Evelinos vidiniame kieme, susirūpinusi mėlyna etikete, kuri jau luposi nuo mano dešiniojo bato.

Danielė nuobodžiavo, todėl By vedžiojo ją po sodą ir pasakojo apie augalus, o Evelina prisėdo šalia manęs.

– Ko tokia nusiminusi, mieloji?

Gūžtelėjau pečiais.

– Nežinau.

– Viskas gerai, – pasakė ji ir spustelėjo man ranką. – Gali man pasipasakoti.

Atsidusau.

– Na, tai labai kvaila, bet gal netyčia turite stiprių klijų?

– Stiprių klijų?

Parodžiau į savo batą:

– Mama nepirko man tikrų kedų, o ženklelis ant kulno jau beveik nusilupo ir aš...

Prapliupau verkti.

– Na, na, nusiramink, – pasakė Evelina, iš kišenės ištraukė nosinaitę ir padavė man. – Kai buvau maždaug tavo metų, viena mergaitė atėjo į mokyklą apsiavusi nuostabaus grožio raudonus batelius. Jie spindėjo kaip rubinai. Jos tėtis buvo gana turtingas, ir ji visiems pasakojo, kad jis parvežė tuos batelius iš Paryžiaus. Labiau už viską gyvenime aš norėjau tokių batelių.

– Ar gavote tokius pat? – paklausiau.

Ji papurtė galvą.

– Ne. Ir žinai, ką? Vis dar jų noriu. Taigi, tu prašei stiprių klijų, bet, mieloji, tu juk labiau norėtum poros tų, kaip jie vadinasi?

– Kedų, – droviai pasakiau.

– A, taip, kedų.

Linktelėjau.

– O ką veiki rytoj?

Mano akys išsiplėtė.

– Nieko.

– Tuomet sutarta. Persikelsime keltu į Siatlą ir nupirksime tau kedus.

– Tikrai? – išlemenau.

Nežinojau, ką pasakyti, todėl tik nusišypsojau ir nulupau mėlynos etiketės likučius sau nuo bato. Dabar tai nebeturėjo reikšmės. Rytoj avėsiu tikrus kedus.

– Evelina, – pasakė By, žiūrėdama į parduotuvės vežimėlį, – šįvakar aš gaminu vakarienę, tai kodėl tau prie mūsų neprisidėjus?

– Oi ne, – atsakė ji, – negaliu. Juk Emilė dar nespėjo nė kojų apšilti tavo namuose.

Aš nusišypsojau.

– Džiaugčiausi, jeigu ateitumėte.

– Na, tuomet ateisiu.

– Puiku, – pasakė By. – Ateik apie šešias.

– Tai iki pasimatymo, – atsisveikino ji ir nuėjo link bulvių lentynos.

– By, – sušnibždėjau, – nepatikėsi, ką sutikau prieš kelias minutes.

– Ką?

– Gregą, – tyliai pasakiau. – Gregą Etvudą.

– Savo buvusį kavalierių?

Linktelėjau.

– Man atrodo, jis pakvietė mane į pasimatymą.

By nusišypsojo, tarsi visa tai būtų jos plano dalis. Tada paėmė raudonąjį svogūną, patyrinėjo jį, papurtė galvą ir metė atgal į krūvą. Pakartojo tai kelis kartus, kol rado tinkamą. Kažką tyliai pasakė sau po nosimi, o kai paprašiau jos pakartoti, ji jau buvo kitoje salės pusėje ir krovė į vežimėlį porus. Pažvelgiau į laiptus, vedančius žemyn į vyno rūsį, ir nusišypsojau.

Likus kelioms minutėms iki šeštos valandos, By ištraukė iš spintelės tris vyno taures ir atkimšo vyno butelį, kurį mums parinko Gregas.

– Gal uždegtum žvakes, mieloji?

Paėmiau degtukus ir susimąsčiau apie vaikystės vakarienes By namuose. Ji niekada nedėdavo maisto ant stalo, jei nebūdavo uždegtos žvakės.

– Gerą vakarienę reikia valgyti žvakių šviesoje, – sakė ji prieš daugelį metų mums su seserimi.

Man tai atrodė labai elegantiška ir gražu, tačiau kai paprašiau savo mamos laikytis namuose tokios tradicijos, ji nesutiko.

– Žvakės skirtos gimtadieniams, – pasakė ji, – o jie būna tik kartą per metus.

– Gražu, – pasakė By, žvelgdama į stalą, paskui paėmė į rankas Grego rekomenduotą vyną. – „Pinot Grigio“, – pritariamai tarė ji, apžiūrinėdama etiketę.

– By, – pasakiau, sėsdamasi prie stalo. Ji dideliu peiliu pjaustė porus. – Galvojau apie tai, ką anądien pasakei apie Džeką. Kokia katė tarp jūsų perbėgo?

Ji nustebusi pakėlė akis, tada paleido iš rankų peilį ir susiėmė už rankos.

– Ai! – šūktelėjo ji. – Įsipjoviau.

– O ne, – pasakiau, skubėdama padėti. – Atsiprašau.

– Nieko tokio, – atsakė. – Tu nekalta. Šitos senos rankos jau nebe tokios miklios kaip seniau.

– Leisk, pabaigsiu pjaustyti, – pasakiau, rodydama jai, kad sėstųsi prie stalo.

Ji apsiklijavo pirštą pleistru, o aš baigiau pjaustyti porus. Tada pamaišiau daugiaryžį keptuvėje, kvėpdama pikantišką jo aromatą, kuris sklido kaskart mentele apsukus ratą.

– By, aš niekaip nesuprantu, kodėl...

Mane pertraukė Evelinos žingsnių garsas prieangyje.

– Sveikos, merginos! – šūktelėjo, įeidama į virtuvę. Rankose ji nešėsi vyno butelį ir violetinių alyvų puokštę, suvyniotą į rudą popierių ir laisvai perrištą šiaudine virvele.

– Jos nuostabios, – šypsodamasi pasakė By. – Kur tu jų gavai tokį ankstyvą pavasarį?

– Savo sode, – atsakė ji taip, tarsi By būtų paklaususi, kokios spalvos yra dangus. – Mano alyva visada pražysta anksčiau nei tavoji.

Toks rungtyniavimas galimas tik tarp draugių, pažįstamų daugiau kaip šešiasdešimt metų.

By sumaišė jai kokteilį su burbonu ir išsiuntė mus į svetainę, nusprendusi viena pabaigti gaminti vakarienę.

– Turi nuostabią tetą, tiesa? – pasakė Evelina, kai By jau buvo virtuvėje.

– Ji tikra legenda, – šypsodamasi atsakiau.

– Taip, – pritarė Evelina.

Ledukai jos stiklinėje skimbčiojo, ir aš nesupratau, ar ji specialiai juos judina, ar jos ranka dreba.

– Šįvakar ketinau pranešti jai savo naujieną, – pasakė ji ir pažvelgė į mane.

Jos žodžiai nuskambėjo taip, tarsi kalbėtų apie naują automobilį ar atostogas, kurias ką tik užsisakė. Tačiau jos akyse pastebėjau ašaras.

– Pakeliui į svečius nusprendžiau, kad pasakysiu viską šį vakarą, bet tada pamačiau ją... Pamačiau ją tokią laimingą ir pagalvojau, kam gadinti tokį puikų vakarą?

Aš nieko nesupratau.

– O ką norėjai pasakyti?

Ji palingavo.

– Man vėžys. Paskutinė stadija.

Šiuos žodžius ištarė taip, tarsi kalbėtų apie peršalimą. Pasakė tiesiai ir paprastai, nedramatizuodama, nors padėtis buvo išties dramatiška.

– Man liko mėnuo, gal mažiau, – tyliai pasakė. – Jau kurį laiką tai žinojau, maždaug nuo Kalėdų. Bet neįsivaizduoju, kaip apie tai pranešti By. Man kartais atrodo, kad bus lengviau, jei ji sužinos tik man mirus.

– Evelina, man labai gaila, – pasakiau, imdama ją už rankos. – Bet kaip gali manyti, kad By nenorėtų apie tai žinoti? Ji myli tave.

Evelina atsiduso.

– Suprantu, kad ji norėtų žinoti, bet nenoriu, kad mūsų draugystę paženklintų liga ir mirtis, kai mums liko tiek nedaug laiko. Geriau jau gersiu su ja burboną, žaisiu bridžą ir trauksiu per dantį kaip visada.

Linktelėjau. Nepritariau Evelinos sprendimui, bet supratau ją.

– Atleisk, – tarė ji. – Tai pirmoji tavo diena saloje, neturėčiau apkrauti tavęs savo problemomis. Būtų negražu.

– Nieko tokio, – pasakiau. – Patikėk, gera nors kartą kalbėti ne apie savo problemas.

Ji nurijo didelį gurkšnį gėrimo ir giliai atsiduso.

– Ką tu darytum mano vietoje? Ar papasakotum viską geriausiai draugei ir sugadintum paskutines draugystės dienas, ar elgtumeisi kaip visada, kol išmuš paskutinė valanda?

– Na, aš norėčiau pasipasakoti, bet tik dėl savanaudiškų priežasčių, – atsakiau. – Man reikėtų draugės palaikymo. Bet tu stipri, – pajutau, kaip gerklę užgniaužia ašaros. – Žaviuosi tavo stiprybe.

Evelina pasilenkė arčiau.

– Stiprybe? Nesąmonė. Pakeliu tik tiek skausmo, kiek keturmetis.

Ji nusijuokė, tada sušnibždėjo:

– O dabar paliežuvaukim. Ką norėtum, kad pasakyčiau apie tavo tetą, ko dar nežinai?

Mintyse perbėgo tūkstantis neatsakytų klausimų, tačiau stabtelėjau prie rimtesnės temos – paslaptingosios knygos, kurią šiandien radau stalelyje prie lovos.

– Na, – pradėjau aš, bet nutilau, kad įsitikinčiau, jog By vis dar virtuvėje. Ant viryklės dedamos keptuvės garsas leido suprasti, kad ji vis dar ten. – Yra vienas dalykas.

– Koks būtent, mieloji?

– Na, – sušnibždėjau, – šiandien radau knygą, kažkokį dienoraštį, raudono aksomo viršeliais. Ji gulėjo stalelio prie lovos stalčiuje tame kambaryje, kuriame apsistojau. Gana sena – iš 1943 metų, jei neklystu. Negalėjau atsispirti, todėl perskaičiau pirmą puslapį ir likau sužavėta.

Stebėdama Eveliną, akimirką pagalvojau, kad ji žino, apie ką kalbu, arba kažką prisimena, bet ta išraiška greitai dingo.

– Nesu tikra, bet man atrodo, kad By galėjo ją parašyti, – sušnibždėjau. – Bet aš nė nenutuokiau, kad ji kada nors rašė. Be to, labai keista, kad nepapasakojo man, žinodama, kuo aš užsiimu.

Evelina padėjo savo stiklinę ir paklausė:

– Ar gali man dar ką nors papasakoti apie tą dienoraštį, tą knygą? Ką jame perskaitei?

– Na, perskaičiau dar tik pirmąjį puslapį, bet žinau, kad knyga prasideda nuo veikėjos, vardu Estera, – pasakiau ir akimirkai nutilau. – Ir Elioto, ir...

Staiga Evelina uždengė man burną.

– Nekalbėk apie šitą istoriją su By, – pasakė ji. – Dar ne dabar.

Staiga man toptelėjo mintis, kad tai galėjo būti pradėtas rašyti romanas, kuris niekada taip ir nebuvo baigtas. Dievas mato, aš ir pati ne vieną tokį buvau pradėjusi, prieš išleisdama pirmąją knygą. Bet kam tas anonimiškumas? Nieko nesupratau.

– Evelina, kas ją parašė?

Tamsūs ratilai jai po akimis dabar atrodė ryškesni nei turguje. Ji giliai įkvėpė ir atsistojo, nuo židinio atbrailos paėmė gerai išsilaikiusią jūros žvaigždę.

– Jūrų žvaigždės – paslaptingi gyviai, tiesa? Jų kūne nė vieno kaulelio, tik kremzlė, jie labai trapūs, tačiau energingi ir atkaklūs. Ryškių spalvų. Lengvai prisitaiko. Ilgai gyvena. Ar žinojai, kad kai jūrų žvaigždė netenka spindulio, gali atsiauginti naują?

Evelina padėjo žvaigždę atgal į jos vietą ant židinio atbrailos.

– Tavo senelė nepaprastai mėgo jūrų žvaigždes, kaip ir pačią jūrą.

Ji trumpam nutilo, paskui ramiai šypsodamasi tarė:

– Ji daug laiko praleisdavo pakrantėje, rinkdama į krantą išmestus stikliukus ir kurdama istorijas apie krabų gyvenimą, verdantį po akmenimis.

– Labai keista, – pasakiau aš. – Man atrodė, kad senelė niekada nemėgo jūros. Argi ne todėl ji su seneliu persikėlė gyventi į Ričlandą? Tai buvo susiję su pajūrio oru ir jos sinusais.

– Taip, bet... atleisk, – pasakė Evelina. – Nuklydau į prisiminimus.

Ji vėl atsisėdo ir atsisuko į mane.

– Atrodo, tas dienoraštis pats tave surado, – pasakė ji. – Skaityk jį toliau, Emile. Ta istorija labai svarbi, ir tu greitai suprasi, kodėl.

Giliai atsidusau.

– Norėčiau, kad daugiau man paaiškintum.

– Aš ir taip per daug pasakiau, mieloji, – pasakė ji. – Man nederėtų apie tai kalbėti. Bet tu nusipelnei sužinoti, kas nutiko. Skaityk toliau, ir rasi visus atsakymus.

Akimirką ji atrodė pasimetusi, tarsi mintimis būtų grįžusi į laikus, kai buvo parašyta Esteros ir Elioto istorija.

– O kaip By? Kaip galiu visa tai slėpti nuo jos?

– Tuos, kuriuos mylime, turime saugoti nuo kai kurių dalykų, – pasakė ji.

Sutrikusi papurčiau galvą.

– Nesuprantu, kaip tos knygos skaitymas galėtų pakenkti By?

Evelina trumpam užsimerkė, paskui vėl atmerkė akis.

– Seniai apie tai nebegalvoju, bet, patikėk, buvo laikas, kai ta istorija – sunki ir neišvengiama – slėgė mus visus. Laikas užgydo visas žaizdas. Maniau, kad tie puslapiai dingę, o gal net sunaikinti, tačiau slapta vyliausi, kad, atėjus tinkamam laikui, jie vėl išvys dienos šviesą.

Ji akimirkai nutilo, tada paklausė:

– Kuriame kambaryje esi apsistojusi, mieloji?

Parodžiau į koridoriaus galą.

– Rausvajame.

Ji linktelėjo.

– Taip. Skaityk tą knygą ir toliau, mieloji. Suprasi, kada ateis laikas pasikalbėti su By, tik būk jai švelni.

Netrukus tarpduryje pasirodė By, nešina garuojančia lėkšte.

– Vakarienė paruošta, merginos, – tarė ji. – Turime Beinbridžo salos baltojo vyno, tad greičiau prie stalo.

Buvo beveik vidurnaktis, kai pagaliau atsiguliau į lovą. By su Evelina visam vakarui prikaustė mano dėmesį savo intriguojančiais ir dramatiškais pasakojimais. Kartą jos pabėgo iš prancūzų kalbos pamokos, kad susitiktų su dviem vaikinais iš futbolo komandos prie džino butelio. Kitą kartą jos pavogė labai patrauklaus matematikos mokytojo kelnes, šiam plaukiojant baseine. Matydama jų šiltą ir laiko užgrūdintą draugystę, prisiminiau Anabelę. Jau spėjau jos pasiilgti – mūsų kasdienių, o kartais net dažnesnių, pokalbių ir jos polinkio ne itin švelniai piršti savo nuomonę.

Išpurenau pagalvę ir atsiguliau į lovą, bet po kelių minučių jau rausiausi po lagaminą ir ieškojau paveikslo, kurį atsivežiau iš Niujorko. Radau jį pakištą po megztiniu ir įdėmiai įsižiūrėjau. Pora atrodė natūraliai, abu tarsi sutverti vienas kitam. Kompozicija buvo labai harmoninga: jie laikėsi už rankų, bangos glamonėjo krantą, o viršum jų sukosi vėjarodis. Ką pasakys By, kai vėl išvys drobę? Tai buvo langas į tolimą jos pasaulio kertelę, apie kurią nieko nežinojau. Vėl apvyniojau paveikslą megztiniu ir giliai paslėpiau.

Dienoraštis prašėsi išimamas iš stalčiaus – paklusau ir ištraukiau jį. Galvojau apie Evelinos žinią, bet labiausiai mano dėmesį traukė By ir ši sena istorija, kuri buvo kažkaip su ja susijusi.

Bobis yra geras vyras. Doras ir darbštus. Kai tą pernelyg šiltą sausį, mums plaukiant keltu iš Siatlo, įteikė man žiedą ir paprašė už jo tekėti, pažvelgiau jam į akis ir pasakiau „taip“ tiesiai ir nedvejodama. Negalėjau kitaip. Atsisakiusi už jo tekėti, būčiau buvusi tikra kvailė.

Vyko karas, tačiau Bobis buvo atleistas nuo karo tarnybos dėl sveikatos – jis buvo beveik aklas. Nepadėjo net akiniai storais stiklais, kurie, rodėsi, sveria kilogramą – į kariuomenę jo nepriėmė, kad ir kaip jis to norėjo. Dabar nekenčiu savęs už tai, jog manau, kad išvykęs į frontą jis būtų išgelbėjęs mus visus nuo šitų nemalonumų.

Tačiau Bobis liko namuose ir siekė karjeros. Dauguma žmonių saloje neturėjo darbo, o jis dirbo puikiame darbe Siatle. Galėjo manimi pasirūpinti, ir tais laikais tai buvo bene geriausia, ko galėjo norėti jauna moteris.

Prisimenu, kaip jis atrodė, kai priėmiau jo pasiūlymą: šypsena nuo ausies iki ausies, rankos sukištos į rudų velvetinių kelnių kišenes, kelnių, kurios visada gulėjo kažkaip ne taip. Vėjas bloškė ant šono jo plonus rudus plaukus, ir, laikydamas mane už rankos, jis atrodė beveik gražus. Beveik pakankamai gražus.

Gal tai buvo lemtis, o gal piktas jos pokštas, bet tuo pačiu keltu tą dieną plaukė ir Eliotas su kita moterimi. Aplink Eliotą lyg bitės apie medų visada sukosi aibė moterų. Tą moterį prisimenu labai gerai: ant kaklo ji buvo pasirišusi balto šilko skarelę, o jos raudona suknelė buvo prigludusi prie kūno glotniai it pirštinė.

Dar keltui neprisišvartavus, mes su Bobiu praėjome pro ten, kur jie sėdėjo. Sunku būtų pasakyti, kad ji sėdėjo savo vietoje – greičiau jau kybojo Eliotui ant kaklo.

– Sveiki, Bobi, Estera, – tarė Eliotas, modamas mums. – Čia Laila.

Bobis pasakė kažką mandagaus. Aš tik linktelėjau.

– Na, ar man jiems pasakyti, ar pasakysi tu? – paklausė Bobis, atsisukdamas į mane.

Žinojau, ką jis turi omenyje, tačiau instinktyviai paslėpiau savo bevardį pirštą suknelės klostėse. Spaudžiau jį tol, kol pajutau, kaip dantyti krašteliai įsirėžia man į odą. Tai buvo tikrai puikus žiedas: paprastas aukso apskritimas su pusės karato deimantu, tikrai vertas pasididžiavimo. Ne dėl jo vertės slėpiau jį – dėl savo praeities su Eliotu.

– Mes susižadėjome! – išpyškino Bobis, man nė nespėjus išsižioti. Jis tai pasakė taip garsiai, kad dauguma netoliese sėdėjusių keleivių atsigręžė į mus.

Kai mūsų su Eliotu akys susitiko, pajutau besitelkiančią audrą: išdavystės, o gal liūdesio bangas, besiplakančias už jo tamsių rudų akių, kurias taip gerai pažinojau. Tada jis nusuko žvilgsnį, atsistojo ir patapšnojo Bobiui per petį.

– Na ką, Bobi, – tarė, – atėjai ir pasiglemžei gražiausią salos merginą. Sveikinu, drauge mano.

Bobis švytėjo iš laimės, o Eliotas tylėdamas žiūrėjo man į akis. Abu neturėjome ką pasakyti.

Laila atsikrenkštė ir susiraukė:

– Atsiprašau, Eliotai? Gražiausią salos merginą?

– Gražiausią po mano Lailos, žinoma, – pasakė jis ir apglėbė ją per juosmenį taip geismingai, kad turėjau nusukti akis.

Jis jos nemylėjo, abu tai žinojome, kaip ir tai, kad Eliotas priklausė man, o aš jam.

Tą akimirką jaučiau, kaip jo širdis skausmingai plyšta, taip pat kaip ir manoji. Bet jau buvau ištarusi Bobiui „taip“. Priėmiau sprendimą. Po dviejų mėnesių būsiu ponia Litlton, nors myliu Eliotą Hartlį.

Antrą valandą nakties jau buvau perskaičiusi tris skyrius. Tik tada užverčiau knygą. Estera iš tikrųjų ištekėjo už Bobio. Jiems gimė vaikas, mergaitė. Praėjus trylikai dienų po Esteros ir Bobio vedybų, Eliotą pašaukė į kariuomenę ir išsiuntė į pietinę Ramiojo vandenyno pakrantę. Tuoktuvių metu jis stebėjo jaunuosius iš galinių klauptų. Bobiui maunant žiedą Esterai ant piršto, ji galvojo apie Eliotą, o tardama priesaiką atsigręžė į tą pusę, kur sėdėjo Eliotas, ir jų akys susitiko.

Kai jo dalinys buvo dislokuotas, niekas nesulaukė žinių iš jo, todėl kasdien, stumdama vežimėlį su vaiku, Estera eidavo į rotušę, kur kabojo vis atnaujinami žuvusių karių sąrašai.

Užsimerkusi galvojau apie By. Kad šitaip rašytum, turi būti patyręs ir meilę, ir širdies skausmą.

5 skyrius

Kovo 3 diena

– Emile, – iš koridoriaus šūktelėjo By. Girdėjau, kaip ji artėja, kol galiausiai tyliai girgždėdamos atsivėrė durys. Atsimerkusi pamačiau pro plyšį kyšančią By galvą.

– O, atleisk, mieloji, nežinojau, kad dar miegi. Jau beveik dešimt. Tau skambina Gregas.

Ji šypsojosi drąsinamai ir valiūkiškai.

– Gerai, – suniurzgėjau. – Tuoj prieisiu.

Išlipau iš lovos, pasirąžiau, apsivilkau savo samanų spalvos chalatą ir nuėjau į svetainę, kur manęs jau laukė By su telefonu rankoje.

– Imk, – sušnibždėjo ji. – Jis dega nekantrumu su tavimi pasikalbėti.

– Šš, – sušnypščiau aš. Nenorėjau, kad Gregas pagalvotų, jog sėdžiu per dienas, laukdama jo skambučio, nes tai būtų netiesa. Be to, dar nebuvau išgėrusi savo rytinės kavos, todėl mano kantrybės lygis buvo pavojingai žemas.

– Klausau.

– Labas, Emile.

– Sveikas, – atsakiau, tirpdama nuo jo balso. Jis veikė mane kaip dvigubas espreso.

– Žinai, – pasakė jis, – man vis dar sunku patikėti, kad esi saloje. Prisimeni, kaip kartą radome senas virvines sūpynes pono Adlerio paplūdimyje?

– Aha, – atsakiau šypsodamasi ir netikėtai prisiminiau jo maudymosi glaudes – jos buvo žalios su mėlynais pakraštėliais.

– Tu bijojai jas išbandyti, – kalbėjo jis, – bet aš pažadėjau, kad būsiu vandenyje ir tave pagausiu.

– Taip, tik pamiršai paminėti, kad neišvengiamai tėkšiuosi į vandenį pilvu.

Abu pradėjome juoktis ir aš supratau, kad niekas nepasikeitė, o kartu pasikeitė viskas.

– Ką veiksi vakare? – paklausė jis ne taip drąsiai, kaip Gregas Etvudas, kurį pažinojau 1988 metų vasarą. Jis arba prarado dalį pasitikėjimo savimi, arba tapo kuklesnis.

– Na, nieko.

– Pagalvojau, kad galbūt, jeigu norėtum, galėtume pavakarieniauti „Liepsnelės lizde“. Vienas mano draugas atidarė tą restoraną praėjusiais metais. Niujorko restoranams jis gerokai nusileidžia, bet mums, salos gyventojams, jis labai patinka. Ten daug įvairaus vyno.

– Skamba puikiai, – šypsodamasi atsakiau. Jaučiau į mane nukreiptą By žvilgsnį.

– Nuostabu, – pasakė jis. – Ar septintą tinka? Atvažiuočiau tavęs pasiimti.

– Tinka, – atsakiau. – Lauksiu tavęs.

– Puiku.

– Iki, Gregai.

Padėjau ragelį ir atsisukau į By. Ji klausėsi viso mūsų pokalbio iš virtuvės.

– Na? – paklausė ji.

– Ką „na“?

By klausiamai pažvelgė į mane.

– Susitarėme susitikti. Šįvakar.

– Šaunuolė.

– Nežinau, – pasakiau šiek tiek susiraukusi. – Tai kažkaip keista.

– Nesąmonė, – atsakė By, perlenkdama laikraštį. – Be to, ką dar veiktum šį vakarą?

– Gerai pastebėta, – pasakiau ir įkišau ranką į stiklainį, padėtą ant kavos stalelio, kurio paviršius buvo užpiltas mažulytėmis kriauklėmis. – Iš pradžių Gregas, paskui Džekas, net nežinau, jaučiuosi nuo viso to atpratusi.

Kai ištariau Džeko vardą, By nukreipė žvilgsnį pro langą į pakrantę, kaip visuomet darydavo, kai tema jai pasirodydavo pernelyg kebli, kad apie ją šnekėtume. Ji elgdavosi šitaip, jei kas nors užsimindavo apie jos velionį vyrą Bilą arba jos tapybą.

– Na, – galiausiai tariau, nutraukdama tylą, – jei nenori apie tai kalbėti, nieko tokio. Bet jei nepritari mano bendravimui su Džeku, tai gal bent pasakytum, kodėl?

Ji papurtė galvą ir pirštais perbraukė savo žilus plaukus. Man patiko, kad pasiliko poilgius plaukus, o ne nusikirpo „ežiuku“, kaip dauguma septyniasdešimtmetį perkopusių moterų. Viskas, kas susiję su mano teta, yra ypatinga, net jos vardas. Kartą, kai buvau vaikas, paklausiau jos, kodėl tėvai pavadino ją By^2. Atsakė, kad dėl panašumo į bites, kurios neša medų, – ji labai gera, bet skaudžiai gelia.

By atsiduso.

– Atleisk, mieloji, – tarė, mintimis klajodama kažkur toli. – Nėra taip, kad nepritarčiau. Tiesiog noriu, kad saugotum savo širdį. Kartą mano širdis buvo sužeista labai smarkiai, o po viso to, ką iškentei tu, man būtų labai skaudu matyti tave patiriančią dar daugiau skausmo.

Supratau By atsargumą, nes ir pati save saugojau. Į Beinbridžo salą atvykau dėl to, kad Niujorke mane persekiojo širdies skausmas, kuris ten buvo dar aštresnis. Aš vis dar jaučiausi pažeidžiama ir nenorėjau rizikuoti. Vis tik ši kelionė buvo skirta (kaip man patarė Anabelė) mokytis priimti gyvenimą tokį, koks jis yra, – neabejoti savimi ir neimti taisyti taip, kaip darydavau kas kartą, prisėdusi prie kompiuterio ir parašiusi menkavertį sakinį. Šį kovą mano gyvenimas liejosi baltosiomis eilėmis.

– Tik pažadėk man, kad būsi atsargi, – švelniai paprašė By.

– Pažadu, – pasakiau tikėdamasi, kad sugebėsiu ištesėti savo pažadą.

Gregas vėlavo dvidešimt minučių. Galvojau apie tolimus vasaros vakarus, kai jis nepasirodydavo prie virvinių sūpynių, kino teatro ar paplūdimyje, kaip žadėjęs. Akimirką netgi tikėjausi, kad jis ir šįkart nepasirodys. Tai daugiau nei absurdiška, kad sutikau pavakarieniauti su vaikinu iš mokyklos laikų. Kas šitaip elgiasi? Mane apėmė panika. Ką aš darau? Tada tolumoje pamačiau automobilio šviesas. Jis važiavo greitai, tarsi mėgintų atsigriebti už kiekvieną prarastą sekundę.

Suėmiau durų rankeną ir giliai įkvėpiau.

– Gerai praleisk laiką, – palinkėjo By ir išstūmė mane pro duris.

Perėjau terasą ir žiūrėjau, kaip jis įsuka į įvažiuojamąjį keliuką. Jis vairavo tą patį seną, šviesiai mėlyną 1980 metų ketverių durų mersedesą, kurį turėjo dar mokydamasis mokykloje. Bėgantys metai automobiliui buvo ne tokie gailestingi, kaip Gregui.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – tarė šokdamas iš automobilio. Iš susijaudinimo susikišo rankas į kišenes, tada vėl ištraukė. – Vyno skyriuje prasidėjo karštligė prieš pat mano pamainos pabaigą. Turėjau padėti vienai pirkėjai išsirinkti butelį „Châteauneuf-du-Pape“. Ji visą amžinybę svarstė, kurį geriau pasirinkti – aštuoniasdešimt antrųjų ar aštuoniasdešimt šeštųjų.

– Ir kurį pasirinko?

– Aštuoniasdešimt šeštųjų.

– Labai geri metai, – šaipydamasi pasakiau.

Kartą susitikinėjau su vyru, kuris vyno degustaciją paversdavo tikru spektakliu. Jis kraipydavosi, demonstratyviai jį uostydavo ir kiekvieną gurkšnelį palydėdavo tokiomis frazėmis kaip „aukščiausios klasės vynas“ ar „kokia sodri skonių puokštė“. Dėl šių priežasčių ir nustojau atsakinėti į jo skambučius.

– Tai iš tikrųjų buvo geri metai, – pasakė jis berniokiškai šypsodamasis. – Tais metais mes susipažinome.

Negalėjau patikėti, kad jis tai prisimena. Aš vos galėjau prisiminti. Bet kai jau prisiminiau, tai prisiminiau viską.

Buvau keturiolikmetė plokščia krūtine ir plonais šviesiais plaukais. Gregas buvo įdegęs kietuolis, valdomas hormonų, kurie tiesiog veržėsi per kraštus. Jis gyveno pakrantėje už keleto namų nuo By. Tai nebuvo meilė iš pirmo žvilgsnio, bent jau ne Gregui. Tačiau į vasaros pabaigą aš jau naudojau makiažą ir dėvėjau krūtis pakeliančią liemenėlę, – mano pusseserės Reičelės indėlis, – ir pagaliau Gregas mane pastebėjo.

– Geras metimas, – vieną dieną paplūdimyje pakomentavo, pamatęs, kaip metu skraidomąją lėkštę Reičelei.

Buvau tokia nustebusi, kad nieko neatsakiau. Mane ką tik užkalbino vaikinas. Žavus vaikinas. Reičelė numetė skraidomąją lėkštę ir pribėgusi alkūne bakstelėjo man į šoną.

– Ačiū, – galiausiai atsakiau.

– Aš Gregas, – pasakė jis, tiesdamas man ranką.

Jis nieko nepasakė Reičelei, ir tai mane dar labiau suklaidino. Vaikinai visada pastebėdavo ją, bet dabar Gregas kažkodėl žiūrėjo į mane. Tik į mane.

– Aš Emilė, – cyptelėjau.

– Gal nori ateiti pas mane šį vakarą? – paklausė, pasilenkdamas arčiau. Jis kvepėjo „Banana Boat“ losjonu nuo saulės. Mano širdis plakė taip garsiai, kad beveik negirdėjau, ką jis sakė toliau. – Pasikviečiau keletą draugų. Kūrensime laužą.

Nežinojau, kaip kūrenami laužai. Man tai atrodė nelegalu ir, savaime suprantama, neatsiejama nuo marihuanos rūkymo. Bet aš vis tiek sutikau. Paskui šitą vaikiną būčiau ėjusi kad ir į pasaulio kraštą, net jei ten manęs laukė nelegalūs laužai ir narkotikai.

– Puiku, – pasakė jis. – Užimsiu tau vietą. – Tada mirktelėjo: – Šalia savęs.

Jis buvo pasipūtęs ir labai pasitikėjo savimi, todėl man dar labiau patiko. Kai apsisuko ir nuėjo savo apkiužusio namo link, Reičelė ir aš išsižiojusios stebėjome, kaip su kiekvienu žingsniu tai įsitempia, tai atsipalaiduoja jo nugaros raumenys.

– Siaubas, – įsižeidusi tarė ji, – koks bukagalvis.

Aš tik spoksojau – buvau per daug apstulbusi, kad pratarčiau bent žodį. Žavus vaikinas ką tik pakvietė mane į pasimatymą. Jei tą akimirką būčiau sugebėjusi prasižioti, būčiau pasakiusi: „O man jis pasirodė tobulas.“

Gregas apibėgo aplink automobilį ir atidarė man dureles.

– Tikiuosi, tu alkana, – šypsodamasis tarė. – Tau šitas restoranas patiks.

Linktelėjau ir įsėdau į automobilį, kuris aiškiai buvo regėjęs ir geresnių dienų. Prieš atsisėsdama nubraukiau nuo sėdynės, rodos, sudžiūvusią keptą bulvytę. Automobilio salone dvelkė senuoju Gregu – bjaurokais neplautų plaukų, mašininės alyvos ir odekolono kvapais.

Įjungdamas pavarą, jis netyčia brūkštelėjo mano ranką.

– Oi, atsiprašau, – ištarė.

Nieko neatsakiau, bet tikėjausi, kad jis nepastebėjo, jog mano oda pašiurpo.

Mažiau nei už mylios esantis restoranas tikriausiai buvo mėgstamiausias saloje, nes automobilių aikštelė buvo pilnut pilnutėlė. Išlipę pasukome stačiu šlaitu į restoraną, kuris priminė įmantrų namelį medyje, įsitaisiusį kalvos viršūnėje, su vaizdu į įlanką. Iš rankinės išsitraukiau dvi aspirino tabletes ir, niekam nematant, įsimečiau į burną.

– Neprastai, ką? – tarė Gregas, dairydamasis aplinkui, kol padavėja ieškojo mums staliuko.

– Taip, – atsakiau abejodama, ar eiti į pasimatymą su Gregu buvo gera mintis.

Jis kažką pasakė restorano šeimininkei, kuri paėmė du meniu ir nuvedė mus prie staliuko vakarinėje restorano dalyje.

– Pamaniau, palydėsime saulę, – šypsodamasis pasakė Gregas.

Negalėjau prisiminti, kada paskutinį kartą stebėjau saulėlydį. Šmėkštelėjo mintis, kad tai Beinbridžo salos gyventojų užsiėmimas, apie kurį niujorkiečiai seniai pamiršo. Nusišypsojau Gregui ir pažvelgiau pro langą į šviesėjantį dangų ir du oranžinius saulės spindulius, prasiskverbusius pro debesis.

Padavėja atnešė mums butelį raudonojo vyno, kurį parinko Gregas, ir mes stebėjome, kaip ji pripildo taures. Tvyrojo rami, bet įsielektrinusi atmosfera. Nerimastinga atmosfera, kaip pasakytų Anabelė. Vynas į taures sroveno neįprastai garsiai.

– Gal dar ko nors pageidautumėte? – paklausė padavėja.

– Ne, – ištariau aš tuo pat metu, kai Gregas ištarė „taip“.

Aš nusijuokiau. Jis atsiprašė. Buvo nejauku.

– Norėjau pasakyti – dėkui, nieko netrūksta, – pasakė jis, pasitaisydamas apykaklę.

Abu pakėlėme vyno taures.

– Na, tai ar džiaugiesi grįžusi, Eme?

Pajutau, kaip kūnas atsipalaiduoja kėdėje. Jis nevadino manęs Eme nuo 1988 metų. Buvo gera girdėti jį tariant mano vardą.

– Taip, – atsakiau, nemanydama išsisukinėti, ir storai sviestu užsitepiau duonos riekę.

– Keista, bet nemaniau, kad kada nors vėl tave pamatysiu.

– Žinau, – pasakiau. Vynas jau buvo pradėjęs veikti, tad žiūrėjau jam į akis šiek tiek ilgiau, nei įprastai.

– Tai kaip sekėsi su Liza? – paklausiau nurijusi didelį gurkšnį vyno.

– Kokia Liza?

– Liza, mergina, su kuria susitikinėjai mokydamasis koledže. Tavo sesuo man apie ją pasakė, kai kitą vasarą atėjau į paplūdimį susitikti su tavimi.

– A, Liza. Draugystė su ja tetruko kelis mėnesius.

– Na, – tariau ironiškai šyptelėdama, – galėjai bent paskambinti.

– Argi nepaskambinau?

– Ne.

– Esu tikras, kad paskambinau.

Papurčiau galvą, apsimesdama supykusi:

– Nepaskambinai.

Jis mėgino išspausti šypseną:

– Tik pagalvok, jei būčiau paskambinęs, būtume likę kartu, susituokę. Sėdėtume čia – sena Beinbridžo salos sutuoktinių pora.

Jis manė gražiai papokštavęs, tačiau nė vienas nesijuokėme.

Truputį patylėjęs, Gregas pripildė mūsų taures.

– Atleisk, – tarė. – Negaliu patikėti, kad tai pasakiau. Po viso to, ką tu išgyvenai, – santuoką ir visa kita.

Papurčiau galvą:

– Neatsiprašinėk, nereikia.

– Gerai, – pasakė jis. Atrodė, kad jam palengvėjo. – Tačiau noriu pasakyti, kad sėdėdamas čia su tavimi norėčiau atsukti laiką atgal, grįžti į tuos laikus ir pasielgti teisingai. Likti su tavimi.

Negalėjau sulaikyti šypsenos.

– Tavo lūpomis kalba vynas.

– Tikėjausi, kad šį vakarą galėsiu tau kai ką parodyti, – pasakė Gregas, pažvelgęs į laikrodį po to, kai padavėja atnešė sąskaitą. – Dar ne per vėlu trumpai pasivažinėti, kaip manai?

– Ne, ne per vėlu, – atsakiau.

Jis padėjo savo kreditinę kortelę, man dar nespėjus paprieštarauti. Jaučiausi kalta. Nors jau keletą metų nebuvau nieko parašiusi, vis tiek uždirbau kur kas daugiau nei jis. Čia, Beinbridžo saloje, tai buvo nesvarbu. Čia aš buvau tiesiog Emė, By dukterėčia. Tokia aš sau patikau labiau nei išsiskyrusi ir išsisėmusi rašytoja. Taip ir neišsitraukiau piniginės, o Gregas išdidžiai pasirašė sąskaitą.

Važiavome apie mylią, kol pasiekėme į parką panašią vietovę. Gregas sustabdė automobilį ir atsisuko į mane:

– Ar turi striukę?

Papurčiau galvą.

– Tik šitą megztinį.

– Imk, – tarė jis, duodamas man tamsiai mėlyną sportinę striukę.

Kitomis aplinkybėmis gal būčiau pasijutusi nesmagiai, dėvėdama tokią striukę ir avėdama aukštakulnius, tačiau dabar šis derinys manęs netrikdė. Tik ne šičia. Tik ne su juo. Nusekiau jį žemyn besileidžiančiu akmenuotu taku. Kad išlaikyčiau pusiausvyrą, įsikibau jam į ranką, o tada jis kita ranka apglėbė mane per liemenį, kad tikrai nepargriūčiau.

Kelyje buvo tamsu, ir tik išėjus į paplūdimį pasidarė šviesiau – mėnulio šviesa atsispindėjo vandenyje. Girdėjau, kaip švelniai ir atsargiai ritasi bangos, tarsi nenorėdamos pažadinti nė vienos saloje miegančios sielos.

Pasiekėme paplūdimį, ir mano batų kulniukai susmigo į smėlį.

– Kodėl tau jų nenusiavus? – pasiūlė Gregas, žiūrėdamas man į kojas.

Nusiaviau batus ir nuvaliau nuo jų smėlį, o Gregas po vieną atsargiai įsidėjo juos į švarko kišenes.

– Štai ten, – tarė rodydamas į tamsoje skendintį daiktą tolumoje.

Pasukome link jo, ir su kiekvienu žingsniu mano pirštai smigo vis giliau į smėlį. Net esant aštuoniems laipsniams šilumos, man patiko tarp pirštų jausti švelnų gurgždėjimą.

– Štai, – pasakė jis.

Tai buvo akmuo, o gal riedulys, dydžio sulig nedideliu namu. Jis tiesiog gulėjo vidury paplūdimio. Bet didžiausią įspūdį darė ne jo dydis, o forma – tobula širdis.

– Tai štai kur tu vediesi visas merginas, – sarkastiškai pasakiau.

Gregas papurtė galvą.

– Ne, – rimtai pasakė jis. Tada žengė žingsnį link manęs, o aš žingsnį atsitraukiau. – Paskutinį kartą čia lankiausi, kai man buvo septyniolika, – pasakė jis ir pirštu parodė į akmenį. – Aš parašiau tai.

Jis atsitūpė prie akmens, išsitraukė rankinį žibintuvėlį ir apšvietė įrašą akmenyje: Amžinai mylėsiu Emę. Gregas.

Stovėjome tylėdami. Du šiuolaikiniai žmonės, atsigręžę į savo pačių praeitį.

– Oho, – galiausiai pratariau. – Tu tikrai tai parašei?

Jis linktelėjo.

– Kažkaip keista dabar tai matyti, tiesa?

– Duok man žibintuvėlį, – paprašiau.

Paėmiau jį ir dar kartą apšviečiau įrašą.

– Kaip tau tai pavyko?

– Išraižiau butelių atidarytuvu, – atsakė. – Buvau padauginęs alaus.

Padidinau žibintuvėlio šviesos ratą ir nutvieskiau šimtus kitų įrašų. Visi jie buvo meilės prisipažinimai. Klausiausi, gal išgirsiu ištisų kartų saloje užaugusių įsimylėjėlių šnabždesius.

Gregas atsisuko į mane, ir aš nesipriešinau, kai jis pasilenkė manęs pabučiuoti, – ryžtingai, žinodamas, ko nori. Rankomis apglėbiau jo kaklą ir leidau sau sutirpti jo glėbyje, nekreipdama dėmesio į vidinį balsą, kuris liepė man sustoti, pasipriešinti. Po bučinio dar minutėlę stovėjome negrabiai apsikabinę, tarsi Coliukė ir varlė, mėginantys šokti valsą.

– Atleisk man, aš... – sumikčiojo Gregas ir atsitraukė. – Nenorėjau tavęs skubinti.

Papurčiau galvą.

– Ne, neatsiprašinėk.

Pirštu paliečiau jo putlias, minkštas lūpas. Jis švelniai jį pabučiavo, tada suėmė mane už rankų.

– Tau tikriausiai šalta, – tarė. – Sukime atgal.

Vėjas įsisuko į megztinį, o kojos buvo ne sušalusios, bet sustingusios nuo šalčio. Pasiekėme taką, ir aš apsiaviau savo aukštakulnius, nekreipdama dėmesio į pėdas aplipusį smėlį. Lipti į kalną, net avint aukštakulnius, pasirodė kur kas lengviau, nei tikėjausi. Po trijų minučių pasiekėme stovėjimo aikštelę ir susėdome į Grego automobilį.

– Ačiū tau už šį vakarą, – pasakė, sustojęs prie By namo.

Jis priglaudė savo veidą man prie kaklo ir švelniai pabučiavo raktikaulį. Pasijutau visiškai apsvaigusi. Džiaugiausi, kad ten esu, kad tą akimirką sėdžiu ant suplėkusio mersedeso keleivio sėdynės priešais By namus. Pro automobilio langų plyšius pūtė vėjas, jis švelniai švilpavo it liūdnas vienišius. Kažko trūko. Jaučiau tai širdimi, bet nenorėjau pripažinti. Dar ne.

Spustelėjau jo ranką.

– Ačiū, – pasakiau. – Džiaugiuosi, kad susitikome.

Ir tai buvo tiesa.

Buvo vėlu, By jau gulėjo lovoje. Nusivilkau megztinį ir pažvelgiau į savo rankas – nieko jose neturėjau. Mano rankinė. Kur mano rankinė? Mintimis grįžau atgal į pasimatymą. Grego automobilis, akmuo, restoranas. Taip, restoranas, būsiu palikusi rankinę po stalu.

Pažvelgiau pro langą. Gregas jau buvo seniai nuvažiavęs. Čiupau By automobilio raktelius, kurie kabojo ant kabliuko virtuvėje. Negaliu pakęsti, kai neturiu su savimi mobiliojo telefono. Ji juk nepyks, jei pasiskolinsiu automobilį, pagalvojau. Jei važiuosiu greitai, pasieksiu restoraną dar prieš uždarant.

Senas By folksvagenas buvo toks pat nerangus, kaip ir tada, kai vairavau jį būdama moksleivė. Jis čiaudėjo ir kosėjo kas kartą, kai perjungdavau pavarą, bet restoraną pasiekiau sveika ir gyva. Įžengusi vidun, pastebėjau pagyvenusią porą, pakilusią eiti namo. Kaip miela, pagalvojau. Dešine ranka vyras buvo apkabinęs liauną moters liemenį ir prilaikė ją kiekviename žingsnyje. Abiejų akyse švytėjo meilė. Mano širdis ją atpažino – štai tokios meilės ji troško.

Mums prasilenkiant, vyras palietė skrybėlės kraštelį, o moteris man nusišypsojo.

– Labos nakties, – pasakiau, ir jie išėjo pro duris.

Restorano šeimininkė iš karto mane atpažino.

– Jūsų rankinė, – pasakė ji, paduodama mano baltą „Coach“ rankinę. – Radome prie jūsų stalelio.

– Dėkui, – pasakiau.

Buvau laiminga, bet ne tiek dėl atgautos rankinės, kiek dėl to, jog tapau tokios gražios meilės liudininke.

Grįžusi namo nusirengiau ir įlindau į lovą, nekantraudama sužinoti, kaip toliau plėtojosi meilės istorija, aprašyta dienoraštyje raudonais aksomo viršeliais.

Daug žmonių sulaukdavo laiškų iš kariškių. Eimę Vilson per savaitę pasiekdavo mažiausiai trys sužadėtinio laiškai. Betė iš grožio salono nuolat gyrėsi apie ilgus romantiškus laiškus iš Prancūzijoje dislokuoto kareivio, vardu Alanas. O manęs nepasiekė nė vienas laiškas, nors, tiesą sakant, ir nesitikėjau jų gauti. Tačiau pasirūpindavau, kad kas dieną, lygiai antrą valandą penkiolika minučių – tuo metu pas mus ateidavo laiškanešys, – būčiau namuose. Galbūt, galvojau sau. Galbūt jis parašys.

Tačiau laiškų iš Elioto negavo niekas. Net jo motina. Net Laila ar kuri kita moteris, su kuria jis susitikinėjo, – po manęs jų turėjo daug. Apstulbau, kai vieną dieną man atėjo laiškas. Apniukusi ankstyvo kovo popietė buvo tamsesnė ir šaltesnė nei paprastai šiuo metų laiku. Nepaisydami oro, krokai ir tulpės vis tiek kalėsi pro įšalusią žemę, nekantraudami skelbti pavasarį. Bet senolė žiema neskubėjo atlaisvinti savo gniaužtų.

Paštininkas pasirodė prie mūsų durų. Jis atnešė registruotą laišką, kuris buvo adresuotas man. Stovėjau apsivilkusi žydrą naminę suknelę savo namų terasoje, apstatytoje vazonais su gėlėmis – našlaitėmis, Bobio mėgstamiausiomis, – ir labai jaudinausi. Vokas buvo suglamžytas ir nešvarus, tarsi ištvėręs varginančią kelionę, prieš pasiekdamas mano durų slenkstį. Kai ant voko pamačiau užrašytą vardą „Leitenantas Eliotas Hartlis“, meldžiausi, kad paštininkas nepastebėtų, kaip smarkiai dreba mano rankos, kai pasirašau jo žurnale.

– Ar gerai jaučiatės, ponia Litlton? – paklausė jis.

– Taip, – atsakiau. – Šiandien aš šiek tiek nervinga. Padauginau kavos. Mergaitė visą naktį verkė.

Būčiau pasakiusi bet ką, kad tik jis greičiau išeitų. Jo veido išraiška rodė, kad nė per nago juodymą nepatikėjo mano istorija. Visi miestelyje žinojo apie mane ir Eliotą, net ir paštininkas.

– Geros dienos, – atsisveikino jis.

Uždariau duris ir nubėgau prie stalo. Mergaitė virkavo savo lovelėje, bet aš nėjau jos raminti. Tą akimirką galėjau galvoti tik apie laišką, todėl skubiai jį atplėšiau.

Miela Estera,

čia, Ramiojo vandenyno pietų pakrantėje, jau temsta. Leidžiasi saulė, ir aš, sėdėdamas čia, po tropikų dangumi, turiu tau prisipažinti: negaliu nustoti apie tave galvojęs.

Ilgai svarsčiau, ar verta tau rašyti, ir štai ką supratau: gyvenimas per trumpas, kad galvotum apie padarinius, kai myli ką nors taip stipriai, kaip aš myliu tave. Todėl rašau tau šį laišką kaip karys – be baimės, be dvejonių ir nežinodamas, ar tai nebus mano paskutinis laiškas.

Prabėgo beveik metai, tiesa? Ar prisimeni? Tą dieną kelte, plaukusiame iš Siatlo, buvau tikras, jog tavo akyse pastebėjau dvejonę, kai Bobis paskelbė apie jūsų sužadėtuves. Pasakyk man, kad tai tiesa, nes aš mėnesių mėnesius suku galvą, bandydamas suprasti, kodėl mes ne kartu, kodėl tu ne su manimi, o su Bobiu. Nuo tos dienos, kai iškalėme savo vardus Širdies akmenyje, kai mums buvo po septyniolika, žinojau, kad mums – tau ir man – lemta būti kartu.

Padėjau knygą ir atsisėdau lovoje. Širdies akmuo? Ar ne tą patį akmenį man šįvakar parodė Gregas? Ėmiau jausti nepaaiškinamą ryšį su istorija šioje knygoje, todėl vėl ją atsiverčiau.

Turėjau daug anksčiau tau tai pasakyti. Iki visų tų įvykių. Iki tau manimi suabejojant. Iki Bobio. Iki tos siaubingos dienos Siatle. Mane tai persekios amžinai.

Nežinau, ar kada nors vėl tave pamatysiu. Toks jau tas karas ir tikriausiai tokia jau ta meilė. Nesvarbu, kaip viskas baigsis, noriu, kad žinotum, jog mano meilė – amžina. Mano širdis yra ir visada bus tavo.

Eliotas

Nežinau, kiek laiko sėdėjau ir spoksojau į laišką. Skaičiau jį dar ir dar kartą, ieškodama kokių nors ženklų, ko nors. Tada pastebėjau antspaudą ant pašto ženklo: 1942 metų rugsėjo 4 diena. Jį išsiuntė beveik prieš pusmetį. Arba karo pašto tarnyba juda vėžlio greičiu, arba – o, Viešpatie – Eliotas... Sunkiai nurijau ir neleidau savo mintims žengti nė žingsnio į tą pusę.

Nežinau, kiek laiko buvau palikusi vaiką verkti – gal kelias minutes, o gal kelias valandas, – bet kai suskambo telefonas, atsistojau, pasitaisiau suknelę ir atsiliepiau.

– Klausau, – pasakiau, šluostydamasi ašaras.

– Mieloji? – skambino Bobis. – Ar viskas gerai? Tavo balsas labai liūdnas.

– Viskas gerai, – pamelavau.

– Tik norėjau pasakyti, kad šį vakarą vėl užtruksiu darbe. Grįšiu aštuntos valandos keltu.

– Gerai, – šaltai atsakiau.

– Pabučiuok mūsų angelėlį nuo manęs.

Padėjau telefono ragelį ir įsijungiau radiją. Muzika man padės. Muzika numaldys skausmą. Sėdėjau prie stalo ir spoksojau į sieną, kai užgrojo daina „Body and Soul“3. Grojant šiai dainai, šokau su Bobiu per mūsų vestuves. Tačiau visą laiką galvojau apie Eliotą, nes tai kadaise buvo mūsų daina. O dabar stovėjau savo namų svetainėje ir šokau viena. Leidau muzikai mane nuraminti, nes Eliotas to padaryti negalėjo.

My heart is sad and lonely,

For you I pine, for you dear only...4

Jau po antro posmo daina ėmė slėgti, kankinti, todėl išjungiau radiją, įsikišau laišką į suknelės kišenę ir nuėjau pas kūdikį. Supau mažylę ant rankų, kol ji užmigo, o supdama negalėjau nustoti galvojusi, kaip siaubinga būti ištekėjusiai už nemylimo vyro.

Norėjau skaityti toliau. Norėjau sužinoti, kas nutiko Esterai ir Eliotui jų santykių pradžioje, kas lėmė tokią pabaigą. Taip pat, kaip ir Estera, norėjau sužinoti, ar jos mylimasis vis dar gyvas. Nerimavau ir dėl Bobio, gerojo, mielojo Bobio, ir dėl kūdikio. Ar Estera galėtų juos palikti, jei Eliotas grįžtų iš karo? Ar Eliotas grįš iš karo? Bet diena buvo ilga, ir mano akys ėmė merktis.

2 Bee – bitė. (Angl.)

3 „Kūnas ir siela“. (Angl.)

4 Aš vienišas, širdy man liūdna / Tavęs ilgiuosi, tavęs, mylimoji, vienintele... (Angl.)

6 skyrius

Kovo 4 diena

– Vakar vakare skambino tavo mama, – pasakė By.

Ji sėdėjo prie pusryčių stalo, palinkusi virš Seattle Times laikraščio. Veide nebuvo matyti jokios emocijos, kaip visada, kai kalbėdavo apie mano mamą.

– Mama skambino čia? – paklausiau, tepdama storą sviesto sluoksnį ant skrudintos duonos. – Keista. Iš kur ji sužinojo, kad aš čia?

Su mama nebuvome labai artimos, bent jau ne tiek, kaip dauguma mamų ir dukrų. Žinoma, mes kalbėdavomės telefonu, gana dažnai lankydavau ją ir tėtį Portlande, tačiau iš dalies ji visada buvo nutolusi ir man nepasiekiama. Mūsų santykius ženklino neišsakomas nepritarimas, kurio iki galo taip ir nesupratau. Jai vos neplyšo širdis, kai mokydamasi koledže kūrybinį rašymą pasirinkau pagrindine disciplina.

– Rašytojo dalia labai sunki, – pasakė ji. – Ar tikrai nori šitaip su savimi pasielgti?

Tuo metu numojau ranka į jos žodžius. Ką mano mama išmanė apie rašytojo gyvenimą? Vis dėlto jos žodžiai lydėjo mane daug metų ir tyliai beldėsi į sąmonę, kol pradėjau galvoti, ar tik ji nebus teisi.

Galynėdamasi su jos nepritarimu, negalėjau nepastebėti gražių mamos santykių su Daniele, dvejais metais jaunesne mano seserimi. Kai susižadėjau su Džoeliu, paklausiau mamos, ar galėčiau per vestuves segėti močiutės Džeinės nuometą – tą, kurį vaikystėje žaisdama matavausi šimtus kartų. Užuot palaiminusi mane, mama tik papurtė galvą.

– Ne, nemanau, kad tas nuometas tinka tau prie veido, – paprieštaravo ji. – Be to, jis suplyšęs.

Buvo skaudu, bet dar labiau įskaudinta pasijutau po trejų metų, kai tekėdama Danielė segėjo tą patį nėriniuotą nuometą, sutaisytą ir dailiai krintantį.

– Ji paskambino tau į namus, ir Anabelė pasakė, kad tu čia, – tarė By.

Jos balse pasigirdo gaidelė, kuri išdavė, kad By džiaugiasi, jog mama nežino, kas vyksta mano gyvenime.

– Ar ji norėjo pasakyti ką nors svarbaus?

– Ne, – atsakė ji, versdama laikraščio puslapį. – Tik prašė, kad paskambintum jai, kai galėsi.

– Gerai. – Gurkštelėjau kavos, patylėjau ir vėl pakėliau akis į By. – By, kodėl jūs su mama nesutariate?

Jos akys išsiplėtė. Mačiau, kad užklupau netikėtai. Šiaip ar taip, niekada anksčiau neklausinėjau jos apie savo šeimą. Ši tema mus abi vertė jaustis nejaukiai, tačiau mano pastarųjų mėnesių patirtis teikė man drąsos.

By padėjo laikraštį.

– Ką turi omenyje?

– Na, aš jau seniai jaučiu tarp jūsų tvyrančią įtampą, – pasakiau. – Ir visada stebėjausi, kodėl jūs viena kitos nemėgstate.

– Aš labai myliu tavo mamą, visada mylėjau.

Suraukiau nosį.

– Vis tiek nesuprantu, – pasakiau. – Tai kodėl beveik niekada nesikalbate?

Ji atsiduso.

– Tai labai ilga istorija.

– Man tiks ir sutrumpinta versija.

Pasilenkiau arčiau ir apglėbiau rankomis kelius.

Ji linktelėjo.

– Tavo mama vaikystėje atvažiuodavo pas mus vasaroti, – tarė. – Ir aš labai džiaugdavausi, kai ji būdavo pas mus. Dėdė Bilas taip pat. Bet vienais metais viskas pasikeitė.

– Kodėl?

– Na, – prabilo ji, atsargiai rinkdamasi žodžius, – tavo mama ėmė klausinėti apie savo šeimą.

– Ko ji galėjo klausinėti apie savo šeimą?

– Ji norėjo sužinoti daugiau apie savo mamą.

– Senelę Džeinę?

Pro langą By pažvelgė į vandenį. Senelė Džeinė mirė maždaug prieš dešimtį metų. Senelis palūžo, taip pat ir mano mama, nors jos santykiai su savo mama buvo sudėtingi. Kad ir kaip baisiai tai skambėtų, manęs senelės mirtis beveik nepaveikė. Nesakau, kad ji buvo man bloga. Per kiekvieną gimtadienį, net kai baigiau koledžą, ji siųsdavo atvirukus su linkėjimais, parašytais labai dailia rašysena, kuri buvo tokia kaligrafiška, kad prašydavau tėčio padėti ją suprasti. Ant židinio atbrailos ji laikė mano ir sesers nuotraukas. Vis dėlto senelė Džeinė elgėsi kiek nenatūraliai. Tik aš niekada nesugebėjau įvardyti, kas jos elgesyje buvo nenatūralu.

Ji su seneliu paliko salą ir persikraustė gyventi į Ričlando miestą rytų Vašingtone – į miestą, ne ką patrauklesnį nei virti brokoliai. Kartą nugirdau By sakant dėdei Bilui, kad jie per daug metų ten „slepiasi“ ir kad senelė Džeinė neleidžia seneliui grįžti namo, į salą.

Kasmet per Kalėdas mes lankydavomės Ričlande, bet manęs ten niekada netraukė. Mylėjau savo senelį, bet santykiai su senele man jau vaikystėje atrodė netikri: mačiau kreivus žvilgsnius, metamus mano pusėn prie vakarienės stalo, ir tai, kaip žiūrėdavo į mane, kai kalbėdavau. Kartą, kai buvau vienuolikos, tėvai paliko mane ir seserį Ričlande visam savaitgaliui, o patys išvažiavo į kelionę. Senelė davė mums dėžę su senais savo drabužiais iš penktojo dešimtmečio, ir mes su Daniele džiūgavome, gavusios progą pažaisti persirenginėjimą. Tačiau kai aš apsivilkau raudoną nėriniuotą suknelę, senelė pažvelgė į mane siaubo perkreiptu veidu. Vis dar matau ją, stovinčią svetainės tarpduryje, ir purtančią galvą.

– Raudona tau netinka, mieloji, – tąkart pasakė.

Pasijutau nepatogiai ir susigėdau. Nusitraukiau baltas pirštinaites ir puoliau segti bižuterinių papuošalų sau nuo kaklo, mėgindama nuryti besitvenkiančias ašaras.

Tada senelė priėjo prie manęs ir apkabino per pečius.

– Žinai, ko tau reikia? – paklausė ji.

– Ko? – sušnarpščiau.

– Naujos šukuosenos.

Danielė suspigo:

– Cheminio! Padaryk jai cheminį!

Senelė nusišypsojo.

– Ne, ne cheminio. Emilei reikia naujos spalvos.

Ji suėmė mano smakrą rankomis ir linktelėjo:

– Taip, visada įsivaizdavau tave brunetę.

Netekusi žado nusekiau senelę į vonios kambarį. Ji išsitraukė dėžutę su plaukų dažais ir liepė man atsisėsti ant šilku apmuštos tualetinio stalelio kėdutės.

– Nejudėk, – pasakė, skirstydama mano plaukus į atskiras sruogas ir tepdama ant jų juodą masę, kuri dvokė amoniaku.

Praėjus dviem valandoms, mano šviesios garbanos buvo tokios tamsios, kad aš apsiverkiau, pamačiusi save veidrodyje.

Sudrebėjau tai prisiminusi.

– Tu užaugai su senele Džeine, tiesa, By?

– Taip, – atsakė ji. – Ir su tavo seneliu. Čia pat, saloje.

– Tai ką papasakojai mano mamai apie mano senelę, kad ji supyko?

By atrodė paskendusi mintyse.

– Būdama jauna, tavo mama užsibrėžė didelį tikslą, – tarė ji. – Kai jos pastangos nedavė vaisių, ji nusprendė, kad nebenori būti savo šeimos dalimi, bent jau ne tokia, kokia buvo iki tol. Ji nebeatvažiuodavo į salą. Praėjo aštuoneri metai, kol ją vėl pamačiau. Tai įvyko, kai gimei tu. Nuvažiavau į Portlandą aplankyti tavęs ligoninėje, o tavo mama jau buvo pasikeitusi.

By ir vėl nugrimzdo į prisiminimus, bet aš greitai ją grąžinau atgal:

– Ką turi omenyje, sakydama „pasikeitusi“? – paklausiau.

Ji tik gūžtelėjo pečiais:

– Nežinau, kaip tai apibūdinti. Tiesiog atrodė, kad kažkas iš jos išsiurbė visą energiją, – atsakė ji. – Mačiau tai iš jos akių. Ji buvo pasikeitusi.

Nusistebėjusi papurčiau galvą. Tą akimirką panorau pasikalbėti su savo seneliu. Jis jau daug metų gyveno slaugos namuose Spokane, ir dabar pasidarė gėda, kad jau dvejus metus jo nelankiau. Grįžusi po paskutinio apsilankymo mama pasakojo, kad jis nepažino jos, savo dukters. Sakė, kad vadino ją kitu vardu ir pasakė tai, kas ją pravirkdė. Nepaisydama to, aš vis tiek troškau su juo pasimatyti.

– By, – atsargiai kreipiausi, – koks buvo tas tikslas, kurį užsibrėžė mano mama?

Ji papurtė galvą.

– Po to, kai mūsų santykiai su tavo mama pakriko, Bilas privertė mane pažadėti, kad daugiau niekados apie tai nekalbėsiu tavo mamos labui, mūsų visų labui.

Suraukiau antakius.

– Tai nieko man nepapasakosi?

Ji ryžtingai sunėrė rankas sau ant krūtinės:

– Atleisk, mieloji. Visa tai jau praeitis.

– Aš tik noriu suprasti, – nusivylusi pasakiau.

Jaučiau, kaip skruostus muša raudonis.

– Visus tuos metus, visas tas vasaras mano mama beveik nesikalbėdavo su tavimi. Ir tu žinai kodėl, tiesa?

– Dabar jau nebežinau, – atsakė ji. – Ilgainiui visi pasikeičia. Ji vis tiek atveždavo čia tave ir tavo seserį. Aš visada tai vertinau. Ji matė, kad jums patinka leisti vasaras saloje, kaip ir jai kadaise patiko. Nors buvo labai nepatenkinta manimi, visada sugebėjo pamiršti tą nepasitenkinimą dėl tavęs ir Danielės.

Atsidusau ir pažvelgiau pro langą. Įlanka atrodė įtūžusi: vanduo sūkuriavo ir bangavo, o pakilusios bangos įnirtingai plakėsi į cementinį pylimą, tėkšdamosi į jį su tokia jėga, kad aptaškydavo net namo langus. Atrodė neteisinga, kad By slepia visa tai nuo manęs. Nesvarbu, ar ši istorija skausminga, ar ne, – aš turiu teisę žinoti viską apie savo šeimą.

– Atleisk man, mieloji, – tarė ji, tapšnodama man ranką.

Atsidusau ir nusukau žvilgsnį. By visada buvo užsispyrusi, ir aš jau seniai išmokau išgirsti jos užuominas ir neliesti kai kurių temų.

By linktelėjo, tarsi būtų kažką prisiminusi, galbūt tai, kas kėlė nerimą. Įdėmiai tyrinėjau jos veidą, tikėdamasi pamatyti bent užuominą apie tai, ką ji slepia savyje. Pro langą sklindanti šviesa išryškino By kaktą vagojančias raukšles. Jos priminė tai, ką taip dažnai pamiršdavau: By ėjo senyn. Ji jau buvo labai sena. Pirmą kartą man pasidarė visiškai aišku, kad mano tetai ant širdies guli didelis akmuo. Bijojau, kad ši slegianti paslaptis tikrai baisi.

Pasakiau By, kad traukiu į paplūdimį pabūti viena su savo mintimis. Bet nepasakiau, kad su savimi nešuosi dienoraštį. Ėjau paplūdimiu, kol radau rąstą, į kurį galėčiau atsišlieti. Jis toli gražu nepriminė patogios sofos, bet aplink jį augo vešli paplūdimio žolė, ir nugarai nebuvo taip jau kieta. Oda šiurpo nuo vėsaus vėjo, tad užsisegiau viršutinę megztinio sagą ir atsiverčiau puslapį, ties kuriuo buvau sustojusi. Nekantravau vėl pasinerti į tą istoriją, tačiau staiga suskambo telefonas. Pažvelgiau į jo ekraną – skambino Anabelė.

– Žinai, – prabilo ji, – aš nusprendžiau, kad tu saloje arba numirei, arba užmezgei karštą romaną.

– Aš sveika ir gyva, – pasakiau. – Atleisk, kad nepaskambinau. Atrodo, pradedu įsijausti į salos gyvenimą.

– Ar sakydama „gyvenimą“, turi omenyje ir kokį nors saloje gyvenantį vyriškosios giminės atstovą?

Sukikenau.

– Panašiai...

– Dievaži, Emile, klok viską tučtuojau!

Papasakojau jai apie Gregą ir Džeką.

– Labai džiaugiuosi, kad nė karto nepaminėjai Džoelio, – pasakė ji.

Man suspaudė širdį, kaip ir kaskart, kam nors paminėjus jo vardą.

– Kodėl turėjai tai pasakyti? – paklausiau.

– Ką pasakyti?

– Kodėl turėjai paminėti jį?

– Atleisk, Em, – atsiprašė. – Gerai, keičiam temą – kaip tau ten sekasi?

Lengviau atsikvėpiau.

– Puikiai. Šita vieta tikrai kažkuo ypatinga.

Man virš galvos skraidžiojo ir klykavo žuvėdros. Įdomu, ar Anabelė jas girdi.

– Žinojau, kad ten tau bus geriau nei Kankūne.

– Buvai teisi. Čia yra viskas, ko man reikia.

Papasakojau jai apie vakarykštį bučinį su Gregu paplūdimyje, ir ji suspigo:

– Tai kodėl nepaskambinai man trečią valandą nakties ir iškart nepapasakojai?

– Nes būtumei aprėkusi mane už tai, kad tave pažadinau.

– Taip, būčiau, – pripažino ji. – Bet vis tiek būčiau norėjusi viską išgirsti.

– Gerai, – pasakiau. – Po kito bučinio – jei kitas bučinys apskritai bus – iš karto skambinsiu tau, sutarta?

– Sutarta, – atsakė ji. – Ir aš norėsiu sužinoti visas smulkmenas.

– Galiu ir su smulkmenomis.

– Tu ten būsi dar apie tris savaites, ar ne?

Atrodė, kad per trumpai. Iš karto pasijutau it vaikas, kuris puola į paniką liepos mėnesį pamatęs mokyklinių prekių reklamą. Negi jie nesupranta, kad mokslo metai prasideda tik rugsėjį?

– Prieš grįždama namo, privalau daug ką išsiaiškinti, – pasakiau.

– Tau pavyks, Em, – pasakė ji. – Žinau, kad pavyks.

– Nesu tikra, bet jaučiu, kad čia būta svarbių įvykių. Susijusių su teta ir visa mano šeima. Kažkokia šeimos paslaptis. Dar šis tas: svečių kambaryje radau dienoraštį.

– Dienoraštį? – susidomėjusi paklausė ji.

– Tai senas dienoraštis, rašytas 1943 metais, o gal romano pradžia. Nesu tikra. Jei atvirai, tai jaučiuosi gana nejaukiai jį skaitydama. Tačiau mane persekioja nuojauta, kad privalau jį perskaityti, kad ne veltui jį radau. Ar tai ne keista?

– Ne, – nedvejodama atsakė Anabelė. – Visai nekeista. Kartą radau savo mamos dienoraštį, kurį ji rašė mokydamasi mokykloje. Perskaičiau jį nuo pradžių iki galo. Per tas valandas, praleistas po antklode su žibintuvėliu skaitant jos dienoraštį, apie savo mamą sužinojau daugiau, nei per trisdešimt savo gyvenimo metų.

Ji stabtelėjo.

– Kas, sakei, jį parašė? By?

– Čia visa bėda, – atsakiau. – Nežinau, kas jį parašė. Bet jau daug metų taip nesimėgavau knyga.

– Gal tau iš tikrųjų lemta perskaityti šitą knygą, – pasakė Anabelė. – Palauk, ar nesakei, kad rytoj eini į pasimatymą su kuo-jis-ten-vardu?

– Na taip, vakarieniauju su Džeku jo namuose, – atsakiau. – Tikriausiai galima sakyti, kad tai pasimatymas.

– Emile, jeigu vyras gamina moteriai – tai, mieloji, yra pasimatymas.

– Na, jei jau taip sakai. O kaip tavo reikalai? Kaip einasi su Evanu?

– Niekaip, – atsakė ji. – Man atrodo, kad viskas baigta. Belieka ramiai laukti savojo Edvardo.

Abi žinojome, kad, kaip teigiama Anabelės tyrimų išvadose, Edvardas yra patikimiausio ir ilgalaikiams santykiams tinkamiausio vyro vardas.

– Beje, Anabele, – pasmalsavau, – įdomu, ką tavo tyrimai sako apie Eliotą?

– Kodėl klausi? Ar yra trečias pretendentas į tavo širdį?

Nusijuokiau.

– Ne, ne, aš tiesiog, na, pažįstu žmogų tokiu vardu. Jis gyvena čia, saloje. Man tiesiog smalsu.

Girdėjau, kaip ji rausiasi tarp popierių ant stalo.

– A, štai kur jis, – pasakė ji. – Eliotas, taip... oho, tai labai geras vardas. Vidutinė Eliotų santuokų trukmė yra keturiasdešimt dveji metai. Edvardų vis tiek ilgesnė – keturiasdešimt ketveri, bet Eliotas – ne ką prastesnė partija.

– Ačiū, – šypsodamasi pasakiau.

Padėjusi ragelį supratau, kad pamiršau paklausti apie Džeko ir Grego vardus. Kažkodėl jie man rūpėjo mažiau nei Elioto vardas. Norėjau sužinoti tai Esteros labui. Buvau tikra, kad atsakymas ją nudžiugintų.

Bobis grįžo namo lygiai be dešimt devynios, kaip ir žadėjo. Jis niekada nevėluodavo. Nusivilko savo mėlyno kostiumo švarką ir pakabino jį į spintą, tada atėjo į virtuvę ir pabučiavo mane.

– Pasiilgau tavęs, – tarė.

Jis visada taip sakydavo.

Tada pašildžiau jam vakarienę, ir sėdome prie stalo. Žiūrėjau, kaip jis valgo, ir klausiausi jo pasakojimo apie dienos įvykius. Visi mūsų vakarai šitaip prabėgdavo.

Tada atsigulėme. Kadangi buvo antradienis, Bobis timptelėjo mano naktinius marškinius. Bobis visada norėdavo mylėtis antradieniais. Tačiau šiąnakt aš nebuvau įsitempusi, neskaičiavau iki šešiasdešimties ir nesimeldžiau, kad tai kuo greičiau baigtųsi. Šiąnakt aš užsimerkiau ir įsivaizdavau, kad esu su Eliotu.

Trejus metus, iki ištekėdama už Bobio, buvau susižadėjusi su Eliotu. Kurį laiką viskas klostėsi puikiai. Pamenu, kokia vėsi buvo paplūdimio pikniko diena. Tuo metu šito nežinojau, bet tai buvo mūsų santykių pabaigos pradžia.

Francė, viena geriausių mano draugių, pasiūlė apsimauti pirštines. Bet kita artima draugė, Rouzė, stojo manęs ginti:

– Jos paslėptų žiedą! – tarė ji. – Nesąmonė. Negalima dangstyti tokio žiedo. Būtų tikra šventvagystė.

Mes juokėmės, puošėmės ir pudravomės nosytes. Po valandos, susikibusios už rankų, patraukėme į svarbiausią sezono šventę, kuri sutraukdavo visus vyrus, moteris ir vaikus į Igl Harboro paplūdimį. Jis buvo nusėtas laužais ir stalais su maistu, ant kurių puikavosi švieži moliuskai, kepti krabai ir karšta žuvienė.

Paplūdimyje mums virš galvų kryžiavosi baltų žiburėlių juostos, grojo muzika ir šoko žmonės – kaip kasmet per paplūdimio pikniką. Visos trys džiaugsmingai šūktelėjome, kai per garsiakalbius pasigirdo mūsų mėgstamiausia Gleno Milerio daina „Moonlight Serenade“5. Pradėjau linguoti į taktą ir netrukus pajutau stiprias Elioto rankas sau ant juosmens. Jis pabučiavo man kaklą.

– Labas, mylimoji, – sušnibždėjo ir nusivedė mane į šokių aikštelę.

Mėnulio šviesoje mūsų kūnai judėjo kartu.

Dainai pasibaigus, nuėjome į paplūdimį pas Francę, kuri sėdėjo viena.

– Kur Rouzė? – paklausiau.

Francė gūžtelėjo pečiais.

– Tikriausiai ieško Vilo.

Jos balse išgirdau nuoskaudą, todėl paleidau Elioto ranką ir paėmiau jos.

– Eime pasilinksminti, merginos, – pasakė Eliotas.

Mums abiem jis pasiūlė po parankę, ir mes įsikibome. Francė iškart pralinksmėjo.

Vėliau Vilas su Rouze prisijungė prie mūsų ir kartu sėdėjo ant pakloto, kurį Eliotas atnešė ir patiesė paplūdimyje. Gėrėme alų, iš metalinių dubenėlių valgėme moliuskus ir gėrėjomės vėsia, žvaigždėta naktimi.

Eliotas įkišo ranką į savo tamsiai žalią kuprinę ir ištraukė fotoaparatą. Pasikrapštęs prie blykstės, mostelėjo man, kad žiūrėčiau į objektyvą.

– Nenoriu niekada pamiršti, kaip šį vakarą atrodai, – pasakė jis.

Jis spustelėjo mygtuką vieną, antrą, o tada trečią kartą. Eliotas buvo tikras meistras. Jis mokėjo vaizdą įamžinti taip ryškiai, kad vėliau, žiūrint nuotrauką, darėsi silpna.

Prisimindama tą vakarą, gailiuosi, kad leidau Eliotui išeiti. Jei būtų buvę įmanoma, būčiau sustabdžiusi laiką. Tačiau, dar neišmušus dešimtai valandai, jis pasisuko į mane ir pasakė:

– Šį vakarą turiu nuvažiuoti į Siatlą. Reikia sutvarkyti vieną reikalą. Ar galime susitikti rytoj vakare?

Nenorėjau, kad jis išeitų, bet vis tiek linktelėjau ir pabučiavau jį.

– Myliu tave, – pasakiau.

Akimirką sėdėjome nejudėdami, paskui jis atsistojo, nusibraukė nuo kojų smėlį ir pasuko link kelto švilpaudamas kaip visada.

Kitą rytą Francė, Rouzė ir aš sėdome į rytinį keltą ir išplaukėme į Siatlą apsipirkti. Rouzė norėjo užeiti į „Frederick & Nelson“ parduotuvę įsigyti suknelės, kurią matė naujausiame žurnalo Vogue numeryje. Francei reikėjo naujų batelių. O aš tiesiog mėgdavau išvykti iš salos. Miestas man patiko. Šimtą kartų sakiau Eliotui, kad svajoju apie didelį butą miesto centre su vaizdu į įlanką. Sienas nudažyčiau rausvai violetine spalva, pakabinčiau kremines užuolaidas su nedideliais kaspinais, prilaikančiais jas atitrauktas dienos metu, kaip buvau mačiusi žurnaluose.

O tada, eidamos Marion gatve, priešais „Landon Park“ viešbutį – didelį mūrinį pastatą su aukštomis kolonomis – pamatėme Eliotą. Jis buvo ne vienas, tačiau tik kai prasiskyrė automobilių srautas, pamačiau, kas ėjo kartu. Tai buvo šviesiaplaukė moteris, aukšta kaip Eliotas. Stebėjau, kaip jis ją apkabina, ir tas apkabinimas, rodos, truko amžinai. Stovėjau pakankamai arti, kad girdėčiau jų pokalbį, na, tiksliau, jo nuotrupas, bet man to pakako.

– Štai buto raktas, – pasakė moteris ir kažką jam padavė.

Jis iš karto įsidėjo tą daiktą į kišenę, tada mirktelėjo jai, ir mano kūnu perbėgo šiurpas. Žinojau, koks tai mirktelėjimas.

– Ar pasimatysime vakare? – paklausė jis.

Pravažiuojančio sunkvežimio sukeltas triukšmas neleido man išgirsti jos atsakymo. Tada jis įsodino ją į taksi ir pamojavo atsisveikindamas.

Staiga prisiminiau vieną romaną, kurį skaičiau prieš metus. Jokia kita knygos herojė nekalbėjo su manimi taip, kaip tai darė Džeinė iš Malonės metų.

Mano akys išsipūtė. Malonės metai! Iš nuostabos papurčiau galvą, prieš atversdama kitą puslapį.

Džeinė ištekėjo už Stiveno, tačiau visą laiką geidė kito vyro. Ji nuėjo taip toli, kad nesuvaldė savo aistros ir sulaužė santuokos įžadus. Dėl to mano mama pavadino šią knygą „šlamštu“. Pasakiau jai, kad knyga buvo apdovanota Pulicerio premija ir kad mano anglų literatūros mokytojas man ją rekomendavo, tačiau tai jos nuomonės nepakeitė. Tokie romanai, kalbėjo ji, pilni viliojančių ir jaunai merginai pavojingų minčių, todėl laikiau knygą paslėptą po čiužiniu.

Stovėdama ant šaligatvio tą dieną prisiminiau visą Džeinės istoriją, taip skaudžiai susipynusią su manąja. Kalbėdamas su ta moterimi, Eliotas buvo meilus. Mąsčiau apie saitus, kurie mus jungia, apie priesaikas, kurias duodame ir laužome. Jei Džeinė galėjo atiduoti savo ranką vienam vyrui, o mylėti kitą, tai Eliotas galėjo duoti žodį man, bet vis tiek geisti kitos. Viskas įmanoma. Romano istorija atrodė poetiška: Džeinė mylėjo Andrių, o būdama vidutinio amžiaus – Džimį. Tačiau, matydama šios istorijos pasikartojimą savo gyvenime, stebėdama ją iš šalies, supratau, kaip tai neteisinga. Argi negali žmogus mylėti vieno žmogaus visą gyvenimą? Ar negali laikytis duoto pažado? Eliotas galėjo turėti bet kurią moterį, kurios tik užsigeisdavo, ir iki to momento tikėjau, kad jis geidė manęs vienos. Labiau klysti negalėjau.

Laiškas. Prisiminiau laišką, kurį Džeinė gavo nuo Andriaus, prabėgus daugeliui metų po jų meilės prisipažinimo vienas kitam. Viskas buvo aprašyta knygoje, negailint tragiškų smulkmenų. Jis sudaužė jai širdį pareiškęs, kad vyksta Italijon, užuot grįžęs pas ją į Čikagą. Todėl ji ir sutiko tekėti už Stiveno ir tuo sprendimu negrįžtamai pakeitė savo gyvenimo tėkmę. Todėl ir parašė Andriui tą šaltą, tiesmuką laišką, prieš įsiplieskiant karui, sunaikindama net menkiausią galimybę jų meilei vėl įsiliepsnoti, nors ta meilė ruseno jos širdyje dar daugelį metų.

„Norėdamas ką nors užbaigti, – rašė Džeinė, ryžtingai atsakydama į Andriaus veiksmus, – daryk tai greitai.“

Tą akimirką aš supratau, kaip turiu pasielgti.

Rouzė su France tylėdamos stovėjo greta, laikydamos mane už parankių, kad nepargriūčiau, o gal kad nepasileisčiau bėgti skersai gatvės. Tačiau aš išsilaisvinau iš jų gniaužtų ir pasileidau tekina per gatvę, nesisaugodama automobilių. Bėgau link Elioto, stovinčio priešais laikraščių automatą.

Nusimoviau žiedą, kurį prieš mėnesį padovanojo Eliotas. Jį puošė kriaušės formos deimantas, įsodintas tarp dviejų raudonų rubinų. Jis buvo pernelyg ekstravagantiškas, ir aš jam tai pasakiau, bet jis atšovė, kad nori, jog aš turėčiau visa, kas geriausia, net jei tai reikštų, kad jis visam gyvenimui įlįs į skolas. Manau, taip ir atsitiko. Bet visa tai neteko prasmės po to, kai pamačiau jį su kita moterimi ir išgirdau jį tariant tuos išdavikiškus žodžius.

Atsidūrusi kitoje Marion gatvės pusėje, šaltai tariau:

– Labas, Eliotai.

Atrodė, kad, pamatęs mane, jis ir išsigando, ir atsipalaidavo, tarsi neturėtų ko slėpti. Jaučiau, kaip kaista mano veidas.

– Kaip tu galėjai?

Jo veidą aptemdė sumišimas, ir jis papurtė galvą:

– Ne, ne, tu ne taip supratai, – pasakė jis. – Ji tik draugė.

– Draugė? – užsipuoliau. – Tai kodėl melavai, sakydamas, kad vyksti tvarkyti reikalų? Tai visai nepanašu į reikalus.

Eliotas nudelbė žvilgsnį:

– Estera, ji tik sena draugė, – kalbėjo jis. – Prisiekiu.

Stipriai suspaudžiau savo kaklo pakabutį. Tai buvo auksinė jūros žvaigždė, pakabinta ant paprastos grandinėlės. Prieš keletą metų laimėjau jį miesto mugėje, ir jis tapo mano sėkmės talismanu. Dabar man reikėjo kaip galima daugiau sėkmės, nes mačiau, kad jis meluoja. Mačiau, kokiomis akimis ji į jį žiūrėjo, kaip jie flirtavo, kaip apsikabino. Rankomis jis laikė suėmęs jos juosmenį labai žemai. Ji buvo daugiau nei draugė. Bet kuriam kvailiui tai būtų aišku.

Gailėjausi to, ką ketinau padaryti, dar prieš tai padarydama, bet vis tiek taip pasielgiau. Suspaudžiau žiedą kumštyje ir sviedžiau kaip įmanydama toliau. Stebėjome, kaip jis atsimuša į šaligatvį, šokteli ir nurieda tiesiai į kanalizacijos angą.

– Viskas baigta, – pasakiau. – Prašau daugiau niekada su manimi nekalbėti. Nemanau, kad tai ištverčiau.

Mačiau Rouzę ir Francę, stebinčias mus iš kitos gatvės pusės, sustingusias iš siaubo. Prireikė titaniškų pastangų nusisukti nuo Elioto ir nueiti iki jų. Tuo metu jaučiau, kad amžiams nusigręžiu nuo mūsų bendro gyvenimo.

Net per automobilių triukšmą girdėjau jį šaukiant iš kitos gatvės pusės:

– Estera, palauk! Leisk man paaiškinti! Neišeik šitaip!

Bet liepiau sau nesustoti. Privalėjau eiti. Tiesiog privalėjau.

5 „Mėnesienos serenada“. (Angl.)

7 skyrius

Skaičiau dar apie valandą, negalėdama atsitraukti nuo dienoraščio puslapių, nepaisydama nei kelto sirenų, nei pasivaikščioti išėjusių žmonių ir jų lojančių šunų. Estera laikėsi savo sprendimo ir neatleido Eliotui. Jis rašė jai ištisus mėnesius, bet ji išmesdavo jo laiškus į šiukšlių dėžę net neskaičiusi. Rouzė ištekėjo už Vilo ir persikraustė į Siatlą. Francė liko saloje ir, didžiam Esteros liūdesiui, užmezgė netikėtą draugystę su Eliotu.

Pažvelgiau į laikrodį ir supratau, kad užtrukau ilgiau, nei planavau. Įsidėjau dienoraštį į krepšį ir sparčiai patraukiau link By namų.

Atidariusi duris į prieangį, išgirdau jos žingsnius.

– O, gerai, kad grįžai, – pasakė ir kyštelėjo galvą pro duris.

Aš tuo metu nuo batų valiau smėlį.

– Nežinau, kaip sugebėjau pamiršti apie šį vakarą, – tęsė ji. – Šią datą pasižymėjau kalendoriuje dar praėjusiais metais.

– Kas tai per data, By?

– Paplūdimio piknikas, – atsakė ji ir daugiau nieko nepaaiškino.

Ji stabtelėjo, susimąstė, o tada paklausė:

– Ar gali būti, kad tu niekada nedalyvavai salos piknike?

Neskaičiuojant kelių atsitiktinių apsilankymų, dažniausiai lankydavausi saloje vasarą. Todėl nostalgiją, kurią pajutau, sukėlė ne mano pačios, o Esteros prisiminimai apie tą stebuklingą vakarą.

– Ne, bet esu apie jį girdėjusi, – atsakiau.

By atrodė užsisvajojusi.

– Na, pagalvokim, – kalbėjo ji, įrėmusi rankas į šonus. – Tau reikės šilto palto. Taip pat pasiimsime kelis apklotus ir vyno, būtinai pasiimsime vyno. Evelina lauks mūsų ten šeštą.

Pakrantė atrodė lygiai taip, kaip ją nupasakojo Estera. Laužai. Mirgančios lempelės. Ant smėlio ištiesti patiesalai. Šokių aikštelė ir žvaigždėtas dangaus skliautas.

Paplūdimyje mus pasitiko Evelina. Jos megztinis atrodė per plonas, kad apsaugotų trapų kūną nuo šalčio, todėl aš ištraukiau vieną apklotą iš By krepšio ir apgobiau juo Eveliną.

– Ačiū, – užsisvajojusi pasakė ji. – Nuklydau į prisiminimus.

By pažvelgė visažinės žvilgsniu.

– Prieš daugelį metų jos vyras pasipiršo jai čia, paplūdimyje, per vieną iš piknikų.

Pastačiau krepšį ant smėlio.

– Jūs abi sėskitės ir patogiai įsitaisykite. Šį vakarą aš priimu užsakymus.

– Man moliuskų ir daug sviesto, – pasakė By. – Ir kukurūzų duonos.

– O man šparagų ir moliuskų su citrina, – paprašė Evelina.

Palikau jas su jų prisiminimais, o pati patraukiau link eilių prie valgio. Ėjau pro šokių aikštelę, kurios kampe stoviniavo kelios drovios paauglės, nenuleidžiančios akių nuo priešingame kampe susispietusių berniukų. Artėjo rimtos varžytuvės dėl dėmesio. Tada iš garsiakalbių pasigirdo švelni muzika, užgožianti krantą skalaujančių bangų mūšą. Užgrojo Nato Kingo Koulo „When I fall in love“6.

Leidau muzikai mane užliūliuoti ir svajingai lingavau į jos taktą, kol man už nugaros pasigirdo balsas:

– Sveika.

Atsisukusi išvydau Džeką.

– Sveikas, – atsakiau.

– Pirmasis tavo piknikas paplūdimyje?

– Taip, – atsakiau, – aš...

Mus pertraukė diskotekos vedėjas iš prieplaukoje įtaisyto pulto:

– Tik pažvelkite, ką mes čia turime, – prabilo jis.

Jo padėjėjas nukreipė į mus vieną iš prožektorių, ir aš prisidengiau akis nuo ryškios šviesos.

– Jauna pora, kuri pradės šio vakaro šokius!

Pažvelgiau į Džeką. Jis pažvelgė į mane. Iš visų pusių aplink mus pasigirdo plojimai.

– Atrodo, kad turime tik vieną išeitį, – pasakė jis, imdamas mane už rankos.

– Atrodo, kad taip, – susijaudinusi atsakiau, o jis prisitraukė mane artyn.

– Ar gali tuo patikėti? – paklausiau išpūtusi akis.

Džekas vedžiojo mane po aikštelę kaip tikras profesionalas.

– Ne, – atsakė jis, – bet kodėl gi nepadovanojus jiems gražaus reginio?

Linktelėjau. Jis laikė mane glėbyje, tarsi tai jam būtų įprasta. Mes skriejome po aikštelę, ir aš aplink mačiau į mus žiūrinčių žmonių veidus. Pagyvenusi pora. Vaikai. Paaugliai. Ir Henris. Henris stovėjo netoliese ir šypsojosi mums. Ištiesiau ranką, norėdama jam pamojuoti, bet Džekas apsuko mane ratu, o kai atsisukau, Henrio ten nebebuvo.

Pasibaigus muzikai, iš visų pusių pasigirdo plojimai, ir man norėjosi šokti toliau. Bet Džekas mostelėjo į paplūdimį, ir aš supratau, kad jo dėmesys nukrypo kitur.

– Paplūdimyje manęs laukia keletas draugų, – pasakė jis. – Gal norėtum prie mūsų prisidėti?

Pasijutau kvailai, kad palaikiau mūsų šokį romantišku.

– Oi, ne, – pasakiau. – Negaliu. Aš čia su By ir jos drauge Evelina. Pasižadėjau parnešti joms valgyti, tad geriau jau eisiu. Bet susitiksime rytoj pas tave, ar ne?

Jo veidas akimirką apsiniaukė, tarsi būtų pamiršęs, kad pasikvietė mane anąkart paplūdimyje.

– Taip, iš tikrųjų, vakarienė, – tarė jis. – Tai iki greito.

Ir nuėjo.

Po dešimties minučių, nešina valgiais nukrautu padėklu, grįžau pas Eveliną ir By, susirangiusias po apklotu. Išgėrėme visą vyną ir suvalgėme viską iki paskutinio kąsnelio. Sėdėjome paplūdimyje, kol mūsų galūnės pasidavė šalčiui. Važiuodama namo, galvojau apie Džeką, apie mūsų susitikimą šįvakar, ir nieko gero nesugalvojau. Bet buvo gera leisti savo mintims laisvai klajoti.

– Na, kaip? – paklausė By, prieš man įsukant į įvažiuojamąjį keliuką.

– Buvo nuostabu, – atsakiau.

– Labai gražiai šokote, – pasakė ji.

Nepagalvojau, kad iš paplūdimio, kur ji sėdėjo, matėsi šokių aikštelė.

– Ir aš taip manau, – nusišypsojau.

– Labanakt, – pasakė ji ir paglostė man skruostą.

– Labanakt, By.

6 „Kai aš įsimylėsiu“. (Angl.)

Kovo 5 diena

Vakarienė su Džeku. Kitą dieną tik apie tai ir tegalvojau. Plaudama indus po pusryčių, panardinau rankas į muiliną vandenį ir susimąsčiau, ar jis galvojo apie mūsų šokį praėjusį vakarą. Ar jis pajuto tą kibirkštį, kurią pajutau aš? Didelis muilo burbulas susprogo, kai skalavau lėkštę. Padėjau ją džiūti. Gal aš viską išsigalvoju? Blizgindama sidabrą rankšluostėliu, sumečiau, kad dar visai neseniai atsisveikinau su Džoeliu, todėl mano šeiminio gyvenimo patirtis neleidžia man blaiviai vertinti santykių su Džeku.

Vėliau tą vakarą puoliau kuistis po savo lagaminą, ieškodama tinkamo drabužio. Vakarienė su Gregu buvo visiškai neįpareigojanti: susitikau su senu draugu viešoje vietoje. O su Džeku buvo kitaip. Nors tos kelios minutės paplūdimyje buvo tikrai malonios, šį vyrą gaubė kažin kokia paslaptis, ir aš dėl to nerimavau. Be to, jis pakvietė mane ne į restoraną, o į savo namus, tad pasirinkau aprangą, kurią renkuosi visada, kai nežinau, ką apsirengti, – jaukų megztinį, savo mėgstamiausius džinsus ir kabančių auskarų porą. Truktelėjau savo puošnią liemenėlę žemyn, bet tada papurčiau galvą ir vėl pakėliau ją aukštyn.

Perbraukiau šepečiu plaukus, išsiilgusius kirpėjo rankos, ir pabaigiau ruoštis brūkštelėdama blakstienas tušu, skruostus – skaistalais.

Prieš išjungdama kambaryje šviesą, kritiškai įvertinau savo atvaizdą veidrodyje. Bus gerai.

– Atrodai labai gražiai, – pasakė By, įkišusi nosį į kambarį.

Nežinojau, kiek laiko ji ten stovi, tad tikėjausi, jog spėjau paslėpti dienoraštį. Mečiau žvilgsnį į lovą ir supratau, kad spėjau.

– Ačiū, – atsakiau.

Persimečiau per petį rankinę ir įsispyriau į plokščiapadžius batus, tinkamus eiti paplūdimiu pas Džeką.

Pamaniau, kad ji nori man kažką atskleisti, bet, jai prabilus, supratau, kad nori mane įspėti:

– Geriau per ilgai neužsibūk, mieloji. Šiąnakt numatomas smarkus potvynis. Gali būti sunku grįžti namo. Būk atsargi.

Abi supratome, ką ji norėjo tuo pasakyti.

Tik nuėjusi gerą gabalą pakrante suvokiau, kad vertėjo pasiimti striukę ar net žieminį paltą. Kovo mėnesio brizas priminė arktinį vėją, ir aš tikėjausi, kad Džeko namai jau netoli. Eidama paplūdimiu, išgirdau skambant savo telefoną. Išsitraukiau jį ir ekrane pamačiau nepažįstamą numerį su Niujorko miesto kodu.

– Klausau, – atsiliepiau.

Fone girdėjau šiugždesį ir miesto garsus – automobilių signalus ir burzgesį, – tarsi skambinantysis eitų judria gatve.

– Klausau? – pakartojau.

Nesulaukiau jokio atsakymo, todėl, gūžtelėjusi pečiais, įsidėjau telefoną atgal į rankinę.

Virš galvos švytėjo mėnulio pjautuvas. Atsigręžiau į nueitą paplūdimio ruožą. Galėčiau apsisukti ir grįžti. Bet į mane vėl tvokstelėjo vėjo gūsis, išgąsdindamas, tarsi į veidą šliūkštelėta šalto vandens stiklinė. Buvau priversta eiti toliau. Ar paklusau vėjyje šnabždančiam balsui? O gal jausmui? Nebuvau tikra, bet ėjau nesustodama, žingsnis po žingsnio, kol priėjau Džeko paplūdimio namelį. Jis atrodė būtent taip, kaip nupasakojo Džekas – su pilkų malksnų stogu ir didele terasa išilgai priekinės sienos.

Kaip ir kiti namai šiame pakrantės ruože, taip ir šis buvo senas ir tikriausiai apipintas pasakojimais. Susimąsčiau apie poras, stebėjusias saulėlydžius iš šitos terasos per pastarąjį šimtmetį, ir mano širdis suspurdėjo. O tada ėmė pasiutusiai daužytis krūtinėje, nes pamačiau ant stogo įtaisytą anties pavidalo vėjarodį, besisukantį vėjyje. Ar tai gali būti namas iš By paveikslo?

Pro langą sklindanti šilta šviesa tiesiog kvietė pasukti takeliu, vedančiu prie namo. Pastebėjau prie laiptelių pakabintą meškerę, o šalia – botus. Prisiartinau prie priekinių durų, kurios buvo neužrakintos.

– Labas, – atsargiai tariau, žengdama vidun.

Girdėjau muziką, džiazą, ir gaminamų patiekalų čirškėjimą.

– Sveika, užeik, – iš kito kambario, tikriausiai virtuvės, šūktelėjo Džekas. – Aš čia pabaigsiu ir tuoj ateisiu.

Užuodžiau česnaką, sviestą ir vyną – gardžiausią pasaulyje skonių derinį. Iš karto pasidarė šilčiau – taip, kaip būna gurkštelėjus vyno. Su savimi turėjau butelį „Pinot“, kurį nukniaukiau iš By. Pastačiau jį ant prieškambario stalelio šalia raktų ryšulio ir didelės baltos kriauklės, pilnos monetų.

Apsižvalgiau iš ten, kur stovėjau. Akį patraukė valgomasis su raudonojo vyno spalvos sienomis ir masyviu ąžuoliniu stalu. Pasidarė smalsu, ar Džekas dažnai priiminėja svečius, turėdamas tokį stalą. Už kelių žingsnių į kairę buvo svetainė, kurioje stovėjo dvi sofos ir kavos stalelis, pagamintas iš šviesiai pilkos medienos, kurią jūra išplovė į krantą. Baldai atrodė tvirti ir vyriški, bet aplinka buvo išpuoselėta – vaizdas kaip iš baldų katalogo. Net žurnalai ant kavos stalelio atrodė specialiai išdėlioti netvarkingai. Priėjau prie židinio, kad apžiūrėčiau ant atbrailos sudėtas nuotraukas. Viena ypač patraukė mano dėmesį: joje buvo pavaizduota jauna moteris su saulės akiniais, raudona bikinio viršutine dalimi ir dailiu drobiniu sarongu, sujuostu ant liauno liemens. Ji stovėjo paplūdimyje ir į fotografuojantįjį – Džeką? – žvelgė meiliu žvilgsniu. Staiga pasijutau kaip įsibrovėlė, ir tai buvo kvaila, nes ta moteris galėjo būti jo sesuo.

– Sveika, – tarė Džekas, įeidamas į svetainę. – Atleisk, kad teko palaukti, bet pasaulis sustoja, kai gaminu bešamelio padažą.

Rankose Džekas laikė dvi taures vyno ir vieną pasiūlė man:

– Tikiuosi, mėgsti „Chardonnay“.

– Labai.

– Puiku, – pasakė jis.

Atrodė ramus ir tvirtas, tarsi senas keltas, ir tai tik išryškino mano susijaudinimą. Tikėjausi, kad jis to nepastebi.

– Prisėskim, – tarė ir parodė į sofą, kuri stovėjo priešais židinį. – Džiaugiuosi, kad galėjai šį vakarą ateiti.

Jis buvo dar gražesnis, nei anksčiau – pavojingai gražus su savo tamsiais, banguotais plaukais ir svaiginančiu žvilgsniu.

– Ar vakar gerai praleidai laiką? – paklausė.

– Taip, – atsakiau. – Buvo graži naktis.

Meldžiausi, kad neišrausčiau, nors buvau tikra, kad išraudau.

– Atleisk, kad turėjau taip greitai tave palikti, – susirūpinęs pasakė jis.

– Baik, nieko tokio, – atsakiau žvalgydamasi po kambarį ir trokšdama pakeisti temą.

Mano akį patraukė keletas įrėmintų nespalvotų vintažinių nuotraukų, ypač viena, kurioje matėsi senas keltas.

– Tavo namai labai jaukūs.

Kaip aš galėjau pasakyti šitokią banalybę?

– O kaip tau sekasi ta istorija? – paklausė jis.

– Kokia istorija? – Iš karto pagalvojau apie Esteros istoriją ir nustebau, iš kur Džekas apie ją žino.

– Tavo knyga, – pasakė Džekas. – Ta, kurios rašyti čia atvykai.

– A, taip. Aš, mm, rašau ją po truputį. Iš lėto, bet užtikrintai.

– Beinbridžas – tobula vieta rašytojui ir bet kokiam kitam menininkui, – pasakė jis. – Užtenka paimti į rankas rašiklį ar teptuką, ir pasakojimai, paveikslai ateina savaime.

Linktelėjau.

– Taip, sala turi tokį poveikį, – pasakiau, turėdama omenyje ne savo kūrybą, o dienoraščio puslapiuose suguldytą pasakojimą.

Džekas nusišypsojo ir lėtai, pasigardžiuodamas gurkštelėjo vyno.

– Ar tu išalkusi?

– Labai.

Jis palydėjo mane į valgomąjį prie stalo, o pats nuėjo atnešti tarkuoto parmezano salotų su gražgarstėmis ir pankoliais, kepto oto, bešamelio padažu apšlakstytų smidrų ir ką tik iškeptų bandelių.

– Skanaus, – tarė, pripildydamas mano taurę vyno.

– Vyras, kuris šitaip gamina, – aš ne juokais sužavėta, – pasakiau, tiesdamasi ant kelių servetėlę.

Jis šelmiškai nusišypsojo:

– To ir siekiau.

Kalbėjomės nesustodami, apgaubti plazdenančios žvakių šviesos. Jis man papasakojo, kaip kartą vasaros stovykloje vaikščiojo per miegus ir atsibudęs labai susigėdo, nes paaiškėjo, kad mėgino įlipti į stovyklos vadovo lovą. Aš prisiminiau, kaip kartą vidurinėje mokykloje kramčiau parkerio galą ir nepajutau, kaip rašalas išsiliejo man ant veido. Dvi dienas mano viršutinė lūpa buvo pamėlusi.

Papasakojau jam ir apie Džoelį, bet apsiėjau be sentimentų ir savigailos. Kai pabaigiau savo pasakojimą apie santuokos griūtį su visomis detalėmis, kurias prisiminiau tik išgėrusi, – baltasis vynas atriša man liežuvį, – Džekas papurtė galvą ir pasakė:

– Aš vis tiek nesuprantu, kaip jis galėjo tave paleisti.

Pajutau, kaip vėl užkaista mano skruostai.

– O kaip tu? Ar kada buvai vedęs?

Akimirką Džekas atrodė sutrikęs, o tada tarė:

– Ne, gyvename dviese – tik aš ir Rasas.

Prisiminiau auksaspalvį retriverį paplūdimyje.

– Rasai! – sušuko Džekas.

Po kelių sekundžių antrame aukšte kažkas dusliai žnektelėjo, ir tuoj pasigirdo bildesys ant laiptų. Pasirodė Rasas ir nėrė tiesiu taikymu pas mane. Iš pradžių jis apuostė mano kojas, tada rankas, o galiausiai klestelėjo savo pasturgalį ant mano dešinės pėdos.

– Tu jam patinki, – pasakė Džekas.

– Tikrai? Iš kur žinai?

– Jis atsitūpė tau ant pėdos, tiesa?

– Taip.

Nežinojau, ar visi šunys taip elgiasi, ar tai tik Raso įprotis.

– Jis tupiasi ant pėdos tik tam, kas jam patinka.

– Na, džiaugiuosi, kad gavau jo pritarimą, – pasakiau šypsodamasi, žiūrėdama į šunį, padėjusį galvą man ant kelių. Mano megztinis apsivėlė jo plaukais, bet nekreipiau į tai dėmesio.

Džekas sutvarkė stalą, atsisakęs mano pagalbos, o tada nusivedė mane link galinių durų.

– Noriu tau kai ką parodyti, – pasakė jis.

Per kiemą – mažytį žemės lopinėlį su pievele ir per ją vingiuojančiu akmenimis grįstu takeliu – nuėjome į nediduką pastatą, panašų į pašiūrę.

– Mano studija, – tarė Džekas. – Aną dieną paplūdimyje sakei, kad norėtum pamatyti mano darbų.

Pritardama energingai linktelėjau. Jaučiau, kad ta vieta jam šventa. Džekas įsileido mane į savo slaptą pasaulį. Būtų tas pats, jei pasiūlyčiau jam perskaityti vieną pirmųjų naujo rankraščio variantų. O jų aš niekam neleisdavau skaityti, nė vieno sakinio.

Viduje buvo pilna drobių, sustatytų ant molbertų ir atremtų į sienas. Visi paveikslai buvo jūros peizažai, išskyrus vieną vienintelį, kuris ypač patraukė mano dėmesį: tai buvo be galo gražios jaunos moters šviesiais ilgais plaukais portretas. Ji žvelgė į įlanką, jos veidas buvo paženklintas nerimo ir liūdesio. Šis darbas labai skyrėsi nuo kitų. Atidžiau pažvelgiau į jos viliojančias, bet liūdnas akis – ji buvo labai panaši į moterį, kurios fotografiją mačiau Henrio namuose. Kas ji? Norėjau išgirsti jos istoriją ir sužinoti, kodėl būtent ją Džekas tapo, bet jaučiau, jog nedera klausinėti. Supratau, kad portreto temos geriau neliesti.

Užuot smalsavusi, sutelkiau dėmesį į kitus jo darbus ir nuoširdžiai jais susižavėjau.

– Tie potėpiai ir šviesa... Tavo darbai gniaužia kvapą, – galiausiai pasakiau, stengdamasi nežiūrėti į paslaptingosios moters portretą ant molberto. – Visi iki vieno. Tu beprotiškai talentingas.

– Ačiū, – pasakė Džekas.

Jau buvo sutemę, bet mėnulio šviesa skverbėsi pro studijos langus. Džekas surimtėjo, čiupo eskizų bloknotą ir priėjo prie manęs.

– Būk gera, atsisėsk štai čia, – pasakė jis ir parodė į taburetę kampe.

Aš noriai paklusau.

Džekas susirado kitą taburetę, atsisėdo, tada atsistojo ir ėmė vaikščioti aplinkui, sutelkęs dėmesį į mane. Drovėdamasi pasitaisiau plaukus ir megztinį, o jis pasidėjo pieštuką ir bloknotą ir lėtai artinosi, kol atsidūrė tiesiai priešais mane. Jis stovėjo taip arti, kad galėjau užuosti jo odos kvapą.

Tada ištiesė ranką, švelniai suėmė mano smakrą ir pasuko mano veidą profiliu į mėnesieną. Jo pirštai slydo mano kaklu žemyn, kol sustojo ties megztinio apykakle, ir mano rankomis nubėgo šiurpuliukai. Jis praskleidė apykaklę tiek, kad apnuogintų mano raktikaulius ir puošnios liemenėlės kraštelį. Oda jaučiau švelnų vėją, bet nedrebėjau. Galbūt Džekas visas moteris mėgina sužavėti taip pat – vakarienė, šuo, portretas, – tačiau aš leidau savo vidinei cinikei pailsėti.

– Tobula, – tarė jis. – Dabar truputį taip pasėdėk.

Vos galėjau nustygti vienoje vietoje, be to, jaučiausi suglebusi, bet sugebėjau išbūti nejudėdama, kol Džekas sėdėjo priešais, įnirtingai piešdamas. Tada atsistojo ir parodė man savo piešinį.

– Oho, – pratariau. – Noriu pasakyti, jis tikrai puikus, toks... tikroviškas.

Vaikystėje Portlande mano portretą nupiešė vienas gatvės dailininkas. Jo piešinyje mano nosis buvo iškraipyta, burna atrodė per didelė. O Džekas nupiešė mane.

Jis atsargiai išplėšė lapą su piešiniu ir prisegė jį prie molberto.

Grįžome į namą, kur židinyje liepsnojo degintos umbros^7 spalvos ugnis. Džekas įjungė grotuvą.

– Kadangi praėjusį vakarą taip greitai tave palikau, pamaniau, kad galėtume pratęsti savo šokį šįvakar, – pasakė jis ir paėmė už rankos.

Mane iš karto sužavėjo toks senamadiškas gestas. Paskutinį kartą mane buvo pakvietę šokti, neskaitant mokyklos išleistuvių, žinoma, kai buvau septyniolikos ir draugavau su dvejais metais už save vyresniu vaikinu, kuris grojo gitara vietinės reikšmės paauglių pankroko grupėje. Mūsų lėtas, romantiškas šokis pagal „The Ramones“ dainą truko net penkias minutes, o tada jo tėtis grįžo iš darbo.

Džekas pastūmė į šoną kavos stalelį ir pasivedė mane į kambario vidurį. Tuo metu bigbendas užgrojo švelnią melodiją, gražiausią, kokią esu girdėjusi.

– Tai senas vienos mano mėgstamiausių džiazo dainų įrašas, – pasakė Džekas ir prisitraukė mane arčiau. – Esi girdėjusi?

Dvejojau.

– „Body and Soul“, – pasakė jis. – Viena gražiausių kada nors sukurtų meilės dainų.

Plaukeliai man ant rankų pasišiaušė.

– Girdėjai ją? – paklausė Džekas, pajutęs mano reakciją.

Linktelėjau. „Body and Soul“? Tai juk Esteros ir Elioto daina! Tą akimirką nesupratau, ar buvau ją kada nors girdėjusi, bet ir žodžiai, ir melodija pasirodė atpažįstama. Žinoma, tai buvo jų daina. Ji buvo ir kupina nevilties, ir viltinga tuo pat metu. Ji buvo tarsi jiems sukurta.

Džekas laikė mane savo glėbyje. Buvome taip arti vienas kito, kad kaklo oda jutau jo kvėpavimą ir užčiuopiau tvirtus jo nugaros raumenis. Jo lūpos kartais paliesdavo mano kaktą, mums švelniai siūbuojant pagal muziką.

– Jūra ne kasdien į krantą išmeta tokių merginų kaip tu, – pasibaigus dainai, sušnibždėjo jis.

Abu žvelgėme jūros pusėn, kur bangos dužo į krantą, ir Džekas staiga surimtėjo.

– Kyla potvynis, – pasakė jis. – Geriau palydėsiu tave namo.

Linktelėjau, slėpdama nusivylimą. Nenorėjau išeiti. Dar ne dabar.

Mums pasiekus By durų slenkstį, jis nusišypsojo ir tarė:

– Man reikia išvykti į Siatlą, bet po poros dienų grįšiu. Paskambinsiu tau tada.

– Labos nakties, – pasakiau aš.

Taip ir atsisveikinome.

Paniurusi kritau į lovą, sakydama sau, kad nėra priežasties liūdėti. Praleidau nuostabų vakarą. Jis pavadino mane ypatinga. Ypatinga. O ko dar aš tikėjausi? Meilės prisipažinimo? Absurdiška, sakiau sau. Iš naktinio stalelio stalčiaus išsiėmiau dienoraštį, bet kiekviena kūno ląstele jaučiau nuovargį, tad padėjau jį atgal. Snūduriuodama pagalvojau, kad palieku Esterą vienut vieną tuose puslapiuose spręsti savų problemų ir rūpintis savimi. Bet juk ir aš turiu rūpintis savimi šioje ką tik prasidėjusioje savo gyvenimo istorijoje.

7 Tamsiai raudonos spalvos mineralinis pigmentas, naudojamas dažams gaminti.

8 skyrius

Kovo 6 diena

– Gal nori šiandien panardyti po Siatlą? – per pusryčius paklausė By.

Štai taip žmonės Beinbridžo saloje kalbėjo apie Siatlą – kaip apie visa apimantį turinį, į kurį galima pasinerti.

– Gal pasikvieskime ir Eveliną? – pasiūliau aš.

Laiko joms buvo likę nedaug, bet By apie tai nežinojo. Ji paskambino Evelinai.

– Gal nori plaukti su mumis į Siatlą apsipirkti? Pasigautume dešimtos valandos keltą. Būtų puiku, jei prisijungtum.

Po dviejų sekundžių viskas buvo sutarta. Susitikome su Evelina į traukinių stotį panašiame keltų terminale su panoraminiu vaizdu į įlanką ir kavos aparatu, galinčiu patenkinti net išrankiausią kavos mėgėją (tokį kaip aš), užsimaniusį, tarkime, didelio puodelio mokos, kurioje įprasta kava per pusę sumaišyta su kava be kofeino. Beinbridžo salos gyventojai, plaukdami į Siatlą keltu, dažnai palieka automobilius stovėjimo aikštelėje šalia terminalo. Keltas keleivius išlaipina pačiame miesto centre, todėl nėra reikalo turėti automobilį, nors, vaikščiodami po Siatlą, pėstieji yra priversti perkopti keletą kalvų. O kai dėl taksi paslaugų, tai net aštuoniasdešimtmetės nebūtų iškeitusios pasivaikščiojimo po centrą į pasivažinėjimą taksi.

Evelina vilkėjo juodu megztiniu negilia ovalo formos iškirpte ir chaki spalvos kapriais, o avėjo dailiais plokščiapadžiais bateliais.

– Ačiū, kad išgelbėjai nuo dar vienos nuobodžios dienos su katėmis, – pasakė ji.

Nusišypsojau. Man ji nebuvo panaši į žmogų, sergantį nepagydoma liga. Net jos plaukai nebuvo nuslinkę – o gal tai perukas? Jos skruostai buvo įraudę, tačiau tai galėjo būtų makiažo nuopelnas. Bet labiausiai stebino tai, kad ji nesielgė kaip ligonė. Jei vėžys ir niokojo jos kūną, Evelina neleido jam pasiglemžti jos dvasios.

– Na, tai kokie mūsų šiandienos planai? – paklausiau aš, visoms trims lipant į keltą.

Atėjome vienos pirmųjų, todėl užsiėmėme geidžiamiausias vietas kelto priekyje, nes iš ten geriausiai horizonte matėsi Siatlas.

– Na, – prabilo By, įsitaisydama ant plastikinio kelto suolelio, – būtinai nusiaubsime prekybos centrą „Westlake Center“, o papietauti galėsime toje mažytėje, jaukioje užkandinėje Marion gatvėje.

Marion gatvė. Ar tik ne toje gatvėje Estera visam laikui nutraukė santykius su Eliotu? Prisiminiau prabangų žiedą, kurį ji sviedė į kanalizacijos angą, ir papurčiau galvą. Ji pasielgė labai impulsyviai, ir man buvo gaila tokio puikaus papuošalo. Kita vertus, Estera turėjo svarių priežasčių taip pasielgti.

Viešbutis „Landon Park“ – prisiminiau jo pavadinimą, nes šalia jo įvyko tragiškoji scena. Galbūt By ar tas, kas rašė tą dienoraštį, paminėjo realias vietas. Norėjau įsitikinti, ar tas viešbutis dar yra, ar apskritai kada nors buvo.

– Ar kas nors norėtų moliuskų sriubos? – stodamasi paklausė By.

Plaukdama keltu, ji visada užsisakydavo sriubos, nekreipdama dėmesio į paros laiką ir kad kelionė keltu trunka vos pusvalandį.

– Ne, dėkui, – atsakė Evelina.

– Jei jau eini į kavinę, tai paimk ir man porciją, – pasakiau aš.

By pritariamai linktelėjo ir nuėjo.

Kai By jau buvo pakankamai toli, kad mūsų negirdėtų, pasisukau į Eveliną:

– Kaip jautiesi?

– Buvo ir geriau.

– Man labai gaila, – pasakiau, jausdamasi kalta, kam pakviečiau Eveliną vykti kartu ir atėmiau iš jos galimybę ilsėtis.

– Na jau, – pasakė Evelina, – manęs nereikia gailėtis. Mieliau jausiuosi blogai Siatle su jumis, nei viena savo lovoje.

Linktelėjau.

– Kada pasakysi By?

Evelina atrodė susirūpinusi.

– Greitai.

– Man neramu, – pasakiau aš, – kaip ji sureaguos į tokią žinią.

Evelina nudelbė žvilgsnį sau į rankas – pirštai buvo sunerti taip stipriai, kad matėsi iššokusios melsvos venos.

– Aš irgi dėl jos nerimauju, mieloji.

Pažvelgiau pro langą, o tada vėl atsigręžiau į Eveliną.

– Kiek žinau, tu vienintelė artima By draugė.

Ji linktelėjo.

– Ar vis dar skaitai tą dienoraštį?

– Taip, – atsakiau, – vos galiu nuo jo atsiplėšti.

Ji žvilgtelėjo į perėjimą, norėdama įsitikinti, ar By dar negrįžta.

– Mums liko labai mažai laiko, – pasakė ji. – Aš nebeilgai čia būsiu. Bet turi kai ką žinoti: tame dienoraštyje, kurį skaitai, yra daugybė paslapčių, kurios gali pakeisti ir tavo, ir tavo tetos, ir kitų gyvenimus.

– Norėčiau, kad paaiškintum, ką visa tai reiškia, – išpyškinau, nenorėdama pasirodyti pernelyg nekantri.

– Atleisk, mieloji, – pasakė ji, – bet tai tavo kelionė.

Keltui įplaukus į atvirus vandenis, man pasirodė, kad laikas sustojo.

– Evelina, – kreipiausi, atsisukdama į ją, – ar pažinojai mano senelę?

Prieš atsakydama, ji ilgai žvelgė man į akis.

– Taip, mieloji, pažinojau.

– Tuomet gal žinai, – paklausiau aš, – ką By pasakė mano mamai apie senelę Džeinę, kad po to kilo nesantaika šeimoje?

Evelina linktelėjo.

– Ji papasakojo tavo mamai visą tiesą apie tavo senelę, – atsakė ji.

– Visą tiesą?

– Taip, – pasakė ji. – Bet, Emile, tavo šeimos vaidai gali išsispręsti.

– Evelina, ką visa tai reiškia?

– Tu gali viską išspręsti, Emile, – pasakė ji. – Tu gali užbaigti šitą istoriją taip, kaip reikia.

Perbraukiau pirštais plaukus ir atsidusau.

– Jaučiuosi taip, tarsi mėginčiau sudėlioti dėlionę, o visi aplinkui slepia nuo manęs jos detales.

– Būk kantri, – sušnabždėjo Evelina. – Surasi atsakymus, kai ateis laikas. Taip veikia ši sala.

Pastebėjau grįžtančią By.

– Štai, – sėsdamasi tarė ji, – moliuskų sriuba, kaip prašei.

– Evelina, – paklausė By, – kur tavo apetitas? Juk, plaukdama keltu, visada valgai sriubos.

Žvilgtelėjau į Eveliną lyg norėdama pasakyti: „Dabar tinkamas laikas jai papasakoti“, bet ji nė nemanė to daryti.

– Pusryčiams labai daug prisivalgiau, – atsakė. – Matyt, šitas senas skrandis jau nebe toks, koks buvo.

– Ką gi, – pasakė By, – po kelių valandų eisime pietauti, tai tikrai nenumirsi iš bado.

– Taigi, – tęsė By, šįkart pasisukusi į mane, – kaip vakar sekėsi pas Džeką?

Evelinos veidas nušvito.

– Džeką Evantsoną?

– Taip, Džeką Evantsoną, – atsakiau aš.

By su Evelina susižvalgė.

– Emile, priešais tave dvi pagyvenusios damos, kurios nebuvo pasimatyme jau kelis dešimtmečius, – pasakė Evelina. – Pradžiugink mus kuo nors pikantiška.

– Na, jis pagamino vakarienę, – pradėjau pasakoti aš. – Ar galite tuo patikėti? Vyras, kuris moka gaminti. Be to, jis parodė man savo paveikslus.

By nutaisė nepatenkintą miną ir nusisuko į langą, bet Evelina nekreipė į ją dėmesio.

– Atrodo, kad vakaras buvo tikrai nuostabus. Ar tau patiko?

– Labai, – atsakiau aš. – Tik man keista, kad per visus tuos kartus, kai vaikystėje lankiausi saloje, niekada nesutikau Džeko. Nė karto nemačiau jo paplūdimyje.

Evelina jau buvo beatsakanti, bet By ją nutraukė:

– O kaip Gregas? – paklausė ji.

– Dievaži, – tarė Evelina, – aplink tave sukasi du vyrai?

– Tikrai taip, – išrėžė By.

Eveliną užliejo nostalgija.

– O, kad vėl būčiau jauna...

Kaip tik tuo metu sukaukė kelto sirena, pranešanti, kad atvykome į Siatlą. Keleiviai sujudo, norėdami greičiau išlipti, todėl ir mes paspartinome žingsnį. Perėjusios trapą, nulipome laipteliais žemyn ir pasiekėme šaligatvį, kur išsirikiavę stovėjo taksi automobiliai, lūkuriavo elgetos ir lesiojo balandžiai.

Kai priėjome pėsčiųjų perėją, Evelina sustojo ir giliai įkvėpė.

– Ak, – tarė ji, – kaip aš pasiilgau šito kvapo.

Tai buvo tas pats kelto variklio, jūros vandens ir miesto kvapas, kuris ir man labai patiko, tačiau Siatle jis buvo pagardintas keptos žuvies kvapu, sklindančiu iš palei prieplauką išsirikiavusių restoranų.

– Ar kada nors gailėjaisi, kad grįžai į salą? – staiga paklausė By.

Užuot pažvelgusi į By, Evelina kreipėsi į mane:

– Emile, kai prieš dešimt metų mirė mano vyras, aš persikrausčiau atgal į Beinbridžą. Visus tuos metus, kai buvome susituokę, gyvenome Siatle, ne per toliausiai nuo čia, ant Kongreso rūmų kalvos.

– Labai apgailestauju dėl tavo vyro, – pasakiau aš. – Tikriausiai čia viskas primena jį.

– Taip, – pasakė ji. – Bet sala visada buvo mano namai.

Ėjome tylėdamos, kol perkopėme tris kalvas ir atsidūrėme Marion gatvėje. Padėjau Evelinai eiti, prilaikydama ją už parankės, – By būtų elgusis taip pat, jei būtų žinojusi apie savo draugės ligą.

– Štai ir atėjome, – pasakė By.

Ji parodė į restoraną kitoje gatvės pusėje, kuris vadinosi „Pas Talulą“.

– Užeikime, – tarė. – Po tokio pasivaikščiojimo poilsis man nepakenktų.

Aš linktelėjau, Evelina irgi suskubo pritarti.

Restorano interjeras buvo žaismingas ir šviesus: geltonos sienos, graviruoto stiklo vazelės su pamerktais narcizais ant visų stalų. Be vyro, užsukusio kavos ir sumuštinio ir įsitaisiusio tolimame kampe, mes ten buvome vienintelės lankytojos.

Buvo vienuolikta valanda – per anksti pietauti, bet pats laikas kokteiliui „Mimoza“. Evelina užsakė visoms po vieną. Pabaigusios po antrą, visos jautėmės linksmos ir, žinoma, alkanos. Negalvodama apie kelte suvalgytą moliuskų sriubą, be jokios graužaties užsisakiau mėsainį.

– Tai kur toliau? – paklausė By, kai padavėja nunešė tuščius indus nuo mūsų stalelio.

Pažvelgiau pro langą į Marion gatvę.

– Ką manote, jeigu truputį pasivaikščiotume Marion gatve, prieš eidamos į prekybos centrą?

– Kodėl gi ne, – atsakė By.

Ji apmokėjo sąskaitą ir visos trys pasukome Marion gatve. Apžiūrinėjau kiekvieną pastatą, pro kurį ėjome, ieškodama viešbučio, ties kuriuo Estera pamatė Eliotą su kita moterimi. Šioje gatvėje buvo bene keturiasdešimt penkios „Starbucks“ kavinės, bet nė vieno „Landon Park“ viešbučio. Tada mano akys užkliuvo už plytinio pastato – tokio, kokį apibūdino Estera, – su dviem didelėmis kolonomis priekyje. Šalia buvo ir laikraščių automatas. Sutapimas? Dar šis tas – už penkių metrų nuo tos vietos žiojėjo kanalizacijos anga. Akimirką stovėjau nejudėdama. Tai turėjo būti ta vieta. Privalėjau įsitikinti, ar neklystu.

– Emile? – By nustebo, kodėl sustojau kaip įbesta. – Kodėl sustojai būtent čia? Mieloji, ar pamatei parduotuvę, į kurią norėtum užeiti?

Papurčiau galvą, nežiūrėdama į By.

– Noriu užmesti akį į laikraščių antraštes, – sumelavau ir pasileidau į kitą gatvės pusę.

Susierzinęs pilko sedano vairuotojas nuspaudė automobilio signalą – vos nepapuoliau jam po ratais.

Ir štai, kitoje gatvės pusėje stovėjo pastatas su kolonomis. Tai turėjo būti tas viešbutis.

– Atleiskite, – kreipiausi į pagyvenusį durininką, – ar čia viešbutis „Landon Park“?

Jis nustebęs pažvelgė į mane.

– „Landon Park“ viešbutis? – perklausė, tada papurtė galvą: – Ne, čia sporto klubas „Washington Athletic Club“.

– Taip, – pasakiau, – aišku.

Pasukau atgal, bet šįkart naudojausi šaligatviu.

– Palaukite, panele! – šūktelėjo durininkas. – Seniau čia buvo „Landon Park“, bet šeštajame dešimtmetyje jį uždarė po didelio gaisro.

– Tikrai? – paklausiau šypsodamasi.

Jis linktelėjo.

– Gaisras jį visiškai suniokojo.

Padėkojau jam ir pažvelgiau į kitą gatvės pusę, kurioje stovėjo By su Evelina. Abi atrodė sumišusios, ypač By.

– Aš tuoj, – sušukau ir apsimečiau, kad apžiūrinėju laikraščių automatą, nors iš tikrųjų mėginau įsijausti į vietą, kurioje prasidėjo Esteros ir Elioto bėdos. Man ten stovint, dienoraščio istorija ėmė rodytis labai tikroviška, net jei ji tebuvo žmogaus, gyvenusio prieš pusšimtį metų, fantazijos vaisius.

Nusprendėme neiti apsipirkti ir sėdome į antros valandos keltą. Evelinos labui apsimečiau, kad man skauda galvą, nes mačiau, kad ji jaučiasi prastai. Buvo išbalusi ir atrodė nuvargusi. Supratau, kad jai reikia poilsio, bet žinojau, kad pati to nepripažins.

By nuėjo į savo kambarį pasnausti. Aš taip pat nuėjau į savąjį, bet miegoti neketinau.

Girdėjau, kad virtuvėje skamba telefonas. Buvau užsiėmusi – vonioje maudžiau mažylę, – todėl nusprendžiau, kad skambintojas gali palaukti. Tačiau telefonas nesiliovė čirškęs, net kol išgręžiau plaušinę ir suvysčiau dukrelę į žydrą frotinį rankšluostį, kurį mums padovanojo Bobio motina, nes tikėjosi, kad gims berniukas.

– Klausau, – galiausiai atsiliepiau, neslėpdama susierzinimo balse.

Skambino Francė:

– Estera, tu nepatikėsi.

Jos balse girdėjau ir nusiminimą, ir jaudulį, ir paniką – viską vienu metu.

– Nusiramink ir viską papasakok, – pasakiau aš ir paėmiau kūdikį taip, kad galėčiau patogiai kalbėti telefonu.

– Eliotas, – pasakė ji.

Išgirdusi jo vardą, aš vos nenugriuvau.

– Ne, France, ne, – pasakiau aš, – nieko man nesakyk. Man būtų per daug skaudu tai išgirsti.

– Ne, – skubiai pasakė ji, – jis gyvas. Jam viskas gerai. Jis grįžo namo! Jis grįžo iš karo!

Akyse man ėmė kauptis ašaros.

– Iš kur žinai?

Ji trumpam nutilo, tarsi svarstytų, ar papasakoti man visą tiesą, ar tik dalį jos.

– Na, – galiausiai tarė ji, – nes aš jį mačiau.

– Kur tu jį matei?

– Jis buvo atėjęs pas mane, – pasakė ji. – Ką tik išėjo.

Jaučiau, kaip Francė staiga sustingo, ir mane sukaustė įtampa. Mane jų draugystė neramino, ir aš nemokėjau to nuslėpti.

– France, – tariau aš, – ką jis veikė tavo namuose?

– Estera, nežinau, ką turi omenyje, – gindamasi kalbėjo ji. – Jis žino, kad aš domiuosi fotografija, todėl padovanojo man albumą su nuotraukomis, kurias padarė būdamas pietuose. Jos labai gražios. Turėtum ateiti jų pažiūrėti – ten kokosų palmės, paplūdimiai, žmonės, kuriuos jis sutiko.

Mano dešinė plaštaka susispaudė į tvirtą kumštį.

– Kodėl jis dovanoja tau dovanas?

– Kas čia per klausimas? – įskaudinta atrėžė Francė. – Estera, nepamiršk, kad mes su juo irgi seni draugai. Tai tebuvo malonus gestas.

– O kaip aš? – užsipuoliau. – Ar aš jau nebe draugė?

– Estera, tu ištekėjusi ir turi vaiką, – tiesiai šviesiai išrėžė ji (aš to nesitikėjau). – Jis nesijaučia laukiamas tavo namuose.

Mano pyktis augo ir kėlė į dienos šviesą emocijas, kurias keletą metų ignoravau.

– Tau jis visada buvo svarbesnis nei mūsų draugystė, – piktai pasakiau. – Tu visada norėjai, kad jis būtų tavo.

Francė tylėjo.

– Atleisk man, – tariau aš, – nenorėjau to pasakyti.

– Taip, norėjai, – atsakė Francė.

– Ne, ne! Norėjau pasakyti visai ne tai. Ar gali man atleisti?

– Man reikia eiti, Estera.

Išgirdau spragtelėjimą ir monotonišką pypsėjimą.

Kitą rytą naršiau po savo drabužių spintą, kol radau pataisytą mėlynąją suknelę, kurią prieš metus pirkau Siatle. Ji turėjo juodą dirželį, V formos iškirptę bei atlape išsiuvinėtą bijūną – visai kaip suknelės madų žurnaluose.

Paskambinau Rouzei.

– Sveika, – pasakiau. – Ar girdėjai naujausias žinias?

– Apie Eliotą? – pasitikslino ji. – Taip.

Atsidusau.

– Aš visai palūžusi.

– Kodėl? Juk jis gyvas.

– Taip, žinau, tačiau ši sala per maža mums abiem.

Rouzė žinojo tai kaip ir aš.

– Gal nori, kad atvažiuočiau? Sėsiu į artimiausią keltą.

– Taip, – atsakiau. – Susitikime papietauti, gerai? Galiu ateiti į kavinę „Pas Rėjų“ vidurdienį, kai apsipirksiu. Pasiimsiu ir mergaitę, bet, jei mums pasiseks, ji miegos vežimėlyje.

– Puiku, – pasakė Rouzė.

Nuo tada, kai Rouzė išsikraustė į Siatlą, saloje jaučiausi vieniša. Žinoma, turėjau Francę, tačiau per pastaruosius metus mes atitolome dėl priežasčių, kurias supratau, bet apie kurias negalėjau kalbėti. Iki šiol.

– Rouze, – paklausiau, – ar Francė įsimylėjusi Eliotą?

Atrodė absurdiška, kad viena geriausių mano draugių galėtų įsimylėti vyrą, kurį myliu aš, bet privalėjau to paklausti. Turėjau tai išsiaiškinti. Buvau tikra, kad Rouzė žino atsakymą.

– Turėsi pati jos paklausti, – atsakė ji tiesiai.

Bet man nė nereikėjo klausti. Kažkur giliai širdyje jau žinojau atsakymą.

Turguje nekantravau iš vieno perėjimo tarp eilių pasukti į kitą tikėdamasi, kad ten sutiksiu Eliotą. Bet, užuot pamačiusi jį, sutikau Dženisę Stivenson, savo kaimynę iš gretimo namo, kuri tykojo manęs prie konservuotų produktų lentynos. Ji buvo našlė, todėl stengiausi nepykti ant jos dėl to, kaip į mane žiūri ir kaip su manimi kalba. Ji nuolat kepė sausainius, pyragus ir tortus, ir visada primindavo man, kad aš to nedarau. Kartą Francė man pasakė, kad Dženisė yra nusižiūrėjusi Bobį, ir tai greičiausiai buvo tiesa. Ji nuolat atnešdavo savo keptų saldumynų ir sakydavo jam: „Vargšelis, Estera niekad nekepa, todėl mano, kaip kaimynės, pareiga yra pasirūpinti, kad tau nieko netrūktų.“ Jos lūpos visada būdavo padažytos raudonai, be to, ji mėgo stoviniuoti mūsų namų tarpduryje ilgiau, nei aš norėdavau.

Dar mokydamasi mokykloje pastebėjau, kad ji kaip koks grobuonis tik ir laukia, kol man kas nors nepasiseks, kad galėtų užimti mano vietą, vos pasirodžius pirmiesiems mano silpnumo požymiams. Dėl to aš ir įsitempiau, pamačiusi ją tą rytą. Ji pažvelgė į mane, saldžiai išsišiepusi.

– Girdėjau, kad Eliotas grįžo. Ar jau matei jį?

Dženisė žinojo, kad, paminėjusi Elioto vardą, tikrai mane suerzins.

– Aš mačiau jį šį rytą, – pasakė ji.

Aš dėjausi susidomėjusi konservuotų pomidorų skardine.

– Mm?

– Grįžo toks įdegęs, – tęsė ji. – Buvo labai gražus.

Pasidaviau ir paklausiau – dabar žinau, kad nereikėjo:

– Ir kurgi tu jį matei?

– Jis pusryčiavo su France kavinėje „Pas Rėjų“, – pasakė. – Negi ji tau nesakė?

Man iš rankų iškrito skardinė su pomidorais. Dženisė pasilenkė jos pakelti ir klastingai šyptelėjo:

– Francė ir Eliotas būtų labai graži pora, ar ne?

– Tiesiog nuostabi, – pasakiau aš, čiupau skardinę jai iš rankų ir paskubomis nustūmiau savo vežimėlį tolyn.

– O, Estera, liaukis, – tarė Rouzė, kai jau sėdėjome kavinėje „Pas Rėjų“. – Neprisigalvok, ko nėra.

– Tai aš prisigalvoju? – paklausiau. – O kaip man neprisigalvoti? Nuo to laiko, kai Eliotas grįžo namo, jiedu tapo neišskiriami.

Iš Rouzės žvilgsnio supratau, kad ji nepritaria Francės elgesiui kaip ir aš, tačiau nepalaiko nė vienos pusės. Rouzė visada lieka nešališka.

– Kodėl tau apie tai nepasikalbėjus su France? – pasiūlė ji.

Linktelėjau. Mąsčiau, apie ką JIE kalbėjosi šį rytą. Kodėl, grįžęs iš karo, Eliotas taip susidomėjo mano geriausia drauge? Ar nėra tokios nerašytos taisyklės, kad buvę mylimieji neprasideda su mūsų draugėmis?

Tą akimirką prie mūsų priėjo padavėjas, tačiau ne tam, kad priimtų užsakymus. Jis pažvelgė į mane:

– Ar jūs Estera?

– Taip, – sumišusi atsakiau.

– Puiku, – pasakė jis. – Turėjau suprasti iš to, kaip džentelmenas jus apibūdino. Jis sakė, kad būsite pati gražiausia moteris restorane, – jis metė atsiprašymo žvilgsnį į Rouzę. – Atleiskite, jūs taip pat labai graži.

Rouzė nusišypsojo, tarsi jai būtų vis vien, ir aš žinojau, kad taip ir yra.

Iš už nugaros jis ištraukė tulpę, mano mėgstamiausią gėlę. Jos žiedas buvo baltas, o kiekvieno žiedlapio pakraštėliai – ryškiai raudoni. Niekada nebuvau mačiusi tokios tulpės – ši gėlė užgniaužė man kvapą.

– Tai jums, – tarė jis ir padavė man gėlę bei voką. Ant jo Elioto rašysena buvo užrašytas mano vardas. Buvau įsidėmėjusi, kaip jis rašo e raides ir išdailina visas s.

– Gali perskaityti jį vienumoje, – pasakė Rouzė, – aš pabūsiu su vaiku.

– Ačiū, – atsakiau.

Ji žinojo, kad norėsiu pasimėgauti kiekvienu žodžiu. Išbėgau į lauką ir atsisėdau ant suoliuko, o tada atplėšiau voką.

Mano brangiausioji Estera,

žinau, neteisinga, kad siekiu tavo dėmesio tokiu būdu. Tu ištekėjusi ir, girdėjau, turi vaiką. Bet aš turiu tau kai ką pasakyti, ištaisyti klaidą. Ar gali susitikti su manimi šį vakarą ant suolelio priešais mano namus? Aš būsiu ten, lauksiu ir tikėsiuosi, kad ateisi. Jeigu ateisi – žinosiu, kad mums lemta būti kartu. Jeigu nepasirodysi – tai reikš, kad mūsų istorija baigėsi, kad turiu gyventi toliau, išvykti iš salos ir liepti savo širdžiai atsisveikinti. Prašau, pasakyk, kad ateisi. Prašau, pasakyk, kad, nepaisydama visko, tu ateisi. Žinau, kad prašau labai daug, bet tikiuosi, kad ugnis, kuri liepsnoja manyje, dar vis dega ir tavyje. Lauksiu tavęs.

Tavo Eliotas

Laikiau prispaudusi laišką sau prie krūtinės, ir vieniša ašara nuriedėjo mano skruostu. Nusivaliau ją ir akies krašteliu pastebėjau, kad mane kažkas stebi, tačiau atsisukusi nieko nepamačiau – jis buvo dingęs.

9 skyrius

Kovo 7 diena

Kitą rytą praleidau rašydama ar bent mėgindama tai daryti. Dienoraščio istorija įkvėpė mane vėl imtis plunksnos, tačiau žodžiai vis tiek dėliojosi sunkiai. Lygiai po vienos valandos ir dvylikos minučių buvau parašiusi dvi pastraipas – naujo romano pradžią, kuri, tiesą sakant, buvo nieko verta.

Todėl, kai By pabeldė į duris, nudžiugau, galėdama padaryti pertraukėlę.

– Gal norėtum pasivaikščioti? – paklausė ji, kyštelėjusi galvą pro duris. – O, atleisk, nežinojau, kad rašai. Nenorėjau sutrukdyti, mieloji.

Žvilgtelėjau pro langą ir pamačiau, kad saulė prasiskverbė pro debesis, ir paplūdimio smėlis tviskėjo.

– Viskas gerai. Mielai išeisiu pasivaikščioti, – pasakiau, statydama puodelį ant stalo.

Greitai apsivilkau megztinį, įsispyriau į batus, ir su By pasukome į paplūdimį. Kiek pamenu, išėjusi By visada sukdavo kairėn, o ne dešinėn. Dabar žinojau, kodėl. Ji norėjo išvengti Džeko namo ir to, kas juos siejo.

– Ar esi patenkinta, kad atvažiavai? – paklausė ji.

– Taip, – atsakiau, spustelėdama jai ranką.

– Ir aš, – pasakė By.

Tada ji stabtelėjo ir pasilenkė virš mažos oranžinės jūros žvaigždės, niekaip negalinčios grįžti į jūrą, nes bangos vis išmesdavo į krantą. By švelniai pakėlė ją, įbrido į vandenį ir atsargiai paleido.

– Štai, mažoji drauge, – tarė ji, – keliauk namo.

Mes kurį laiką ėjome tylėdamos, kol ji sustojo ir atsisuko į mane:

– Kartais čia būna labai liūdna, – pasakė ji.

Ji niekada anksčiau nebuvo pasakiusi nieko panašaus. Dėdė Bilas mirė prieš dvidešimtį metų, gal seniau. Aš visada maniau, kad vienuma jai patinka.

– Kodėl gi tau neatvažiavus pas mane, į Niujorką? – pasiūliau aš. – Galėtum praleisti pas mane balandį.

By papurtė galvą.

– Mano vieta čia, – tarė.

Jaučiausi užgauta. Jeigu jai liūdna vienai, kodėl nenori pagyventi su manimi?

– Atleisk man, mieloji, – pasakė ji. – Aš senstu ir... Pati pamatysi, kai būsi mano metų. Išvykti iš namų atrodo neįveikiamas žygis, kuriam, jaučiu, nebeturiu jėgų.

Linktelėjau, tarsi suprasčiau, bet iš tikrųjų nesupratau. Tikėjausi, kad, sulaukusi garbaus amžiaus, nebūsiu prisirišusi prie namų, bet gal tai neišvengiama.

– Emile, – tarė ji, – noriu tavęs kai ko paprašyti. Daug galvojau apie tavo gyvenimą ir apie savąjį, ir noriu tau pasiūlyti atsikraustyti čia – apsigyventi su manimi Beinbridžo saloje.

Aš net išsižiojau. Didžiąją gyvenimo dalį sala buvo mano slaptavietė, mano prieglobstis, bet mano namai?

– Oho, – pasakiau, – jaučiuosi pagerbta, kad nori, jog aš...

– Emile, – pertraukė By, man dar nespėjus atmesti jos pasiūlymo, – namą testamentu palieku tau. Namą, žemę – viską.

Papurčiau galvą, negalėdama patikėti.

– By, – pasakiau staiga susirūpinusi, – ar viskas gerai?

– Aš tik galvoju apie ateitį, – pasakė ji. – Tiesiog norėjau, kad žinotum, jog namas priklauso tau, jei kartais norėtum savo ateitį susieti su sala. Galbūt net artimą ateitį.

Reikėjo daug ką apgalvoti.

– Oho, By, – pasakiau, – aš...

– Gali nieko nesakyti. Tik žinok, kad rinktis tau. Tu vienintelė myli šitą vietą. Tavo mama paliktų namą stovėti tuščią, o tavo sesuo parduotų jį iškart, vos tik jos vyras surastų pirkėją. Žinoma, ir tu galėsi jį parduoti, bet, palikdama jį tau, žinau, kad jis gerose rankose, – ji nutilo ir nusekė žvilgsniu praskrendantį erelį. – Taip, namas tavo. O mane laikyk tik senute, užimančia vieną iš kambarių. Gali bet kada čia atvykti ir gyventi taip ilgai, kiek tik nori. Ir pamąstyk apie mano pasiūlymą čia apsigyventi.

Linktelėjau.

– Pagalvosiu apie tai, – pasakiau ir vėl spustelėjau jos ranką.

Mano megztinio kišenėje suskambo telefonas. Pažvelgusi į ekraną, pamačiau, kad skambinama iš vietinio telefono.

– Klausau, – atsiliepiau.

– Emile? Sveika, čia Gregas.

Iš pradžių negalėjau suprasti, iš kur jis gavo mano mobiliojo telefono numerį, bet tada prisiminiau, kad po mūsų vakarienės aną vakarą ir po viso to vyno iškeverzojau savo telefono numerį ant servetėlės, o jis įsikišo ją į švarko kišenę. Kaip rafinuota.

– Sveikas, – pasakiau, galvodama apie Širdies akmenį, bučinį ir mūsų nebaigtus reikalus.

– Aš tik norėjau paklausti, gal būsi laisva kurį nors vakarą? Norėčiau pakviesti tave į svečius. Išgertume po kokteilį, užsisakytume maisto į namus ar išsinešti – aš prastas virėjas. Ką manai?

– Hm, – tarstelėjau, užklupta iš netyčių, – gerai.

– Puiku, – pasakė jis (įsivaizdavau jo šypseną). – Tai gal rytoj, septintą valandą?

– Gerai, – pakartojau, – būtų... puiku.

– Galėsime pakeliui pasiimti kiniško maisto, – pasakė jis. – Tai iki ryt.

Abi su By sužiurome į tą pačią pusę, kai Henris pamojo mums iš savo namų terasos. Iš kamino vinguriuojantis dūmas maišėsi su lengva migla, pakilusia virš vandens šį rytą, ir apgaubė mus vos perregimu rūku, kuriame galėjai net pasiklysti.

– Labas rytas, – šūktelėjo jis.

By linktelėjo ir šūktelėjo jam nė nestabtelėdama:

– Mes jau einame namo.

– Bet juk užeisite puodelio kavos, – paprieštaravo Henris.

Tą naktį, kai atvykau, klausiau By apie Henrį. Ji atsakė tiesiai ir sausai: „Jis tik senas draugas.“ Toks atsakymas užgesino net menkiausios intrigos kibirkštį.

By linktelėjo Henriui, ir aš nusekiau paskui ją į jo namus. Pakeliui man šmėkštelėjo mintis, kad iš jų išeitų labai keista pora. Mačiau, kad jie jaučiasi nepatogiai, būdami vienas šalia kito, ir man dingo bet kokie įtarimai, kad kadaise juos galėjo saistyti romantiški ryšiai, nors tai nereiškia, kad žemaūgis vyras ir aukšta moteris negalėtų užmegzti karšto romano.

Nusišypsojau ir pasakiau:

– Mielai išgertume kavos.

Įėjusi į vidų, atsisėdau į tą pačią vietą, kurioje sėdėjau, kai praėjusią savaitę užėjo Džekas. Staiga prisiminiau vazelę.

– Henri, – tariau aš, – turiu jums kai ką prisipažinti. Jūsų baltoji vazelė...

Jis mirktelėjo man.

– Žinau, – pasakė ir parodė į suklijuotą vazelę, stovinčią ant židinio atbrailos su pamerktu narcizu.

– Kaip nauja, – tęsė jis. – Džekas atnešė ją šį rytą.

Nusišypsojau, bet paskui sutrikau.

– Šį rytą?

Henris nesuprato, kodėl mano nuotaika staiga pasikeitė.

– Taip, – atsakė jis, o patylėjęs tarė: – Ar kas nors ne taip?

– Ne, ne, – atsakiau, – viskas gerai. Aš maniau, kad jis Siatle. Sakė, kad išvyksta ten kelioms dienoms.

Juk Džekas tikrai sakė, kad išvyksta kelioms dienoms. Gal pasikeitė jo planai? Šis neatitikimas sukėlė nepasitikėjimą.

Henris nuėjo atnešti kavos, aš prisėdau, o By vaikštinėjo po kambarį kaip detektyvas ir atsargiai, įdėmiai tyrinėjo kiekvieną daiktelį.

– Prastas iš jo šeimininkas, ar ne? – pakomentavo ji.

– Man atrodo, visi viengungiai tokie, – atsakiau ir prisiminiau išpuoselėtus ir tvarkingus – neįtikėtinai tvarkingus – Džeko namus.

Ji pritariamai linktelėjo ir atsisėdo į kėdę prie lango.

– Ar jis kada nors buvo vedęs? – pašnibždomis paklausiau By, prisiminusi moterį nuotraukoje ant židinio atbrailos.

By papurtė galvą, tarsi pati mintis apie vedusį Henrį būtų, tarkime, pamišėliška.

– Ne, – atsakė.

Apsižvalgiau po svetainę: medžio plokštėmis iškaltos sienos, senos lentų grindys, židinio atbraila, ties kuria sustojo mano žvilgsnis. Tarp nuotraukų rėmelių ir paplūdimio akmenėlių akimis ieškojau tos nuotraukos. Jos nebebuvo.

– Palauk, – pasakiau sumišusi. – Praėjusią savaitę čia buvo moters, gal buvusios draugės, nuotrauka, – sąmokslininkės tonu kalbėjau. – Ar žinai, kokią nuotrauką turiu omenyje?

– Ne, – atsakė ji, visai nesusidomėjusi. – Labai seniai čia nesilankiau.

– Žinotum, apie kurią nuotrauką kalbu, jei būtum ją mačiusi, – pasakiau. – Ta moteris buvo šviesių plaukų ir labai graži, stovėjo priešais Henrio namą, kur nuotrauka ir buvo padaryta.

By žvelgė pro langą į vandenį, kaip visuomet, kai nuklysta į prisiminimus.

– Praėjo daug laiko, – pasakė ji. – Nebeprisimenu.

Po kelių minučių grįžo Henris, nešinas puodeliais. Gurkšnodama kavą, By jautėsi nepatogiai ir atrodė sunerimusi. Man buvo smalsu, kas neduoda jai ramybės.

Aš šnekėjau už mus abi ir įviliojau Henrį į monologą apie jo sodą. By nė karto nepažvelgė jam į akis. Išgėrusi paskutinį gurkšnį kavos, ji iš karto pastatė puodelį ant lėkštelės ir atsistojo:

– Emile, man pradėjo skaudėti galvą, – pasakė ji. – Manau, kad laikas eiti namo.

Henris kilstelėjo ranką, norėdamas paprieštarauti:

– Dar ne, – pasakė jis. – Jūs abi turite pamatyti mano sodą. Ten yra tai, ką labai norėčiau jums parodyti.

By nenoriai sutiko, ir visi trys pro galines virtuvės duris išėjome į sodą, esantį už namo. Vos spėjome žengti tris žingsnius, kai By aiktelėjo, pirštu rodydama į sodo lopinėlį mums iš dešinės.

– Henri! – sušuko ji, įsistebeilijusi į šimtus mažyčių šviesiai žalių lapelių, prasikalusių pro dirvą ir susijungusių į vientisą kilimą, kurį puošė gausybė levandų spalvos žiedelių su tamsiai violetiniais viduriukais.

By atrodė apstulbusi:

– Kaip jos?.. Iš kur jos atsirado?

Henris papurtė galvą.

– Pastebėjau jas prieš dvi savaites. Jos tiesiog išdygo.

By atsigręžė ir, matydama mane sutrikusią, nutarė paaiškinti:

– Tai miško žibuoklės, – pasakė ji. – Nemačiau jų saloje nuo...

– Jos labai retos, – tarė Henris, nutraukdamas tylą po nebaigtos By minties. – Neįmanoma jų pačiam pasisodinti, nes jos neaugs. Jos pačios tave pasirenka.

By ir Henrio akys susitiko, ir ji nusišypsojo švelnia, atlaidumo kupina šypsena. Man atlėgo, pamačius, kaip ji šypsosi Henriui.

– Evelina turi savo nuomonę apie šias gėles, – pasakė ji ir stabtelėjo, tarsi atsargiai trauktų atsiminimą iš jam skirtos apdulkėjusios lentynos. – Ji sako, kad miško žibuoklės išauga ten, kur jų labiausiai reikia. Jos neša viltį ir padeda išgyti. – O paskui pridūrė: – Henri, juk kvaila manyti, kad žibuoklės ką nors supranta.

– Kvailų kvailiausia, – pritarė jis.

Negalėdama patikėti, By papurtė galvą.

– Jos pražydo kovo mėnesį, ne kurį nors kitą...

Henris linktelėjo.

– Žinau.

Negalėjome atitraukti akių nuo mažyčių žiedlapių, tokių gležnų ir kartu stiprių dėl savo gausos. Žengiau žingsnį atgal ir įsižiūrėjau į juodu, stovinčius greta vienas kito, panirusius į bendrą prisiminimą, apie kurį aš nieko nežinojau. Tą akimirką supratau, kad man prieš akis atsiveria tai, kas yra daug svarbiau nei gėlės.

Namo parėjome tylėdamos, By nešina savo paslaptimis, aš – savosiomis. Kol ji miegojo, įsijungiau nešiojamąjį kompiuterį ir pasakiau sau, kad nepakilsiu nuo stalo tol, kol neparašysiu dar dviejų pastraipų, bet visą laiką tik sėdėjau ir spoksojau į laikrodį dešiniajame ekrano kampe. Praslinko aštuonios minutės, o įkvėpimas neaplankė, todėl paskambinau Anabelei.

– Sveika, – bejėgiškai pasisveikino ji.

– Kas yra?

– Nieko, – atsakė Anabelė.

Per daug gerai ją pažinojau, kad patikėčiau.

– Klok, – paliepiau. – Iš balso girdžiu, kad kažkas ne taip.

Ji atsiduso.

– Pažadėjau sau, kad tau apie tai nieko nepasakosiu.

– Ko nepasakosi?

Įsivyravo tyla.

– Ane?

– Gerai, – tarė ji. – Buvau sutikusi Džoelį.

Mano širdis ėmė plakti greičiau.

– Kur?

– Kavinėje Penktojoje gatvėje.

– Ir?

– Jis klausinėjo apie tave.

Galima sakyti, aš netekau žado.

– Ko jis klausė?

– Sakiau, kad geriau nebūčiau tau užsiminusi.

– Na, tu užsiminei, todėl dabar turi papasakoti viską.

– Jis klausė manęs, kaip tu laikaisi.

– Ar pasakei jam, kad aš čia?

– Aišku, kad ne. Bet pasakiau jam, kad susitikinėji.

– Ane, bet kodėl?!

– Pasakiau, ir viskas. Ei, jeigu jis galėjo susimesti su kita moterimi, tai nusipelno išgirsti, kad ir tavo gyvenimas juda į priekį.

– Kaip jis reagavo?

– Na, jei tikiesi, kad pasakysiu, jog jis pradėjo graudžiai verkti, tai nieko nebus. Tačiau žinia jo nepradžiugino. Veidas viską pasakė.

– Tai ką jis tau pasakė, Ane?

– Kad jam skaudu girdėti, jog tu su kažkuo susitikinėji, kvailute.

Mano širdis smarkiai tvinkčiojo. Prisėdau – turėjau prisėsti. Man buvo silpna ir šiek tiek pykino.

– Em, tu dar čia?

– Aha.

– Dabar matai? Neturėjau tau to sakyti. Tai pakenks tavo gijimo procesui. Prisimink – Džoelis tave paliko. Pasielgė išdavikiškai.

Šis faktas man buvo įsismelkęs iki kaulų smegenų, bet išgirsti tai iš Anabelės lūpų vis tiek buvo skaudu.

– Žinau, – pasakiau, – tu teisi.

Išsitiesiau ir pasakiau:

– Man viskas bus gerai. Viskas bus gerai.

– Kiek kartų gali kartoti žodį „gerai“?

– Gerai. – Šyptelėjau. – Ar turi ir daugiau karštų žinių?

– Ne, – atsakė ji, – tik tiek, kad tavo bute įvyko tragedija.

– Ką?

– Baigėsi ledai.

Prisiminiau savo naktinį pasimatymą su „Ben & Jerry’s Cherry Garcia“ ledais prieš išvykstant į salą.

– Iš tiesų, tikra tragedija.

– Iki, mieloji, – pasakė ji.

Kai padėjau savo mobilųjį ant stalo, suskambo By namų telefonas. Po keturių skimbtelėjimų pakėliau ragelį.

– Klausau.

– Emile, čia tu?

– Mama?

– Labas, mieloji, – pasakė ji. – Ar jau girdėjai džiugiąją naujieną?

– Kokią naujieną?

– Danielė, – suspigo ji, – laukiasi!

Turėjau pasakyti: „Kaip nuostabu!“ arba „O, tas gyvybės stebuklas!“, tačiau tik gūžtelėjau pečiais ir tariau:

– Vėl?

Tai bus trečias Danielės vaikas, bet man nebuvo jokio skirtumo – galėjo būti kad ir trisdešimtas.

– Taip! Jis turėtų gimti lapkritį, – į ragelį šaukė mama. – Argi ne nuostabu?

Ji pasakė tai, o aš girdėjau: „Kodėl negali būti kaip tavo sesuo?“ Nujaučiau, kad prasidės liaupsių Danielei lavina, todėl pakeičiau temą:

– Mama, – tariau aš, – By sakė, kad skambinai. Ar tai ir norėjai man pasakyti?

– Na taip, bet, mieloji, aš girdėjau apie tave ir Džoelį. Man neramu dėl tavęs. Kaip tu laikaisi?

Neatsakiau į klausimą.

– O kur tu tai išgirdai?

– O, mieloji, – pasakė ji, – tai visai nesvarbu.

– Mama, tai svarbu, – neatlyžau aš.

– Na, – lėtai tarė ji, – tavo sesuo man pasakė.

– O iš kur ji sužinojo? Aš jau kelis mėnesius su ja nesikalbėjau.

– Na, aš manau, kad ji perskaitė apie jūsų nutrūkusią santuoką pasauliniame tinkle, – pasakė ji.

Mano manymu, mama buvo vienintelis žmogus žemėje, kuris vis dar vadino internetą „pasauliniu tinklu“, ir tai buvo žavinga. O „Google“ ji vadino „gogliu“.

Prisiminiau savo „Facebook“ puslapį. Taip, aš pakeičiau savo santykių būseną į „vieniša“ netrukus po to, kai tai padarė Džoelis. Bet tai, kad mano mama sužinojo apie mano skyrybas per „Facebook“, yra negerai, labai negerai.

– O aš ir nežinojau, kad Danielė naudojasi „Facebook“, – pasakiau nustebusi.

– Hm, – pasakė mama, – gal vis tik ji sužinojo tai iš „goglio“?

– Žodžiu, Danielė žino. Tu žinai. Visi žino. – Atsidusau. – Mama, aš ketinau pati tau pasakyti, bet norėjau šiek tiek palaukti. Dar nebuvau pasirengusi papasakoti apie tai visai šeimai. Nenorėjau, kad tu ir tėtis jaudintumėtės.

– O, mieloji, – pasakė ji, – man labai gaila, kad tau taip nutiko. Kaip laikaisi?

– Man viskas gerai.

– Džiaugiuosi, – pasakė ji. – Mieloji, ar čia įsipainiojusi kita moteris?

Visi manęs to klausdavo, sužinoję apie griuvusią santuoką, todėl nepykau ant savo mamos už jos smalsumą.

– Ne, – atsakiau. – Turiu omenyje – taip, bet nenoriu apie tai kalbėti.

Pažvelgiau žemyn į telefono laidą ir pamačiau, kad nejučiomis apsivyniojau jį aplink pirštą taip stipriai, kad šis net pabalo. Nesupratau, ar pykstu ant mamos už tai, kad atvirai smalsauja, ar ant Džoelio už jo poelgį, keliantį kitiems smalsumą, todėl susitelkiau į skaudamą pirštą, o mama tarškėjo toliau. Puikiai įsivaizdavau ją virtuvėje, stovinčią prie avokado žalumo senoviškos elektrinės orkaitės, ant kurios rankenos kabo vaivorykštės spalvų megztos pirštinės.

– Jaudinuosi dėl tavęs, mieloji. Juk nenori tapti tokia kaip tavo teta.

– Mama, – pasakiau aš griežčiau, nei tikėjausi, – nenoriu apie tai kalbėti, ne dabar.

– Ak, mieloji, – pasakė ji šiek tiek nusiminusi, – aš tik noriu tau padėti.

Tikiu, kad ji iš tikrųjų norėjo man padėti taip, kaip mokėjo.

– Žinau, – pasakiau. – O iš kur sužinojai, kad aš čia?

– Paskambinau tau į butą. Anabelė pasakė, kad tu pas tetą.

Mama niekada nevadino By vardu, visada sakydavo „tavo teta“.

– Taip, – pasakiau. – Ji pakvietė mane praleisti šį mėnesį pas ją. Pabūsiu čia iki kovo pabaigos.

– Visą mėnesį? – nustebo mama.

Naujiena mamą suerzino ir net sukėlė švelnų pavydą. Žinojau, kad ji irgi norėtų čia atvažiuoti, bet buvo per daug išdidi, kad tai pripažintų. Ji nesilankė saloje nuo to laiko, kai aš ir Danielė išvykome studijuoti į koledžą – tada baigėsi mūsų vasaros atostogos Beinbridže.

– Mama? – pasakiau aš. – Noriu tavęs kai ko paklausti.

– Taip?

– Na, neseniai mes su By kalbėjomės apie... – pasakiau aš ir stabtelėjau.

– Apie ką, mieloji?

Giliai įkvėpiau, tikėdamasi nepajudinti giliai užkastų emocinių bombų.

– Ji man pasakė, kad tu kadaise buvai užsibrėžusi kažkokį tikslą, kuris sugriovė jūsų santykius.

Mama tylėjo, todėl aš kalbėjau toliau:

– Ji sakė, kad papasakojo tau tiesą apie senelę. Norėčiau žinoti, ką ji tau papasakojo.

Fone nebegirdėjau nei gaminamo maisto garsų, nei puodų tarškėjimo. Įsivyravo visiška tyla.

– Mama? Tu dar čia?

– Emile, – galiausiai paklausė ji, – ko tavo teta tau pripasakojo?

– Nieko, – atsakiau. – Ji tik pasakė, kad po to tu nusprendei pasitraukti iš šeimos. Ji sakė, kad tai pakeitė jūsų santykius.

Pažvelgiau sau per petį, kad įsitikinčiau, jog By nesiklauso. Jos nebuvo šalia.

– Ji sakė, kad tu nustojai čia lankytis. Kodėl, mama? Kas atsitiko?

– Na, – tarė ji, – bijau, kad nebepamenu visų smulkmenų. O jei By dar ką nors tau papasakos, tai, tavim dėta, ja netikėčiau. Ji jau labai sena, ir jos atmintis šlubuoja.

– Mama, aš tik noriu...

– Emile, atleisk, bet aš neketinu apie tai kalbėti.

– Mama, aš turiu teisę žinoti savo šeimos istoriją.

– Neturi, – nukirto ji.

Suraukiau antakius.

– Nepyk, mieloji, – pasakė, pajutusi mano nuotaiką, kaip sugeba tik mamos.

– Aš nepykstu.

– Visa tai praeityje, mieloji, – ištarė ji. – Kai kuriems dalykams geriau ten ir likti.

Iš balso supratau, kad šia tema daugiau nieko iš jos neišpešiu. By, Evelina, o dabar ir mano mama parodė man, kad šios paslapties taip lengvai neišsiaiškinsiu. Jei noriu sužinoti jų istoriją, pagalbos tikėtis neverta.

Pabudusi po popiečio miego, By pasidarė sau kokteilį – džino su toniku – ir pasisiūlė padaryti man.

– Gerai, – pasakiau ir patogiai įsitaisiau ant sofos.

Mėgaudamasi nurijau pirmą gurkšnį, kuris man visada kvepia pušų spygliais.

– Ar paskambinai savo mamai? – paklausė By.

– Ji pati paskambino man čia maždaug prieš valandą, – atsakiau. – Norėjo pranešti, kad Danielė vėl laukiasi.

– Vėl?

Džiaugiausi, kad By reakcija buvo tokia pat kaip mano. Gal dėl to, kad abi neturėjome vaikų. Bet, man rodos, abi sutikome, kad žmonės, savo valia susilaukiantys daugiau nei dviejų vaikų, yra tikri bepročiai.

Vėl gurkštelėjau kokteilio ir patogiai padėjau galvą ant aksominių sofos pagalvėlių.

– By, ar manai, kad Džoelis paliko mane dėl to, kad niekada jam negaminau?

– Nesąmonė, mieloji, – pasakė ji ir padėjo savo kryžiažodį.

Prisitraukiau kelius arčiau krūtinės ir apglėbiau juos.

– Mano mama tokia...

– Jos gyvenimas buvo sunkesnis, nei tau atrodo, Emile, – By pertraukė mane.

Nesitikėjau iš jos tokių žodžių.

– Ką turi omenyje?

By atsistojo.

– Eime, noriu tau kai ką parodyti.

Ji nužingsniavo koridoriumi, ir aš nusekiau jai iš paskos. Praėjusi du kambarius nuo to, kuriame apsistojau, ji sustojo ties trečiomis durimis. Iš kišenės išsitraukė raktų ryšulį, išsirinko nedidelį auksinį raktelį, tada įkišo jį į spyną ir atrakino ją.

Durys girgždėdamos atsidarė, ir mes įėjome vidun. Nuo veido nusibraukiau voratinklį.

– Atleisk, – pasakė By, – jau daug metų nebuvau užėjusi į šitą kambarį.

Šalia tualetinio staliuko stovėjo vaikiškas stalas, nukrautas rausvais puodeliais ir lėkštelėmis, o greta – Viktorijos laikų lėlių namelis. Pasilenkiau ir nuo grindų pakėliau porcelianinę lėlę. Jos veidelis buvo nešvarus, o plaukai – susivėlę. Atrodė, kad kažkokia maža mergaitė ją čia numetė, ir ji išgulėjo visą tą laiką net nepaliesta.

– Kieno tai kambarys? – sumišusi paklausiau.

– Tai buvo tavo mamos kambarys, – atsakė By. – Ji kurį laiką gyveno pas mane, kai buvo labai maža.

– Kodėl? Ar kas nors buvo nutikę seneliui ir senelei?

– Kai kas iš tikrųjų buvo nutikę, – ramiai atsakė ji. – Tavo seneliai... susidūrė su sunkumais, ir aš jiems pasiūliau, kad kuriam laikui leistų tavo mamai pagyventi su manimi. – By atsiduso ir nusišypsojo. – Ji buvo tokia miela mergaitė. Kartu mums buvo labai smagu, tavo mamai ir man.

Aš ėmiau galvoti apie priežastis, kurios galėjo priversti mano senelius palikti savo vaiką su By. Ji tuo metu pravėrė spintos duris ir nuo viršutinės lentynos nukėlė batų dėžę. Prieš paduodama man, nuo viršaus nupūtė storą dulkių sluoksnį.

– Štai, – tarė ji, – gal tai tau padės geriau suprasti savo mamą.

By vėl išsitraukė raktų ryšulį, ir šis skimbtelėjo jos delne – tai buvo ženklas, kad laikas eiti iš kambario.

– Ačiū, – pasakiau, nekantraudama patikrinti dėžės turinį.

Pakeliui į savo kambarį By pasakė:

– Susitiksime per vakarienę.

Grįžusi į savo kambarį, padėjau dėžę ant lovos. Kas galėtų būti jos viduje? Ar mama nesupyks, kad rausiuosi po jos daiktus?

Nukėliau dangtį ir pažvelgiau vidun. Pirmiausia pamačiau tris sudžiovintas rožes, perrištas raudonu šilkiniu kaspinu. Kai paėmiau jas į rankas, trys žiedlapiai nukrito žemėn. Tada išėmiau vaikišką knygelę su paveikslėliais, ilgą pilką plunksną (greičiausiai žuvėdros), beretę, mažyčių baltų pirštinaičių porą ir nedidelę knygelę odiniais viršeliais. Tik pakėlusi ją į šviesą, pamačiau, kokia tai knygelė. Tai buvo iškarpų albumas. Atverčiau ją, ir mano širdį užliejo jausmų banga. Pirmame puslapyje buvo parašytas žodis Mama, o aplink jį buvo pripiešta gėlyčių. Sumirksėjau sudrėkusiomis akimis ir atverčiau kitą lapą, kuriame radau priklijuota daugybę iškarpų. Jos visos buvo iš žurnalų ir vaizdavo moteris su kepuraitėmis ir nepriekaištingai tvarkingomis suknelėmis. Taip pat buvo priklijuota džiovintų gėlių ir nespalvotų nuotraukų: vienoje – kūdikis, kitoje – nedidelis, jaukus namas ir senas automobilis. Ką tai reiškia? Kodėl mano mama sukūrė šitą iškarpų albumą ir kodėl By norėjo, kad jį pamatyčiau?

Per vakarienę By buvo labai tyli, todėl aš supratau, kad neverta jos klausinėti nei apie paslaptingąjį kambarį, nei apie dėžutę su vaikiškomis gėrybėmis. Nurinkau indus nuo stalo ir buvau bededanti juos į indų plovyklę, kai suskambo telefonas.

– Mieloji, būk gera, atsiliepk, – paprašė By. – Bijau, kad šiandien jau išnaudojau savo jėgų limitą. Aš išsekusi.

– Žinoma, – pasakiau aš ir atsiliepiau: – Klausau.

– Emile?

– Taip?

– Čia Evelina.

– O, labas, Ev...

– Ne, ne, mieloji. By neturi sužinoti, kad skambinau aš.

– Gerai, – atsargiai ištariau. – Kas nutiko?

– Man reikia tavo pagalbos.

– Pagalbos? Ar viskas gerai?

– Taip, na... ne. Man reikia su tavimi pasikalbėti. Akis į akį.

Patylėjusi pasakiau:

– Ar norėtum, kad užsukčiau?

– Taip, – atsakė ji. – Gali ateiti paplūdimiu. Gyvenu dideliame name su vijokliais apaugusia pavėsine priešais. Septintas namas nuo Henrio. Lauke vėsu, mieloji, tad pasiimk paltą.

Nesakiau By, kur einu, ir pasigailėjau savo sprendimo vos atsidūrusi paplūdimyje. Kilo potvynis, todėl vanduo atrodė grėsmingas – jis tarsi sekė mane, pasigrobdamas vis daugiau kranto savo putotomis letenomis ir tiesdamas jas link mano kojų. Įsivaizdavau, kad virš galvos man skraido šikšnosparniai, nors tikriausiai tai tebuvo žuvėdros, skrendančios į savo lizdus praleisti nakties. Užsitraukiau palto užtrauktuką ir liepiau sau susitelkti į kelią priekyje. Praėjau Henrio namą – jame buvo tamsu – ir pradėjau skaičiuoti. Pirmas, antras, trečias. Namai atrodė jaukiai įsikniaubę į pakrantės šlaitą. Ketvirtas, penktas, šeštas, septintas. Pagalvojau, kad būsiu neteisingai supratusi jos instrukciją. Aštuntas, devintas. Pažvelgiau tolyn ir pamačiau Evelinos namą. Vijoklis dar buvo be lapų ir, atrodė, vos laikosi pavėsinės, tačiau kažkur giliai jo šakose slypėjo pavasario nuojauta; priėjusi arčiau, pastebėjau kelis šviesiai žalius ūglius, besikalančius iš stiebo. Pradėjau kopti laipteliais, o jų viršuje pamačiau Eveliną. Ji sėdėjo supamojoje kėdėje savo terasoje. Mačiau, kad ji su naktiniais marškiniais. Jos plaukai, paprastai stilingai sušukuoti, dabar buvo netvarkingi ir susivėlę.

– Ačiū, kad atėjai, – pasakė ir paėmė mane už rankos.

– Nėra už ką, – atsakiau ir spustelėjau jai ranką.

Jos veidas buvo mirtinai išbalęs. Dar prieš porą dienų ji atrodė kur kas tvirtesnė ir sveikesnė.

– Tai dėl vėžio, – pasakiau aš. – Tu...

– Graži naktis, tiesa?

Linktelėjau.

Ji parodė į supamąją kėdę šalia, ir aš prisėdau.

– Pasiilgsiu šitos salos.

Atrodė nutolusi ir susimąsčiusi. Sunkiai nurijau seiles.

Ji pažvelgė tolyn į pakrantę ir paklausė:

– Ar žinojai, kad mes su tavo teta By kartais čia maudydavomės nuogos? Tiesiog nusirengdavome ir nerdavome į vandenį. – Ji atsigręžė į mane: – Turėtum pamėginti. Nėra nieko maloniau nei jausti senojo gerojo Pjudžeto sąsiaurio vandenis kiekvienu savo odos lopinėliu.

Man derėjo nusijuokti, bet tesugebėjau išspausti menką šypsenėlę. Ką sakyti žmogui, kuris tikriausiai paskutinį kartą prisimena savo prabėgusį gyvenimą?

– Emile, tu ja pasirūpinsi, tiesa?

– Žinoma, pasirūpinsiu, – pasakiau, žiūrėdama jai į akis, – pažadu.

Ji linktelėjo.

– Su By gali būti nelengva, bet ji man tokia pat brangi kaip ir ši sala.

Pastebėjau, kad jos akyse tvenkiasi ašaros.

– Po to, kai mirė mano vyras, ji man pasakė, kad aš ne viena, kad man neteks būti vienai. Ir aš iš tikrųjų nė karto nepasijutau vieniša, nes mano gyvenime buvo By.

Linktelėjau.

– Neteisinga, kad turiu ją palikti. Labai neteisinga.

Ji pakilo nuo kėdės, priėjo prie terasos krašto ir iškėlė savo menkus kumštelius į šaltą orą, tarsi grasindama salai, mesdama jai iššūkį.

Pašokau ir apglėbiau ją rankomis, o ji įsikniaubė man į petį.

Nusišluosčiusi nuo skruostų ašaras, ji vėl atsisėdo.

– Man skaudu net pagalvoti, kad ją paliksiu.

Pasilenkiau, kad ji geriau matytų mano veidą.

– Nesijaudink, aš pasirūpinsiu ja.

– Gerai, – atsiduso ji. – Ar užeisi? Noriu tau kai ką duoti.

Linktelėjau ir nusekiau Eveliną pro duris. Buvo gera veidu pajusti šiltą namų orą.

Nieko nuostabaus, kad Evelinos namai atrodė kaip ligonio: kavos stalelis buvo nukrautas žurnalais, laiškais ir šūsnimis visokių popierių, o ant valgomojo stalo buvo pilna neplautų stiklinių ir lėkščių.

– Atsiprašau dėl netvarkos, – tyliai pasakė ji.

– Nieko tokio, – papurčiau galvą.

– Man atrodo, palikau jį kitame kambaryje, – pasakė ji, – tuoj grįšiu.

Nežinojau, ko ji ieško, bet atrodė, kad rasti tą daiktą – gyvybės ir mirties reikalas.

– Viskas gerai, – pasakiau, – palauksiu čia.

Žinojau, kad turiu nedaug laiko, todėl veikiau greitai. Pirmiausia surinkau nešvarius indus ir sukroviau juos į indaplovę. Išmečiau visą kalną popierinių nosinių, surinkau laiškus ir nunešiau juos į virtuvę, kad Evelina galėtų pati juos surūšiuoti, o tada nuvaliau stalą. Štai. Atsisėdau ant sofos prie lango. Pažvelgiau į greta stovinčią knygų spintą, kurios lentynos buvo nukrautos visokiais niekučiais ir įrėmintomis nuotraukomis.

Šalia stiklinės vazos su jūrų ežiais stovėjo Evelinos vestuvių nuotrauka – daili ir elegantiška ji stovėjo šalia savo aukšto vyro. Įdomu, koks jis buvo žmogus ir kodėl jie nesusilaukė vaikų. Buvo kelios nuotraukos su šunimis – Džeko Raselo terjeru ir taksu, jie atrodė taip, tarsi būtų šerti vien tortais ir pyragais. O tada pamačiau moters portretą – iš karto ją atpažinau. Tai buvo ta pati moteris, kaip ir nuotraukoje Henrio namuose. Šioje nuotraukoje ji šypsojosi, o greta stovėjo kita moteris. Prisimerkiau, kad geriau matyčiau. Šalia jos stovėjo By.

Išgirdau krepštelėjimą sau už nugaros ir atsisukusi pamačiau Eveliną. Negirdėjau, kaip ji įėjo į kambarį.

– Kas ji, Evelina? – paklausiau, rodydama į nuotrauką. – Mačiau ją vienoje nuotraukoje Henrio namuose. By nesako man, kas šita moteris. Aš turiu žinoti.

Evelina atsisėdo, kažką gniauždama rankose.

– Kadaise ji buvo Henrio sužadėtinė, – tarė.

– Ir tavo draugė?

– Taip, – atsakė ji, – labai gera draugė.

Ji atsiduso ir priėjo arčiau, tada aš aiškiai pamačiau jos gilų nuovargį ir veide įrašytą pabaigos nuojautą.

– Imk, – tarė ir padavė man pusiau perlenktą voką. – Noriu, kad atiduotum jį By.

– Šįvakar?

– Ne, – atsakė ji. – Kai manęs nebebus.

– Gerai, – linktelėjau.

– Ačiū, Emile, – pasakė ir spustelėjo man ranką. – Tu nepaprasta, žinai tai? Visa tai... – ji trumpam nutilo ir mostelėjo ranka į vandenį, – visa tai turėjo įvykti. Tau buvo lemta čia sugrįžti. Tavęs laukia svarbi užduotis, mieloji. Labai svarbi užduotis.

Apkabinau ją ir pagalvojau, kad tai gali būti paskutinis kartas.

– Ar esi tam pasiryžusi? – paklausė Rouzė, kai grįžau prie stalo ir papasakojau jai apie Elioto pasiūlymą susitikti šįvakar ir pradėti gyvenimą kartu arba atsisveikinti su juo amžiams.

Žinojome, kad abiem atvejais smarkiai rizikuočiau. Laišką laikiau tvirtai suspaudusi delne, tarsi Elioto ranką. Mano krumpliai buvo pabalę, o nagai įsirėžę į delną. Man atrodė, kad, atgniaužusi delną, paleisiu Eliotą, ir ši mintis buvo nepakeliama. Dar kartą to neišgyvenčiau.

– Nežinau, – pasakiau aš, nes iš tikrųjų nežinojau.

Ar man pavyktų ištrūkti iš namų? Kūdikis paprastai užmiega tik po aštuntos, o kaip aš paaiškinčiau Bobiui, kur einu tokiu metu? Parduotuvės tokiu metu jau nedirba, tad negalėčiau jam pasakyti, kad važiuoju pieno ar kiaušinių. Net jei rasčiau būdą ištrūkti, ką aš pasakyčiau Eliotui, kai susitiktume? Ką aš daryčiau toliau? Tai gąsdino labiausiai. Ką, dėl Dievo meilės, man daryti?

– Estera, – rimtu balsu tarė Rouzė, – aš palaikysiu tave, kad ir ką pasirinktum.

Bobis tą dieną grįžo ankstesniu, penktos valandos, keltu ir nustebino mane, įteikdamas puokštę narcizų iš „Pike Place Market“ turgaus.

– Pamaniau, kad tau jie patiks, – tarė. – Prisiminiau, kad narcizai – tavo mėgstamiausi.

Nesakiau jam, kad klysta, – mano mėgstamiausios gėlės yra tulpės. Tiesiog apkabinau ir padėkojau už dovaną.

– Kertu lažybų, kad pamiršai, – pasakė jis. – Tu tokia užsiėmusi vaiku ir namais, bet aš nepamiršau.

Žiūrėjau į jį pasimetusi. Nebuvo nei mano gimtadienis, nei Motinos diena.

– Ko tu nepamiršai? – paklausiau aš.

– Sveikinu su vestuvių metinėmis! – pasakė jis. – Na, jos tik rytoj, bet sveikinu iš anksto. Aš taip džiaugiuosi, kad nebegaliu laukti iki rytojaus. Šįvakar veduosi tave vakarienės, kad galėtume tinkamai atšvęsti.

Kodėl iš visų dienų metuose jis pasirinko kaip tik šią dieną man nustebinti? Likimas, tas senas, niekšingas raganius, ką tik sudavė man savo šalta, žiauria ranka.

– O kaip mergaitė? – paklausiau, tikėdamasi rasti spragą jo planuose.

Ji pakėlė rankytę ir sugriebė pakabutį su jūros žvaigžde, kabantį man ant kaklo. Pakštelėjau jai į skruostą.

– Aš dėl visko susitariau, – pasakė jis. – Mano mama su ja pabus.

Būtų sunku rasti netinkamesnį laiką. Šįvakar manęs lauks Eliotas, o aš būsiu su Bobiu.

Bobis nusivedė mane į „Varnos lizdą“, puikų restoraną, įsikūrusį pajūrio uolos viršūnėje, iš kurio atsiveria nuostabus vaizdas į įlanką. Ne kartą vakarieniavau čia su Eliotu, tačiau man ir Bobiui tai buvo pirmas kartas. Bobis labai taupus. Jis nematė prasmės švaistyti pinigų vakarienėms restoranuose. Todėl jautėsi be galo išdidus, kai atvėrė man masyvias, pušines restorano duris. Mums žengiant vidun tarė:

– Mano Esterai – tik tai, kas geriausia.

Atsisėdome prie staliuko apie šešias, bet maistą mums atnešė tik apie pusę aštuonių. Mano koja nervingai trepsėjo, nejučia vis įsitempdavau; sėdėjau tvirtai sukandusi dantis ir vis žvilgčiojau į laikrodį, o laikas vis tiek judėjo sraigės greičiu. Bet Bobis nepastebėjo mano nuotaikos. Jis buvo per daug užimtas, tardydamas padavėją:

– Ar austrės tikrai šviežios? Ar prie žuvies patiekiama bulvių košė? Ar galėtume vietoj salotų pasirinkti sriubą?

Po stalu iš nekantrumo baksnojau pirštu sau į koją, mėgindama nuslėpti nusivylimą, ir akies krašteliu pastebėjau, kad mane kažkas stebi. Pakėlusi akis, pamačiau Bilį, savo mokyklos laikų simpatiją. Sėdėjo prie baro su kokteiliu rankoje ir žvelgė apsiblaususiomis akimis. Jis pasipiršo man prieš pat absolventų sutikimo vakarą paskutiniais koledžo metais. Užmovė man žiedą, ir aš ištariau „taip“ – na, tiksliau, aš ištariau „galbūt“. Aš mylėjau Bilį, ir kartu mes praleidome daug smagaus laiko, bet visa tai truko iki Eliotui pasirodant mano gyvenime. Francė sakė, kad Bilis manęs nepamiršo, o jo žvilgsnis tą vakarą patvirtino, kad ji buvo teisi. Tačiau jis niekada nejautė man neapykantos už tai, kad jį palikau. Tą vakarą net pasirodė, kad jam manęs gaila.

Jis pamojo nuo baro, kur sėdėjo su kažkokiu vyru. Jie abu vilkėjo kostiumus. Aš pamojau atgal.

– Kas jis toks? – paklausė Bobis.

– Tik Bilis, – atsakiau aš, mostelėdama baro link.

Bobis atsisuko ir nusišypsojo jam – taip norėjo parodyti, kad aš neabejotinai priklausau jam. Kartais man atrodo, kad Bobis ne tiek myli mane, kiek pačią mintį, kad mane turi. Aš buvau jo prizas, jo taurė, kurią jis prižiūri ir kartais puikuojasi prieš kitus.

– Estera, – tarė Bobis po to, kai mums patiekė vakarienę, o jis jau buvo susivertęs du bokalus alaus, – aš ilgai galvojau ir manau, – jis pritildė balsą, – kad turėtume pagalvoti apie dar vieną vaiką.

Išgirdusi žodį „vaikas“, išpyliau stiklinę su vandeniu sau ant kelių.

– Ką manai, brangioji?

– Ar ne per anksti? – pasakiau aš. – Noriu pasakyti, mažylei vos keturi mėnesiai.

– Pagalvok apie tai, – pasakė jis.

Aš linktelėjau.

Pabaigėme valgyti vakarienę, ir Bobis pasiūlė užsisakyti deserto.

– Galvoju apie baklavą nuo tos dienos, kai Dženisė atnešė jos man į darbą, – pasakė jis.

– Ką Dženisė veikė tavo darbe?

– Ji turėjo susitikimą tame pačiame pastate, kur mano biuras, – atsakė jis ir nusibraukė duonos trupinius sau nuo lūpų, – ir užsuko pasisveikinti.

Jis pasiėmė meniu ir pasitaisė akinius.

– Norėtum deserto, brangioji?

Ne, norėjau tik išeiti. Pažvelgiau į laikrodį – buvo beveik pusė dešimtos. Eliotas nenurodė tikslaus laiko, bet jau buvo vėlu, gal net per vėlu. Jei ketinu su juo susitikti, turiu tai padaryti tuojau pat.

– Ne, – atsakiau, – jaučiuosi truputį pavargusi. Manau, laikas namo.

Bobis sumokėjo už vakarienę ir mes išėjome, tačiau prieš pakildama nuo stalo specialiai numečiau po juo savo rankinę. Ji bus mano alibi.

Mums grįžus namo, Bobis padėkojo savo motinai ir palydėjo ją iki durų, o aš nuėjau pas mažylę, kuri ramiai miegojo savo lovelėje. Jaučiau, kaip slenka laikas – kiekvieną minutę, kiekvieną sekundę. Tada Bobis nusirengė ir atsigulė į lovą, laukdamas manęs.

– Velnias! – nusikeikiau. – Palikau restorane savo rankinę.

– O ne, – pasakė jis ir buvo besiekiąs kelnių, kurias nusimovęs padėjo ant kėdės. – Nuvažiuosiu jos paimti.

– Ne, ne, – pasakiau aš, – tu ir taip anksti keliesi į darbą. Aš pati nuvažiuosiu. Be to, pamiršau kai ką atiduoti Francei, tai pakeliui iš restorano užsuksiu pas ją.

Puiku, pagalvojau, o mano širdis, atrodė, iššoks iš krūtinės. Ką tik laimėjau sau dar pusvalandį.

– Bet, Estera, jau labai vėlu, – pasakė jis. – Moteris neturėtų važinėti viena tokiu metu.

Bobis tikėjo, kad jo gyvenimo tikslas yra mane saugoti, o mano gyvenimo tikslas – būti apsaugotai.

– Man viskas bus gerai, – pasakiau.

Jis nusižiovavo ir atsigulė į lovą.

– Gerai, – tarė, – bet neužtruk. O kai grįši, pažadink mane, kad žinočiau, jog tau viskas tvarkoje.

– Pažadinsiu, – atsakiau.

Tačiau žinojau, kad to nedarysiu. Žinojau, kad užtruksiu kur kas ilgiau. Uždarydama namų duris, išgirdau Bobį knarkiant.

Tą vakarą variau mūsų biuiką dideliu greičiu. Pralėkiau restoraną, Francės namus ir nurūkau ilgu keliu link Elioto namų. Kelis kartus žvilgtelėjau į galinio vaizdo veidrodėlį, kad įsitikinčiau, jog niekas neseka.

Kai sustabdžiau automobilį priešais Elioto namus, jau buvo po vienuolikos. Palyginau rankomis savo megztinį ir perbraukiau pirštais plaukus, gailėdamasi, kad nesusišukavau ir net nepažvelgiau į veidrodį, prieš išskubėdama iš namų. Takas į paplūdimį skendėjo tamsoje, bet aš mintinai žinojau kiekvieną žingsnį.

Danguje švietė pilnatis, nutvieksdama paplūdimį, kurį taip gerai pažinojau, – čia mes su Eliotu mylėjomės pirmą ir paskutinį kartą. Apsidairiau, tikėdamasi pamatyti jį sėdintį ant rąsto ar išsitiesusį ant pakloto, kaip seniau, kai dar buvome kartu. Jis paduodavo man bangų nugludinto stiklo gabalėlį ar kokią įdomią kriauklę mano kolekcijai papildyti, o tada puldavome vienas kitam į glėbį.

Bet jo ten nebuvo. Aš pavėlavau.

Jo namuose buvo tamsu. Negi jis jau išvažiavo? Aiktelėjau, pagalvojusi apie tai. Mes visada pasirinkdavome netinkamą laiką, tai kodėl aš tikėjausi, kad šiąnakt bus kitaip? Širdį it elektra persmelkė skausmas. Pasisukau grįžti taku ir būčiau nuskubėjusi juo aukštyn iki automobilio, jei po kojomis nebūčiau pastebėjusi švelnaus violetinių žiedlapių mirgėjimo. Papurčiau galvą. Žibuoklės? Nemačiau jų nuo tada, kai dar buvau maža mergaitė. Vieną dieną jos išdygo mano močiutės sode. Niekada nebuvau mačiusi jų Elioto kieme. Iš kur jos čia?

Daugelis salos gyventojų, taip pat ir aš, tikėjo, kad jos turi mistinių galių: gydo širdies ir kūno žaizdas, suartina besivaidijančius draugus, net atneša turtus. Atsiklaupiau ir perbraukiau pirštais šviesiai violetinius žiedlapius, jaukiai įsitaisiusius žalių lapelių patale.

Staiga išgirdau iš tolių plaukiančią muziką ir atsistojau. Iškart atpažinau melodiją – girdėjau su niekuo nesupainiojamą Bili Holidei balsą. „Body and Soul“.

Atsigręžiau į terasą, akimis ieškodama Elioto, bet įžiūrėjau tik meškerę, atremtą į turėklus. Viskas atrodė taip, kaip anksčiau, tarsi laikas būtų sustojęs.

Tada tarsi iš niekur išniro jo rankos ir apkabino mane. Nekrūptelėjau ir nepasitraukiau. Pažinau jo prisilietimą, prisiminiau jo odos kvapą, atpažinau jo kvėpavimo ritmą – visa tai buvo įrašyta mano širdyje.

– Atėjai, – pasakė jis, pasilenkęs prie mano kaklo.

– Kaip galėjau neateiti? – paklausiau, atsisukdama į jį.

– Ar galvojai apie mane?

– Kiekvieną dieną, kiekvieną sekundę, – pasakiau aš ir leidau sau ištirpti jo glėbyje. Jis traukė mane it magnetas.

Jis bučiavo mane taip karštai, taip aistringai, kaip seniau. Abu žinojome, kad tai, kas mus siejo, vis dar gyva, kaip kadaise. Tai buvo ne mažiau tikra.

Medžiuose palei taką, sukantį link kelio, išgirdau šlamesį, bet nesivarginau pasižiūrėti į tą pusę ar sunerimti – ne šiąnakt, ne dabar, kai Eliotas vedasi mane už rankos į savo namus.

Įėjome pro duris ir pasukome į svetainę. Jis patraukė kėdes ir kavos stalelį į šoną, paguldė mane ant meškos kailio prie židinio.

Eliotui atsegant mano suknelę, negalvojau nei apie Bobį – vyrą, su kuriuo turėčiau būti dabar, per mūsų vestuvių metines, – nei apie savo kūdikį, miegantį lopšyje, nei apie melą, dėl kurio čia atsiradau. Dabar jaučiau tik iš židinio sklindančią šilumą savo veidu ir Elioto kvėpavimą savo oda. Ir tai buvo viskas, ką norėjau jausti.

Kovo 8 diena

Mėginau prisiminti tikslius Džeko žodžius. Jis tikrai sakė, kad iš Siatlo grįžta šiandien. Kitą rytą dar iki pusryčių spėjau tūkstantį kartų pasižiūrėti į laikrodį ir nusistebėti. Galvojau apie tai, kaip Eliotas pabučiavo Esterą. Norėjau, kad mane mylėtų su tokia pat aistra, su tokia pat ugnimi, kokią taip natūraliai, taip tobulai išreiškė Eliotas.

Jis nepaskambino nei vienuoliktą valandą, nei vidurdienį. Kodėl jis neskambina?

Antrą valandą išėjau pasivaikščioti po paplūdimį. Vienintelis garsas, kurį skleidė mano telefonas, buvo pypsėjimas, pranešantis apie žinutę nuo Anabelės.

Penktą valandą By sumaišė sau kokteilį ir paklausė, gal ir aš norėčiau.

– Man prašau dvigubą, – atsakiau, padėjusi telefoną.

Po valandos By vėl grįžo prie baro ir ėmėsi savo magiškų triukų su gėrimais, bet man išgerti nebesiūlė, tik pasakė:

– Persirenk. Tuoj atvažiuos Gregas.

Pasimatymas su Gregu man visai išgaravo. Nuskubėjau į savo kambarį persirengti. Pasirinkau mėlyną megztą suknelę ilgomis rankovėmis, su gilia V formos iškirpte. Man patiko, kaip švelniai ji priglunda prie odos.

Gregas atvažiavo septintą valandą, kaip ir žadėjo. Buvo švariai nusiskutęs, vilkėjo išlygintais džinsais ir sniego baltumo marškiniais. Jo auksinė oda tiesiog švietė baltame fone.

– Sveika, – tarė jis, kai priėjau prie automobilio. – Pasirengusi kiniškam maistui?

– Skamba puikiai, – atsakiau. – Aš išbadėjusi.

Įsukome į miestelį, pravažiavome turgų „Town and Country Market“ ir pastatėme automobilį pagrindinėje gatvėje, ten, kur daugybė restoranų ir kavinių. Buvo šiltas vakaras, bent jau Beinbridžo gyventojų nuomone, ir keletas žmonių vakarieniavo lauke.

Restorane Gregas pasikvietė padavėją. Ji priminė man vieną merginą iš mokyklos, Mindę Almvig, – tais laikais ji nešiojo didžiulius auskarus ir darydavosi cheminę šukuoseną.

– Užsisakiau maisto išsinešti maždaug prieš pusvalandį, – pasakė Gregas.

– Taip, – atsakė ji, garsiai kramtydama gumą, – jūsų užsakymas paruoštas.

Restorane kvepėjo labai gardžiai – sičuano padažu ir blyneliais su daržovėmis, ką tik iš keptuvės.

Jis sumokėjo ir gavo milžinišką popierinį maišą su maistu. Susėdome į automobilį, ir aš pastebėjau mielą restoranėlį kitoje gatvės pusėje. Vakarieniautojai sėdėjo lauke, po šildančiomis lempomis. Ir tada pamačiau Džeką.

Šalia jo sėdėjo moteris, tiek aš įžiūrėjau. Iš ten, kur stovėjo mūsų automobilis, nemačiau jos veido, tik jos kojas, kurias vos dengė trumpa juoda suknelė – ji buvo tampriai prigludusi ties šlaunimis. Jie gėrė vyną ir juokėsi, o kai Džekas pažvelgė mūsų pusėn, aš nuleidau saulės skydelį ant lango ir nusigręžiau.

Kas ji? Kodėl jis nepasakė man, kad jo gyvenime yra kita moteris? Gal ji tik draugė. Bet jei ji tik draugė, kodėl jis neužsiminė apie ją?

Nuvažiavome beveik mylią, ir tada Gregas pasuko į žvyruotą įvažą. Tiesą pasakius, jo namas – geltonas ūkininko gyvenamasis namas, apjuostas balta medine tvora, – mane šokiravo. Gregas ir medinė balta tvora?

– Štai ir atvažiavom, – tarė jis.

– Aš labai nustebusi, – pasakiau.

– Kodėl?

– Na, viskas taip miela, taip kaimiška ir tvarkinga. Tikriausiai niekada neįsivaizdavau tavęs, gyvenančio tokiame name.

Jis nusišypsojo ir ištraukė automobilio raktelius. Pro rankovės kraštelį pasimatė tatuiruotė, kurios nebuvau mačiusi.

Namo interjeras buvo pernelyg puošnus, kad tai būtų Grego darbas. Viskas derėjo tarpusavyje – pagalvėlės ir sofa, kilimas ir sienų spalva. Ant priekinių durų buvo vainikas. Vainikas. Tai galėjo būti tik moters darbas. Koks vyras pasirinktų sofą, aptrauktą žaliu prancūzišku audiniu?

Tačiau, pažvelgusi įdėmiau, įsitikinau, kad jei jo gyvenime ir buvo moteris, tai jos jau kuris laikas nėra. Kriauklėje riogsojo neplautų indų stirta, virtuvės paviršiai buvo nevalyti, o laiptų apačioje stovėjo pintinė su nešvariais skalbiniais.

– Tai tokie mano namai, – pasakė Gregas, truputį susigėdęs, tarsi mano buvimas ten padėjo jam pažvelgti į savo namus nauju žvilgsniu.

Durys į vonią buvo praviros, todėl aš užmečiau akį: klozeto dangtis buvo pakeltas, o tualetinio popieriaus ritinėlis gulėjo ant žemės, o ne laikiklyje. Akivaizdu – atsidūriau viengungio namuose.

– Štai, – tarė Gregas ir padėjo ant kavos stalelio dvi lėkštes, pluoštą servetėlių, du komplektus valgymo lazdelių ir dvi taures su vynu.

– Vakarienė paruošta.

Ji labai skyrėsi nuo vakarienės Džeko namuose, – jokių lininių servetėlių ir gurmaniško maisto, – bet toks buvo Grego stilius, o pamačiusi Džeką su kita moterimi mieste, ėmiau labiau vertinti Gregą. Jis bent jau elgėsi natūraliai.

– Kiek laiko jau čia gyveni? – paklausiau.

Troškau patenkinti savo smalsumą dėl tos moters jo gyvenime arba, greičiau, jo praeityje.

Jis pažvelgė į lubas, skaičiuodamas laiką.

– Maždaug devynerius metus, – atsakė jis.

– Oho, taip ilgai? Ar visada čia gyvenai vienas?

– Ne, kelerius metus su manimi gyveno nuomininkas, – atsakė jis.

Iš žodžio „nuomininkas“ neaišku, ar tai buvo moteris, ar vyras.

– Na, tu iš tiesų puikiai susitvarkei namus. Jie labai jaukūs.

Gregas įsidėjo sau dar keptų makaronų.

– Aš vis galvoju apie mūsų susitikimą turguje anądien. Viskas įvyko taip netikėtai.

Nurijau gabalėlį kiniško užkandžio.

– Aš irgi, – pasakiau. – Tiesą sakant, ko jau ko, bet tavęs tai tikrai nesitikėjau sutikti.

Jis pažvelgė į mane.

– O aš visada tikėjausi, kad mes kada nors susitiksime.

– Aš taip pat, – atsakiau. – Seniau žaisdavau tokį žaidimą: kai tik į rankas pakliūdavo Magiškasis aštuoneto rutulys^8, visada užduodavau klausimą: „Ar mes su Gregu dar kada nors pasibučiuosime?“ Ir žinai ką? Nė karto nesulaukiau neigiamo atsakymo. Nė karto.

– Ko dar klausinėji savo Magiškojo rutulio? – Gregas valiūkiškai į mane pažvelgė.

Išsišiepiau ir suleidau dantis į blynelį. Nutariau jam nepasakoti, kad lankydamasi Anabelės bute, likus dienai iki skyrybų, konsultavausi su rutuliu ir dėl jų.

Baigėme vakarieniauti. Gregas nuolat papildydavo mano taurę, todėl nė nesuvokiau, kiek vyno tą vakarą išgėriau.

Lauke jau buvo tamsu, bet mėnesienoje įžiūrėjau, kad kieme žydi gėlės.

– Norėčiau pamatyti tavo sodą, – pasakiau. – Gal gali man jį aprodyti?

– Žinoma, – atsakė Gregas. – Tai mano mažasis rojus.

Atsistojusi pajutau, kad esu gerokai apsvaigusi. Atrodo, kad ir Gregas tai pastebėjo, nes pasiūlė įsikibti jam į parankę, kai ėjome į akmenimis grįstą terasą.

– Štai ten – hortenzijos, – pasakė, rodydamas į tolimiausią sodo kampą. – O šičia – lelijos, bijūnai ir jurginai, bet jie dar negreitai pražys.

Tačiau mano žvilgsnis klaidžiojo visai kitur. Po virtuvės langu augo eilė tulpių, baltų, su ryškiai raudonais pakraštėliais. Jos nuostabiai tiko prie ryškiai geltonų namo sienų. Priėjau arčiau, kad aiškiau jas matyčiau. Niekada nebuvau tokių regėjusi, bet atrodė, kad jos man gerai pažįstamos. Jos buvo tokios pat kaip tulpė, kurią, kaip sužinojau iš dienoraščio, Esterai padovanojo Eliotas.

– Šitos tulpės, – pasakiau priblokšta, – nuostabios.

– Tiesa, – pritarė Gregas.

– Ar tu jas pasodinai? – kaltinamu tonu paklausiau, tarsi tikėčiausi, jog antrame aukšte jis laiko patį Eliotą, surištą ir užkimšta burna uždarytą spintoje.

– Norėčiau prisiimti šitą nuopelną, – pasakė jis, – bet ne aš jas sodinau. Jos čia jau augo, kai nusipirkau namą. Bėgant metams, jos dauginasi. Dabar jų jau per trisdešimt.

Priminiau sau, kad dienoraštis, kurį skaitau, tikriausiai yra kūryba, o ne tikra istorija. Bet vis tiek negalėjau susilaikyti neįsivaizdavusi, kaip Eliotas su Estera vaikšto po šitą salą, galbūt net čia pat, kur stovime mes.

– Iš ko pirkai šitą namą? – paklausiau.

– Neprisimenu jos vardo, – pasakė pagalvojęs minutę. – Tai buvo pagyvenusi ponia, kurios vaikai nusprendė perkelti ją į globos namus.

– Kur? Čia, saloje?

– Ne, man rodos, Siatle.

Linktelėjau ir vėl pažvelgiau į tulpes. Jos gniaužė kvapą.

– Ei, – tarė Gregas, – kodėl tau tai parūpo?

– Nežinau, – atsakiau ir pasilenkiau nusiskinti vienos. – Matyt, man tiesiog patinka senos istorijos.

Gregas pažvelgė į mane tuo žvilgsniu, kuris seniau varydavo mane iš proto.

– Norėčiau, kad mūsų istorija būtų turėjusi kitokią pabaigą.

Savo oda jaučiau jo kvėpavimą, kviečiantį, viliojantį. Bet širdyje vėl pasigirdo balsas, įspėjantis, kad neskubėčiau.

– Geriau suvalgykime savo laimės sausainius^9, – pasakiau ir nusukau akis.

– Ne, aš jų nemėgstu.

– Eime, – pasakiau ir paėmiau jį už rankos.

Kai jau įsitaisėme ant sofos, padaviau Gregui vieną sausainį ir kitą pasiėmiau sau.

– Perlaužk.

Jis perlaužė savo sausainį ir perskaitė, kas parašyta ant viduje esančio popierėlio:

– „Surasite atsakymą į klausimą, kuris jus kamuoja.“ Matai? – pasakė jis. – Visiška beprasmybė. Gali pritaikyti šituos žodžius tūkstančiams skirtingų situacijų.

Aš perlaužiau savąjį ir bereikšmiu žvilgsniu įsispoksojau į žodžius; ten buvo parašyta: „Savo tikrąją meilę surasite dabartyje, žvelgdami į praeitį.“

– Ką rašo tau? – paklausė Gregas.

– Nieko ypatinga, – atsakiau. – Buvai teisus – visiška nesąmonė.

Atsargiai įsikišau popierėlį į kišenę.

Gregas prisislinko arčiau.

– O kas, jei tai ne nesąmonė? Kas, jeigu tai ką nors reiškia? Ką nors apie mus?

Sėdėjau nejudėdama, kol jo rankos glostė man veidą. Užsimerkiau, kai jis palietė man kaklą ir pečius, o paskui nusileido iki juosmens.

– Ne, – pasakiau.

Atsimerkiau ir pasislinkau į šalį.

– Aš negaliu, Gregai. Atleisk.

– Ar kas ne taip? – sutrikęs paklausė jis.

– Nežinau, – pasimetusi atsakiau. – Toks jausmas, kad mano širdis kažkur kitur.

Tačiau nepasakiau, kad „kitur“ galėjo reikšti tik viena – Džeką.

– Viskas gerai, – pasakė jis, nudelbęs akis žemyn.

– Geriau jau eisiu, – pasakiau jausdamasi nejaukiai.

Jis atsistojo ir nuėjo automobilio raktelių. Prieš sėsdama į automobilį, nubėgau į sodą ir pasiėmiau tulpę, kurią buvau nusiskynusi.

Gregas parvežė mane namo, pas By, o prieš man išlipant pasakė:

– Jam labai nuskilo, kad ir kas jis būtų.

– Kam tokiam?

– Tam, kuris bus su tavimi.

8 Į amerikietiškojo biliardo rutulį su numeriu 8 panašus žaislas, skirtas ateičiai spėti ir patarimui gauti. Jį pakračius, ekranėlyje atsiranda teiginys – atsakymas į mintyse užduotą klausimą.

9 Kiniški sausainiai, kurių viduje yra popierėlis su užrašu – abstrakčia pranašyste ar išminties žodžiais.

10 skyrius

Kovo 9 diena

Kitą rytą mane pažadino skambutis. Telefonas svetainėje čirškė taip garsiai ir taip ilgai, kad jaučiausi plėšte plėšiama iš savo ramių sapnų. Na, negi By nepakels ragelio?

Telefonui sučirškus dešimtą kartą, svirduliuodama atsikėliau ir nuėjau į svetainę.

– Klausau, – atsiliepiau tokiu tonu, kad skambinantysis turėjo suprasti mano požiūrį į skambučius 7.45 ryto.

– Emile, čia Džekas.

Mano akys plačiai atsimerkė. Prisiminiau, kad užrašiau savo mobiliojo telefono numerį ant lapelio aną vakarą jo namuose. Tai kodėl jis skambina By namų telefonu?

– Atleisk, kad skambinu taip anksti, – pasakė jis. – Bandžiau prisiskambinti į mobilųjį, bet jis nukreipia tiesiai į balso paštą. Tikiuosi, kad nepažadinau...

– Ne, ne, – sumikčiojau, – nepažadinai.

Mano balse buvo daugiau nekantrumo, nei norėjau parodyti.

– Tai gerai, – pasakė jis, – nes norėjau paklausti, gal pasivaikščiotum su manimi po paplūdimį?

– Dabar?

– Taip, – pasakė jis. – Tu turi pamatyti, kas dedasi vandenyje. Ar gali išeiti po dešimties minučių?

Klampodama per smėlį, tolumoje įžiūrėjau Džeką, o tiksliau mažą taškelį, kuris greičiausiai buvo Džekas. Artėdami pamojavome vienas kitam.

– Labas rytas! – sušuko Džekas, kai mus skyrė tik šimtas metrų pakrantės.

– Labas! – šūktelėjau aš.

Kai pagaliau susitikome, jis mostelėjo tolyn į pakrantę:

– Tai, ką noriu tau parodyti, yra už kyšulio.

– Kas tai?

– Pamatysi, – nusišypsojo jis.

Linktelėjau.

– Kaip sekėsi Siatle?

– Neblogai, – tepasakė. – Atleisk, kad nepaskambinau anksčiau, – pridūrė, bet daugiau nieko nepaaiškino.

Apėję kyšulį, patraukėme paplūdimiu tolyn, o paskui pasukome už kalvos. Džekas sustojo ir kokią minutę ramiai žvelgė į vandenį.

– Štai, – švelniai pasakė jis.

– Kas? – paklausiau aš.

Staiga išvydau, kaip į orą šovė vandens pliūpsnis, o jūros paviršius net subangavo nuo didžiulio sutvėrimo po vandeniu.

Išsišiepiau kaip vaikas, pradžiugintas netikėto žaislo.

– Kas tai?

– Orka, – didžiuodamasis pasakė Džekas.

By ne kartą pasakojo, kad yra mačiusi orkų netoli savo namų, bet per vasaras, praleistas saloje, pati nebuvau jų regėjusi.

– Žiūrėk! – šūktelėjo Džekas.

Dabar matėme net dvi, plaukiančias arti viena kitos.

– Kasmet šiuo metų laiku jos praplaukia pro čia, – tarė. – Man visada patiko jas stebėti. Aš atsisėsdavau čia, – jis parodė riedulį, panašų į didelį kelmą, kyšantį iš smėlio, – kai buvau vaikas, ir stebėdavau praplaukiančius banginius.

Negalėjau atitraukti akių nuo jūros.

– Jos fantastiškos, – pasakiau. – Tik pažiūrėk, kaip jos plaukia – kaip energingai, kaip tikslingai. Jos gerai žino, kur veda jų kelias, joms nereikia žemėlapių, – tada akimirkai nutilau, nes man šovė keista mintis. – Džekai?

– Mm?

– Sakei, kad lankydavaisi čia vaikystėje. Ar ir vasaras leisdavai čia?

– Taip, – atsakė, švelniai šypsodamasis. – Praleidau čia visas vasaras. Namas, kuriame gyvenu, seniau buvo mūsų šeimos vasarnamis.

– Tai kodėl niekada čia tavęs nesutikau?

– Man buvo uždrausta eiti į tą pusę, kurioje tavo tetos namai, – pasakė, trumpai patylėjęs.

Susiraukiau.

– O man buvo uždrausta eiti į tavo namų pusę, – pasakiau. – Bet vis tiek keista, kad nė karto tavęs nesutikau.

Mūsų akys susitiko.

– Tai tikrai nepameni? – paklausė jis.

– Ko nepamenu?

Jis žaismingai papurtė galvą.

– Atleisk, – pasakiau, iš paskutiniųjų mėgindama ką nors prisiminti, – neprisimenu.

– Tu buvai keturiolikos ir, turiu pasakyti, labai graži, – pasakė jis. – Mano šuo nutrūko nuo pavadėlio ir nubėgo prie tavo tetos namų. Tu gulėjai paplūdimyje ant rankšluosčio, greta gulėjo kita mergaitė. Vilkėjai bikinį. Maksas, mano šuo, pribėgo tiesiai prie tavęs ir puolė laižyti tau veidą.

– Ten buvai tu?

– Taip.

– Negaliu patikėti.

– Patikėk.

– Dievaži, – pasakiau, – aš tikrai prisimenu, kaip mane aplaižė šuo.

– Taip, – tarė jis, – tik tau tas nelabai patiko.

– Ak, ir tada jis nubėgo, įsikandęs mano basutę, – pasakiau, ir mane užplūdo prisiminimai.

– Neblogas būdas padaryti merginai įspūdį, tiesa?

Pakreipiau galvą į šoną ir naujomis akimis pažvelgiau į Džeką.

– Dievaži, aš tikrai prisimenu tave, – pasakiau. – Tu buvai labai liesas, tiesa?

– Taip.

– Ir nešiojai kabes?

Jis tik linktelėjo.

– Tai buvai tu?

– Nuo galvos iki kojų – aš.

Negalėjau susilaikyti ir nusijuokiau.

– Ką? – paklausė Džekas, apsimesdamas, kad įsižeidė. – Nori pasakyti, kad aukštas, nevikrus ir spuoguotas vaikėzas tau nepasirodė patrauklus?

– Ne, – pasakiau, – ne tai. Tiesiog, na, tu toks pasikeitęs.

– Anaiptol, aš beveik nepasikeitęs, – pasakė jis. – Aš toks pats, tik nebeturiu spuogų. Tu irgi beveik nepasikeitei, tik tapai dar gražesnė, nei kada nors galėjau įsivaizduoti.

Nežinojau, ką atsakyti, todėl tiesiog nusišypsojau. Ta šypsena gimė kažkur giliai ir nušvietė veidą, o tada pasiliko visą rytą.

– Ei, gal norėtum užeiti pas mane? – paklausė. – Pagaminčiau tau pusryčius.

– Mielai, – sutikau.

Nė nesusimąsčiusi paėmiau jį už rankos, ir mūsų pirštai iš karto susinėrė, tarsi taip būtų buvę jau tūkstančius kartų. Na ir kas, kad praėjusį vakarą jis buvo pasimatyme. Aš taip pat buvau susitikusi su kitu. Buvome atsiskaitę. Dabar man rūpėjo tik tai, kad mes kartu.

Sėdėjau ant kėdės Džeko virtuvėje ir stebėjau, kaip jis mala kavos pupeles, tada perpjauna penkis apelsinus per pusę ir išspaudžia sultis, po to išsitraukia dubenį ir įmuša į jį kelis kiaušinius. Sėdėjau pakerėta, gėrėdamasi jo kulinariniais įgūdžiais. Po virtuvę jis sukosi greitai ir tiksliai. Įdomu, ar Eliotas kada nors gamino pusryčius Esterai?

– Tikiuosi, mėgsti skrudintą duoną su kiaušiniu? –

pasiteiravo.

– Ar mėgstu? – nustebau. – Mėgti yra per silpnas žodis, greičiau jau dievinu.

Jis nusišypsojo ir toliau plakė kiaušinius.

– Na, – tarė jis, – tai ar tavo teta pripasakojo tau visokių baisių istorijų apie mano šeimą?

– Deja. Ji man nieko nepasakoja. Gal tu ką nors žinai?

– Apie mūsų šeimos paslaptis aš žinau turbūt dar mažiau, – pasakė jis. – Galiu pasakyti tik tiek, kad mano senelis dar vaikystėje įspėjo mane, jog By Larson namuose esu nepageidaujamas. Tai mane siaubingai išgąsdino. Įsivaizdavau ją kaip raganą iš pasakos apie Jonuką ir Grytutę. Abu su seserimi tikėjome, kad užtektų įžengti į jos valdas, ir ji pagautų mus, užrakintų savo požemyje.

Sukikenau, pagalvojusi apie tai.

– Mes tikėjome, kad jos namuose vaidenasi.

– Tikrai nesunku prieiti prie tokios išvados, – pasakiau, galvodama apie to seno namo antro aukšto kambarius (dauguma jų buvo užrakinti) ir girgždančias grindis. – Kartais net man atrodo, kad ten vaidenasi.

Džekas linktelėjo, pasėmė arbatinį šaukštelį cinamono ir subėrė į kiaušinių plakinį.

– Norėčiau daugiau sužinoti apie tai, kodėl jie nesutaria, – pasakė jis. – Reikėjo paklausti senelio.

– Buvai su juo susitikęs?

– Taip, – atsakė jis. – Jis gyvena Siatle. Lankiausi ten vakar. Vykstu ten kartą per mėnesį ir praleidžiu su juo bent kelias dienas.

– Tai pasiteirauk jo apie tai, kai kitą kartą jį lankysi, – pasiūliau aš, – nes, Dievas mato, iš By aš nieko neišpešiu.

– Paklausiu jo, – pasakė jis.

Džekui paminėjus savo senelį, susimąsčiau apie savąjį. Vaikystėje ištisas valandas sėdėdavau jo darbo kabinete. Įsitaisydavau prie stalo, kurį jis man buvo sumeistravęs iš kartoninės dėžės, su meile stebėdavau jį dirbantį prie didelio ąžuolinio stalo, tvarkantį sąskaitas ir vaizduodavau, kad mašinėle spausdinu laiškus. Senelis visada duodavo man palaižyti voko kraštelį, prieš jį užklijuodamas.

Na o senelė Džeinė mirė nuo širdies smūgio staiga ir netikėtai. Per jos laidotuves mama paprašė manęs pasakyti atsisveikinimo žodį jos palydėti į bažnyčią susirinkusiems žmonėms, bet aš atsakiau, kad man nejauku kalbėti viešai. Tačiau tiesa buvo daug sudėtingesnė. Atsistojusi prie karsto, apsižvalgiau aplinkui. Mama verkė. Danielė taip pat. Kodėl aš nieko nejaučiau? Kodėl aš nejaučiau liūdesio? Juk natūralu liūdėti, mirus senelei.

– Tau pasisekė, – pasakiau Džekui.

– Kodėl?

– Nes tu gerai sutari su savo seneliu.

– A, tiesa, – atsakė jis.

Tada įmerkė duonos riekes į kiaušinio plakinį. Po to išgirdau, kaip duona ima spragsėti ketaus keptuvėje, susilietusi su įkaitusiu sviestu.

– Tau jis patiktų, – pasakė Džekas. – Jis kietas seniokas. Gal kada nors susipažinsite. Žinau, kad tu jam labai patiktum.

– Iš kur žinai? – nusišypsojau.

– Tiesiog žinau.

Kavos aparatas supypsėjo, ir Džekas įpylė man puodelį.

– Grietinėlės ar cukraus?

– Tik grietinėlės, – atsakiau ir stebėjau, ar jis ir sau įsipils kavos. Tačiau jis pasiėmė stiklinę su apelsinų sultimis.

Pastaruoju metu Anabelė buvo užimta nemoksliniu tyrimu apie poras ir jų kavos gėrimo įpročius. Pasak preliminarių tyrimo rezultatų, jei juos apskritai galima vadinti rezultatais, žmonės, kurie mėgsta taip pat paruoštą kavą, turi didesnę tikimybę sukurti tvirtą šeimą.

Gurkšnodama kavą nuėjau į svetainę, kurioje susirangęs prie židinio gulėjo Rasas. Kaip visi auksaspalviai retriveriai, jis atrodė jaukiai ir šiltai it pliušinis meškiukas. Pritūpiau jo paglostyti ir pastebėjau žalią popierėlį, prikibusį jam prie snukio, o jam iš dešinės mėtėsi tai, kas buvo likę iš žalio dokumentų aplanko. Aplink jį gulėjo išmėtyti palaidi lapai.

– Rasai, – pasakiau aš, – neklaužada, ką tu čia turi?

Jis apsivertė, nusižiovavo, ir aš pastebėjau daugiau sulamdytų popierių po juo. Jais, matyt, ketino pasimėgauti vėliau. Pakėliau apseilėtą puslapį ir pabandžiau ką nors įskaityti. Dauguma teksto buvo sugadinta, tačiau viršuje dar buvo išlikę žodžiai: „Siatlo policijos departamentas, Dingusių žmonių skyrius.“ Padėjau jį žemėn šiek tiek nusigandusi ir pakėliau kitą lapą. Tai buvo iškarpa iš Beinbridžo salos dienraščio. Iš šrifto sprendžiau, kad straipsnis senas, bet Rasas jį buvo taip suniokojęs, kad nebesupratau, apie ką jis.

– Emile? – šūktelėjo Džekas.

Krūptelėjau ir paleidau lapą iš rankų.

– Mm, aš čia su Rasu. Atrodo, jis kažką nutvėrė.

Į kambarį įėjo Džekas, nešinas lėkšte su kepta duona, bet skubiai padėjo ją ant stalo.

– Rasai! Blogas šuo! – riktelėjo jis.

– Leisk, padėsiu tau, – pasakiau.

– Ne, – pakeltu tonu tarė jis. – Atleisk, norėjau pasakyti – nesivargink. Neturėtum rūpintis šita netvarka. Aš pats.

Žengtelėjau žingsnį atgal. Tikriausiai pamačiau tai, ko nederėjo. Džekas pakišo apgraužtą aplanką ir permirkusį jo turinį po žurnalais ant kavos stalelio.

– Atleisk, – pasakė jis. – Tikėjausi, kad niekas nesugadins mūsų pusryčių.

– Nieko tokio, – pasakiau aš. – Šunys yra šunys.

Stebėjau, kaip Džekas sudeda duonos riekes vieną ant kitos ir apibarsto jas cukraus pudra.

– Štai, – tarė jis, – tavo pusryčiai.

Paėmiau į rankas šakutę, o virtuvėje suskambo telefonas.

– Tegu įsijungia atsakiklis, – pasakė Džekas.

Atsikandau duonos ir vos nenualpau iš malonumo, tačiau šį jausmą greitai nutraukė moteriškas balsas, pasigirdęs po atsakiklio signalo:

– Džekai, – kalbėjo moteris, – čia Lana. Labai džiaugiuosi, kad galėjome vakar kartu pavakarieniauti. Norėjau...

Džekas kaip įgeltas pašoko nuo kėdės ir, nuskuodęs į virtuvę, išjungė atsakiklį, kad nebesigirdėtų moters balso.

– Atsiprašau, – susigėdęs tarė. – Tai mano užsakovė. Vakar buvome susitikę pasitarti dėl paveikslo.

Man nepatiko tos moters balso tonas. Ji kalbėjo taip, tarsi jie su Džeku gerai vienas kitą pažinotų, tarsi būtų artimi. Norėjau užduoti jam dešimtis klausimų. Ne – šimtus klausimų. Bet to nedariau, tik mandagiai nusišypsojau ir valgiau toliau. Neabejojau, kad ta moteris tikrai jo užsakovė, bet kodėl tuomet jis reagavo taip baikščiai? Ką jis mėgina nuslėpti?

Vos jam spėjus atsisėsti ir įsidėti kąsnį į burną, telefonas vėl suskambo.

– Dieve mano! – tarė jis.

Pažvelgiau į jį „Viskas gerai, atsiliepk“ žvilgsniu, bet iš tikrųjų norėjau išrauti telefono laidą iš sienos, kad ta moteris – kad ir kas ji būtų – daugiau jam nebeskambintų.

– Atleisk, – tarė Džekas ir nubėgo į virtuvę atsiliepti: – Klausau.

Kelias minutes jis tylėjo, o tada tarė:

– O ne... – Stojo ilga pauzė, kol jis vėl prakalbo: – Žinoma. Ji čia. Tuoj ją pakviesiu.

Džekas greitai grįžo į svetainę ir pamojo man, kad prieičiau prie telefono:

– Tavo teta.

Mano širdis daužėsi kaip pašėlusi, kai paėmiau į rankas telefoną.

– Emile? – iš By balso supratau, kad ji susijaudinusi ir išsigandusi.

– Taip, čia aš, – pasakiau. – By, kas atsitiko?

– Atsiprašau, kad trukdau, bet Henris sakė, kad šį rytą matė tave, einančią link Džeko namų, todėl aš...

Jos balsas virpėjo.

– By, kas nutiko?

– Evelina, – susijaudinusi pasakė ji. – Šįryt ji atėjo pas mane papusryčiauti ir... nualpo. Aš paskambinau 911. Dabar jie veža ją į ligoninę.

Nedvejodama pasakiau:

– Tuojau pat grįžtu.

– Ne, ne, – pasakė ji, – nėra laiko. Aš jau važiuoju.

– Suprantu, – pasakiau. – Važiuok į ligoninę. Susitiksime ten.

Nereikėjo klausti, ar Evelinai liko kelios valandos, ar kelios minutės – aš žinojau atsakymą. Nujaučiau, kad ir By žino – ji tai suprato per ryšį, kuris sieja dvynius, mylimuosius ir draugus, pažinojusius vienas kitą visą gyvenimą.

Padėjau ragelį.

– Evelina ligoninėje, – pasakiau aš, vis dar negalėdama tuo patikėti.

– Nuvešiu tave, – pasakė Džekas.

Pažvelgiau į lėkštę su kepta duona – staiga praradau apetitą.

– Pamiršk tuos pusryčius, – pasakė jis. – Jei tuoj pat išvažiuosim, būsim ligoninėje greičiau nei po pusvalandžio.

11 skyrius

Artimiausia ligoninė buvo už trisdešimties minučių kelio ir ne Beinbridžo saloje, o Bremertono mieste, į vakarus nuo salos. Pervažiavome tiltą į pusiasalį, ir aš iš karto pajutau, kaip salos aura išsisklaido, tarsi iš kažkokio nežemiško pasaulio grįžtum atgal į Žemę.

Atvažiavę abu su Džeku nubėgome į registratūrą ir pasiteiravome Evelinos palatos numerio. Žilaplaukė moteris registratūroje krapštėsi taip ilgai, kad aš panorau peršokti per stalą, atimti iš jos kompiuterį ir susirasti informaciją pati. Iš mano pirštų barbenimo į stalą ji tai suprato.

– Taip, – pasakė ji, – radau. Šeštas aukštas.

Mums radus jos palatą, Džekas pasiliko už durų.

– Palauksiu čia, – tarė.

– Ne, užeik. – Papurčiau galvą.

Nenorėjau, kad jis jaustųsi kaip pašalietis ar kad manytų, jog mes jo vengiame. Jau nebe. Nusprendžiau, kad visi nesutarimai tarp mūsų šeimų baigsis su šia karta.

– Ne, – pasakė jis. – Viskas gerai. Būsiu čia, jei tau manęs prireiks.

Nespaudžiau jo. Linktelėjusi atidariau duris į palatą. Ant Evelinos lovos krašto sėdėjo By ir laikė draugės ranką.

– Emile, – tarė By, – mums liko labai mažai laiko.

– Tik nepradėk, By, – pasakė Evelina.

Džiaugiausi, kad jos balsas skambėjo gyvybingai ir ryžtingai.

– Neleisiu tau žliumbti kaip mažam vaikui, – tęsė Evelina. – Geriau ištraukit mane iš šito klaikaus chalato ir parūpinkit man ką nors padoraus apsirengti. Ir, dėl Dievo meilės, sumaišykit man kokteilį.

Supratau, kodėl By ją šitaip myli. Ir aš ją mylėjau.

– Labas, Evelina, – pasakiau aš.

Ji nusišypsojo, ir tada jos akyse pamačiau nuovargį.

– Labas, mieloji, – atsakė ji. – Atleisk, jei tavo nusenusi draugužė ištraukė tave iš nuostabaus pasimatymo.

Nusišypsojau.

– Tiesą sakant, atsivežiau jį čia.

By susirūpinusi pažvelgė į mane, tarsi vien mintis apie Džeką kažkur netoliese keltų jai siaubą.

Evelina nekreipė dėmesio į By nusiteikimą.

– Tu visa nušvinti, kai kalbi apie jį.

Niekas nėra pasakęs, kad aš nušvintu, būdama su Džoeliu. Tiesą sakant, žmonės sakydavo priešingai – kad atrodau pavargusi ir išsekusi, kai esame kartu.

– Pakaks apie mane, – pasakiau. – Kaip jautiesi?

– Kaip sena moteris, serganti vėžiu, – atsakė ji. – Bet martinis man padėtų.

By ryžtingai pakilo, tarsi tiksliai žinotų, ką daryti toliau.

– Jei martinis, tai martinis, – pasakė ji. – Emile, ar pabūsi su Evelina? Aš greitai grįšiu.

– Žinoma, kad pabūsiu, – patikinau ją.

Labai miela, kad ji nusprendė išpildyti paskutinį savo mirštančios draugės norą, bet neįsivaizdavau, kaip jai tai pavyks. Ar ji važiuos į gėrimų parduotuvę? Nusipirks kokteilių plaktuvę? Be to, reikės visas šias gėrybes kaip nors pranešti pro slaugytojas.

By išėjus, Evelina palinko arčiau.

– Kaip sekasi skaityti tą knygą?

Prie jos kūno buvo prijungta tiek daug laidų ir įvairių prietaisų, kad buvo sunku įsivaizduoti, apie ką daugiau kalbėti, jei ne apie jos ligą, bet jaučiau, kad apie ją kalbėti Evelina visai nenori.

– Aš sužavėta, – pasakiau.

– Kiek jau perskaitei?

– Daug, – atsakiau. – Iki tos vietos, kur Estera susitinka su Eliotu jo namuose.

Evelina stipriai užmerkė akis, o tada vėl jas atmerkė.

– Taip, – pasakė ji.

Į palatą įėjo slaugytoja.

– Laikas suleisti daugiau morfino, – pasakė ji Evelinai.

– Ir ką tu manai? – Evelina nekreipė į ją dėmesio ir toliau įdėmiai žiūrėjo į mane.

– Apie ką?

– Apie tą istoriją, mieloji. Meilės istoriją.

– Iš kur tu ją žinai, Evelina?

Ji tylėjo ir šypsojosi, žvelgdama į lubas, kol apsunko vokai.

– Ji visada buvo tikra mįslė.

Net aiktelėjau.

– Evelina, tu žinai, kas ji?

Jos kvėpavimas pasunkėjo ir sulėtėjo, todėl nusprendžiau, kad suleisti vaistai jau pasklido po kūną.

– Estera, – švelniai tarė ji. – Kaip mes ją mylėjome. Mes visi ją mylėjome.

Evelinos vokai atrodė apsunkę, todėl suvaldžiau savo norą toliau ją kamantinėti.

– Tu viską ištaisysi, mieloji, žinau, kad ištaisysi, – tyliai pasakė ji, pindama žodžius. – Tu padėsi Esterai, padėsi mums visiems.

Paėmiau ją už rankos ir priglaudžiau savo kaktą prie josios. Stebėjau, kaip lėtai kyla ir leidžiasi jos krūtinė – kiekvienas įkvėpimas reikalavo pastangų.

– Nesijaudink, Evelina, – pasakiau aš. – Dėl nieko nesijaudink, ilsėkis.

By sugrįžo maždaug po pusvalandžio nešina rudu popieriniu maišeliu ir atrodė išvargusi.

– Evelina, tavo martinis, – tarė. – Dabar pat padarysiu tau koktelį.

– Šš, – pasakiau, – ji miega.

Pakilau, kad By atsisėstų į jai teisėtai priklausančią vietą ant Evelinos lovos krašto ir galėtų sugerti kiekvieną likusią savo geriausios draugės gyvenimo akimirką.

Džekas laukiamajame buvo praleidęs jau beveik valandą, kai išėjau su juo susitikti. Jis nervingai pašoko iš kėdės:

– Ar ji?..

– Ne, – atsakiau, – dar ne. Dabar su ja By. Bet laiko liko nedaug.

– Ar galiu kuo nors padėti?

Jis priėjo artyn, akimis tyrinėdamas mano veidą. Čia pat, laukiamajame, jis apkabino mane ir laikė tvirtai suspaudęs glėbyje, tvirčiau nei kas nors kitas iki šiol. Pažvelgiau pro langą jam per petį; vaizdas nebuvo niekuo ypatingas – platūs šaligatviai su kur ne kur drąsiai pro asfaltą prasikalusiomis kiaulpienėmis. Tačiau mano žvilgsnį patraukė senas kino teatras, kurio langai buvo užkalti lentomis. Virš įėjimo buvo parašyta „E. T.“. Pamaniau, kad greičiausiai jis taip ir stovi, neliestas nuo devintojo dešimtmečio.

Atsisukau į Džeką ir šįkart iš tikrųjų pažvelgiau jam tiesiai į akis. Jis prisitraukė mane arčiau ir pabučiavo. Nors atrodė, kad viskas kelia nerimą ir knibžda neatsakyti klausimai, tą akimirką pajutau, kad viskas yra taip, kaip turi būti.

Evelina mirė praėjus kelioms valandoms po to, kai palikau palatą, bet ji spėjo išgerti By sumaišytą kokteilį. Vos per kelias minutes By suplakė ledą, džiną ir martinį ir pagardino kokteilį nelyginiu skaičiumi alyvuogių – kad neštų sėkmę. Evelina trumpam pramerkė akis ir išgėrė savo paskutinį kokteilį su savo geriausia drauge. Toks atsisveikinimas joms puikiai tiko, o kai grįžome namo, By suplakė mums po kokteilį, ir mes išgėrėme jį už Eveliną.

Pasisiūliau pasėdėti su By, kol ji nurims, ir pabūti petimi, ant kurio ji galėtų išsiverkti, bet ji pasakė, kad nori tik miego.

Ir man norėjosi, bet mintyse skambėjo Evelinos žodžiai. Iš kur ji pažinojo Esterą? Kaip dienoraštis atsidūrė čia, By svečių kambaryje? Ir kodėl Evelina manė, kad būtent man buvo lemta jį surasti?

12 skyrius

Kovo 10 diena

Kitą rytą man nesinorėjo keltis iš lovos, bet ir miegoti negalėjau, todėl susitelkiau į dienoraštį.

Bobis miegojo, kai grįžau iš Elioto. Žinojau, kad jis miega, nes, įėjusi pro duris, išgirdau knarkimą – radau jį tokį, kokį palikau. Nusirengiau ir atitraukiau lovos užklotą sprindis po sprindžio, melsdamasi, kad nepažadinčiau jo. Ilgai spoksojau į lubas, mąstydama apie tai, ką padariau, ir apie tai, ką daryti dabar, bet neradau jokios išeities. O tada Bobis apsivertė, apkabino mane ir prisitraukė arčiau savęs. Žinojau, ko jis nori, kai pradėjo bučiuoti man kaklą, bet aš apsiverčiau ant kito šono ir apsimečiau mieganti.

Kitą rytą, kai Bobis išėjo į darbą, užsimaniau paskambinti Francei ir viską jai iškloti. Man reikėjo išgirsti jos balsą, reikėjo jos pritarimo. Tačiau paskambinau Rouzei į Siatlą.

– Susitikau su juo vakar.

– O, Estera, – pasakė ji.

Jos balse nebuvo nei smerkimo, nei padrąsinimo. Jame išgirdau nerimą, jaudulį ir baimę – jausmus, kuriuos jaučiau aš pati, svarstydama galimus sprendimus.

– Ką darysi?

– Nežinau.

Ji minutę patylėjo, tada pasakė:

– O ką tau sako širdis?

– Mano širdis priklauso Eliotui. Ji visada jam priklausys.

– Tada žinai, ką turi daryti, – tiesiai pasakė ji.

Kai Bobis tą vakarą grįžo namo, padariau jam jo mėgstamiausią patiekalą: maltos mėsos kepsnį su virtomis bulvėmis ir vijoklinėmis pupelėmis, pagardintomis sviestu ir čiobreliais. Atrodė, kad niekas nepasikeitę. Mes buvome laiminga sutuoktinių pora, švenčianti vestuvių sukaktį. Tačiau mano pečius slėgė didelė našta – baisi kaltė.

Kas kartą pažvelgusi į Bobį, kas kartą jam uždavus klausimą ar palietus mane, rodėsi, kad širdis sprogs krūtinėje.

– Tu kažkokia pasikeitusi, – pasakė jis mums vakarieniaujant.

– Niekas nepasikeitė, – greitai atsakiau, baimindamasi, kad jis mato mane kiaurai.

– Tiesiog tu atrodai pasikeitusi, – tęsė jis. – Gražesnė nei paprastai. Kovas tau tinka.

Jaučiau, kad daugiau nebegaliu gyventi su savo kalte, todėl nusprendžiau atlikti išpažintį ir atskleisti savo paslaptis bažnyčios klausykloje.

Aprengiau kūdikį sekmadieniniais drabužėliais ir nuvažiavau į Švenčiausiosios Marijos bažnyčią. Mano batų kulniukai garsiai kaukšėjo, kai medinėmis bažnyčios grindimis ėjau link klausyklų palei dešinę sieną. Įėjau į pirmą klausyklą ir prisėdau, supdama kūdikį ant kelių.

– Tėve, – kreipiausi, – aš nusidėjau.

– Kas nutiko, vaike?

Manau, jis tikėjosi, jog pasakysiu ką nors tokio, kaip „liežuvavau“ ar „geidžiau savo kaimyno“, ar ką nors panašaus. Bet aš pasakiau kai ką neįtikėtino:

– Aš permiegojau su kitu vyru, nors esu ištekėjusi.

Kitoje klausyklos pusėje įsivyravo tyla, nejauki tyla, todėl aš vėl prabilau:

– Tėve, aš myliu Eliotą Hartlį, o ne savo vyrą Bobį. Aš siaubinga moteris.

Įsiklausiau į tylą, mėgindama suprasti, ar kunigas vis dar ten, ar klausosi manęs. Norėjau, kad jis pasakytų, jog suteikia man atleidimą. Norėjau, kad jis lieptų man sukalbėti tūkstantį „Sveika, Marija“. Norėjau, kad jis nuimtų naštą nuo mano pečių, nes ji tapo per sunki.

Tačiau jis tik atsikrenkštė ir tarė:

– Tu svetimavai, ir Bažnyčia tokio elgesio nedovanoja. Patariu tau grįžti namo ir atgailauti prieš savo vyrą, ir melstis, kad jis tau atleistų. Jei jis tau atleis, atleis ir Dievas.

Argi ne visos nuodėmės vienodos Dievo akyse? Argi ne tai mums nuolat kartodavo sekmadieninėje mokykloje? Jaučiausi kaip nusidėjėlė, kuriai dangaus vartai užsivėrė amžiams.

Linktelėjau ir atsistojau, priglaudusi kūdikį prie peties. Išėjau jausdama didžiulę gėdą ir su dar didesne našta. Išėjus iš bažnyčios, didžiulės žalvario durys garsiai trinktelėjo man už nugaros.

Mašinų stovėjimo aikštelėje išgirdau moters balsą:

– Labas, Estera.

Apsisukusi išvydau Dženisę, einančią link manęs su keista šypsena veide, bet aš nesulėtinau žingsnio.

Praėjo dar viena diena. Bobis grįžo namo iš darbo, ir aš pagalvojau, kad laikas jam prisipažinti, tačiau nesugebėjau ištarti tų vulgarių žodžių, kuriuos man tektų pasakyti, kad paaiškinčiau, kas įvyko. Kad ir kaip jam tai pasakysiu, faktas lieka faktu – aš atsidaviau kitam vyrui. Bobis visada toks džiugus, toks linksmas, net kai man liūdna. Jis labai geras vyras. Negaliu jo sugniuždyti. Nedarysiu to.

Kitą rytą po to, kai Bobis išėjo į darbą, aš sulaukiau skambučio, to skambučio. Jis privertė mane naujai pažvelgti į visus pasirinkimus, kuriuos buvau padariusi iki tol, į visas emocijas, kurias jaučiau.

– Ponia Litlton? – kreipėsi moteris kitame laido gale.

– Taip, – atsakiau.

– Jums skambina Siuzana iš „Harrison Memorial“ ligoninės. Skambinu dėl jūsų vyro. Jis ligoninėje.

Ji man pasakė, kad Bobis tą rytą susmuko prieš įlipdamas į keltą, ir greitoji pagalba nuvežė jį į ligoninę Bremertone. Kai išgirdau ją, tariančią žodžius „širdies priepuolis“, mano pačios širdis tarsi įtrūko – taip nutinka, kai žiauriai pasielgiame su tais, kuriuos turėtume mylėti. Bobis to nenusipelnė. Jis nenusipelnė nieko, kas vyko pastarosiomis dienomis, ir aš ketinau išpirkti savo kaltę.

Ką daryti su kūdikiu? Negalėjau vežtis mergaitės į ligoninę, ne dabar. Todėl griebiausi šiaudo – pasibeldžiau į Dženisės duris ir padaviau jai kūdikį, suvyniotą į rausvą apklotą. Man nepatiko, kaip Dženisė žiūrėjo į mano vaiką – atrodė, kad ji nedvejodama perimtų mano vaiką, mano namus ir vietą lovoje šalia Bobio, jei tik pasitaikytų proga.

– Kur važiuoji? – paklausė ji, įsmeigusi į mane jau pažįstamą nepasitenkinimo žvilgsnį.

– Įvyko kai kas svarbaus, – pasakiau.

Nutylėjau apie Bobį. Jei žinotų, atsidurtų šalia jo lovos, man nespėjus nė mirktelėti.

– Supratau, – pasakė ji. – O kada grįš Bobis?

– Dar negreitai, – atsakiau ir nubėgau prie automobilio. – Ačiū, kad sutikai pabūti su kūdikiu. Aš tau labai dėkinga.

Nulėkiau į ligoninę, o stovėjimo aikštelėje užkliudžiau kitą automobilį, bet nesustojau apžiūrėti, ar smarkiai pakenkiau. Tai man nerūpėjo. Dabar manęs reikėjo Bobiui.

– Kurioje palatoje guli Bobis Litltonas? – beveik išrėkiau, pribėgusi registratūrą.

Man pasakė, kad jis šeštame aukšte, ruošiamas operacijai. Aš per plauką spėjau su juo pasimatyti.

– O, Bobi! – surikau. – Kai jie man paskambino, aš vos neišprotėjau.

– Gydytojai sako, kad aš išsikapstysiu, – pasakė jis ir mirktelėjo man.

Pasilenkiau virš lovos ir apkabinau jį. Sėdėjau prisiglaudusi, kol seselė palietė mano petį ir pasakė:

– Jau laikas.

Nenorėjau jo paleisti, o matant, kaip jį išveža, mane apniko baimė, kad esu dėl visko kalta.

Laukti, kol pasibaigs operacija, buvo tikra kančia. Visą laiką vaikščiojau pirmyn atgal ligoninės koridoriumi; buvau tikra, kad sukoriau mažiausiai penkis kilometrus. Retkarčiais pažvelgdavau pro langą į kino teatrą, kad matyčiau, koks filmas tuo metu rodomas. Iškaba skelbė „Žydras dangus“ su Bilu Kosbiu“. Stebėjau poreles, – daugiausia paauglių, – susikibusias už rankų, ir troškau būti viena iš jų. Troškau atsukti laiką ir šį kartą viską padaryti teisingai, kad išvengčiau apgailestavimų ir skausmo.

Užsižiūrėjau pro langą, kur žiūrėti filmo viena po kitos plaukė porelės. Ir tada pastebėjau Eliotą. Jis ūgiu išsiskyrė iš minios – jis išsiskirdavo bet kurioje minioje. Buvo ne vienas. Šalia jo ėjo Francė.

Prasivėrė durys, ir mane pakvietė seselė:

– Ponia Litlton?

– Taip, – atsakiau, prisiversdama nusisukti nuo lango.

Pasijutau įkalinta tarp dviejų pasaulių.

– Ar jam viskas gerai? Prašau, pasakykite, kad jam viskas gerai.

– Jūsų vyras tikras kovotojas, – nusišypsojo seselė, – operacija praėjo puikiai. Bet jo reabilitacija bus sudėtinga. Jam reikės nuolatinės jūsų priežiūros.

Aš linktelėjau.

– Beje, – tęsė ji, – man reikės jūsų dokumento, kad galėtume išleisti jūsų vyrą namo.

Ranka čiuptelėjau vietą, kurioje paprastai būna mano rankinė, bet jos nebuvo. Staiga prisiminiau, kad taip ir nepasiėmiau jos iš restorano tą vakarą, kai susitikau su Eliotu. Visa tai dabar atrodė netikra.

– Atleiskite, bet palikau rankinę namuose, –

sumelavau.

– Viskas gerai, – šypsodamasi pasakė ji, – kaip nors apsieisime ir be dokumento.

– Dėkui, – atsakiau. – Ar galiu jį pamatyti?

– Taip, – atsakė ji, – bet turėkite omenyje, kad jis dar labai silpnas.

Nusekiau paskui ją į pooperacinę palatą ir ten jį pamačiau. Jis gulėjo užsimerkęs.

– Labas, Bobi, – pasakiau, paimdama jo ranką.

– Sakiau, kad viskas bus gerai, – atsimerkęs nusišypsojo man.

Kitaip nei aš, Bobis niekada nelaužydavo pažadų.

Buvo jau dešimta ryto, kai su By sėdome pusryčiauti. Aplinkui tvyrojo sielvartas.

– Labas rytas, – vos girdimai ištarė By.

Ji tebevilkėjo pižamą ir chalatą. Niekada nemačiau jos taip apsirengusios. Šie drabužiai ją sendino.

– Atnešiu tau laikraščius, – pasakiau ir nuėjau į terasą prie priekinių durų.

Seattle Times gulėjo purve po rožės krūmu prie namo. Dėkui Dievui, kad laikraštis buvo aptrauktas plėvele.

– Laidotuvės poryt, – pasakė By.

Kalbėdama ji nežiūrėjo į mane, ir man pasirodė, kad garsiai ištarė šiuos žodžius tik tam, kad pati juos įsisąmonintų, kad suprastų, jog Evelinos mirtis nėra tik blogas sapnas.

– Ar galiu kuo nors padėti? – paklausiau.

– Ne, – By papurtė galvą, – jos vyro giminės viskuo pasirūpins.

Aš kepiau kiaušinienę, o By sėdėjo ir žiūrėjo pro langą į vandenį. Prisiminiau Džoelį ir tą rytą, kai jis papasakojo man apie Stefani. Tada man iš rankų iškrito lėkštė ir sudužo. Buvau pamiršusi šią smulkmeną. Tai buvo lėkštė iš mūsų vestuvių proga įsigyto „Waterford“ porceliano servizo – balto, su plačiu sidabriniu ornamentu palei kraštą ir tokio brangaus, kad pardavėja „Macy’s“ parduotuvėje net aiktelėjo, kai įtraukėme šį servizą dvylikai asmenų į vestuvinių pageidavimų sąrašą. Tai, kas kadaise buvo tikra brangenybė, pavirto į saują šukių ant grindų.

– Keista, – pasakiau By, mentele maišydama kiaušinius keptuvėje.

– Kas keista, mieloji? – tyliai atsiliepė ji.

– Sudaužiau lėkštę.

– Sudaužei lėkštę?

– Aha. Namuose, kai Džoelis pasakė, kad išeina.

By tik spoksojo priešais save nejudėdama.

– Buvau pamiršusi apie ją. Dabar, kai prisimenu tą rytą, man labiau rūpi ta sudužusi lėkštė nei Džoelis.

By lūpų kampučiai švelniai pakilo aukštyn, ir veide pasirodė vos regimas šypsnys.

– Judi į priekį.

– Kiaušinienė su skrebučiais. – Nusišypsojusi sau padaviau By lėkštę.

– Ačiū, – pasakė ji, tačiau tą rytą nieko nevalgė, nė kąsnelio. – Nepyk, – tarė ji. – Maistas puikus, bet...

– Viskas gerai, – pasakiau, – suprantu.

– Einu į savo kambarį prigulti.

Aš linktelėjau, bet, matydama ją koja už kojos slenkančią į miegamąjį, vos sulaikiau ašaras.

Nusprendžiau persirengti ir sutvarkyti By namus. Niekas labiau neslegia kaip neplautų indų pilna kriauklė ar svetainė, nukrauta senais laikraščiais. Vienuoliktą valandą namai jau švytėjo. Man tvarkantis virtuvėje, suskambo telefonas, ir prieš atsiliepdama akimirką susižavėjusi žiūrėjau, kaip jis blizga.

– Klausau.

– Labas, Emile, čia Džekas.

– Sveikas, – džiugiai atsakiau; buvau laiminga, girdėdama jo balsą.

– Tik norėjau paklausti, kaip reikalai. Kaip tavo teta?

– Laikosi, – atsakiau.

– O kaip tu?

– Man viskas gerai.

– Norėčiau vėl tave pamatyti, – pasakė jis, – kai tik bus galima palikti ją vieną.

– Na, dabar By miega, tai, manau, gali užsukti.

– Esi tikra?

– Taip, – atsakiau.

Džekas atvažiavo maždaug po pusvalandžio. Atrodė, kad namas kelia jam pagarbią baimę.

– Čia labai gražu, – pasakė jis, dairydamasis aplinkui. – Niekada nesu buvęs viduje. Man visada buvo smalsu, kaip šis namas atrodo iš vidaus.

– Tikriausiai įsivaizdavai čia lakstančias pabaisas ir vaiduoklius, ar ne? – paklausiau.

– Ir gremlinus, – pridėjo jis.

Nuėjome į kambarį, kuriame buvo baras, ir aš uždariau duris, kad netrukdytume By. Bet iš tikrųjų jas uždariau tam, kad įėjusi į svetainę ir išvydusi Džeką By neišsigąstų.

– Gal tiesiog pasislėpkime spintoje, – pasakė jis, valiūkiškai šyptelėjęs.

– Gera mintis, – pasakiau sąmokslininkės tonu.

Atsisėdome ant nedidelės sofos priešais langą su vaizdu į įlanką. Jis paėmė mano ranką, o aš padėjau galvą jam ant krūtinės. Sėdėjome taip kelias minutes tylėdami ir stebėjome, kaip liepsnelė papurusia ruda krūtinėle pačiumpa žolėje gulėjusią šakelę ir purpteli atgal į medį.

– Šita sala – tobula vieta rašyti, tiesa? – paklausė Džekas.

– Čia netrūksta istorijų, – linktelėjau aš.

– Aš galvojau apie tavo būsimą knygą, – tęsė Džekas. – Sakei, kad ieškai ją įkvėpsiančios istorijos. Ar pagalvojai, kad galėtum rašyti knygą apie šitą salą? Kad jos veiksmas galėtų vykti čia, Beinbridže?

Atsisėdau ir pažvelgiau į jį, susimąsčiusi, surimtėjusi. Jis mylėjo salą ne mažiau nei aš, jo paveikslai – puikus įrodymas, tačiau tą akimirką pajutau, kad jo žodžiuose slypi gilesnė prasmė, kad jis kažko nepasako, todėl tiriamai įsistebeilijau jam į akis.

– Mano širdyje jau mezgasi pasakojimas, – pasakiau žvelgdama į seną vyšnią, linkstančią nuo šiaurinio vėjo, bet ir vėl atsitiesiančią su pavydėtina jėga.

Vaikystėje labai mėgau lipti į šitą medį. Sėdėdavau jame valandų valandas, skanaudama saldžiarūgštes vyšnias, ir mintyse kurdavau istorijas apie kitas mažas mergaites, kurios sėdėjo ten iki manęs. Tada papurčiau galvą.

– Aš bijau.

Džekas nukreipė žvilgsnį nuo lango į mane.

– Ko bijai?

– Bijau, kad nesugebėsiu papasakoti tos istorijos taip gražiai ir įtikinamai, kaip ji nusipelno būti papasakota, – atsakiau. – Pirmoji mano knyga buvo... kitokia. Aš ja didžiuojuosi, tikrai, tačiau...

– Ji kilo ne iš širdies, ar ne? – Džekas pažvelgė į mane taip, tarsi puikiai suprastų, ką mėginu pasakyti.

– Būtent, – atsakiau.

– Ar suradai čia tai, ko ieškojai? – paklausė Džekas, stebėdamas paukščius už lango.

Pagalvojau apie dienoraštį savo miegamojo stalčiuje ir supratau, kad tiek jo puslapiuose, tiek Džeko glėbyje radau tai, ko nesitikėjau rasti ir kas pranoko mano lūkesčius.

Sunėriau savo pirštus su jo pirštais.

– Manau, kad taip, – švelniai pasakiau.

– Nenoriu, kad išvažiuotum, – tvirtai ir užtikrintai pasakė jis.

– Aš irgi nenoriu, – atsakiau.

Ilgai taip sėdėjome, žiūrėdami pro langą į krantą skalaujančias bangas.

Džekas pakvietė mane pavakarieniauti vienoje kavinėje mieste. Norėjau su juo susitikti, bet negalėjau palikti By vienos. Dar ne šiąnakt. Jis mane suprato.

– Galėčiau pagaminti vakarienę, – pasakiau By, kai ji sugrįžo į svetainę, – bet bijau, kad nesu apdovanota kulinariniais gabumais.

– Nesąmonė, – pasakė ji, – aš gaminti išmokau tik sulaukusi šešiasdešimties. Šis talentas prabunda vėlai.

Linktelėjau nudžiugusi, kad bent viena sritis bėgant metams pasitaiso.

– Tai gal paimsiu maisto išsinešti? – pasiūliau aš. – Galiu tuoj pat nuvažiuoti.

– Na, – tarė ji, – mums su Evelina patikdavo ta maža kavinukė priešais turgų. Ten ji visada valgydavo keptą viščiuką.

– Iš ten ir paimsiu, – pasakiau.

Buvo gera matyti, kad ji atgavo apetitą, buvau laiminga, galėdama pasitarnauti.

Važiuodama per miestelį, laikiau automobilio langą nuleistą, kad dar labiau susiliečiau su sala – žalia lapija virš galvos ir drėgnu, vėsiu oru, kvepiančiu jūra ir pušimis. Pastačiau automobilį priešais kavinukę ir įėjau vidun.

Tai buvo labai miela, nedidukė užeiga su smaragdo žalumo sienomis ir raudonmedžio baldais. Visi staliukai atrodė labai jaukūs – tokioje vietoje norisi užsisakyti vyno ir iš lėto mėgautis juo iki uždarymo. Pagalvojau, ar Estera yra čia vakarieniavusi.

– Norėčiau užsisakyti maisto išsinešti, – pasakiau padavėjai.

Ji padavė man meniu, ir aš greitai išsirinkau.

– Reikės palaukti apie pusvalandį, – pasakė ji.

– Gerai, – atsakiau.

Išėjau į lauką, perėjau gatvę ir atsisėdau ant suoliuko. Žiūrėjau į įlankos vandenis. Mačiau atplaukiančius keltus ir Siatlo dangoraižius toli horizonte.

Kai atsisėdau, vieta man pasirodė pažįstama. Prireikė kelių sekundžių, kad prisiminčiau – esu sėdėjusi čia su Gregu. Vakarieniavome meksikiečių restorane tą vasarą, kai draugavome. Man buvo šešiolika. Išėję iš restorano, perėjome gatvę ir atsisėdome ant šito suoliuko. Buvo jau tamsu, gatvė buvo tuščia, ir mes ilgai bučiavomės – atrodė, visą amžinybę. Tada jis parvežė mane pas By. Mama barė už tai, kad grįžau dešimt minučių pavėlavusi, o By tik nusišypsojo ir paklausė, ar gerai praleidau laiką. Aš jį praleidau puikiai.

Praėjus pusvalandžiui, grįžau į kavinę pasiimti užsakymo.

– Prašau, – tarė padavėja ir padavė man didelį popierinį krepšį.

Jai ant piršto puikavosi sužadėtuvių žiedas su deimantu, naujas ir švytintis. Tada aš prisiminiau savo sužadėtuvių žiedą, kurį man įteikė Džoelis. Tas žiedas seniau priklausė jo senelei. Mečiau jį į Džoelį, kai jis atėjo susirinkti savo daiktų, praėjus savaitei nuo prisipažinimo apie užmegztą romaną. Supratau, kad greičiausiai žiedas tebeguli ten, kur nukrito, – ant medinių grindų po naktiniu staleliu. Nebuvau tikra, kad jis ten, bet man buvo nesvarbu.

– Ačiū, – padėkojau ir įkišau savo kairę ranką į kišenę.

– Kai buvai išvažiavusi, skambino Džekas, – pasakė By.

Jos balse nebuvo nei pritarimo, nei smerkimo.

Nusišypsojau ir patiekiau mums maistą. Valgėme tylėdamos, klausydamosi ugnies spragsėjimo.

– Einu miegoti, – pasakė By šiek tiek prieš devynias.

– Gerai, – atsakiau.

Ji nuėjo į savo miegamąjį ir užsidarė duris, o aš paėmiau į rankas telefoną ir paskambinau Džekui.

– Labas, – pasakiau aš.

– Gal nori užeiti?

– Taip, – atsakiau.

Paėmiau lapelį popieriaus ir greitai suraičiau raštelį By:

Išėjau pas Džeką. Grįšiu vėlai.

Su meile

Em

Artėdama paplūdimiu, pamačiau jį, atsirėmusį tarpduryje. Jis vilkėjo baltais marškinėliais trumpomis rankovėmis ir džinsais.

– Ačiū, kad atėjai, – šypsodamasis pasakė, kai lipau laipteliais į terasą.

Man buvo drovu, jam, manau, taip pat.

Įėjome vidun, jis padėjo nusivilkti paltą. Jam atsegant mano palto sagas jaučiau, kaip padažnėjo mano kvėpavimas. Jo prisilietimas mane jaudino.

Jis parodė į svetainę, kur ant kavos stalelio stovėjo dvi taurės vyno.

Atsisėdau ant sofos, o jis įsitaisė greta.

– Emile, – tarė jis, švelniai glostydamas man plaukus, hipnotizuodamas mane, – noriu tau kai ką pasakyti.

Atsisėdau tiesiau.

– Ką?

Džekas apsižvalgė po kambarį, tarsi jam reikėtų akimirkos susikaupti.

– Prieš ketverius metus, – pradėjo jis, – aš buvau vedęs. Jos vardas buvo Alison.

Įdėmiai žiūrėjau į jį.

– Ji žuvo trys dienos iki Kalėdų automobilio avarijoje. Važiavo pro turgų ir paskambino man mobiliuoju telefonu. Paklausė, ar nenorėčiau ko nors iš turgaus. Pasakiau, kad ne. Ilgą laiką mane kankino mintis, kad jei būčiau paprašęs jos ko nors nupirkti, – obuolių, duonos, butelį vyno, bet ko, – ji būtų sustojusi ir užėjusi į turgų. Ir išvengusi avarijos kelyje.

– O, Džekai, man labai gaila.

Jis pridėjo savo pirštą man prie lūpų.

– Tau nereikia nieko sakyti. Aš su tuo jau susitaikiau. Tiesiog norėjau, kad žinotum, nes tai – dalis manęs.

Pažvelgiau į židinio atbrailą, kur buvo moters nuotrauka.

– Ar tai ji?

Mano širdis susigniaužė. Ar jis iš tikrųjų pasirengęs vėl įsimylėti?

Jis linktelėjo.

– Tą rytą pas Henrį, – pasakė Džekas, – kažką pajutau. Nebuvau to jautęs nuo...

Spustelėjau jo ranką.

– Aš taip pat.

Kovo 11 diena

Kitą rytą pabudus jausmas buvo su niekuo nesupainiojamas – kažkas į mane žiūrėjo. Atsimerkiau ir išvydau Džeką.

– Labas rytas, – pasakė jis.

Apsižvalgiau ir supratau, kad esu jo namuose. Matyt, užmigau jam ant peties.

– Galėčiau amžinai žiūrėti į tave miegančią, – pasakė jis, priglaudęs veidą man prie kaklo.

Pasitryniau akis, švelniai jį pabučiavau ir ėmiau karštligiškai dairytis laikrodžio:

– Kiek dabar valandų?

– Pusė aštuonių, – atsakė jis.

Pagalvojau apie By ir supratau, kad turiu grįžti. Ji jaudinsis dėl manęs.

Abu su Džeku apsivilkome paltus.

– Palydėsiu tave namo, – pasakė jis ir paėmė mane už rankos.

– Nenoriu išeiti, – pasakiau aš, prisitraukdama jį arčiau.

Jis šyptelėjo.

– Tai lik.

Pirmą kartą po ilgo laiko jaučiau, kad mano širdis tuoj iššoks iš krūtinės – iš džiaugsmo.

Po valandos tyliai įsmukau į By namus. Jos miegamojo durys tebebuvo užvertos, o raštelis, kurį jai palikau, tebegulėjo ant stalo. Paėmiau jį ir įsikišau į kišenę. Parašiau dar kelias pastraipas kompiuteriu, bet jos atrodė – geriausiu atveju – vidutiniškos. Netekusi jėgų rašyti, nusprendžiau paskaityti.

Bobis nenorėjo būti našta, tačiau buvo. Diena po dienos maitinau jį, prausiau, padėjau naudotis tualetu. Vieną rytą nespėjo laiku manęs pažadinti. Viskas įvyko labai greitai.

– Labai atsiprašau, – jis beveik verkė iš gėdos.

– Viskas gerai, – pasakiau. – Eime į vonią, nuprausiu tave, o paskui pakeisiu patalynę.

Sakiau sau, kad tai man bausmė, kaina, kurią privalau sumokėti už savo sprendimus. Žinojau, kad nusipelniau kiekvienos tokio gyvenimo sekundės – kiekvienos varginančios sekundės.

Vis dar nieko nebuvau pasakiusi Bobiui apie tą naktį ir nutariau šią paslaptį nusinešti su savimi į kapus. Nors mano širdis vis tiek priklausė Eliotui, mūsų meilė buvo neįmanoma šiame gyvenime – ji turės palaukti kito.

Tą rytą per radiją išgirdau Veros Ly dainą „Mes vėl susitiksime“, ir jos žodžiai užvaldė mano mintis. Buvau tikra, kad mes vėl susitiksime, vėl mylėsime vienas kitą, tačiau kada? Po metų? Po dešimties?

Kai vieną popietę, praėjus kelioms dienoms po to, kai Bobį išrašė iš ligoninės, išgirdau beldimą į duris, mažiausiai tikėjausi išvysti Eliotą. Štai jis – stovi prie durų namų, kuriuose gyvenau su Bobiu. Nors ir svajojau jį pamatyti, nors ir troškau mūsų susitikimo, matydama jį čia jaučiau, kad tai per daug keista ir neteisinga. Sudrebėjau, pamačiusį jį tokioje netinkamoje vietoje tokiu netinkamu metu. Jis buvo nesiskutęs ir išblyškęs, o žvilgsnis nervingai bėgiojo.

– Sužinojau apie Bobį, – pasakė jis. – Man labai gaila.

– Kaip gali šitaip sakyti, – pasakiau dairydamasi, ar mūsų nemato kaimynai, – po to, ką padarei?

Nuleidau balsą ir pašnibždomis pridėjau:

– Po to, ką mes padarėme.

Staiga mane užvaldė emocijos: liūdesys, pyktis, gailestis. Buvo absurdiška kaltinti Eliotą dėl Bobio nelaimės, bet aš jį kaltinau.

Eliotas tik nudelbė žvilgsnį.

– Kodėl atėjai? – sušnibždėjau gailėdamasi to, ką pasakiau, ir trokšdama jį apkabinti.

– Turėjau tave pamatyti, – pasakė jis. – Praėjo tiek laiko.

– Eliotai, negali tiesiog imti ir čia pasirodyti.

Jis buvo sulysęs – tokio lieso anksčiau nebuvau mačiusi – ir pavargęs. Nuo akių kampučių iki pat skruostų driekėsi raukšlelių tinklas.

– Estera, negi manai, kad man labai lengva?

Aš apie tai nepagalvojau. Visada maniau, kad tai jis iš mūsų dviejų yra tas laisvasis, o aš – įkalintoji. Grįžtelėjau atgal, išgirdusi Bobio balsą iš miegamojo:

– Estera, ar ten paštininkas? – paklausė jis. – Gal gali paduoti jam laiškus, kurie guli prie mano lovos?

– Čia tik... kaimynas. Aš tuoj ateisiu.

Vėl atsisukau į Eliotą.

– Eliotai, aš turiu eiti, – skubiai pasakiau.

– Kada vėl tave pamatysiu? – Jis atrodė netekęs vilties.

– Nemanau, kad dar kada nors susitiksime, – pasakiau aš.

Tai buvo skaudžiausi žodžiai, kokius man yra tekę ištarti, bet dar skaudžiau buvo matyti, kaip jie paveikė Eliotą. Jie buvo lyg peilis, įbestas jam giliai į širdį.

– Netikiu, kad tu nenori manęs matyti, Estera, – tarė jis. – Pabėk su manimi. Kartu galėsime pradėti naują gyvenimą. Pasiimk dukrą. Mylėsiu ją kaip savo. Pasakyk, kad išvažiuosi su manimi. Tu privalai važiuoti su manimi.

Išgirdau, kaip atsidaro Dženisės namų durys, o kai pažvelgiau į jos namą, pamačiau jos galvą, kyšančią tarpduryje. Iš ten ji puikiai matė mane ir Eliotą.

– Ne, – papurčiau galvą ir nusibraukiau nuo skruosto ašarą. – Eliotai, aš negaliu.

Jis žengė žingsnį atgal ir įsižiūrėjo į mane, tarsi norėdamas įsiminti kiekvieną mano bruožą, tarsi matytų mane paskutinį kartą. Tada apsisuko ir nužingsniavo gatve. Man buvo vis vien, kad mus stebi Dženisė. Žiūrėjau į Eliotą tol, kol jis išnyko tolumoje. Nesugebėjau atitraukti nuo jo akių.

Bėgo dienos, savaitės, o Bobis nesikėlė iš patalo, ir aš toliau juo rūpinausi. Tačiau vieną rytą atsibudau jausdama, kad sergu. Mane krėtė šaltis ir pykino, nuolat bėgiojau į tualetą. Kitas dvi dienas praleidau lovoje, o trečią dieną Bobis paragino mane nueiti pas gydytoją.

Po apžiūros ir kelių tyrimų gydytojas Latimeris į kabinetą grįžo linksmai nusiteikęs.

– Ponia Litlton, – pasakė jis, – atrodo, kad būsite pasigavusi gripą, kuris siaučia miestelyje.

Linktelėjau.

– Vadinasi, nieko rimto?

– Nieko rimto, ponia, – atsakė jis. – Tačiau yra dar kai kas.

– Šie rezultatai, – jis išėmė spausdintą lapą iš mano ligos istorijos, – ką tik iš laboratorijos. Džiaugiuosi, galėdamas pranešti, kad laukiatės.

– Ką? – paklausiau.

Man nė nešovė į galvą, kad galėčiau būti nėščia.

– Negali būti, – nustėrusi pasakiau.

– Gali, – atsakė jis.

Papurčiau galvą.

– Kiek laiko?

– Dar labai nedaug, – šypsodamasis pasakė jis, – bet jūs tikrai nėščia. O dabar keliaukite namo ir pradžiuginkite savo vyrą. Turint omenyje jo padėtį, jis turėtų labai apsidžiaugti.

Sėdėjau ir spoksojau priešais save.

– Ponia Litlton, – galiausiai paklausė gydytojas, – ar jums viskas gerai?

– Viskas gerai, – atsakiau.

Išspaudžiau šypseną ir apsisukusi išėjau. Bet gerai nesijaučiau. Dabar jau niekas nebebus gerai, nes yra viena paprasta bėda – šis kūdikis ne Bobio. Jis negali būti Bobio. Jis – Elioto.

13 skyrius

Kovo 12 diena

Prieš išvykdama su By į Evelinos laidotuves, nusprendžiau paskambinti Anabelei. Čia tiek visko įvyko, kad visai pamiršau savo gyvenimą Niujorke, o kartu ir Anabelę.

– Anabele?

– Labas, Em!

– Pasiilgau tavęs, – pasakiau. – Atleisk, kad neskambinau. Čia tiek visko įvyko.

– Ar viskas gerai?

– Rodos, kad taip, – atsakiau. – Bet pirmiausia pasakyk, kaip tu gyveni?

– Gerai, – gan ramiai tarė ji, o tada numetė tikrą bombą: – Pagaliau leisiu pasireikšti savo narciziškajai ir romantiškajai pusėms ir pripažinti, kad vėl pradedu įsimylėti Evaną.

– Anabele, tikrai?

– Taip, – atsakė. – Mes susitikome vakarienės, pasikalbėjome ir, matyt, pradėsime ten, kur sustojome.

– Džiaugiuosi dėl tavęs, – pasakiau aš.

Anabelė nusipelnė surasti savo tikrąją meilę gal net labiau nei aš.

– O kaip džiazo klausimas?

Ji nusijuokė.

– Bandau jį perauklėti.

Papasakojau jai viską apie Gregą, Džeką ir Eveliną.

Ją ypač sujaudino žinia apie Eveliną; kita vertus, Anabelė susigraudina net per popierinių nosinių reklamas.

By parodė į laikrodį – buvo laikas važiuoti. Ji turėjo lydėti karstą, todėl nenorėjo pavėluoti, vadinasi, privalėjome išvažiuoti valanda anksčiau, kad netyčia nepapultume į kamštį (nors Beinbridžo saloje kamščių niekada nebūna).

– Atleisk Ane, man laikas eiti, – pasakiau, – jau važiuojame į laidotuves.

– Viskas gerai, – pasakė ji, – tik paskambink, kai galėsi.

Laidotuvių ceremonija turėjo vykti Švenčiausiosios Marijos bažnyčioje, kuri man priminė nelemtąją Esteros išpažintį. Švenčiausiosios Marijos bažnyčia panašesnė į katedrą: ji įmantriai papuošta, išdailinta auksu, lubos ištapytos angelų paveikslais. Salai pinigų nestinga, ir bažnyčia tai parodo.

Bažnyčioje By liepė man jos nelaukti ir sėstis, ji prisijungsianti vėliau, kai išlydės karstą pro bažnyčios duris. Mačiau jos ašarų pritvinkusias akis, kai lydėjo karstą, ir pastebėjau, kaip jos žvilgsnis sustojo ties pagyvenusiu vyru, kurį į bažnyčią atlydėjo Džekas.

Aš pamojau By, bet ji greitai nusisuko ir prisijungė prie kitų gedėtojų, lydinčių karstą.

Evelina norėjo būti palaidota nedidelėse kapinaitėse ramiame salos kampelyje. Atvažiavusi į tą vietą, supratau, kodėl. Ji nepriminė kapinių. Panėšėjo į parką – tokį, kur norisi grįžti su paklotu ir gera knyga rankoje ar su mylimuoju už parankės ir buteliu vyno. Vaizdą užbaigė sidabrinė Siatlo dangoraižių linija su į dangų besistiebiančia „Kosmoso adata“10.

Bažnytinėje ceremonijoje dalyvavo apie du šimtus žmonių, bet tik maža dalis jų susirinko į laidojimo ceremoniją kapinėse nešini rožėmis ir nosinėmis. Tai buvo artimiausi Evelinos draugai ir šeimos nariai. Taip pat atėjo Henris ir Evelinos vyro šeima bei jos sūnėnai ir dukterėčios.

Kunigas tarė keletą žodžių, paskui kapinių darbuotojai nuleido karstą į duobę. Žmonės prieidavo po vieną, kad įmestų į duobę vieną ar dvi rožes ir ištartų atsisveikinimo žodžius. Tada tolumoje pastebėjau Džeką. Jis nėjo artyn Evelinos kapo kaip kiti, o stovėjo prie antkapio, esančio už poros šimtų metrų. Kartu buvo vyras, su kuriuo pasirodė bažnyčioje. Gal tai jo senelis? Jie stovėjo per toli, kad įžiūrėčiau, ar panašūs vienas į kitą. Pastebėjau, kad vyriškis kažką padavė Džekui. Prisimerkiau, bandydama įžiūrėti daikto formą, ir pamačiau, kad tai nedidelė juoda dėžutė. Džekas įsikišo ją į striukės kišenę ir pažvelgė mano pusėn. Nusukau žvilgsnį į Evelinos kapą. Tik tada pastebėjau, kad By dingo, nors prieš kelias akimirkas dar stovėjo greta. Susirūpinusi pasitraukiau iš gedėtojų būrio ir nuėjau link mašinos. Ten, susmukusi ant keleivio sėdynės, sėdėjo By.

– By? – pasakiau aš ir pabeldžiau į stiklą.

Ji nuleido langą. Jos skruostai buvo drėgni nuo ašarų.

– Atleisk, mieloji, – pasakė ji. – Negaliu. Aš tiesiog negaliu.

– Žinau, – pasakiau. – Neturi būti stipresnė, nei esi. Evelina būtų norėjusi, kad išliktum savimi.

Iš kišenės ištraukiau voką, kurį Evelina buvo paprašiusi perduoti By.

– Paimk, – pasakiau, – jis nuo Evelinos.

Drėgnos By akys akimirkai nušvito, ir ji prispaudė voką prie krūtinės. Žinojau, kad norės perskaityti jį, kai bus viena.

– Duok man automobilio raktelius, – pasakiau. – Parvešiu tave namo.

By atsilošė keleivio sėdynėje, o aš vairavau automobilį. Pasukau dešinėn į pagrindinį kelią, kuris jungia šiaurinę ir pietinę salos dalis. Kelyje buvo tuščia, ir dėl to, rodos, nuotaika tapo dar slogesnė. Netikėtai už mūsų pasigirdo policijos ir greitosios pagalbos automobilių sirenos. Sustojau kelkraštyje ir leidau jiems pravažiuoti – jie sustojo ties įvažiavimu į Fėjų parką.

– Įdomu, kas atsitiko? – pasakiau atsigręžusi į By.

Neprisimenu, kad būčiau mačiusi policijos ar greitosios pagalbos automobilį saloje.

By tylėdama žvelgė pro langą.

Vėl pasukau keliu, bet policininkas nurodė man sustoti. Nuleidau automobilio langą.

– Atleiskite, ponia, – pasakė jis, – vyksta tyrimas, ir mes nukreipėme eismą. Turėsite važiuoti aplinkkeliu. Tiesiog apsigręžkite ir sukite į dešinę, į Dienos kelią.

Linktelėjau.

– O ką tiriate?

– Savižudybę, – atsakė jis. – Jauna mergina nušoko nuo uolos parke. Ne vyresnė nei dvidešimties.

Atsidusau:

– Kaip liūdna...

Tada pasukau į aplinkkelį. Kurį laiką važiavome tylėdamos. Mąsčiau apie moterį, kuri vos prieš keletą minučių nutraukė savo gyvenimą. Nuo ko ji bėgo ir ką paliko gedėti? Kai pagaliau pasiekėme Hiden Kouvo kelią, By pasimuistė sėdynėje.

– Vis tos jaunos moterys... – pasakė paskendusi savo mintyse, įsmeigusi žvilgsnį pro langą.

Tą popietę mes vaikščiojome paplūdimiu, klausėmės muzikos ir žiūrėjome senas Evelinos nuotraukas. Liūdėjome. Tai buvo prisiminimų ir – mano atveju – skaitymo diena. Kitą rytą abi su By būsime pasiruošusios priimti pasaulį taip, kaip sugebėsime. Man buvo įdomu, ar Estera sugebės priimti savąjį.

– Tau reikia pailsėti, – vieną dieną pasakė Bobis. – Pastarosiomis savaitėmis rūpinaisi manimi dieną ir naktį. Paskambink Francei ir Rouzei, susitikite papietauti ar plaukite į Siatlą apsipirkti. Pakviesiu mamą, kad pabūtų su vaiku.

Tai buvo kilnus pasiūlymas, kurio negalėjau atsisakyti. Iškart paskambinau Rouzei.

– Sveika, – pasakiau, – ką šiandien veiki?

– Nieko, – atsakė ji. – Galiu sėsti į artimiausią keltą ir atplaukti į salą.

– Būtų puiku, – atsakiau. – Bobis pasiūlė prasiblaškyti, tai pagalvojau, pakviesiu tave susitikti. Galėtume kartu papietauti. Be to, pagrindinėje gatvėje vyksta mugė.

– Negalime praleisti mugės, – pasakė Rouzė. – Paskambinsiu Francei ir pakviesiu ją prisijungti.

– Nežinau, – dvejodama pasakiau. – Mes jau senokai nesikalbėjome.

– Na, – tarė ji, – geriau vėliau negu niekada. Paskambinsiu jai. Šiandien jūs susitaikysite.

Vyliausi, kad taip ir bus.

Džiaugiausi, kad Rouzė pirmoji pasirodė restorane. Nežinojau, ar sugebėsiu būti akis į akį su France.

Dar nebuvau pasakiusi Rouzei apie nėštumą. Iš tikrųjų dar niekam nebuvau apie tai pasakiusi. Tačiau tai greitai taps akivaizdu.

Į restoraną įėjo Francė ir atsisėdo prie staliuko.

– Sveikos, – abejingai tarė ji.

Tada atsisuko į mane:

– Apgailestauju dėl Bobio.

– Ačiū, – tik tiek galėjau pasakyti.

– Pažvelkit, – tylą prie stalo pertraukė Rouzė.

Ji parodė į langą – pro restoraną ėjo dvi mokinukės ir iš vieno maišelio valgė kepintus žemės riešutus. Jos striksėjo šaligatviu susikibusios už rankų.

– Mugė! Eime! Pasilinksminsime kaip senais laikais.

Keliaujanti mugė atvykdavo į miestelį kasmet, dažniausiai balandį, kai žiemos šalčiai jau būdavo pasitraukę. Bet šiemet ji užklupo mus netikėtai, kovo mėnesį. Nuo vaikystės kasmet tradiciškai trise eidavome į mugę: valgyti cukraus vatos, pakilti apžvalgos ratu ir apsilankyti pas būrėją. Šįmet apsiėjome be cukraus vatos bei apžvalgos rato ir iš karto patraukėme pas būrėją.

Tačiau mus sustabdė už nugarų pasigirdęs vyriškas balsas.

– Estera! – iš minios šūktelėjo jis.

Apsisukau ir pamačiau Bilį.

– O, sveikas, – pasisveikinau.

– Sveika, – šypsodamasis tarė jis ir kiek per ilgai žiūrėjo man į akis. – Tavo rankinė, – pasakė ir padavė ją man. – Jau senokai palikai ją restorane. Tikėjausi sutikti tave, kad galėčiau ją grąžinti.

Jis atrodė įskaudintas, bet aš nesupratau kodėl.

– Ačiū, Bili, – pasakiau tarsi atsiprašydama.

Mes jau keleri metai nesusitikinėjome, tačiau kas kartą jį sutikusi prisimindavau Francės žodžius – atrodė, kad kiekvienas mūsų susitikimas atveria jam senas širdies žaizdas.

– Ar eini, Estera? – šūktelėjo Rouzė.

Jos su France stovėjo priešais būrėjos palapinę. Linktelėjau joms ir atsisveikinau su Biliu.

Užėjome į palapinę, kuri buvo išpuošta egzotiškų raštų audiniais, ir ten mus pasitiko penkiasdešimtmetė moteris juodais plaukais. Ji nebuvo panaši į būrėjas, kurios atvykdavo čia seniau.

– Kuo galėčiau padėti? – paklausė negirdėtu akcentu.

– Norėtume sužinoti savo ateitį, – pasakiau aš.

Ji linktelėjo ir pakvietė mus gilyn į palapinę pro karoliukų užuolaidą.

– Iš kiekvienos po penkiasdešimt centų, – pasakė ji.

Suma atrodė didelė, bet mes kasmet negailėdavome pinigų, tikėdamosi, kad išgirsime bent kruopelytę tiesos.

Susėdome ant pagalvėlių, išdėliotų ant grindų. Moteris priešais mus padėjo tris kortas.

– Kuri nori būti pirma?

Rouzė pakėlė ranką.

– Gerai, – pasakė būrėja. – Prašau pasirinkti kortą.

Rouzė pasirinko mėlyną kortą su dramblio paveikslėliu. Tada būrėja paprašė jos ištiesti jai delną ir atidžiai tyrinėjo jį apie minutę. Tada pakėlė akis, nusišypsojo ir tiesiog ištarė:

– Taip.

Rouzės pasirinktą kortą ji įkišo į kortų malką sau iš dešinės ir ištraukė iš jos dar tris kortas.

– Aha, – tarė ji. – Taip ir maniau. Laimingas gyvenimas, klestėjimas ir džiaugsmas. Jūsų likimo netemdo nė menkiausias debesėlis.

Rouzė nusišypsojo, lyg to ir būtų tikėjusis.

– Ačiū, – padėkojo ji.

– Kuri toliau?

– Aš, – Francė linktelėjo, – greičiau pradėsim, greičiau pabaigsim.

Ji nemėgo spėlionių apie likimą, bet vis tiek kasmet su mumis eidavo pas būrėją.

– Prašau išsirinkti kortą, brangioji, – pasakė moteris.

Francė pasirinko violetinę kortą su paukščio paveikslėliu.

– Šitą, – atsargiai pasakė ji.

– Taip, – ištarė moteris, tyrinėdama Francės delną. Jos pirštai bėgiojo per visą delno ilgį, nuo riešo iki pirštų.

– Kas yra? – nekantraudama paklausė Francė ir atitraukė ranką. – Ką matote?

– Regėjimas neryškus, – atsakė būrėja. – Turiu paklausti kortų, kad būčiau tikra.

Francės pasirinktą kortą, kaip ir Rouzės, ji įkišo atgal į malką, o tada ištraukė dar tris kortas ir išdėliojo priešais Francę. Atvertus kortas, būrėjos veidas apsiniaukė.

– Nugyvensite ilgą ir įdomų gyvenimą, – pasakė ji. – Bet jūsų meilės linija pažeista. Nesu mačiusi nieko panašaus.

– Ką turite omenyje? – paklausė Francė.

– Atrodo, kad jūsų gyvenime bus dvi didelės meilės.

Francės skruostai nuraudo, o mes su Rouze sukikenome.

– Ir dar, – tęsė ji. – Dar matau širdgėlą. Ir žmogų – tos širdgėlos priežastį.

– Liaukitės, – pasakė Francė, – užtenka. Daugiau nenoriu nieko girdėti.

– Ar viskas gerai, mieloji? – paklausė Rouzė.

– Taip, – šaltai tarstelėjo ji, trindama delną, tarsi norėtų nusivalyti jai išpranašautą likimą.

– Vadinasi, dabar mano eilė, – pasakiau ir pasisukau į būrėją.

Prieš pasiūlydama išsirinkti kortą, ji pažvelgė man į akis ir suraukė antakius.

– Renkuosi šitą, – pasakiau ir parodžiau į rausvą kortą su drakono atvaizdu.

Būrėja metė į mane susirūpinimo kupiną žvilgsnį, tarsi būčiau padariusi mirtiną nuodėmę burtų pasaulyje, ir ėmė apžiūrinėti mano ranką.

Ją tyrinėjo ilgiausiai. Kantriai laukiau, kol ji pirštais vis iš naujo lytėjo linijas, vagojančias mano delną, mėgindama jas perprasti. Po kelių minučių paleido mano ranką. Padarė tai staiga, tarsi išgąsdinta to, ką pamatė. Tada pasitarė su kortomis – vėl ištraukė tris ir padėjo priešais mus. Ilgai į jas žiūrėjo, bet pravėrusi burną tepasakė:

– Atleiskite, bet grąžinsiu jums pinigus.

– Ne, – paprieštaravau. – Aš nesuprantu, kodėl negalite pasakyti man, ką pamatėte?

Ji padvejojo ir tarė:

– Negaliu.

Pasilenkiau ir čiupau jai už rankos.

– Aš noriu žinoti, – pasakiau tokiu griežtu tonu, kad net Rouzė su France išsigando, – man reikia žinoti.

– Gerai, – nusileido ji, – bet jums gali nepatikti tai, ką išgirsite.

Nieko neatsakiau, tik žiūrėjau į ją; laukiau, kol ji nupasakos tą siaubingą dalyką – mano likimą.

– Laiko liko nedaug, – tarė. – Turite klausyti savo širdies.

Ji trumpam nutilo, kad surastų tinkamus žodžius.

– Įsiklausykite į ją, kol dar ne vėlu.

– Ką turite omenyje, sakydama „kol dar ne vėlu“?

– Jūsų laukia nelaimė. Jūsų gyvenimo linija yra pažeista.

Visos supratome, ką ji turi galvoje, bet tik Francė į tai sureagavo:

– Užtenka, – pasakė ji, – einam iš čia.

– Palaukit, – pasakiau aš, – noriu išgirsti viską.

Būrėja pažvelgė į Francę, o tada vėl į mane.

– Turite rašyti.

– Ką rašyti?

– Turite užrašyti savo istoriją.

Francė skėstelėjo rankomis ir išėjo iš palapinės. Mes su Rouze likome viduje, mėgindamos suprasti paslaptingą būrėjos žinutę.

– Kokią istoriją?

– Savo gyvenimo istoriją.

Papurčiau galvą.

– Kam to reikia?

Ji linktelėjo.

– Turite tai padaryti. Turite ją užrašyti. Jūsų žodžiai, brangioji, bus labai svarbūs... ateityje.

Atsisėdau lovoje ir dar kartą perskaičiau paskutinę eilutę.

Ar Evelina bandė pasakyti, kad pati lemtis atsiuntė man šį dienoraštį? Bet kaip visa tai susiję su realybe, su dabartimi? Kaip istorija, parašyta nepažįstamos moters penktajame dešimtmetyje, gali būti susijusi su mano gyvenimu? Kaip? Kol kas nieko nesupratau, bet giliai širdyje žinojau, kad visa tai turi prasmę.

10 Space Needle (angl.) – bokštas, stovintis Siatle, Vašingtono valstijoje; vienas žinomiausių JAV Šiaurės Vakarų regiono simbolių.

14 skyrius

Kovo 13 diena

Kitą dieną By jautėsi geriau. Ji mažiau miegojo, daugiau valgė ir net kelis kartus nusijuokė. O kai pasiūliau pažaisti „Scrabble“11, ji ne šiaip sutiko, o pasakė:

– Negi manai, kad gali nugalėti mane?

Džiaugiausi matydama kibirkštis jos akyse, net kai laimėjo, sudėliojusi žodį darbadienis. Pasakiau, kad čia jos sugalvotas žodis, bet ji užginčijo, kad ne.

Priešinausi sakydama:

– Laisvadienis, šventadienis, gimtadienis – tokie žodžiai tikrai yra, bet darbadienis?

Ji išsitraukė žodyną ir, savaime suprantama, praplėtė mano kalbos žinias.

– Gal dar vieną partiją?

– Ne, – atsakė, – aš ir vėl tave sutriuškinčiau.

– Gera matyti tave besišypsančią, – pasakiau.

Ji linktelėjo.

– Evelina būtų norėjusi, kad aš susiimčiau. Įsivaizduoju ją sakant: dėl Dievo meilės, greičiau ropškis iš lovos, apsirenk ir nustok savęs gailėjusi!

– Taip, – atsakiau, – ji tikrai taip pasakytų.

Ji nusiėmė skaitymo akinius ir atidarė kavos stalelio stalčių.

– Noriu atiduoti, kol nepamiršau, – pasakė. – Evelina tau kai ką paliko.

– Tikrai? – pasidomėjau. – Ji paprašė tavęs kažką man perduoti?

By papurtė galvą.

– Šįryt buvau užėjusi pas ją į namus, – pasakė ji. – Jos vyro šeima tvarkė daiktus ir rado štai šitą.

Ji padavė man nemažą voką su užrašytu mano vardu. Vokas buvo užklijuotas lipnia juostele.

– Kas tai? – nustebusi pažvelgiau į By.

Ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau, mieloji. Atplėšk ir pamatysi.

Tada ji pakilo ir nuėjo į savo kambarį, uždarydama duris paskui save.

Voke buvo jau matyta nespalvota nuotrauka. Tai buvo man pažįstama scena – By ant patiesalo paplūdimyje, apsupta draugių. Tačiau ši nuotrauka buvo padaryta keliomis sekundėmis vėliau nei ta, kuri kabojo ant sienos mano vaikystės namuose. Moteris, sėdinti šalia By, – ta pati, kuri dar prieš kelias sekundes šnabždėjo jai į ausį, – dabar žiūrėjo tiesiai į fotoaparato objektyvą. Puikiai matėsi jos veidas, šypsena, gražios, skvarbios akys. Iškart supratau, kad tai ta pati moteris, kurios atvaizdą mačiau Henrio, o paskui ir Evelinos namuose. Prie jos sąvaržėle buvo prisegtas raštelis:

Mieloji Emile, pagalvojau, kad norėtum turėti Esteros nuotrauką. Su meile – Evelina.

Giliai įkvėpiau ir smarkiai sumirksėjau, eidama į savo kambarį. Šioje nuotraukoje buvo Estera. Įdėjau nuotrauką atgal į voką ir supratau, kad jo viduje yra dar kažkas. Įkišau ranką ir ištraukiau dailią auksinę grandinėlę su paprastu jūrų žvaigždės pakabučiu. Esteros grandinėlė. Paėmusi ją į ranką pajutau, kaip suvirpa mano širdis.

Apie apsilankymą pas būrėją mes niekada nesikalbėjome – nei aš, nei Rouzė, nei tuo labiau Francė. Bet aš paklausiau jos patarimo ir užrašiau savo istoriją su visomis smulkmenomis.

Kurį laiką atrodė, kad gyvenimas grįžo į senas vėžes. Bobio sveikata pagerėjo, mano kaltės jausmas nuslopo ir, nors negalėjau nemylėti Elioto, sugebėjau bent jau apie jį negalvoti. Gal ir Francė jį pamiršo. Ji pasiūlė man apsigyventi pas ją, jei sugalvočiau palikti Bobį ir pradėti viską iš pradžių. Bet aš atsakiau, kad susitvarkysiu pati. Maniau, kad jau susitaikiau su tuo, kaip yra, bet vieną vakarą viskas pasikeitė.

Bobis nepasakė man, kad pasikvietė tėvą O’Railį, tad atidariusi duris pajutau, kaip drėksta mano delnai. Paskutinį kartą jį mačiau per išpažintį, kai prisipažinau apie neištikimybę, o jis liepė man pasakyti viską Bobiui, tačiau aš to nepadariau.

– Laba diena, ponia Litlton, – sausai pasisveikino jis. – Atėjau aplankyti jūsų vyro.

Norėjosi pasakyti jam, kad eitų, iš kur atėjęs, bet vis tiek įleidau. Bijojau to, ką jis gali pasakyti Bobiui.

– Tėve O’Raili, – pasakė Bobis, išsitiesęs ant sofos, – labai džiaugiuosi, kad atėjote.

Bobis man paaiškino, kad kunigas buvo pažadėjęs už jį pasimelsti ir palaiminti, kad greičiau pasveiktų.

– Išties, labai malonu, kad užėjote, – pasakiau šypsodamasi per prievartą.

– Estera, – tarė kunigas, – jei neprieštarausite, norėčiau pasikalbėti su jūsų vyru vienudu.

Linktelėjau ir nenoriai nužingsniavau koridoriumi į miegamąjį.

Po kelių minučių išgirdau, kaip užsidaro lauko durys, o tada pasigirdo užvedamas automobilio variklis. Giliai įkvėpiau ir grįžau į svetainę, pasirengusi pažvelgti savo vyrui į akis ir pripažinti savo neištikimybę.

Jis pažvelgė į mane nuo sofos ir nusišypsojo.

– Labas, meile mano, – pasakė jis, kviesdamas mane prisėsti šalia. – Tėvas O’Railis ką tik išvažiavo. Labai gražu, kad atvažiavo pasimelsti su manimi.

– Taip, – atsakiau, jausdama palengvėjimą.

Tačiau netikėtai pasigirdo beldimas į duris.

– Atidarysiu, – pasakiau.

Pažvelgiau į laikrodį stebėdamasi.

– Keista, – pasakiau Bobiui. – Kam šovė į galvą užsukti tokiu metu? Jau po aštuonių.

Atrakinau duris ir lėtai jas atvėriau. Už jų, terasoje, stovėjo Dženisė, mūsų kaimynė. Jos akys buvo paraudusios, ji atrodė lyg ką tik verkusi.

– Jis jam nieko nepasakė, tiesa?

Jos balsas buvo kupinas nevilties, pamišėliškas. Mano širdis ėmė plakti greičiau. Prisiminiau, kad mačiau Dženisę bažnyčioje. Ar ji galėjo nugirsti mano išpažintį? Ne, tai neįmanoma.

– Nesuprantu, apie ką tu kalbi, – pasakiau jai.

– Aišku, kad supranti, – atsakė ji. Dabar jos akys paklaiko, o balsas pasidarė garsesnis: – Nestovėk čia visa išsišiepusi, nevaidink kvailelės. Tu buvai neištikima savo vyrui. Žinau, nes mačiau tave tą naktį paplūdimyje, prie Elioto Hartlio namų. Jis tave glamonėjo. Tai buvo nedora.

Atsisukau į Bobį, kuris sėdėjo ant sofos, vos už kelių žingsnių nuo mūsų. Dabar jis atsistojo.

– Estera, ar tai tiesa? Pasakyk, kad tai netiesa.

– Bobi, aš... – Nudelbiau akis.

– Kaip tu galėjai? – iškošė jis.

Jis atrodė sukrėstas. Puoliau prie jo.

– Norėjau tau viską papasakoti, bet tu susirgai, ir aš... Bobi, aš niekada neketinau tavęs išduoti. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

– Po meilės, kuria tave apipyliau, po to, kai daviau tau viską, apie ką tik galėjai svajoti, tu imi ir atsiduodi kitam kaip pigi kekšė?

Jo žodžiai skaudino, bet dar skaudžiau buvo girdėti pyktį ir nusivylimą jo balse. Priėjau prie sofos ir ištiesiau į jį rankas, bet jis nustūmė jas šalin.

– Nieko nenorėjau, tik kad mylėtum mane taip, kaip aš tave mylėjau. Kaip galėjai mane šitaip išduoti, Estera? Kaip tu galėjai?

Bobis atsisėdo ir padėjo galvą man kelių. Ėmiau glostyti jam kaklą, bet, pajutęs mano prisilietimą, jis įsitempė.

– Ne, – tarė jis, staiga vėl supykęs, – man nereikia tavo gailesčio. Pasilaikyk jį sau. Jei nori būti su tuo kalės vaiku, tai nešdinkis iš čia, dink! Nenoriu žmonos kekšės. Kekšės ir melagės.

Mano rankos pradėjo drebėti. Prisiminiau, kad Dženisė tebestovi tarpduryje ir stebi šią siaubingą sceną.

Bobis pakilo nuo sofos ir ėmė žingsniuoti pirmyn atgal. Pirmą kartą gyvenime aš jo išsigandau – bijojau to, ką jis gali padaryti. Jis čiupo mane už alkūnės ir nusitempė į miegamąjį. Stipriai suspaudžiau kumščius, kai jis nusviedė mane ant lovos. Stebėjau, kaip jis meta ant grindų lagaminą, atplėšia mano spintos duris ir švysteli į jį glėbį suknelių.

– Tau jų prireiks, – šaukė jis, – kad galėtum jam pasipuošti.

Tada jis atidarė spintos stalčių ir ištraukė mano naktinius marškinius.

– O šitie, – tęsė jis, – romantiškoms naktims.

Jis užsegė lagaminą, pakėlė nuo žemės ir sviedė link manęs. Jis nukrito per kelis centimetrus nuo mano kojų.

– Štai, – pasakė, – o dabar nešdinkis.

– Bobi, – tariau aš ir pravirkau, – juk nesakiau, kad ketinu tave palikti. Aš niekada nenorėjau tavęs palikti.

– Padarei tai, permiegodama su Eliotu Hartliu, – atsakė jis.

– O kaip mergaitė? – paklausiau aš. – Mūsų mergaitė. Aš jos nepaliksiu.

– Aš pats ją užauginsiu, – tarė jis. – O kai ji užaugs ir galės suprasti, papasakosiu jai, kad jos motina buvo kekšė, kuri paliko savo vyrą ir vaiką dėl kito.

Ir vėl jis ištarė tą baisų žodį.

– Ne, Bobi! – suklykiau, tačiau jis sugriebė už rankos ir nutempė mane ir lagaminą prie lauko durų.

Aš čiupau savo rankinę, kurioje buvo dienoraštis, ir prispaudžiau prie savęs, prieš Bobiui išmetant mane pro duris.

– Viso gero, Estera, – pasakė, o tada trenkė durimis ir užsirakino.

Mačiau Dženisę, pro mano namų langus žiūrinčią, kaip einu link automobilio. Nors drebėjau nuo galvos iki kojų, nesuteikiau jai malonumo išvysti mane verkiančią. Pasilaikysiu ašaras vėlesniam laikui. Dabar galėjau galvoti tik apie kitą savo žingsnį: kur man eiti? Ką man dabar daryti? Pažvelgiau į tuščią kelią. Ar turėčiau grįžti prie durų ir maldauti Bobio, kad priimtų mane atgal? Maldauti jo, kad suteiktų man dar vieną galimybę? Kai pamačiau jį, įsikniaubusį Dženisei į petį, supratau, kad per vėlu. Atsidariau biuiko dureles, numečiau lagaminą ant galinės sėdynės ir užvedžiau variklį. Man skaudėjo širdį, kai sukau iš kiemo, – dėl dukters, dėl Bobio, dėl mūsų gyvenimo, kurį sugrioviau. Tą akimirką galėjau tik vairuoti. Paspaudusi pedalą ir padidinusi greitį, pro galinio vaizdo veidrodėlį paskutinį kartą pažvelgiau į savo namus – ten miegojo mano dukra ir gyveno vyras, kuris kadaise mane labai mylėjo, o dabar sielvartavo prie židinio. Jaučiau gėdą, buvau visiškai pasimetusi.

Buvo tik viena vieta, į kurią galėjau važiuoti, ir tikėjausi, kad Eliotas laukia manęs atvykstančios.

Nekreipdama dėmesio į šviesoforų signalus ir kelio ženklus, nurūkau link Elioto namų pro Fėjų parką ir vyno fabriką. Sustojau įvažoje, išlipau iš automobilio ir nuėjau link namo. Priėjusi prie durų, pasibeldžiau. Kartojau sau, kad nors jį ir atstūmiau, jis vis tiek mane myli. Jis tikrai priims mane išskėstomis rankomis sužinojęs, kad laukiuosi jo kūdikio.

Tačiau durų niekas neatidarė. Truputį palaukiau, jei kartais jis kalbėtų telefonu ar keltųsi iš lovos. Bet Elioto viduje nebuvo, tik vėjas atplėšė langą, o tada smarkiai užtrenkė, kad aš net išsigandau.

Pagalvojau, kad galėčiau miegoti automobilyje ir sulaukti, kol jis grįš namo, bet buvo šalta, o aš neturėjau kuo užsikloti. Prisiminiau Francės pasiūlymą apsistoti pas ją, tad vėl užvedžiau automobilio variklį.

Ji gyveno netoliese, paplūdimyje. Galėjau nueiti ir pėsčiomis, bet su lagaminu būtų buvę sunku. O ir vėjas buvo labai šaltas. Pasukau į ilgą keliuką, vedantį prie namo, ir apsidžiaugiau, pamačiusi šviesą languose. Išlipusi iš automobilio, išgirdau viduje grojančią muziką.

Lagaminą palikau automobilyje ir nuėjau prie durų. Žvilgtelėjau pro langą ir pamačiau Francę, besišnekučiuojančią su vyriškiu svetainėje. Ji buvo linksma, žaisminga ir gyvesnė nei paprastai. Tada supratau, kodėl – su ja buvo Eliotas.

Francė palinko virš patefono, kai prie jos priėjo Eliotas ir paėmė už rankos. Stovėjau šaltyje ir stebėjau juos pro langą. Jie šoko, juokėsi ir gurkšnojo martinį. Pasitryniau akis tikėdamasi, kad reginys išsisklaidys. Aišku, aš įtariau, kad tarp jų kažkas vyksta, bet išvydusi tai negalėjau patikėti. Negali būti, kad tai tiesa.

Dalis manęs norėjo atplėšti duris, įsiveržti į namus ir priversti juos jausti tokią gėdą ir neviltį, kokią jaučiau aš. Pirštais paliečiau varinę durų rankeną, pasukau ją ir tyliai atidariau duris. Tada uždariau jas šiek tiek garsiau, nei ketinau. Ne. Viso to man buvo per daug. Atėjo laikas išvažiuoti toli nuo čia. Nubėgau atgal į mašiną ir nuvažiavau taip greitai, kad net padangos sucypė. Paskutinį kartą atsigręžiau į namą ir pamačiau Francę su Eliotu. Jie mojo man, kad sustočiau ir grįžčiau, bet buvo per vėlu. Jau buvo per vėlu.

Nuvažiavau į Fėjų parką ir ėmiau raudoti, kaip dar niekada nebuvau raudojusi. Per vieną naktį aš netekau vyro, vaiko, mylimojo ir draugės. Likau su lagaminu, pilnu tarpusavyje nederančių drabužių, ir kūdikiu, augančiu mano įsčiose.

Prisiminiau savo dienoraštį – knygą, kurią rašiau patarta būrėjos. Kodėl aš tai dariau? Kas ją skaitys? Ir ką aš supratau, perskaičiusi savo prirašytus puslapius? Kad man nepasisekė nei meilėje, nei gyvenime. Staiga panorau sudeginti dienoraštį, bet susilaikiau. Galbūt jis išties ko nors vertas, kaip sakė būrėja.

Žinojau, kad tą naktį turiu rimtai apsispręsti dėl Bobio ir kūdikio. Bobis į kalbas nesileis – tai jis labai aiškiai parodė. Troškau dar kartą apkabinti savo mažylę, pasakyti jai, kaip smarkiai ją myliu, ir paaiškinti, kad nėra kitos išeities.

Čia ir baigiasi mano istorija. Aš mylėjau ir visko netekau. Tačiau bent jau mylėjau. Šią graudžią, vienišą naktį, kai mano gyvenimas dūžta į šipulius, mane guodžia tik šis vienintelis dalykas.

Kas manęs laukia? Širdyje žinau atsakymą.

Atverčiau kitą puslapį, bet jis buvo tuščias. Dar kitas puslapis taip pat.

Ką? Kodėl viskas baigiasi taip netikėtai? Juk negali būti tokia pabaiga. Iš tikrųjų tai ir nebuvo pabaiga. Tai greičiau buvo pradžia. Atidariau naktinio stalelio stalčių, ieškodama iš dienoraščio išplyšusio lapo, bet radau tik dulkių sluoksnį.

Užverčiau dienoraštį ir pasijutau netekusi draugės. Paglosčiau jo apsitrynusį aksomo viršelį ir paguldžiau atgal į stalčių. Esterai pasitraukus iš mano gyvenimo, pasijutau vieniša.

11 Žaidimas, kurio dalyviai po raidę dėlioja žodžius ir už tai gauna taškų.

Kovo 14 diena

– Pasiilgau tavęs, – kitą rytą telefonu pasakė Džekas.

– Aš irgi tavęs pasiilgau, – atsakiau sukdama telefono laidą sau tarp pirštų ir trokšdama, kad tai būtų jo pirštai, sunerti su manaisiais. – Visą laiką buvau su By, padėjau jai susitaikyti su Evelinos išėjimu.

– Viskas gerai, – pasakė jis. – Skambinu, nes noriu pakviesti į iškylą gamtoje. Norėčiau tau parodyti vieną vietą.

Iškyla, kaip miela. Iki šiol joks vyras nebuvo pakvietęs manęs į iškylą. Pažvelgiau pro langą į besiritančius pilkus debesis ir neramų vandenį – jis plakėsi į pylimą ir atrodė piktas. Oras visai netiko iškylai, bet man buvo vis vien.

– Ką pasiimti? – paklausiau.

– Tiktai save.

Po pusryčių įsitaisiau verandoje su savo nešiojamuoju kompiuteriu. Labiau nei bet kada anksčiau jaučiausi susikaupusi ir įkvėpta naujam pasakojimui. Ilgai žiūrėjau į ekraną ir leidau mintims skrieti pas Esterą, nes mano protas troško būti su ja. Ar, viską metusi, ji išvažiavo į Siatlą pradėti naujo gyvenimo ir niekada nebegrįžo į Beinbridžą? O gal ji apsisuko ir parvažiavo pas Francę ir Eliotą? Ar ji jiems atleido? Ar ji jam atleido? Kaip toliau gyveno Francė? Kad ir kaip tikėjau gera šios istorijos pabaiga, kažkas širdyje šnibždėjo, kad pabaiga gali būti liūdna. Tą paskutinę naktį istorijos herojų tykojo tamsa. Jaučiau ją sklindančią iš dienoraščio puslapių.

Tą rytą neparašiau nė vieno žodžio ir nesukau sau dėl to galvos. Žinojau, kad iš mano širdies gims istorija, kuriai subręsti reikia laiko. Aš duosiu jai laiko. Būsiu kantri.

Artėjant vidurdieniui, pasirengiau pasimatyti su Džeku. Jis nepasakė, ar susitiksime paplūdimyje, ar jis atvažiuos manęs paimti, bet tada išgirdau durų skambutį, ir netrukus By pasibeldė į mano duris.

– Atvažiavo Džekas, – pasakė ji, nežiūrėdama man į akis.

– Dėkui, – pasakiau, – aš tuoj.

Apsivilkau megztinį, dėl visa ko pasiėmiau striukę ir nuėjusi į svetainę pamačiau jį. Stovėdamas šalia By, jis visai nesinervino, ir tai mane džiugino.

– Sveikas, – tariau ir nuo kavos stalelio pasiėmiau rankinę.

Jis paėmė mane už rankos.

– Pasiruošusi?

– Taip, – atsakiau.

– O, – tarė jis, – vos nepamiršau.

Po pažastimi jis laikė kažkokį daiktą, suvyniotą į rudą popierių ir perrištą virvele. Tokius paketus pamatysi nebent senuose nespalvotuose filmuose; šiais laikais virvelės niekas nebenaudoja. Jis pažvelgė į By.

– Mano senelis norėjo, kad tai turėtumėte.

Kai Džekas padavė jai paketą, By atrodė išsigandusi ir net susigėdusi. Paėmė labai atsargiai, tarsi paketas būtų pilnas sprogmenų.

Žūtbūt norėjau pamatyti, kas yra viduje, tačiau By tiesiog padėjo paketą ant kavos stalelio ir pasakė:

– Eikite, nenoriu jūsų užlaikyti.

Automobilyje paklausiau Džeko:

– Gal žinai, ką tavo senelis galėjo perduoti By?

– Ne, – atsakė Džekas. – Jis norėjo pats paduoti paketą By tą dieną, kai laidojo Eveliną, bet nerado tinkamos progos prie jos prieiti.

– Jai ta diena buvo labai sunki, – pasakiau prisiminusi, kaip kapinėse By pasitraukė į automobilį. – Gaila, kad nesusipažinau su tavo seneliu.

– Ir jis norėjo su tavimi susipažinti, – šypsodamasis pasakė Džekas. – Visą kelią namo jis tik apie tai ir tekalbėjo. Sakė, kad tu jam pasirodei labai graži. Mielai nuvežčiau tave su juo susitikti.

– Būtų puiku, – atsakiau. – O kada?

– Rytoj aš susitinku su užsakove, tai gal poryt? Sakiau, kad aplankysiu jį tą popietę. Galėtume vykti kartu.

– Puiku, – atsakiau, – vadinasi, sutarta.

Džekas nuvežė mane į tolimiausią vakarinę salos dalį, kurioje nė karto nebuvau lankiusis per visas vaikystės vasaras. Jis sustojo laukymėje, panašioje į automobilių aikštelę. Iš visų pusių ją supo spygliuoti gervuogių krūmai, o žvyruotos aikštelės būtų užtekę pastatyti vos dviem ar trims automobiliams. Iš bagažinės ištraukė iškylų krepšį. Tai buvo senoviškas krepšys – nupintas iš vytelių, papuoštas raukiniais iš raudonais ir baltais langeliais marginto audinio. Tobula.

– Bandysi atspėti, kur tave veduosi? – paklausė valiūkiškai šypsodamas.

– Jei atvirai, – atsakiau, – tai net neįsivaizduoju.

Mums skinantis kelią pro peraugusius krūmynus, jų šakos kibo man į drabužius.

– Gaila, kad nepasiėmiau savo mečetės, – pajuokavo Džekas. – Tikriausiai niekas čia nebeateina.

– Čia?

– Pamatysi.

Tanki medžių laja panardino mus į tamsą. Tolumoje išvydau šviesos lopinėlį.

– Beveik atėjome, – pasakė jis.

Tada atsisuko į mane ir nusišypsojo, tarsi užtikrindamas, kad mūsų pasivaikščiojimas po šiuos tankumynus greitai baigsis. Tačiau man visai patiko. Vaizdas buvo vertas dailininko teptuko – seni laukiniai medžiai, įleidę šaknis giliai į šviesiai žalią samanų kilimą.

Jis praskleidė krūmus ir paragino mane eiti į priekį:

– Tu pirma, – tarė.

Pralindau pro nedidelį tarpelį, kurį man atvėrė Džekas, ir išnirau priešais įlanką, įsispraudusią tarp uolėtų krantų. Vanduo buvo smaragdo spalvos, ir aš dėl to nustebau, nes paprastai įlankos vanduo būna pilkas. Vienoje uolėto kranto pusėje buvo krioklys – nedidelis, tylus, labiau primenantis šaltinį. Vanduo sruvo juo į smaragdinį duburį. Iš visų pusių aidėjo paukščių balsai.

Vienas lopinėlis uolėtos pakrantės buvo neužneštas smėliu ir neapžėlęs žole, kaip ir paplūdimyje priešais By namus. Ten Džekas ir patiesė paklotą.

– Na, kaip? – didžiuodamasis paklausė jis.

– Neįtikėtina, – atsakiau stebėdamasi. – O kodėl vanduo tokios spalvos?

– Dėl mineralų uolienose, – pasakė jis.

– Kaip tu radai tokią vietą?

– Mano senelis čia vesdavosi merginas, – šypsodamasis pasakė. – Šitą užutėkį jis man parodė, kai buvau šešiolikos, – tokios žinios perduodamos iš kartos į kartą. Jis privertė mane prisiekti, kad niekam apie šitą vietą neprasitarsiu, na, nebent merginai.

– Kam toks slaptumas? – paklausiau aš.

Jis gūžtelėjo pečiais:

– Jie su draugu aptiko šią vietą dar vaikystėje ir susitarė niekam apie ją nepasakoti. Matyt, norėjo pasilaikyti ją sau.

Linktelėjau ir dar kartą pažvelgiau į neįtikėtino grožio vandenį.

– Suprantu, kodėl.

Džekas pažvelgė į iškylos krepšį, o aš atsisėdau šalia.

– Man patinka tavo šeimos istorijos, – pasakiau. – Deja, mano šeimoje jos laikomos paslaptyje.

– Mano šeima taip pat turi paslapčių, – skubiai pertraukė Džekas. – Tiesą sakant, vieną kaip tik bandau išsiaiškinti.

– Tikrai? – paklausiau suglumusi.

– Prieš senelės mirtį palėpėje radau dėžę su senomis laikraščių iškarpomis, – pasakė jis.

– O kas jose rašoma? – paklausiau prisiminusi aplanką, į kurį buvo įsisukęs Džeko šuo šio mėnesio pradžioje.

– Ei, pažiūrėk, – šūktelėjo Džekas ir parodė į dangų, norėdamas pakeisti pokalbio temą. Aš neprieštaravau. Jaučiau, kad tai, ką sužinojo apie savo šeimą, atėjus laikui, man pats papasakos. Aplinkui tvenkėsi tamsūs debesys, tačiau kaip tik mums virš galvų jie buvo prasiskyrę, ir saulė glostė mus savo spinduliais, lyg būtų žinojusi, kad iškylaujame.

– Alkana? – paklausė jis, naršydamas krepšį.

– Labai! – atsakiau smalsiai stebėdama, ką iš jo ištrauks.

Jis išėmė dvi lėkštes, šakutes ir peilius, servetėles ir kelias plastikines dėžutes su maistu.

– Taigi, turime keptos vištos, bulvių salotų, šviežių daržovių salotų, kukurūzų duonos ir vaisių salotų su mėtomis – jos auga kaip piktžolės mano darže.

Valgiau nesivaržydama – tai buvo tikra puota. Prisikroviau pilną lėkštę, po to pakartojau, kol pagaliau pasijutau soti ir, patogiai įsitaisiusi ant pakloto, atsidusau.

Džekas įpylė mums rožinio vyno, ir aš nugara prisiglaudžiau jam prie šono. Patogiai atsirėmiau, tarsi jis būtų mano asmeninis fotelis.

– Džekai? – pasakiau aš, kai prasėdėjome taip keletą minučių.

Jis švelniai nubraukė plaukus man nuo kaklo ir pabučiavo jį.

– Ką?

Atsigręžiau, kad matyčiau jo veidą.

– Aną dieną, – pasakiau, – buvau miestelyje ir mačiau tave su moterimi.

Jo šypsena dingo.

– Jūs sėdėjote užkandinėje. – Atsikrenkščiau. – Tą vakarą, kai sakei, kad paskambinsi man.

Džekas tylėjo, todėl nukreipiau žvilgsnį į savo rankas.

– Atsiprašau, nuskambėjo kažkaip ne taip. Kalbu kaip pavydi žmona.

Jis suėmė mano rankas.

– Žinai, – tarė jis, – tu nė kiek nepanaši į pavydžią žmoną. Leisk tave patikinti, kad mano gyvenime nėra jokios kitos moters.

Linktelėjau, bet iš mano veido išraiškos jis suprato, kad tokio paaiškinimo negana.

– Ji mano užsakovė, – paaiškino. – Užsakė nutapyti savo mamos portretą. Tai viskas.

Prisiminiau balsą moters, palikusios žinutę jo telefono atsakiklyje, ir kaip jis į tai reagavo. Džekas tikrai turėjo paslapčių, bet aš nusprendžiau juo pasitikėti. Kai jis vėl pravėrė burną norėdamas kažką sakyti, pridėjau pirštą jam prie lūpų, nustūmiau ant žemės ir prigludusi prie krūtinės pabučiavau taip, kaip jau seniai norėjau pabučiuoti.

Jo rankos pakilo ir atsagstė mano marškinius, tada nuslydo žemyn mano rankomis. Po to pajutau jo šiltą prisilietimą ant savo klubų, kol jis ieškojo mano džinsų užtrauktuko ir galiausiai jį atsegė.

– Einam maudytis, – sušnibždėjo man į ausį.

– Dabar? – paklausiau pasipurtydama vien nuo minties apie maudynes.

– Nagi, – paragino jis. – Neleisiu tau sušalti.

Žiūrėjau, kaip jis nusirengia iki trumpikių, tada aš nusimoviau džinsus. Jis sugriebė mane už rankos ir nusivedė prie vandens, kur aš atsargiai įmerkiau vieną kojos pirštelį.

– Brr, – nusipurčiau, – jis per šaltas. Tu turbūt juokauji.

Džekas apsivijo mane rankomis, prispaudė mano nugarą sau prie krūtinės, ir abu kartu iš lėto įbridome į vandenį. Su kiekvienu žingsniu vanduo atrodė vis šiltesnis ir malonesnis, o kai pasiekė mano krūtinę ir Džeko juosmenį, jis apsuko mane ir prispaudė prie savęs, kad jausčiau kiekvieną jo kūno lopinėlį, o jis – mano.

– Šalta? – švelniai paklausė.

– Nė kiek.

Kai Džekas parvežė mane namo, jau buvo sutemę. Kai įėjau pro duris, mano plaukai dar buvo drėgni ir aplipę smėliu bei jūros druska. By pakėlė akis nuo knygos.

– Ar jis parodė tau užutėkį?

Jos balse nebuvo nei kaltinimo, nei pykčio. Tik faktas. Panašiai ji užduotų ir kitokį klausimą, pavyzdžiui: „Ar šiandien buvo šalta?“

– Taip, – atsakiau, – iš kur žinai?

By tik nusišypsojo ir padėjo knygą ant stalo.

– Atrodo, kad tau praverstų karšta vonia. Einu jos paruošti.

15 skyrius

Kovo 15 diena

Aš vis dar sėdėjau prie pusryčių stalo, – skaičiau laikraštį ir valgiau blynus, ant kurių užsipyliau gerokai per daug klevų sirupo, – kai By grįžo iš sodo, ryto vėsos nurausvintais skruostais, nešina ką tik nuskinta šalavijų puokštele.

– Labas rytas, – tarė ji.

Nusprendžiau, kad šįryt atėjo laikas apie viską atvirai pasišnekėti – paklausti By apie dienoraštį. Taip pat pasiteirauti, ar ji pažinojo Esterą.

– By, – švelniai pasakiau, – noriu su tavimi apie kai ką pasikalbėti.

Ji padėjo šalavijus prie kriauklės ir atsuko vandenį.

– Taip, mieloji?

– Noriu tavęs paklausti, – pasakiau. – Apie vieną moterį.

Trumpam nutilau, kad susidėliočiau mintis, o tada pasakiau:

– Apie moterį, gyvenusią saloje 1943 metais. Jos vardas buvo Estera.

Stebėjau prie kriauklės stovinčią By. Ji nepažvelgė į mane, tik trynė rankose levandų muilo gabalėlį, kurį laikydavo padėtą prie čiaupo. Bėgo minutės, o ji tik vartė rankose muilo gabalėlį, tarsi užhipnotizuota.

– By, – dar kartą paklausiau, – ar tu ją pažinojai?

Ji lėtai padėjo muilą ir atsuko šiltą vandenį. Rankų plovimas užtruko visą amžinybę, kol pagaliau užsuko čiaupą ir pakėlė jas į šviesą.

– Niekaip nerandu pirštinių, kurios apsaugotų panages nuo žemių, – tarė.

– By, – vėl kreipiausi jai sukant iš virtuvės, – ar girdėjai, ko klausiau?

Prieš nužingsniuodama koridoriumi, ji atsisuko į mane ir pasakė:

– Mieloji, primink, kad nusipirkčiau naujas pirštines, kai kitą kartą važiuosime į miestelį.

Vėliau tą rytą kažkas pasibeldė į duris. Pažvelgusi pro langą, pamačiau Gregą.

– Sveika, – berniokiškai tarė jis. – Atleisk, kad užsukau nepranešęs, bet važiavau pro šalį ir...

Jis nutilo ir kažką ištraukė iš rudo popierinio krepšio. Bilis. Staiga pagalvojau apie Esteros paauglystės laikų meilę ir supratau, kad Gregui jaučiu tą patį, ką Estera jautė Biliui.

– Norėjau tau kai ką atiduoti, – pasakė tiesdamas man storo popieriaus aplanką be jokio užrašo.

– Kas tai? – sutrikusi paklausiau.

– Aną kartą tu domėjaisi ankstesniąja mano namo savininke, o praėjusį vakarą aš tvarkiausi palėpėje ir radau šituos senus popierius. Padariau tau jų kopijas.

– Gregai, tu toks rūpestingas, – šypsodamasi pasakiau. – Ačiū.

– Nėra už ką, – atsakė jis ir pasuko link durų.

Prieš išeidamas atsisuko ir tarė:

– Tikiuosi, kad rasi tai, ko čia ieškai.

– Ir aš, – pasakiau.

Atsiverčiau aplanką ir pradėjau vartyti dokumentus. Juose buvo įrašai apie namo pardavimą ir įsigijimą. Bėgiojau akimis per lapus, ieškodama su dienoraščio istorija susijusių faktų. Namas buvo pastatytas 1901 metais, o 1941 metais parduotas Elsai Hartli. Hartli, pagalvojau, juk tai Elioto pavardė. Ar ji jo žmona? Gal romano tarp Elioto ir Esteros niekada nebuvo?

Atverčiau kitą puslapį ir pamačiau, kad kitą kartą namas buvo parduotas tik 1998 metais Gregui. Namą pardavė kažkoks Viljamas Mileris. Buvau sukrėsta. Kas nutiko Elsai Hartli? Kas nutiko Eliotui?

Nubėgau prie durų ir pamačiau iš kiemo sukantį Grego automobilį.

– Palauk! – šūktelėjau mojuodama rankomis.

Jis nuleido langą, ir aš pribėgau prie automobilio.

– Gal galėtum pamėtėti mane į miestelį?

– Žinoma.

– Ačiū, – pasakiau. – Noriu kai ką patikrinti.

Gregas išleido mane prie savivaldybės pastato, visai šalia Pagrindinės gatvės. Registratūroje sėdėjo pagyvenusi moteris – gal septyniasdešimties, o gal vyresnė. Ji pažvelgė į mane pro akinius tamsiais rėmeliais.

– Klausau, – mechaniškai tarė.

– Sveiki. Noriu gauti visą įmanomą informaciją apie žmogų, kadaise gyvenusį šioje saloje.

Ji smalsiai pažvelgė į mane, tarsi būčiau lengvai kuoktelėjusi ir nežinanti, kad informacija apie salos gyventojus kuoktelėjusiems interesantams neteikiama.

– Ko ieškote? – įtariai pasiteiravo ji.

Aš ir pati gerai nežinojau.

– Tiesą sakant, – atsakiau, – noriu išsiaiškinti, ar žmogus, gyvenęs šioje saloje, tebėra gyvas.

Išgirdau save tariant šiuos žodžius, ir mano kūnu perbėgo šiurpas.

– Užpildykite anketą, – atsidususi ištarė, – ir per šešias–aštuonias savaites atsiųsime jums visus dokumentus, kokius tik rasime.

Jaučiau, kaip iš apmaudo net širdis sustingo.

– Per šešias–aštuonias savaites? Negaliu taip ilgai laukti. Negi neįmanoma visko atlikti greičiau?

Moteris truktelėjo pečiais. Ji buvo nepalenkiama it uola.

– Tokia mūsų politika, – pasakė ji.

Atsidusau, bet pagalvojau, kad geriau jau šiek tiek palauksiu, nei niekada nesužinosiu, tad užpildžiau anketą – įrašiau vardus „Eliotas Hartlis“ ir „Estera Litlton“, palikau savo Niujorko adresą, kad juo man išsiųstų dokumentus.

– Ačiū, – padėkojau ir pasisukau eiti.

Moteris linktelėjo.

Nuėjusi keletą žingsnių, išgirdau aiktelėjimą.

– Palaukite! – moteris beveik šaukė. – Panele! – dar garsiau riktelėjo. – Palaukite!

Apsisukau ir pamačiau, kad ji moja ranka man nuo stalo.

– Manau, kad galiu jums padėti, – pasakė.

Grįžusi prie stalo, degiau nekantrumu.

– Atleiskite, – pasakė ji apgailestaudama, – bet perskaičiau jūsų anketą ir... Matote, aš pažinojau Eliotą Hartlį.

Pasilenkiau arčiau.

– Tikrai?

– Taip, – nostalgiškai tarė ji. – O, jis buvo nepaprastas. Visos merginos saloje taip galvojo. Visos tikėjomės, kad Eliotas Hartlis mus pastebės.

– O ar pastebėjo? – paklausiau. – Gal susitikinėjote su juo?

Ji papurtė galvą.

– Deja, ne. Elioto širdyje buvo vietos tik vienai moteriai. Visi tai žinojo. Bet jie turėjo problemų...

– Kokių problemų?

– Tiksliai nežinau, tačiau jie dažnai pykdavosi. Jie tai išsiskirdavo, tai susitaikydavo. Bet kartą jie išsiskyrė visam laikui. Eliotui plyšo širdis. Jis pradėjo gerti. Susitikinėjo su begale moterų – net aš kartą su juo šokau. O, kokia tai buvo naktis... Bet paskui jis išėjo į karą.

– O ar grįžo?

Moteris tylėjo, paskendusi savo mintyse. Troškau, kad ji atsakytų teigiamai, kad pasakytų, jog jis grįžo (kaip rašoma dienoraštyje), kad vėl susiėjo su Estera ir kad antra istorijos dalis būtų tiesa.

– Taip, jis grįžo, bet grįžo pasikeitęs. Labiausiai dėl to, kad jo mylima moteris buvo ištekėjusi už kito.

– O ta moteris, kurią jis mylėjo? Ar jos vardas buvo Estera?

Moteris papurtė galvą.

– Atleiskite, – pasakė, – bet nepamenu. Gali būti, kad jos vardas buvo Estera. Praėjo tiek laiko, o mano atmintis jau nebe ta.

Linktelėjau.

– Bet gal prisimenate ką nors apie tą moterį, kurią mylėjo Eliotas? Bent ką nors?

Moteris atsilošė savo kėdėje ir užvertė galvą į lubas, iš visų jėgų mėgindama prisiminti labai seniai išgyventą akimirką, šmėstelėjusią mintį ar vykusį pokalbį.

– Ji buvo graži, – pasakė ji, – tiek aš prisimenu. Jai pavydėjo visos salos moterys.

– Ar žinote, koks buvo jos likimas?

Moteris papurtė galvą.

– Bijau, kad ne. Su šeima išsikraustėme iš salos netrukus po to, kai baigiau mokyklą. Grįžau čia tik prieš penkiolika metų. Viskas taip pasikeitė. Ar žinote, kad saloje jie pastatė „McDonald’s“ užkandinę?

Nervingai truktelėjau savo rankinės kutus, nekantraudama grįžti prie pokalbio apie Esterą ir Eliotą.

– Baisu, – pasakiau prisiminusi, kaip pirmą vakarą, važiuodama namo su By, pastebėjau tolumoje geltonuojant „McDonald’s“ arkas. Mane tai pribloškė.

– O gal žinote, ko galėčiau apie tai paklausti? Gal saloje dar gyvena žmogus, galintis daugiau papasakoti apie juos?

– Na, galėtumėte peržiūrėti senus laikraščius viešojoje bibliotekoje, – pasakė ji. – Turėtumėte rasti pranešimų apie Eliotą.

– Ačiū, – pasakiau truputį nusivylusi.

Neatrodė, kad naršydama senus laikraščius labai greitai ką nors sužinosiu.

Prisiminusi Grego perduotus dokumentus paklausiau:

– Gal kartais pažįstate moterį, vardu Elsa Hartli?

– Taip, – atsakė ji. – Elsa buvo Elioto sesuo.

Logiška, pagalvojau. Iš savo sesers sodo jis nuskynė tulpę, kurią padovanojo Esterai. Nusprendžiau, kad pabandysiu surasti jos naują adresą ir susitikti su ja.

– Ji buvo Elioto sesuo?

Moteris linktelėjo.

– Mirė prieš keletą metų, taip pat ir jos vyras Viljamas. Mano anūkas pjaudavo jiems žolę.

– Aišku, – atsidusau.

Atsimušiau į dar vieną uolą.

– Ačiū dar kartą.

– Nėra už ką, – pasakė ji. – Jau labai seniai negirdėjau nieko apie Eliotą Hartlį.

Ji nusišypsojo, tarsi prisiminusi gerą vyną.

– Aš būtinai pasidomėsiu ir, jei ką nors sužinosiu, paskambinsiu jums, tik palikite telefono numerį.

Ji užsirašė mano mobiliojo telefono numerį ant lapelio.

– Beje, iš kur sužinojote apie Eliotą?

– Ilga istorija, – atsakiau pasukdama link durų.

Beinbridžo saloje yra viena biblioteka, didelė ir graži. Dvidešimto amžiaus pradžioje ji buvo pastatyta Karnegio fondo lėšomis. Atvėrus duris, laukan išpuolė trys maži vaikai ir kone išmušė rankinę man iš rankų.

– Fini, ar nesakiau tau, kad negalima bėgti nuo mamos, – išsekusi mano amžiaus moteris šūktelėjo savo neklaužadai ketverių metų sūnui.

Nusišypsojau, tačiau iš tikrųjų pagalvojau: Nušaukite mane, jei pavadinsiu savo vaiką Finiu. Tada įėjau vidun ir pamačiau bibliotekininkę.

– Sveiki, – pasakiau. – Ieškau vietos, kurioje laikomi seni laikraščiai arba jų kopijos.

– Jums pasisekė, – pasakė ji, – ką tik iš naujo suklasifikavome Siatlo laikraščius ir vietinį Beinbridžo salos dienraštį. Dabar jie pasiekiami ir internetu. Kurių metų laikraščių jūs ieškote?

– Nesu tikra, – pasakiau, – bet, manau, pradėsiu nuo 1943 metų.

Atrodė, kad padariau jai įspūdį.

– Oho. Ką norite sužinoti apie salos gyvenimą penktajame dešimtmetyje?

– Na, – pasakiau, – bandau išsiaiškinti vieną paslaptingą istoriją, kurią netyčia aptikau.

Jos akys išsiplėtė.

– Jūs rašytoja, tiesa?

– Na, taip, – atsakiau, – bet...

Jau buvau besakanti, kad tai niekaip nesusiję su mano rašymu, kad tai asmeninis reikalas, tačiau ji mane pertraukė:

– Palaukite, koks jūsų vardas? Man jūsų veidas matytas. Esu tikra, kad mačiau jus ant knygos nugarėlės.

– Aš... Emilė Vilson.

– Aaa! – sukliko ji. – Pati Emilė Vilson, Skambučio Elei Larson autorė?

Linktelėjau. Negalėjau pakęsti, kai žmonės taip elgdavosi, net jei tai nutikdavo gana retai.

– O, Dieve, negaliu patikėti. Jūs. Čia. Beinbridžo saloje! Tai ypatinga proga. Pakviesiu vyriausiąją bibliotekininkę su jumis susipažinti ir gal suorganizuosime kokį improvizuotą skaitymą.

Droviai tampiau savo megztinio kraštą, bet ji to nepastebėjo.

– Pažvelkite, kas pas mus atvyko, – pasakė ji vyrui, sėdinčiam prie stalo mums iš dešinės, – garsi rašytoja iš Niujorko!

Ji beveik spiegė iš susižavėjimo, ir aš nenorėjau gadinti jai nuotaikos, bet iš tikrųjų čia atėjau ne skaityti savo knygos ištraukų. Ir, tiesą sakant, nesijaučiau kaip Emilė Vilson, Skambučio Elei Larson autorė, – jau nebe. Laikas, kurį praleidau Beinbridžo saloje, viską pakeitė. Nebelaikiau tos knygos didžiausiu pasiekimu. Manęs laukė didesni darbai, jaučiau tai.

– Man labai malonu, – pasakiau, – bet dabar netinkamas metas. Man reikia kuo skubiau viską išsiaiškinti. Paskaitysime kitą kartą.

– Žinoma, – ji nusišypsojo, – puikiai jus suprantu. Parodysiu, kur yra kompiuteriai.

Ji nuvedė mane žemyn senais laiptais į pusrūsį. Sienos buvo apkaltos medžiu, o knygų kvapas sumišęs su pelėsių kvapu. Ji pasodino mane prie kompiuterio ir parodė, kaip naudotis bibliotekos duomenų baze.

– Ačiū, – pasakiau.

– Pakvieskite, jei reikės pagalbos.

Porą kartų apsižvalgiau aplink ir įnikau ieškoti. Mano rankos virpėjo iš nekantrumo, kai suvedžiau Elioto vardą. Vos nesuklikau iš džiaugsmo, kai ekrane pasirodė net šešios nuorodos į straipsnius. Pirmasis, iš Bainbridge Island Sun, rašė apie tai, kad Eliotas įmušė lemiamą įvartį Beinbridžo salos vidurinės mokyklos amerikietiškojo futbolo varžybose. Prie straipsnio taip pat buvo nuotrauka: sportiniais drabužiais apsirengęs Eliotas, apsuptas savo komandos draugų, o šalia jo stovėjo palaikymo komandos šokėja ir žiūrėjo į jį dievinančiu žvilgsniu. Estera rašė tiesą: jis buvo gražus, tai matėsi net seno laikraščio nuotraukoje.

Paspaudžiau ant nuorodos į kitą straipsnį. Trumpa žinute buvo pranešta, kad jis baigė Vašingtono universitetą. Kitame straipsnyje jo pavardė pasirodė sąraše iš karo grįžusių vyrų.

Liko dar vienas straipsnis. O, kad jame būtų tai, ko ieškau, kokia nors užuomina, kuri man padėtų.

Ten aš iš tikrųjų radau užuominą – pranešimą apie santuoką. Data – 1949 metų birželio antroji. „Siatle Eliotas Hartlis vedė Lilijaną Eplton; dalyvavo tik šeima ir draugai. Nuotaka, Siuzanos ir Teodoro Epltonų dukra, yra Saros Lorens koledžo absolventė. Jaunikis, Adamo ir Zuzanos Hartlių sūnus, yra Vašingtono universiteto absolventas ir dirba investicijų bendrovėje „Hadley, Banks and Morgan“. Pora įsikūrė Siatle.“

Ką? Nieko nesuprantu. Kaip jis galėjo vesti kitą? Negali būti, kad viskas šitaip baigėsi. Kaip jis galėjo vesti ne Esterą? Ir kas nutiko Esterai? Jos likimas buvo neaiškus. Pažvelgiau į vestuvių datą – 1949 metai – ir susigūžiau. Kas nutiko per tuos šešerius metus po to, kai Estera parašė savo istoriją? Ar jis jos laukė? Jei taip, tai kur ji dingo?

Tikėdamasi rasti kokių nors žinių – bet kokių žinių – apie Esterą, įvedžiau į paieškos langelį vardą „Estera Litlton“, bet jokių įrašų apie ją nebuvo. Ar jos tikrasis vardas buvo kitoks? Jei taip, tai kodėl Elioto pavardės ji neslėpė, o savąją išgalvojo? Perbraukiau pirštais plaukus – visada taip darau, kai esu susinervinusi ar nebežinau, kaip pabaigti sakinį, o pastaraisiais metais man tai nutikdavo kaskart, vos prisėdus rašyti.

Tada man šovė išganinga mintis. Prisiminiau Elioto nuotrauką, padarytą po futbolo varžybų. Šalia jo stovėjo akivaizdžiai jį dievinanti palaikymo komandos šokėja. Ar tai galėjo būti Estera? Ar po nuotrauka buvo užrašas?

Dar kartą įvedžiau Elioto vardą ir paspaudžiau ant nuorodos į straipsnį apie varžybas. Po nuotrauka buvo parašyta: „Iš kairės į dešinę: futbolo komandos nariai Bobis Makfarlandas, Bilis Hinsonas, Eliotas Hartlis ir palaikymo komandos šokėja Estera Džonson.“

Man net plaukai pasišiaušė. Estera. Tai turi būti ji. Žiūrėdama į drumstą nuotrauką, nujaučiau, kad žiūriu į dienoraščio raudonais aksomo viršeliais autorę.

Tačiau kas ji tokia?

Dabar į paieškos langelį įvedžiau „Estera Džonson“, ir ekrane pasirodė bemaž du tuzinai nuorodų į straipsnius: „Beinbridžo gyventoja dingo be žinios“, „Policijos paieškos – bevaisės“, „Dingusios žmonos byloje apklausiamas vyras“, „Mišios už dingusią moterį“.

Perskaičiau juos visus. Perskaičiau kiekvieną žodį. Estera paslaptingai dingo 1943 metų kovo 30 dieną. Jos automobilis su lagaminu viduje buvo rastas sudaužytas viename salos parkų. Nebuvo jokių liudininkų, policija nerado jokių įrodymų, o jos kūnas taip ir nebuvo surastas.

Bet iš viso to, ką perskaičiau, mane labiausiai neramino vienas faktas, galbūt pats šiurpiausias, kuris mane tiesiog pribloškė. Viename iš straipsnių buvo parašyta, kad Esteros vyras buvo Robertas Hansonas – mano senelis.

Išbėgau į lauką, kad įkvėpčiau gryno oro, nes kitaip būčiau pratrūkusi bibliotekoje. Man žūtbūt reikėjo su kuo nors pasikalbėti. Paskambinau Anabelei.

Keletą minučių ji nekėlė ragelio. Prašau, pakelk, prašau, pakelk, kartojau mintyse. Įsijungė balso paštas.

Paskambinau dar kartą. Anabele, atsiliepk. Prašau, atsiliepk. Turėjome tokią dviejų skambučių taisyklę – jei skambindavome du kartus iš eilės, vadinasi, reikalas buvo svarbus. Žinojau, kad ji atsilieps, ir ji atsiliepė:

– Sveika, – pasakė, – kas nutiko?

– Atleisk, bet man labai reikia su tavimi pasikalbėti, – pasakiau, vos gaudydama kvapą. – Ar tu užsiėmusi?

– Aš su Evanu, – pasakė pritildžiusi balsą.

– O, atsiprašau, Ane. Bet man atrodo, kad būsiu atkapsčiusi tikrai baisią šeimos paslaptį.

– O, palauk, mieloji. Apie ką tu kalbi?

– Mano senelis, prieš vesdamas senelę Džeinę, buvo vedęs kitą moterį, ir aš...

O Dieve, ar Džeinė gali būti... Dženisė?

Galvojau apie Esteros kaimynę ir apie tai, kas iš tikrųjų buvo mano senelė. Turėjau sustoti ir atgauti kvapą.

– Man atrodo, kad ta kita moteris gali būti tikroji mano mamos mama. Ir – o Dieve, o Dieve – Ane, man atrodo, kad ją galėjo nužudyti.

– Emile, ar tu tuo tikra? Kodėl manai, kad ją galėjo nužudyti?

Dabar man viskas tapo aišku. Ne Džeinė, bet Estera buvo tikroji mano senelė. Prieš daugelį metų By galėjo pasakyti mano mamai, kad Džeinė nėra tikroji jos motina. Ar buvo prieita net iki žmogžudystės? Ar dėl šios priežasties jie išsikraustė iš salos?

– Ar pameni tą knygą, apie kurią tau pasakojau? – paklausiau vis dar gaudydama orą. – Tą, kurią radau svečių kambaryje?

– Taip.

– Man atrodo, kad išsiaiškinau, kas ją parašė.

– Kas?

– Mano tikroji senelė, kurios nepažinojau.

– Em, tai beprotybė.

– Žinau.

– Ką dabar darysi?

Kaip įmanydama tiksliau papasakojau jai dienoraščio istoriją ir visus faktus. Juos patvirtino informacija, kurią sužinojau iš moters savivaldybėje ir laikraščių straipsnių.

– O kaip tas Eliotas? – paklausė ji. – Gal jis ją ir nužudė?

– Ne, ne, – atsakiau, – tai neįmanoma. Jis ją labai mylėjo. Be to, ji laukėsi jo vaiko.

Tada prisiminiau svarbią detalę – jis nežinojo, kad Estera laukiasi jo vaiko.

– Viskas taip susipainioję, – pasakiau.

Tada atsisėdau ant žolės priešais biblioteką, net nejusdama, kad ji dar drėgna. Tą akimirką man buvo vis vien.

– Ką man dabar daryti?

Anabelė atsikrenkštė.

– Padarysi tai, dėl ko ten nuvažiavai.

Perbraukiau pirštais plaukus.

– Aš nepamenu, ko čia atvažiavau.

– Išgyti, Em.

Pritariamai linktelėjau.

– O kaip visa šita istorija? Gal aš kišu nosį ten, kur nereikia? Gal turėčiau palikti viską ramybėje?

Anabelė kelias akimirkas tylėjo, o tada pasakė:

– Ar tavo širdis sako tau palikti viską ramybėje?

Papurčiau galvą ir prisiminiau būrėją iš dienoraščio. Ta moteris įspėjo Esterą, kad jos gyvenimo istorija bus labai svarbi ateityje.

– Ne, – atsakiau. – Svarbiausia, kad pirmą kartą po labai ilgo laiko jaučiu, ką man sako širdis.

Dar niekada taip netroškau pasikalbėti su By. Dabar, kai jau žinojau plikus faktus, norėjau išgirsti visas detales, kurios sujungtų juos į vieną pasakojimą. Evelina įspėjo mane, kad papasakočiau By apie dienoraštį tik atėjus tinkamam laikui. Nusprendžiau, kad tas laikas atėjo.

Sėdau į taksi ir parvažiavau pas By. Sumokėjusi už kelionę, beveik bėgte nubėgau iki durų, kurių By niekada nerakindavo.

– By? – šūktelėjau garsiai ir ryžtingai.

Nubėgau į virtuvę, bet jos nebuvo nei ten, nei svetainėje. Nuėjau koridoriumi iki jos miegamojo ir pabeldžiau į duris, bet jų niekas neatidarė. Vis tiek įėjau vidun ir apsidairiau – kambarys buvo tuščias.

– By! – dar kartą sušukau, tik šįkart garsiau, tikėdamasi, kad ji gali būti verandoje.

Atsakymo neišgirdau, bet ant pusryčių stalo radau raštelį:

Miela Emile,

Sena mano draugė, kuri artimai bendravo ir su Evelina, pakvietė mane paviešėti pas ją Siatle. Pamanėme, kad būtų gera pasimatyti ir drauge pavartyti nuotraukų albumus. Mėginau prisiskambinti tau į mobilųjį, bet jis buvo ne ryšio zonoje. Norėjau pakviesti tave vykti kartu, tačiau šį kartą nepavyko. Tikiuosi, kad neliūdėsi viena. Šaldytuvas pilnas maisto. Grįšiu rytoj po pietų.

Su meile

By

Įsijungiau televizorių. Klausiausi muzikos. Atsakiau į elektroninius laiškus. Tačiau niekas neįveikė minčių mano galvoje. Jos sukosi ratu tarsi įgrisusi daina. Labai prasta daina.

Pagalvojau, kad šią naktį nenorėčiau būti viena. Saulė nusileido, ir namas ėmė braškėti, kaip braška visi seni namai, kai už lango sutemsta, pakyla vėjas, o tu esi vienas. Todėl paskambinau Džekui.

Nesitikėjau jo rasti, nes sakė, kad šiandien turės daug reikalų. Tačiau jis buvo namuose, tiksliau, ji buvo jo namuose. Ta moteris atsiliepė telefonu. Prieš išgirsdama jos balsą, išgirdau fone vyro juoką, Džeko juoką. Be to, grojo muzika, švelni ir romantiška.

– Džeko rezidencija, klausau jūsų, – pasakė moteris.

Jos balsas skambėjo užtikrintai, tarsi ne kartą būtų atsiliepusi telefonu jo namuose. Pasižiūrėjau į laikrodį – be penkiolikos dešimt. Ką ji ten veikė tokiu metu?

– Atsiprašau, – pasakiau, pasijutusi nepatogiai, – norėčiau pasikalbėti su Džeku.

Ji sukikeno:

– Na, šiuo metu jis užsiėmęs. Ar galiu jam ką nors perduoti?

– Ne, – atsakiau, – nereikia. Viskas gerai. Man viskas gerai.

Tą akimirką supratau, kokį įsiūtį Estera jautė Eliotui, taip pat pyktį, kurį Džeinė pajuto Andriui Malonės metuose. Man paaiškėjo, kodėl Estera išmetė žiedą. Supratau, kodėl ji ištekėjo už kito. Pyktis vilnijo mano širdyje tarsi jūros bangos. Nenorėjau baigti dienų kaip Estera, bet tebūsiu aš prakeikta, jei žiūrėsiu, kaip dar vienas vyras mane apgauna.

16 skyrius

Kovo 16 diena

Kitą rytą atsibudau anksti. Gal net per anksti, nes užmigau vėlai, pusę nakties svarsčiusi, ar namuose gyvena vaiduoklis. Tad nenuostabu, kad šiek tiek po aštuntos suskambęs telefonas vos neįvarė man infarkto.

– Klausau, – atsiliepiau aš.

– Sveika, su kuo kalbu? – paklausė žemas ir truputį gergždžiantis vyriškas balsas.

Skambino nepažįstamas pagyvenęs vyras.

– O su kuo aš kalbu? – pasiteiravau suirzusi.

Mane visada piktino žmonės, kurie patys neprisistatę klausia, su kuo kalba. Tai man kėlė pyktį ir atrodė mažų mažiausiai nemandagu.

– Ieškau panelės Emilės Vilson, – pasakė jis.

– Tai aš, – pasakiau. – O jūs kas būsit?

Jis atsikrenkštė:

– Eliotas Hartlis.

Vos neišmečiau iš rankų telefono ragelio. Tada suspaudžiau jį taip tvirtai, tarsi nuo jo priklausytų mano gyvybė. Baiminausi, kad Eliotas vėl pasislėps dienoraščio puslapiuose ir pasiliks ten amžinai.

– Sveiki, – pasakiau. – Aš Emilė.

– Tikiuosi, nesutrukdžiau jums, tačiau...

– Ne, ne, – pertraukiau jį, – jūs nieko nesutrukdėte.

– Puiku, – pasakė jis. – Skambinu, nes norėčiau su jumis pasimatyti. Gal galėtume susitikti akis į akį?

Kaip jis mane surado? Ir kur jis dabar? Ar Estera dar gyva? Gal jis kaip nors sužinojo, kad skaitau jos dienoraštį? Ar Evelina jam tai papasakojo?

Nenorėjau užduoti jam šių klausimų telefonu.

– Galėtume, – pasakiau. – Norėjau pasakyti, būtų puiku. Tikėjausi, kad kada nors susitiksime.

– Tai gal galėtumėte atvykti šiandien? – paklausė jis. – Labai norėčiau kai ką su jumis aptarti.

– Gerai, – paskubomis atsakiau.

Jis nurodė man savo adresą Siatle.

– Sėsiu į artimiausią keltą, – pasakiau.

– Emile, ar jūs žinote, kas aš? – paklausė jis.

– Taip, Eliotai, žinau. Jūs esate vyras, kurį mylėjo mano senelė.

Iki keltų terminalo atvažiavau taksi. Tik lipdama į keltą supratau, kad nepranešiau Džekui, jog nevyksiu su juo šiandien lankyti senelio. Tačiau po viso to, ką išgirdau telefonu praėjusį vakarą, skambinti jam nebenorėjau.

Plaukdama keltu, daug galvojau apie Esterą. Ar ji tiesiog pabėgo? Jei taip, tai kur ji dabar? O jeigu nepabėgo, jei kažkas ją nužudė, – sunkiai nurijau seiles, – kodėl niekas nerado jos kūno?

Mintimis perbėgau vardus žmonių, kuriuos žinojau buvus Esteros gyvenime. Mano senelis tikrai turėjo motyvą ją nužudyti – pyktis, kerštas, galbūt ir pavydas. Bet kad ir kaip dėliojau faktus, vis tiek negalėjau patikėti, kad jis tai padarė. Be to, kas būtų pasilikęs su kūdikiu? Ar jis būtų palikęs mažylę vieną ir puolęs vytis Esteros? Atrodė neįtikėtina, nors buvo įmanoma.

Francė su Rouze tikrai negalėjo to padaryti. O gal? Į istorijos pabaigą Francės ir Esteros santykiai pašlijo, o paskutinę naktį, kai Estera užtiko Francę su Eliotu, galbūt nutiko kas nors baisaus? Gal Francė pratrūko? Galbūt.

Keltas pasiekė Siatlą, ir aš įsiliejau į minią keleivių, lipančių į krantą. Stodamasi ant grindinio, jaučiau nerimą, tarsi pilve skrajotų tūkstančiai drugelių. Žinojau, kad su kiekvienu žingsniu artėju prie Elioto.

Susistabdžiau taksi ir pasakiau vairuotojui adresą. Eliotas sakė, kad gyvena Karalienės Anos globos namuose, visai netoli miesto centro, ir jis buvo teisus. Vos po penkių minučių susimokėjau už kelionę ir išlipau prie reikiamo pastato. Jis stovėjo netoli nuo vietų, kuriose seniau lankydavausi su Gregu. Tai jis nupirko man pirmąją latės kavą vienoje kavinėje, vos už poros gatvelių nuo čia.

– Aš pas poną Eliotą Hartlį, – pasakiau vyrui, sėdinčiam registratūroje.

Jis palinko virš registracijos žurnalo, tada pakėlė akis į mane ir sutrikęs tarė:

– Atleiskite, ponia, bet žmogaus tokiu vardu pas mus nėra.

Pajutau, kaip drėksta mano delnai, o širdis ima plakti dažniau.

– Kaip suprasti? Turbūt įsivėlė klaida. Aš ką tik su juo kalbėjau, ir jis sakė, kad gyvena čia, – nutilau ir pažvelgiau į popierėlį, ant kurio buvau užsirašiusi buto numerį, – 308 bute.

Vyras tik gūžtelėjo pečiais.

– Norėčiau kaip nors padėti, – pasakė jis, – bet tokio vardo nėra sąraše.

Ar kas nors sugalvojo iškrėsti man piktą pokštą? Buvau nustebusi.

– Palaukite, – pasakiau, neketindama nusileisti, – gal galite dar kartą patikrinti?

Staiga iš už kampo išdygo moteris.

– Edai, – paklausė ji, – ar kas ne taip?

Vyriškis vėl trūktelėjo pečiais.

– Ji teiraujasi žmogaus, kuris čia negyvena.

Ji priėjo prie registratūros stalo ir metė į mane pašaipų žvilgsnį.

– Ko jūs ieškote, mieloji?

– Elioto Hartlio, – atsakiau aš.

– Gerai, patikrinkim, – pasakė ji.

Ji paėmė registracijos žurnalą Edui iš rankų ir kelis kartus peržvelgė jo turinį, prieš pakeldama akis į mane.

– Štai kur bėda, – pasakė ji, – kažkas ir vėl landžiojo po mano „Excel“ failą. Pavardės sukeistos vietomis. Be to, trūksta paskutinio lapo – jis tikriausiai liko spausdintuve.

Atsidusau, atgimus vilčiai, kad Eliotas čia.

– Ačiū, – pasakiau.

Ji grįžo po kelių sekundžių, šypsodamasi ir nešina popieriaus lapu:

– Taip, jis gyvena pas mus, – pasakė ji. – 308 butas. Edas čia naujokas, todėl dar neatsimena gyventojų vardų. Tačiau net man būtų reikėję pagalvoti, kas tas Eliotas Hartlis, – čia jį visi vadina tiesiog „draugužiu“.

– Draugužiu?

– Viena slaugytoja jį taip praminė, ir pravardė prilipo, – pasakė moteris.

– Galiu nuvesti pas jį, – pasiūlė Edas (manau, jis jautėsi kaltas, kad nerado Elioto sąraše).

– Būtų puiku, – pasakiau.

Leidomės ilgu koridoriumi, kurio pabaigoje buvo liftas. Edas spustelėjo mygtuką su numeriu 3, ir senas liftas nudardėjo į trečią aukštą. Durims atsidarius, jis išėjo į koridorių, o aš stovėjau kaip įbesta.

– Ponia, – pasakė jis, – jo butas šitame aukšte.

– Žinau, – pasakiau aš. – Man atrodo, aš truputį jaudinuosi.

Jis atrodė sumišęs.

– Ko jums jaudintis, prieš susitinkant su seneliu?

Papurčiau galvą ir atsargiai žengtelėjau iš lifto į trečio aukšto koridorių, it manęs lauktų pavojai. Koridoriuje tvyrojo knygų ir šutintų bulvių kvapas.

– Jis ne mano senelis, bet galėjo juo tapti.

Edas vėl gūžtelėjo pečiais, kaip pirmame aukšte. Man atrodo, jis pagalvojo, kad aš kuoktelėjusi. Po šimts, aš ir pati galvojau, kad esu šiek tiek kuoktelėjusi.

– Trys šimtai aštuntas, – pasakė jis, rodydamas į duris. – Sėkmės.

Kurį laiką tik stovėjau priešais 308 buto duris, negalėdama pajudėti. Galvoje sukosi plikas faktas, kad esu čia, prie Elioto Hartlio durų slenksčio. Trumpam užsimerkiau ir išvydau Džeko veidą. Tada man toptelėjo, kad visą laiką, skaitydama dienoraštį ir įsivaizduodama Eliotą, mačiau Džeko veidą. Mano kūną nukrėtė šiurpas. Bet galiausiai pakėliau ranką ir pasibeldžiau.

Išgirdau šiugždesį viduje – kažkas priėjo prie durų. Durys lėtai atsidarė, ir aš išvydau aštuoniasdešimtmetį vyrą. Jis buvo gražus – ne tik gražus pagal savo metus, bet apskritai gražus, nepaisant retėjančių žilų plaukų ir raukšlėtos odos.

– Kaip aš džiaugiuosi, kad atėjai, – pasakė.

Tada jis pasilenkė arčiau ir įsižiūrėjo į mane savo tamsiomis, giliomis akimis. Galbūt taip pat jis žvelgdavo ir į mano senelę.

– Kai pamačiau tave per laidotuves, supratau, kad tu – jos anūkė, – pasakė jis. – Džekui net nereikėjo man to sakyti. Aš supratau.

Pajutau, kaip kaista mano skruostai. Žinoma, Eliotas yra Džeko senelis. Kaip aš to anksčiau nesupratau? Kaip keista, painu ir nuostabu.

– Jūsų panašumas neįtikėtinas, – pasakė jis ir kelias sekundes žvelgė į mane tylėdamas. – Atrodo, tarsi žiūrėčiau į ją.

Nusišypsojau, nors ir nervinausi. Nieko neatsakiau.

– Na, bet ką aš čia – stoviu ir plepu, – pasakė jis, – eikime vidun.

Butas buvo mažas ir švarus: virtuvė su mažučiu valgomuoju stalu, svetainė, kurioje vietos užteko tik nedidelei sofai ir dviem kėdėms. Už kampo buvo miegamasis ir vonia.

– Jauskis kaip namie, – pasakė jis ir parodė į kėdę prie lango.

Tačiau mane labiau sudomino siena su įrėmintomis nuotraukomis: dauguma buvo vaikų ir kūdikių fotografijos, akimirkos iš šeimos susibūrimų, tačiau mano dėmesį patraukė nespalvota vestuvių nuotrauka – Eliotas su savo nuotaka, kuri, kiek galėjau spręsti, nebuvo Estera.

– Jūsų žmona? – paklausiau. – Ar ji dar gyva?

Jis papurtė galvą:

– Ji mirė prieš vienuolika metų.

Jo balse neišgirdau nei rūpesčio, nei ilgesio, bet, kita vertus, pateikiau jam paprastą klausimą, o jis savo ruožtu pateikė paprastą atsakymą.

– Tau tikriausiai smalsu, ar aš mylėjau savo žmoną? – paklausė jis. – Ar mylėjau ją taip stipriai, kaip tavo senelę?

Kaip tik tai ir norėjau sužinoti, bet nedrįsau paklausti.

Jis linktelėjo.

– Aš mylėjau Lilijaną, bet su ja viskas buvo kitaip. Ji buvo mano gyvenimo palydovė, o tavo senelė buvo sielos draugė.

Atrodė negražu, net šventvagiška šitaip kalbėti apie mirusią žmoną. Įdomu, ar Lilijana susitaikė su tuo, kad Elioto gyvenime užėmė antrą vietą po Esteros. Jei nebūčiau skaičiusi dienoraščio ir pati regėjusi jų meilės jėgos, tikriausiai negalėčiau to suprasti.

Staiga knygų lentynoje pastebėjau knygą tamsiai mėlyna nugarėle, įspraustą tarp Biblijos ir Tomo Klancio romano. Mano širdis suplazdėjo, kai ištiesiau ranką jos paimti.

– Ar galiu? – paklausiau atsisukusi į Eliotą.

– Prašom.

Dar prieš prisiartindama tiek, kad įskaityčiau auksines raides tamsiai mėlyname fone, supratau, kad tai Malonės metai.

– Ji labai mėgo šitą knygą, – pasakė jis, pasiklydęs prisiminimuose. – Po to, kai... kai visa tai nutiko, aš daug kartų ją perskaičiau. Maniau, kad, jei suprasiu jos veikėjus, tai suprasiu ir Esterą.

Jis atsiduso.

– Tačiau ilgainiui pasakojimas susiliejo – taip nutinka, kai daug kartų skaitai tą pačią istoriją.

– Eliotai, – pasakiau aš, sėsdamasi ant sofos, – kas nutiko? Kas iš tikrųjų nutiko mano senelei?

– Žinau, kad nori suprasti, – pasakė jis, – todėl tave šiandien ir pasikviečiau.

Jis pakilo ir nužingsniavo į virtuvę.

– Gal arbatos?

– Kodėl gi ne, – atsakiau.

Pripildė elektrinį virdulį vandens ir įjungė jį.

– Pirmiausia noriu, kad įsidėmėtum, jog būdavo sunku perkalbėti tavo senelę. Ji buvo aistringa ir stiprios valios. Jei ką nors įsikaldavo į galvą, tai jau niekaip neišmuši.

Išsitempiau. Prisiminiau Džeką, ir dalį sekundės suabejojau, ar nebūsiu neteisingai supratusi praėjusios nakties įvykių. Ar paskubėjau su išvadomis kaip Estera? Ar man genetiškai perduota pakartoti tas pačias klaidas?

– Mes buvome susižadėję, – tęsė Eliotas, – aš ir tavo senelė. Aš dirbau, ariau, taupiau iš paskutiniųjų, kad galėčiau nupirkti jai tą žiedą. Bet įvyko nesusipratimas. Ji pagalvojo, kad aš susitikinėju su kita moterimi Siatle.

– O ar susitikinėjot?

Jis atrodė pritrenktas.

– Žinoma, kad ne. Moteris, su kuria ji mane pamatė, buvo sena mano draugė, Siatle turinti butą. Ji pati buvo susižadėjusi ir sutiko parduoti man tą butą už labai žemą kainą. Tavo senelė visada svajojo apie butą Marion gatvėje, su plačiais langais ir su liftu paduoti maistui iš virtuvės į valgomąjį. Tai buvo puikus butas. Norėjau padaryti jai siurprizą vestuvių dieną, bet ji mane aplenkė.

– Kodėl jai visko nepaaiškinote? Kodėl nepasakėte, kad tai turėjo būti staigmena?

– Mėginau, – pasakė jis, – tačiau Esteros neperkalbėsi.

Prisiminiau tą sceną iš dienoraščio – Esteros pyktį ir neviltį jos akyse, kai stovėjo gatvėje, pasiruošusi pulti po ratais (bent jau aš taip įsivaizdavau).

– Tai ji nutraukė sužadėtuves ir viskas tuo pasibaigė?

– Taip. Taip ir buvo.

Jis atrodė prislėgtas, o žaizda dar nebuvo užgijusi. Nors praėjo beveik šešiasdešimt penkeri metai, jam vis dar nebuvo aišku, kodėl jų santykiai nutrūko ir ar buvo galima ką nors pakeisti, kad išvengtų tokios baigties.

– Ji ištekėjo už kito, tiesa?

– Taip, – atsakė jis, žiūrėdamas į ant kelių sunertas rankas. – Ilgai pykau ant jos už tai ir priverčiau sumokėti. Susitikinėjau su puse Siatlo moterų, veždavausi jas į salą ir visur vaikščiodavau su jomis tikėdamasis, kad Estera mus pamatys. Supratęs, kad ji nekreipia dėmesio, išėjau į karą. Tačiau net ten negalėjau nuo jos pabėgti – ji buvo užvaldžiusi mano širdį. Tik apie ją galvojau, tik apie ją svajojau. Ji valdė kiekvieną mano kūno dalelę.

– Bet jūs jai rašėte, kai buvote išvykęs į karą?

– Tik kartą, – atsakė jis, o balsas tapo žemas nuo tramdomų emocijų. – Bijojau, kad jos vyras nerastų mano laiškų. Nenorėjau kištis į jų santykius, bet turėjau pasakyti jai, kaip jaučiuosi, jei kartais negrįžčiau.

– Žinau, kas įvyko, kai sugrįžote, – pasakiau aš.

– Žinai?

– Taip, – atsakiau, – aš perskaičiau dienoraštį.

Jis atrodė sutrikęs.

– Kokį dienoraštį?

– Ji rašė dienoraštį. Sudėjo į jį savo gyvenimo istoriją. Nejaugi nežinojote?

– Ne, – atsakė, – tačiau nesistebiu. Estera visada rašė nuostabias istorijas. Ji svajojo tapti rašytoja. Profesionalia rašytoja.

Jis akimirką patylėjo, o tada paklausė:

– Ar galiu pamatyti tą dienoraštį?

– Neturiu jo su savimi, – atsakiau, – bet galiu atsiųsti jums kopiją.

– Ar galėtum?

– Žinoma. Nematau priežasčių, dėl kurių ji nenorėtų, kad jį perskaitytumėt. Ji mylėjo jus, net po to, kai...

Dvejojau, ar klausinėti jo apie istorijos detales.

– Gal galite padėti man išsiaiškinti tą istoriją?

– Pamėginsiu, Estera.

Nusigandau.

– Eliotai, jūs ką tik pavadinote mane Estera. Aš Emilė.

Jis papurtė galvą, tarsi būtų visai savimi nusivylęs.

– Atleisk, – pasakė. – Vis tie prisiminimai...

– Viskas gerai, – patikinau jį. – Dienoraštyje savo geriausias drauges ji vadina Rouze ir France. Ar gali būti, kad tai?..

– Evelina yra Rouzė, – nedvejodamas atsakė Eliotas. – Negi nepastebėjai užrašo ant antkapio? Jos antras vardas yra Rouzė. Tais laikais visi ją taip ir vadino.

Linktelėjau, o Eliotas kalbėjo toliau:

– O Francė yra...

– Mano teta, – pertraukiau jį. – Francė yra mano teta, tiesa?

– Taip, – atsakė jis. – Tais laikais ją visi vadino France, o vardas By jai prilipo gerokai vėliau, po daugelio metų.

– Tai jūs, – stabtelėjau, sverdama kiekvieną savo žodį, – ir mano teta kadaise buvote?..

Jis žinojo, ką turiu omenyje, ir nebandė to paneigti. Užtruko kelias sekundes, ieškodamas tinkamų žodžių, klaidžiodamas mintyse. Ta tyla man atskleidė, kad jų istorija gerokai sudėtingesnė nei maniau. Ėmiau geriau suprasti, kokią didelę emocinę naštą visus šiuos metus nešiojo mano teta; dabar tą naštą mačiau ir Elioto akyse.

Jis atsiduso, tarsi būtų vylęsis, kad pokalbis nepasisuks link By. Tačiau dabar jam teks iškloti viską.

– Mano širdyje kitų nebuvo, tik Estera. Visos kitos moterys tebuvo dekoracijos. Tačiau Francė... – jis trumpam nutilo. – Francė buvo kitokia. Ji buvo Esteros priešingybė, ir kurį laiką radau joje paguodą. Tavo teta niekada nenorėjo manęs pamilti, o aš neketinau pamilti jos. Ji tūkstantį kartų man sakė, jog jaučiasi baisiai, kad ėmė puoselėti jausmus savo geriausios draugės vaikinui. Ji labai mylėjo tavo senelę, – kalbėjo jis, o jo veidą perkreipė skausmas. – Mes abu ją mylėjome.

Eliotas tylėjo ir žiūrėjo į savo rankas, o tada pakėlė akis į mane.

– Tavo teta kankinosi per visus mūsų santykių pakilimus ir nuopuolius, ir visada troško laimės man ir Esterai. Dėl mūsų ji paaukojo savo laimę. Tokia yra tavo teta. Bet vieną kartą...

– Kas?

– Vieną kartą Estera atsisveikino su manimi, ir aš maniau, kad visam laikui, o tavo teta buvo šalia, ir aš leidau, kad įvyktų tai, kas neturėjo įvykti.

Tyla kambaryje buvo tiršta nors peiliu pjauk. Girdėjau, kaip jo pirštai trina seniai neskustos barzdos šerius.

– Tą naktį ji dingo, – tarė jis, ir jo akys prisipildė ašarų. – Ji atvažiavo pas tavo tetą į namus ir pamatė mus pro langą.

Jis stipriai užsimerkė.

– Iki šiol regiu ją, stovinčią ten. Matau jos veidą. Jos akis. Liūdesį jose. Ir išdavystės skausmą.

– Žinau, – pasakiau aš.

– Iš kur žinai?

– Viskas aprašyta dienoraštyje.

Priėjau prie jo ir atsiklaupiau šalia.

– Nekaltinkit savęs, – pasakiau aš.

– Kaip galiu nekaltinti? – pro ašaras pasakė jis. – Aš ją išdaviau. Bet, patikėk manim, jei būčiau žinojęs, kad ji grįš pas mane, kad norės pradėti gyvenimą su manimi... aš niekada nebūčiau važiavęs pas tavo tetą tą vakarą, tą siaubingą vakarą. Viskas būtų susiklostę kitaip. Mes abu pasirinkome netinkamą laiką. Mes visada pasirinkdavome netinkamą laiką.

Jis užsidengė veidą rankomis.

– Eliotai, – švelniai tariau, – turiu žinoti, kas jai nutiko tą vakarą.

Jis papurtė galvą.

– Atleisk, – pasakė jis, – maniau, jog galėsiu apie tai kalbėti. Tikėjausi, kad nusimesiu akmenį sau nuo krūtinės, bet dabar nežinau. Nežinau, ar sugebėsiu.

Pažvelgiau į savo rankas ir pamačiau, kad kumščiai kietai suspausti.

– Tą vakarą nutiko kai kas baisaus, tiesa, Eliotai?

Jis linktelėjo.

– Turite man pasakyti, – pasakiau aš. – Esteros labui.

Jis nudelbė žvilgsnį į savo rankas.

– Eliotai, – pasakiau aš, – tiesiog atsakykite man. Ar tą vakarą jai kas nors nutiko? Ar tą vakarą kas nors atėmė jai gyvybę?

Jis užsidengė veidą rankomis.

– Taip! – sušuko jis. – Taip. Tai padariau aš. Aš ir By.

17 skyrius

Tikriausiai turėjau tuojau pat išeiti ar net išbėgti laukan, kur būčiau buvusi saugi, ir paskambinti į policiją. Įdomu, kaip būtų sureagavęs 911 tarnybos dispečeris, išgirdęs žodžius: „Sveiki, noriu pranešti apie savo senelės žmogžudystę, kuri įvyko 1943 metais.“

Tačiau aš negalėjau patikėti, kad Eliotas ir By iš tikrųjų galėjo prisidėti prie Esteros nužudymo. Nejaugi jis galėjo nužudyti moterį, kurią mylėjo? Tačiau labiausiai mane pribloškė faktas, kad Estera negyva – iš tikrųjų negyva. Mano vaizduotėje šis žodis netiko Esteros likimui, tad puoselėjau viltį, kad ji gyva, kad išvyko kur nors toli ir kad Eliotas palaiko su ja ryšį ir jie slapta susitikinėja, tik tai nepateko į dienoraščio puslapius.

O, kad tokia tiesa...

– Palaukite, Eliotai, – pasakiau. – Negi norite pasakyti, kad nužudėte ją?

Jis ilgai tylėjo.

– Ne, – galiausiai tarė, – bet būtų buvę tas pats, jei būčiau nužudęs. Miela Emile, žinok, kad tai skaudžiausia mano gyvenimo akimirka – kai viską tau pasakoju, kai turiu prisipažinti, kad esu atsakingas už jos mirtį. Aš ir tavo teta – mes esame atsakingi už jos mirtį.

– Nesuprantu. – Aš suraukiau antakius.

– Kai ji išvažiavo iš By namų, mes abu buvome paklaikę iš baimės dėl to, kur ji gali nuvažiuoti ar – dar blogiau – ką ji gali sau padaryti.

– Tai jūs sekėte ją?

– Taip, – atsakė jis.

– Bet kodėl?

– By norėjo atsiprašyti, o aš, na, aš norėjau tik apkabinti ją ir pasakyti, kaip karštai ją myliu – tik ją. Kol ne vėlu.

– Kaip suprasti „kol ne vėlu“?

Jo akys vėl apsiniaukė.

– By vairavo, aš sėdėjau šalia. Nebuvome tikri, kur ji nuvažiavo, tad pirmiausia patikrinome keltų terminalą, bet jos automobilio ten nebuvo, todėl pralėkėme pagrindine miestelio gatve. Tada man toptelėjo viena mintis – supratau, kur ji važiuoja. Buvau tikras, kad rasime ją ten. Parke. Šimtus kartų vaikščiojome ten kartu. Jai labai patiko Fėjų parkas.

– Tai radote ją ten?

– Taip, – tarė jis, purtydamas galvą, tarsi norėtų nubaidyti prisiminimus, kurie įkyriai sukosi mintyse. – Viskas įvyko taip greitai.

– Kas ten įvyko, Eliotai?

– Akimirką išvydau Esteros akis – jos švystelėjo galinio vaizdo veidrodėlyje. Mačiau jos veido išraišką. Mačiau jos paskutinį žvilgsnį. Teberegiu jį mintyse. Kiekvieną naktį prieš užmigdamas – kiekvieną prakeiktą naktį paskutinius šešiasdešimt savo gyvenimo metų – regiu jos veidą. Ir jos žvilgsnį, tokį liūdną ir pasimetusį.

Užgriuvus prisiminimams, Elioto rankos ėmė drebėti.

– Kas vyko po to, Eliotai? – švelniai paklausiau. – Man reikia žinoti.

Jis giliai įkvėpė.

– Jos automobilis stovėjo aikštelės viduryje. Aš ir By išlipome. Maldavau By, kad liktų automobilyje. Norėjau vienas pasikalbėti su Estera, bet By manęs neklausė. Ji nusekė paskui mane iki Esteros automobilio, bet kai tik mes priėjome artyn, Estera užvedė automobilį... ji...

– Eliotai, kas vyko toliau? Ką ji padarė?

Dabar ašaros upeliais sruvo jo skruostais.

– Buvo tamsu, labai tamsu, o dar rūkas. Tas rūkas...

– Eliotai, kas vyko toliau? – švelniai raginau jį.

– Įsijungė priekinės šviesos, o tada automobilis...

Jis raudojo, o kiekvienas žodis buvo persmelktas vis gilesnio skausmo.

– Šviesa trumpam mus apakino, o tada automobilis nulėkė nuo skardžio. Tiesiai nuo skardžio. Mums prieš akis.

Aš netekau žado. O kaip jos nėštumas? Kaip jos kūdikis?

– Aš pasileidau bėgti paskui, pribėgau iki skardžio krašto, – tęsė jis, mėgindamas suvaldyti emocijas. – Maniau, kad galiu ją išgelbėti, jei ji atlaikė krytį. Jau buvau besirengiąs šokti nuo skardžio paskui ją, bet tavo teta įtikino mane to nedaryti. Stovėjome ten, ant kalno, ir žiūrėjome į sudužusį automobilį. Jis subyrėjo į šimtus gabalėlių, o variklis užsiliepsnojo. By tiktai kartojo: „Jos nebėra, Eliotai, nebėra. Paleisk ją.“

– Negi nepaskambinote nei policijai, nei greitajai pagalbai?

Jis išsitraukė nosinę.

– Mes nuvažiavome. Man buvo šokas. Galėjau galvoti tik apie tai, kad mano vieta kalėjime. Jaučiausi už tai atsakingas, tarsi būčiau pats ją nužudęs.

– O jeigu ji išgyveno avariją? Jeigu gulėjo skardžio papėdėje, kamuojama skausmo? Gal galėjote ją išgelbėti? Eliotai, gal dėl to ji ir nulėkė nuo skardžio, nes norėjo būti išgelbėta?

Jis pažvelgė į mane, ir jo akys maldavo atleidimo.

– Šie klausimai persekios mane iki paskutinės dienos. Tik vienintelis vaizdas – tas siaubingas sudužusio automobilio vaizdas – teikia man ramybės. Niekas neišgyventų tokios avarijos. By buvo teisi – kuo skubiau palikti tą vietą buvo geriausias sprendimas. Tais laikais mus būtų iškart nuteisę, nebūtų reikėję jokių įrodymų. Tokia buvo tvarka. Mes buvome ten, ir to būtų pakakę, kad prisiekusieji nuspręstų, jog privertėme ją nusižudyti.

Atsidusau.

– O kaip By? Manote, ji graužiasi dėl to?

– Taip, – atsakė jis. – Dalis jos tą naktį mirė. Ji visiems laikams pasikeitė. Todėl, net praėjus šitiek metų, mums sunku pažvelgti vienas kitam į akis. Mus sieja per daug bendrų išgyvenimų, per daug skausmo. Negalime žiūrėti vienas į kitą ir neprisiminti tos nakties ir Esteros.

Tą akimirką kai ką prisiminiau – perskaičiau tai laikraščių straipsniuose apie Esteros mirtį. Jos sumaitotas automobilis buvo rastas nukritęs nuo uolos paplūdimyje, tačiau jos kūno niekada nerado.

– Eliotai, aš skaičiau, kad policija taip ir nerado Esteros kūno. Kaip tai įmanoma?

– Taip, – atsakė jis, – aš irgi tai skaičiau.

Keista, galbūt jis man ko nors nesako. Kaip jos kūnas galėjo dingti po tokios siaubingos avarijos? Gal kas nors iš tikrųjų nusileido ten ir ją išgelbėjo? Ar gali būti, kad ji nė kiek nesusižeidė ir pati iš ten pasitraukė? Neįmanoma, pasakiau sau.

– Kaip manote, kas iš tikrųjų įvyko?

– Norėčiau pasakyti tau, kad tikiu, jog ji išgyveno. Kadangi automobilis buvo rastas tik kitą dieną, atsirado manančiųjų, kad bangos jos kūną nuplovė į jūrą, į tuos nuostabius vandenis, kuriuos ji taip mėgo. – Jis stabtelėjo, kažką pagalvojęs, o tada sudrebėjo nuo tos minties: – Kiti galvojo, kad ji iš tikrųjų išgyveno. Meluočiau sakydamas, kad nepuoselėjau tokios vilties, tačiau prabėgo per daug laiko. Jei ji išgyveno, kodėl nesugrįžo į salą – savo namus? Negi ji nebūtų grįžusi pas dukterį? Negi nebūtų grįžusi... pas mane?

Tada ir supratau, kad Eliotas nežino, jog Estera laukėsi jo kūdikio. Atrodė žiauru ir neteisinga dabar jam apie tai pranešti. Kaip būtų nuskambėjusi ši žinia po šešiasdešimties metų? Nusprendžiau patylėti. Jis pats greitai perskaitys tai Esteros dienoraštyje – gal tai ir geriausias būdas tai sužinoti.

– Kai ką dar turėtum žinoti, – pasakė jis, o akyse suspindo viltis.

– Ką?

– Na, gal tai nieko svarbaus, tačiau tą naktį, mums su By važiuojant iš parko, į aikštelę įsuko automobilis.

– Ar matėte, kas jį vairavo?

– Nesu tikras, – pasakė jis, – bet man pasirodė, kad tai Bilis, Bilis Henris Matsonas. Dabar jį visi vadina Henriu.

– Palaukite, – pasakiau aš, – turite omeny Henrį, kuris gyvena paplūdimyje šalia By?

– Taip. Pažįsti jį?

Linktelėjau. Tai Bilis yra Henris. Prisiminiau, kaip jis elgėsi, kai pokalbis pasisuko link mano senelės. Taip pat prisiminiau jos nuotrauką Henrio namuose, ant židinio atbrailos, – tą pačią, kuri po to paslaptingai dingo. Iš dienoraščio supratau, kad Estera laikė jį savo draugu, ir jis visą laiką atsirasdavo ten, kur ir ji, o tai man pasirodė įtartina. Gal jis ją persekiojo? Sudrebėjau. Negali būti, patikinau save. Net jei buvo pametęs galvą dėl Esteros, Henris nebūtų paslėpęs jos kūno. Bet tada mano protas ėmė kurti kitokius scenarijus. Žmonės kartais sudaro klaidingą įspūdį. Prisiminiau, kaip kartą mes su Anabele nugirdome dviejų pasiturinčių Manhatano ponių pokalbį prabangiame restorane. Jos buvo išsidabinusios brangiais papuošalais ir elgėsi kaip karalienės. Tada viena prasižiojo ir tarė:

– Išbandžiau kelias rūšis, bet man vis tiek labiausiai patinka „Copenhagen“. Mėgstu krimstelėti terasoje, kai vaikai jau suguldyti.

Išgirdusios tai, mes net išsižiojome. Ta moteris mėgo kramtyti tabaką, lygiai kaip nepraustaburniai statybininkai, užkabinėjantys praeives Brodvėjaus gatvėje. Tai prilygo naujienai, kad tavo geriausios draugės tėtis, vaikų futbolo komandos treneris, mėgsta retkarčiais persirengti moterimi. Tokie dalykai atrodė nesuderinami.

Ne, tik ne Henris. Stengiausi užgniaužti šitą mintį, bet ji vis tiek įkyriai sukosi galvoje. Dangus virš mano vaikystės salos kartais būdavo apsiniaukęs ir lietingas, o dabar jį temdė niūrios paslaptys.

– Eliotai, – pasakiau, prisiminusi savo pačios kelionę į salą, – žinau, ką reiškia, kai negali iki galo suprasti pasakojimo esmės.

Nutilau ir pažvelgiau tiesiai į jo neramias akis.

– Ką jūsų širdis sako jums apie Esterą po šitiek metų?

Jis nusigręžė.

– Didžiąją savo gyvenimo dalį mėginu tai suprasti. Viskas, ką žinau, yra tai, kad tą naktį Estera su savimi nusinešė ir mano širdį. Jos žuvo kartu.

Linktelėjau ir pagalvojau, ar tik nebūsiu jo per daug nukamavusi.

– Nesijaudinkite, – pasakiau aš, – padarysiu viską, ką galiu, kad sužinočiau, kaip baigėsi Esteros istorija. Padarysiu tai dėl jos ir dėl jūsų. – Pažvelgiau į savo laikrodį ir atsistojau. – Man didelė garbė su jumis susipažinti. Ačiū už viską, ką man papasakojote.

– Tai aš turėčiau dėkoti, – pasakė jis. – Beje, popiet atvažiuoja Džekas. Galėtum pasilikti čia ir jo sulaukti.

– Džekas?

– Taip. Negi jis tau nesakė?

– A, taip, – pasakiau užklupta iš netyčių, – tačiau nenoriu pavėluoti į keltą. Namie manęs laukia By.

– O, – tarė jis, – labai gaila, kad taip greitai išvyksti.

Pagalvojau, kad norėčiau likti, bet iš karto prisiminiau moterį, kuri atsiliepė telefonu, kai paskambinau Džekui į namus.

– Atleiskite, – pasakiau, – bet tikrai negaliu.

Eliotą mano atsakymas nuvylė, bet jis daugiau neįkalbinėjo.

– Žinote, – pasakiau svarstydama, kaip geriau to paklausti, – nenoriu kišti nosies į svetimus reikalus, bet gal žinote, ar pas Džeką kartais negyvena kokia nors moteris? Draugė arba giminaitė?

Jis atrodė suglumęs.

– Tiesiog, – stabtelėjau ir ėmiau žaisti megztinio krašteliu, – aš skambinau jam į namus vakar vakare, o telefonu atsiliepė kažkokia moteris. Man tai pasirodė keista, ir tiek.

Eliotas linktelėjo.

– Taip, jis minėjo moterį. Ji neseniai atsirado jo gyvenime.

– Štai kaip, – šaltai pasakiau.

– Nežinau, – mirktelėjo jis man – kaip tas berniukas kada nors susitupės, kai aplink jį sukasi šitiek gražuolių.

– Tikrai, – pasakiau aš.

Gal jis ir norėjo, kad jo žodžiai nuskambėtų kaip komplimentas, bet jie mane įskaudino. Staiga praėjusios kelios savaitės su Džeku man priminė pigų romaną, kuriame aš atlikau naivuolės vaidmenį. Kaip galėjau būti šitokia naivi? Kaip aš to nenujaučiau? Kaip leidau sau prisigalvoti to, ko nėra?

Padėkojau jam, kad pasikvietė mane, ir išėjau – apsunkusia širdimi ir pailgėjusiu klausimų sąrašu.

Tai tiek tos tikros meilės, – galvojau sau, važiuodama taksi iki kelto, – bent jau mano gyvenime.

Kai grįžau į By namus, buvau nusiteikusi prakalbinti ją apie Esterą, nors ir labai nerimavau. Kad ir kaip švelniai paliesiu šią temą, tai vis tiek ją išgąsdins ir sujaudins. Tai tas pats, kaip paimti į rankas labai seno, brangaus vyno butelį ir mesti jį į žemę tiesiai prieš akis žmonėms, kurie taupė jį savo penkiasdešimtosioms vestuvių metinėms.

– Labas, mieloji, – pasakė ji. – Buvai mieste?

– Ne, – atsakiau ir atsisėdau ant fotelio priešais sofą, ant kurios sėdėjo By ir sprendė kryžiažodį. – Šį rytą buvau Siatle.

– O, – tarė ji, – buvai apsipirkti?

– Ne, buvau kai ko aplankyti.

Ji nustebusi pakėlė akis.

– Mieloji, nežinojau, kad turi draugę Siatle. Galėjai pasakyti man, kai lankėmės ten kartu. Būtume pasikvietusios ją į svečius.

Papurčiau galvą.

– Jis greičiausiai nebūtų atvažiavęs.

– Jis?

– Taip, jis. Eliotas Hartlis.

Rašiklis iškrito jai iš rankų. Ji pažvelgė į mane tokiu žvilgsniu, tarsi būčiau padariusi ką nors neatleistino.

– By, – pasakiau aš, – yra dalykų, apie kuriuos turime pasišnekėti.

Ji linktelėjo, tarsi būtų žinojusi, kad ši diena išauš. Kai pravėriau burną, žodžiai pasipylė it lavina; vienu atsikvėpimu pasakiau viską:

– Žinau apie savo senelę, – kalbėjau aš, – savo tikrąją senelę. By, aš radau jos dienoraštį ir skaičiau jį nuo pat tos dienos, kai čia atvažiavau. Ten ji aprašo paskutinį savo gyvenimo mėnesį iki pat pabaigos. Iki šio ryto nebuvau tikra dėl veikėjų. Eliotas man padėjo išsiaiškinti, kad ten rašoma apie tave, Eveliną ir Henrį.

Kalbėjau greitai, tarsi apimta panikos, lyg mėgindama sutalpinti visą paslapčių pilną gyvenimą į vieną pastraipą. Žinojau, kad turiu nedaug laiko, nes bet kurią akimirką By gali užsiverti savo kiaute ir imti ignoruoti pokalbį, kaip visais tais kartais, kai būdavo paliečiamos jai nemalonios temos.

– Ir tu juo patikėjai?

– Kodėl turėčiau netikėti, By? Mano senelė jį mylėjo.

Jos akyse mačiau kylančią audrą.

– Aš irgi jį mylėjau, – tyliai pasakė ji. – Pažiūrėk, prie ko tai privedė.

– By, – švelniai tariau, – žinau apie jos paskutinį vakarą saloje. Žinau, kad ji pamatė jus kartu ir kad jūs nuvažiavote paskui ją.

Stabtelėjau galvodama, ką sakyti toliau.

– Žinau, kad palikote ją vieną. Kaip galėjote šitaip pasielgti? O jeigu ji buvo sužeista?

By veidas pabalo, o kai prabilo, jos balsas buvo pasikeitęs.

– Tai buvo klaikus vakaras, – bejėgiškai pasakė ji. – Kai Eliotas pas mane atėjo, žinojau, kad tai negerai. Mes abu žinojome, kad jam nedera čia būti. Tačiau tavo senelė buvo nutraukusi su juo ryšius, o aš troškau sužinoti, ką jis jaustų, laikydamas mane glėbyje. Galvojau apie tai tūkstančius kartų nuo tos akimirkos, kai sutikau jį vidurinėje mokykloje. Tačiau jam visada labiausiai rūpėjo Estera. Išskyrus tą vakarą, kai, atrodė, jis trokšta manęs.

Ji papurtė galvą, tarsi ši mintis būtų pernelyg naivi ir kvaila.

– Ar gali įsivaizduoti, ką tai man reiškė?

Aš tylėjau.

– Pasakiau sau, kad tai nieko blogo, – tęsė By. – Įtikinau save, kad ji tam pritartų.

– Bet tada ji jus pamatė...

– Tada aš supratau – mes abu supratome, – kad tai klaida.

– Todėl važiavote paskui ją.

Ji linktelėjo ir užsidengė veidą rankomis.

– Ne, – tarė ji, – aš negaliu. Aš to nedarysiu. Ne, mes apie tai nekalbėsime.

– By, palauk, – pasakiau aš. – Ar tu skaitei jos dienoraštį?

– Ne, – atsakė ji.

– Tai kaip jis čia pateko?

Ji metė į mane paklaikusį žvilgsnį.

– Kaip suprasti „čia“?

– Čia, šituose namuose, – paaiškinau. – Radau jį savo kambaryje, stalelyje prie lovos.

Ji papurtė galvą.

– Neįsivaizduoju. Nebuvau tame kambaryje daugiau nei trisdešimt metų. Tai buvo jos mėgstamiausias kambarys. Išdažiau jį rausvai, jai ir vaikeliui. Žinai, ji ketino palikti tavo senelį.

– Tai kodėl leidai man apsistoti tame kambaryje, By, jei neketinai man papasakoti apie senelę?

Ji atrodė išsekusi, nebeturinti jėgų atsakinėti į mano klausimus.

– Nežinau, – pasakė ji. – Matyt, galvojau, kad nusipelnei gyventi tame kambaryje, apgaubta jos auros.

Linktelėjau.

– Manau, kad turėtum perskaityti Esteros dienoraštį, – primygtinai pasakiau. – Pamatysi, kad ji tave mylėjo ir tau atleido.

– Kur jis? – staiga paklausė ji. Atrodė išsigandusi, it pamačiusi vaiduoklį.

– Atnešiu.

Nuėjau į savo kambarį ir atnešiau dienoraštį raudonais aksomo viršeliais.

– Štai.

By paėmė jį į rankas, tačiau jos akyse nebuvo nei šilumos, nei meilės, tik pyktis, o paskui pasipylė ašaros.

– Tu nieko nesupranti, – pasakė.

Taip, aš iš tikrųjų nieko nesupratau.

– Ko nesuprantu, By?

Ji nusišluostė ašaras.

– Nesupranti, ką ji mums padarė, ką dėl jos turėjome išgyventi.

Priėjau artyn ir padėjau ranką jai ant peties.

– Papasakok man viską, By. Atėjo laikas man sužinoti tiesą.

– Tiesa seniai palaidota, – pasakė ji ir giliai įkvėpė.

Dabar jos akys buvo kupinos pykčio.

– Turėčiau sunaikinti šitą daiktą, – pasakė eidama į savo miegamąjį.

– By, palauk, – tariau, skubėdama jai iš paskos, tačiau ji skubiai uždarė duris paskui save, ir aš išgirdau spragtelint spyną.

Ilgai laukiau už By kambario durų tikėdamasi, kad jai pavyks nugalėti gniuždantį skausmą, ir mes pirmą kartą atvirai pasikalbėsime apie mano senelę.

Tačiau ji neišėjo iš kambario. Ji prabuvo jame visą popietę. Kai kaip visuomet apie pietus ėmė klykauti žuvėdros, tikėjausi, kad ji ateis į virtuvę ruošti maisto, bet ji nepasirodė. Nusileidus saulei, nusprendžiau, kad ji neatsilaikys ir išlįs pasidaryti kokteilio, bet ir vėl klydau.

Atsidariau skardinę sriubos, pavarčiau laikraštį, tada mėginau sutelkti dėmesį į televizijos serialą, tačiau devintą valandą jau žiovavau, ir mano mintys vėl pasisuko link šio mėnesio įvykių. Praleidau saloje beveik tris savaites, per kurias tiek visko įvyko ir daug kas nenusisekė.

Eliotui ir savo senelei pažadėjau, kad rasiu atsakymus į senus klausimus. Tačiau nepagalvojau apie tai, kad galbūt mano senelė iš tikrųjų norėjo pasitraukti iš šio pasaulio. Kas aš tokia, kad mėginčiau atkapstyti praeitį, jos praeitį?

Netekau drąsos net galvoti apie tai. Džekas mano mobiliojo telefono balso pašte paliko dvi žinutes, bet aš į jas neatsakiau. Mane baugino paslaptys – jo paslaptys, By paslaptys, Esteros paslaptys. Todėl paskambinau į oro linijas ir pakeičiau skrydžio datą. Atėjo laikas grįžti į Niujorką. Širdyje žinojau, kad, jei noriu išsiaiškinti Esteros likimą, turiu likti ir kovoti – dėl tiesos ir meilės. Tačiau buvau pernelyg pavargusi.

18 skyrius

Kovo 17 diena

– Grįžtu namo, – kitą rytą telefonu pasakiau Anabelei.

Mano balsas skambėjo prasčiau nei tikėjausi – tarsi būčiau pralaimėjusi kovą ir netekusi visų jėgų.

– Emile, – tarė ji, – juk pažadėjai sau mėnesį.

– Žinau, – atsakiau, – bet situacija čia labai įtempta. By su manimi nesikalba, o aš neturiu ką pasakyti Džekui.

– Kas tarp jūsų įvyko?

Papasakojau jai apie susitikimą su jo seneliu ir ką jis man pasakė apie kitą moterį Džeko gyvenime.

– O tau nešovė į galvą, kad būtų geriau, jei jis pats tau viską paaiškintų?

Papurčiau galvą.

– Ne, tik ne po to, ką išgyvenau su Džoeliu. Aš vis dar bijau skausmo. Nepakelčiau, jei mane vėl išduotų.

– Bet pagalvok, – neatlyžo ji, – gal tu ne viską žinai. Gal tai nieko rimto.

– Na, tai, ką pasakė Eliotas, man pasirodė pakankamai rimta.

– Tu teisi, – pasakė ji, – skamba nekaip. Bet kaip tavo senelės istorija? Negi tu pasiduosi?

– Ne, – atsakiau, nors žinojau, kad tam tikra prasme pasiduodu. – Galėsiu toliau ją aiškintis, būdama Niujorke.

– Manau, turėtum pasilikti, – neatlyžo Anabelė. – Turi dar su kai kuo padirbėti.

– Su kuo?

– Su savimi, – atsakė ji.

Patylėjusi Anabelė kalbėjo toliau:

– Žinau, kad tu ne iki galo susitaikei su tuo, kas įvyko tarp tavęs ir Džoelio. Žinau, kad dar neverkei.

– Neverkiau, – prisipažinau aš, – bet gal ir nereikia.

– Reikia, – pasakė ji.

– Ane, aš atvykau į salą, norėdama išsiaiškinti savo šeimos istoriją, norėdama sužinoti tiesą. Bet iš to nieko neišėjo – aš tik sudaužiau savo širdį ir įskaudinau kitus.

Ji atsiduso.

– Man atrodo, kad tu bėgi nuo to, su kuo tau lemta susidurti akis į akį. Em, tu nutrauki maratoną, likus vienam kilometrui.

– Galbūt, – pripažinau, – bet aš nebeturiu jėgų bėgti.

Išėjusi iš miegamojo pamačiau, kad By kambario durys vis dar uždarytos, todėl labai nustebau, pamačiusi ją prie pusryčių stalo. Ji merkė į vazą gėles.

– Argi narcizai ne nuostabūs? – džiaugsmingai tarė, tarsi vakarykštė diena būtų buvusi ištrinta mums abiem iš atminties.

Linktelėjau ir atsisėdau prie stalo, nedrįsdama nieko sakyti.

– Žinai, jos buvo tavo senelės mėgstamiausios, po tulpių. Jai labai patiko pavasaris, ypač kovo mėnuo.

– By, – tariau aš, o mano balse skambėjo liūdesio ir apgailestavimo gaidelės; gedėjau praradusi vienintelį ryšį su savo senele ir jos dienoraščiu, – ar tu jį sunaikinai?

Ji persmelkė mane įdėmiu žvilgsniu.

– Henris teisus, – tarė. – Tu labai į ją panaši, ypač kai kalbi kaip beprotė.

Ji nuėjo į svetainę ir pakėlė nuo kėdės dienoraštį. Grįžusi padavė jį man.

– Štai, – tarė ji. – Negi tikrai manei, kad ką nors padarysiu? Visą naktį skaičiau.

– Tikrai?

Šypsojausi taip plačiai, kad net By nesusilaikė ir šyptelėjo.

– Taip.

– Ir ką manai?

– Jis priminė man, kokia pašėlusi, impulsyvi ir nuostabi moteris buvo tavo senelė ir kaip smarkiai aš jos ilgiuosi.

Linktelėjau. Mane džiugino jos žodžiai, buvau tikra, kad šio džiaugsmo man pakaks, net jei By niekada nebeištars nė vieno žodžio apie mano senelę.

– Norėjau tau papasakoti, mieloji, – pasakė ji. – Norėjau viską tau papasakoti, kaip ir tavo mamai. Bet kas kartą, kai jau ketindavau tai padaryti, skausmas mane sulaikydavo. Visus šiuos metus aš nė karto netroškau sugrįžti į 1943 metus. Nenorėjau nieko prisiminti.

Linktelėjau, prisiminusi žibuokles Henrio sode.

– Tos gėlės Henrio sode, – pasakiau, stebėdama jos veido išraišką, – tau priminė Esterą, tiesa?

By linktelėjo.

– Taip, mieloji. Jos mums abiem priminė Esterą. Atrodė lyg... – ji apsidairė aplink ir giliai įkvėpė, – atrodė, kad ji yra šalia ir sako mums, kad jai viskas gerai.

Ištiesiau ranką ir paglosčiau jai petį. Vartai atsivėrė ir pro juos ėmė plūsti prisiminimai. Jaučiau, kad dabar galiu jos paklausti, ko tik noriu.

– Tas paveikslas, kurį man padovanojai... Ten nutapei save ir Eliotą, tiesa?

– Taip, – ramiai atsakė ji. – Todėl jį tau ir atidaviau. Nebegalėjau į jį žiūrėti. Jis priminė man gyvenimą, kurio negalėjau turėti, taip pat visus tuos siaubingus įvykius.

Atsidusau, slegiama liūdesio pritvinkusios kambario atmosferos.

– Štai kodėl tau nepatinka mano santykiai su Džeku.

Ji tylėjo, bet iš jos veido supratau, kad atspėjau.

– Aš suprantu, By, tikrai.

Ji vėl atrodė pasiklydusi prisiminimuose.

– Kertu lažybų, kad nori, jog pasiaiškinčiau dėl tos nakties.

Linktelėjau.

– Aš klydau, – tarė ji. – Klydau manydama, kad galiu užimti Esteros vietą Elioto širdyje. Buvau tikra kvailė. Niekada sau neatleisiu, kad išvažiavau iš parko neįsitikinusi, ar galiu jai kuo nors padėti, ar galiu ją išgelbėti. Kas dieną kaltinu save dėl jos mirties.

– Ne, nereikia, By, – pasakiau. – Viskas įvyko labai greitai. Tu norėjai apsaugoti Eliotą. Aš viską suprantu.

– Bet aš saugojau Eliotą vedama savanaudiškų tikslų, – pasakė ji, negalėdama žiūrėti man į akis. – Saugojau jį savo labui. Bijojau, kad policija jo nesuimtų ir neatimtų jo iš manęs. Todėl nuvažiavau kaip galėdama greičiau. Sakiau sau, kad nulėkti nuo skardžio buvo Esteros sprendimas. Pykau ant jos. Pykau, nes ji taip baisiai pasielgė vien tam, kad įskaudintų jį. Eliotui buvo šokas, o aš norėjau jį apsaugoti. Tai apgailėtinas pasiaiškinimas; aš neverta nei tavo, nei Esteros atleidimo. Bet žinok, jei kas nors ir kaltas dėl tos nakties padarinių, tai tik aš.

Kelias minutes sėdėjome tylėdamos, o tada aš prabilau:

– Ar nemanai, kad keista, jog niekas nerado jos kūno?

– Seniau aš daug apie tai galvojau, – atsakė ji, – bet dabar jau nebe. Jos kūną greičiausiai nusinešė jūra. Įlanka tapo jos amžinojo poilsio vieta – esu tikra, kad taip ir buvo. Net dabar, kai vėlai vakare girdžiu į krantą dūžtančias bangas, galvoju, kad ji ten. Dama iš jūros. Emile, ji ten, kur ir norėjo būti. Ji mylėjo įlanką. Jos pasakojimai, jos eilėraščiai – beveik viskas buvo įkvėpta šitos pakrantės, – ji mostelėjo paplūdimio link. – Tik ši mintis man teikė paguodą visus šiuos metus.

Linktelėjau.

– By, noriu dar kai ko paklausti. Eliotas minėjo, kad tą vakarą matė į parką įsukantį Henrio automobilį.

– Ką nori pasakyti? – Ji pažvelgė į mane sumišusi.

– Ar tu jo nematei?

– Ne, – atsakė ji tarsi gintųsi. – Ne, jo negalėjo ten būti.

– O kas, jei jis ten buvo, By? – neatlyžau stebėdama jos reakciją. – Jei tai tiesa, tai ar nemanai, kad jis ką nors žino?

– Jis nieko nežino, – nukirto By. – Nežinau, ko Eliotas tau pripasakojo apie Henrį. Aišku, jis buvo įsimylėjęs tavo senelę, bet, sužinojęs apie jos mirtį, buvo priblokštas ne mažiau nei kiti salos gyventojai.

– Štai kaip, – tariau aš. – Bet aš vis tiek norėčiau su juo pasikalbėti. Gal jis vis dėlto ką nors žino.

By papurtė galvą.

– Tavo vietoje aš nesibraučiau į jo prisiminimus, mieloji.

– Kodėl?

– Jam būtų pernelyg skaudu, – pasakė ji.

Įdomu, ar dabar ji gina Henrį taip pat, kaip tą liūdną vakarą gynė Eliotą?

– Estera jį labai paveikė, – pasakė ji. – Jam būtų per sunku naršyti po prisiminimus. Gal nepastebėjai, tačiau kas kartą, kai tu šalia, jis elgiasi tarsi pabaidytas arklys. Tu jam primeni Esterą.

– Suprantu, – atsakiau. – Tikriausiai tai nuskambės pamišėliškai, bet aš jaučiu, jog mano senelė norėtų, kad su juo pasikalbėčiau. Man atrodo, jis žino daugiau, nei sako.

– Ne, – pasakė ji. – Palik jį ramybėje.

Papurčiau galvą.

– Atleisk, bet turiu su juo pasikalbėti.

Ji truktelėjo pečiais. Kad ir kaip būtų, By visiems norėjo gero.

– Emile, – tarė ji, – prisimink, kad praeities nebepakeisi. Kas padaryta, tas padaryta. Nenorėčiau, kad šita istorija užgožtų tavo pačios gyvenimą.

Truputį patylėjusi tarė:

– Juk ir atvažiavai čia tam, kad suprastum, kas vyksta tavo gyvenime.

Pritariau jai linktelėdama. Taip ir sėdėjome kurį laiką tylėdamos, tik žuvėdros suko ratus virš namo, kaip paklaikusios plakdamos sparnais. Sukaupiau drąsą ir pasakiau jai, kad išvažiuoju.

– Grįžtu namo, į Niujorką.

By atrodė įskaudinta.

– Kodėl dabar? Maniau, kad liksi čia iki mėnesio pabaigos.

– Aš irgi taip maniau, – pasakiau ir nukreipiau žvilgsnį į įlanką.

Abejojau savo sprendimu. Ar skyriau sau pakankamai laiko?

– By, viskas taip susipainiojo...

Ji pritariamai linktelėjo.

– Nelabai panašu į atostogas, tiesa?

– Šitos kelios savaitės buvo tikrai nuostabios, By. Jos pakeitė mane. Ir už viską esu dėkinga tau – tavo svetingumui ir meilei, – pasakiau aš, – bet manau, kad man jau laikas išvažiuoti. Jaučiu, kad man reikia laiko apmąstyti tam, ką patyriau.

By vis tiek atrodė nusiminusi.

– Negi negali to padaryti čia?

Papurčiau galvą, o mano apsisprendimas dar sustiprėjo, kai pagalvojau apie Džeką.

– Atleisk, By.

– Gerai, – pasakė ji, – bet nepamiršk, kad čia tavo namai. Nepamiršk, apie ką kalbėjome. Šis namas yra tavo, ir jis atiteks tau, kai aš išeisiu...

– To niekada nebus, – pertraukiau aš ir prisiverčiau nusišypsoti.

– Tai nutiks greičiau, nei mes abi manome, – dalykiškai pasakė ji.

Mano širdį nutvilkė skausmas, ir aš supratau, kad ji sako tiesą.

Kovo 19 diena

Visą dieną nedariau nieko kito, tik galvojau apie Esterą ir Eliotą, By ir Džeką. Taip pat galvojau apie savo mamą, todėl kitą dieną susirangiau verandoje ant sofos ir surinkau mintinai žinomą jos numerį.

– Mama?

– Kaip gera girdėti tavo balsą, mieloji, – pasakė ji.

Tada man dingtelėjo mintis, kad niekada iki galo jos taip ir nesuprasiu, tačiau, sužinojusi Esteros istoriją, pažvelgiau į savo mamą nauju žvilgsniu. Galų gale ji juk vaikas, seniai netekęs mamos.

– Mama, mums reikia pasikalbėti, – pasakiau aš.

– Apie Džoelį?

– Ne, – atsakiau ir stabtelėjau pagalvoti, ką sakyti toliau, – apie... tavo mamą.

Ji nieko neatsakė.

– Mama, aš žinau apie Esterą.

– Emile, iš kur tai ištraukei? Ar teta tau ko nors pripasakojo? Nes...

– Ne. Aš kai ką radau – tavo mamos dienoraštį. Ten ji aprašė savo gyvenimą. Aš perskaičiau jį, todėl žinau, kas jai nutiko. Bent jau iki to momento, kai dienoraštis baigiasi.

– Tada žinai, kad ji mus paliko. Kad ji paliko mane, – staiga jos balse pasigirdo pykčio gaidelės.

– Ne, mama, ji tavęs nepaliko – bent jau nemanau, kad ketino tai padaryti. Senelis ją išmetė.

– Ką?

– Taip, jis privertė ją išeiti, sumokėti už savo poelgį. Mama, tą vakarą, kai ji dingo, įvyko tragedija. Aš stengiuosi viską išsiaiškinti – dėl tavęs, dėl savęs, dėl Elioto ir...

– Kodėl, Emile? Kodėl tai darai? Kodėl nepalieki visko ramybėje?

Jos reakcija buvo panaši į By. Matyt, jos jautė tą patį – baimę.

– Negaliu. Man atrodo, kad aš privalau viską išsiaiškinti jos labui.

Kitame laido gale įsivyravo tyla.

– Mama?

– Emile, – galiausiai tarė ji, – prieš daugelį metų ir aš bandžiau sužinoti jos istoriją. Labiau už viską pasaulyje norėjau surasti savo mamą, susitikti su ja ir, svarbiausia, paklausti jos, kodėl ji išėjo, kodėl paliko mane. Patikėk manimi, aš dėjau daug pastangų. Tačiau mano paieškos buvo bevaisės ir tik sukėlė man dar daugiau skausmo. Apsisprendžiau daugiau jos neieškoti. Turėjau ją pamiršti. O kai tai padariau, širdies gilumoje pajutau, kad turiu atsisveikinti ir su sala.

Tą akimirką labai norėjau pažvelgti mamai į akis, nes žinojau, kad išvysiu tą jos dalį, kuri slėpėsi šitiek metų.

– Mama, aš tą ir sakau. Tu jos ieškojai, todėl aš galiu pradėti nuo tos vietos, kur tu sustojai.

– Emile, aš niekada nenorėjau, kad tu apie tai sužinotum, – garsiai iškvėpdama pasakė ji. – Norėjau apsaugoti tave. Man kėlė nerimą, kad tu daraisi į ją panaši: tavo kūrybiniai gebėjimai, tavo charakteris, net tavo išvaizda – viskas ją primena. Žinojau, kad senelė Džeinė irgi tai pastebi, – tu kaip iš akies lupta Estera.

Mano mamos žodžiai buvo tarsi adata su siūlu, sujungiantys atskirus mano gyvenimo gabalus į vientisą audinį. Prisiminiau tą nelemtą popietę, kai senelė Džeinė nudažė man plaukus, ir pirmą kartą pagalvojau, kad ne manęs ji nekentė, o mano panašumo į Esterą. Jis taip smarkiai ją baugino, kad ji nusprendė pakeisti mano išvaizdą. Kokią didelę įtaką jiems visiems buvo padariusi Estera.

– Mama, – tariau prisiminusi nuoskaudą, kurią nešiojausi nuo tos dienos, kai mama neleido man segėti nuometo vestuvių dieną, – kodėl nenorėjai, kad segėčiau tą nuometą?

– Tai būtų buvę neteisinga, – pasakė ji. – Danielė yra kitokia. Aš negalėjau tau leisti prisisegti senelės Džeinės nuometo ir eiti į bažnyčią, nes tu turi tiek daug Esteros savybių. Atleisk man, mieloji.

– Viskas gerai, – pasakiau.

– Aš tik norėjau – labai norėjau, – kad tu būtum laiminga.

Trumpam nutilau.

– Mama, tu ne viską žinai.

– Kas dar?

Smarkiai sumirksėjau, nujausdama, kokią jausmų audrą sukels mano žodžiai.

– Tą vakarą, kai įvyko nelaimingas atsitikimas, Estera buvo nėščia.

Girdėjau, kaip ji sunkiai kvėpuoja pro ašaras.

– Netikiu tuo, – pasakė ji.

– Tą naktį, kai dingo, ji laukėsi kūdikio nuo savo mylimojo – nuo Elioto. Viskas aprašyta dienoraštyje. Žinau, kad tau sunku tai girdėti, mama. Man labai gaila.

Ji išsipūtė nosį.

– Visus tuos metus aš taip pykau ant savo mamos, moters, kuri tariamai paliko mane, kai dar buvau kūdikis. Koks žmogus gali palikti savo kūdikį? Tačiau dabar man svarbu tik viena – ar ji mane mylėjo? Ar mano mama mane mylėjo?

– Ji mylėjo tave, – nedvejodama atsakiau.

Pasakiau sau, kad Estera būtų norėjusi, jog taip pasakyčiau. Be to, mano mamai reikėjo tai išgirsti.

– Ar tikrai taip manai, mieloji?

Jos balsas – atviras, nuoširdus, be menkiausio apsimetinėjimo – visiems laikams pakeitė mano požiūrį į mamą. Giliai širdyje ji tebuvo maža mergaitė, kuriai trūko ryšio su mama. Niekada nesuprasiu, kaip ji sugebėjo užmaskuoti viso gyvenimo skausmą, kad buvo palikta. Dabar jis iškilo į dienos šviesą, ir aš žavėjausi ja taip, kaip niekada nemaniau galėsianti.

– Taip, – pasakiau ir pridūriau: – Aš kai ką tau turiu. Manau, ji būtų norėjusi, kad tu tai turėtum.

Atsisegiau grandinėlę su jūrų žvaigždės pakabučiu, kabėjusią man ant kaklo, ir suspaudžiau delne. Linktelėjau sau – Estera tikrai būtų norėjusi, kad jis atitektų jos dukrai.

Susitariau, kad By paveš mane iki kelto, kuris nuplukdys mane į Siatlą, o iš ten skrisiu namo į Niujorką. Iki kelto dar buvo likusi valanda. Susikroviau lagaminus, įsidėjau visas brangenybes, kurias radau saloje. Galiausiai ant kosmetikos krepšelio pasidėjau mamos vaikystės iškarpų albumą. Pažvelgiau į jį ir papurčiau galvą. Niujorke jam ne vieta. Jo vieta čia, saloje, kur mano mama galėtų jį rasti pati. Ji sugrįš į salą, – žinau, kad sugrįš, – o tada pati jį atras.

Prisiminiau nuotrauką, kurią man paliko Evelina. Geresnės vietos nei mano mamos iškarpų albumas jai nerasiu. Atsirėmiau į lovą ir atsiverčiau jį. Paskutinis puslapis buvo tuščias, tik su keturiais juodais kampeliais, skirtais nuotraukai įdėti, ir dailiu, gėlių raštais išmargintu užrašu „Mama“ viršuje. Įdėjau nuotrauką į jai skirtą vietą, užverčiau albumą ir atsargiai padėjau jį atgal į naktinio stalelio stalčių. Norėjosi pačiai jį atiduoti, bet širdyje jaučiau, kad bus geriau, jei mama jį pati suras.

– Grįšiu po dvidešimties minučių, – po akimirkos šūktelėjau By ir, kol ji nespėjo paprieštarauti, greitai išsmukau pro galines duris.

Mano apniukusias mintis puikiai atspindėjo grėsmingi debesys, pilki ir sunkūs, pakibę virš paplūdimio. Kokia bus Henrio reakcija, kai jis išgirs klausimus, kuriuos esu jam paruošusi? Ar jis kalbėjo su mano senele tą lemtingą vakarą? Ką ji galėjo jam pasakyti?

Girgždančiais laipteliais užkopiau į Henrio namų verandą. Iki šiol nebuvau pastebėjusi nei voratinklių langų kampuose, nei apsilaupiusių laukujų durų. Giliai įkvėpiau ir pasibeldžiau. Tada laukiau. Po to dar šiek tiek palaukiau.

Pabeldžiau antrą kartą, ir man pasirodė, jog išgirdau kažką vaikštant viduje. Priėjau arčiau prie lango, pasilenkiau ir įsiklausiau – žingsniai. Tikrai išgirdau kažkieno skubrius žingsnius.

Pro langą mačiau tuščią svetainę ir koridorių, vedantį prie galinių durų. Prisilenkiau dar arčiau ir pastebėjau, kaip kažkas nuskubėjo koridoriumi, o tada išgirdau, kaip užsidaro durys.

Greitai apibėgau aplink namą. Sode toliau žydėjo žibuoklės, jos tyliai stebėjo, kaip Henrio automobilis žvyruotu takeliu išrieda iš garažo. Mojavau ir šaukiau tikėdamasi, kad jis sustos, tačiau jis nurūko tolyn, ir jo automobilis paskendo dulkių debesyje. Jam pažvelgus pro galinio vaizdo veidrodėlį, mūsų akys akimirkai susitiko, tačiau jis vis tiek nesustojo.

– Viso, mieloji, – pasakė By, atvežusi mane į keltų terminalą, o jos skruostais riedėjo ašaros. – Norėčiau, kad dar pabūtum.

– Aš irgi, – pasakiau.

Nors saloje liko dvi nebaigtos istorijos, – viena mano, kita Esteros, – žinojau, kad turiu išvažiuoti. Oras čia buvo pritvinkęs prisiminimų ir paslapčių, man darėsi sunku kvėpuoti.

– Tu greitai grįši, tiesa? – su liūdesiu akyse paklausė By.

– Žinoma, grįšiu, – atsakiau.

Nors ir nebuvau tuo tikra, norėjau nuraminti By. Stipriai spustelėjau jos ranką, prieš įlipdama į keltą drauge su kitais keleiviais. Paskutinė mano užduotis saloje buvo įdėti į voką Esteros dienoraščio kopiją, kurią vargais negalais padariau Siatle, ir išsiųsti laišką Eliotui.

Palikau salą, kurią mylėjau, kaip galbūt padarė ir mano senelė prieš daugelį metų. Išvykau nebūdama tikra, ar kada nors čia sugrįšiu.

19 skyrius

Kovo 20 diena

Kitą rytą atsibudau savo lovoje Niujorke, savo įprastame Niujorko gyvenime, su savo senomis Niujorko problemomis. Palyginti su gluminančiomis Beinbridžo salos patirtimis – neišaiškinta šeimos paslaptimi ir nebaigtu meilės romanu, – jos atrodė kone vaikiškos. Deja, aš klydau, romanas buvo baigtas – savo telefone neradau nė vienos Džeko žinutės.

Jei maniau, kad grįžusi namo sulauksiu džiaugsmingo Anabelės sveikinimo, labai klydau.

– Nereikėjo išvažiuoti, Em, – kaip visuomet atvirai rėžė ji. – Turi grįžti atgal.

– Pagalvojau, kad galėsiu čia viską apmąstyti, – pasakiau, – ir gal ką nors parašysiu.

– Nenoriu būti šiurkšti, mieloji, – žodį „mieloji“ ji ištarė itin sarkastiškai, – bet kiek laiko jau tai kartoji? Penkerius metus?

Nudelbiau žvilgsnį į savo rankas – nervingai timpčiojau savo mažąjį pirštelį, kaip visada, kai jaudinausi.

– Atleisk, – pasakė ji. – Tu juk žinai, kad aš tik noriu, jog būtum laiminga.

– Žinau.

– Gerai, – tarė ji ir šelmiškai pažvelgė į mane. – Mano pirmoji pamergė privalo būti laiminga.

Aš net išsižiojau.

– Anabele! Negaliu patikėti! Jūs su Evanu tuokiatės?

– Aš, Evanas ir Herbis Henkokas, – pasakė ji ir išdidžiai ištiesė ranką, kad pademonstruotų žiedą. – Nežinau, kas atsitiko, Em. Šios kelios savaitės buvo nuostabios. Galiausiai jis nusivedė mane į Herbio Henkoko muzikos vakarą ir pasipiršo man per pertraukėlę. Aš pasakiau „taip“!

Nors labai dėl jos džiaugiausi, kažkas vis tiek sukirbėjo mano paširdžiuose. Anabelės laimė tik išryškino mano vienatvę. Nusišypsojau.

– O kaip tu susitaikei su faktu, kad vardas Evanas nelabai tinka vedyboms?

– O man nusispjaut, – atkirto ji. – Rizikuosiu. Be to, jis visada gali pasikeisti savo vardą ir pasivadinti Briusu.

Ji čiupo savo švarkelį.

– Atleisk, kad taip išbėgu, bet man jau laikas namo. Šįvakar susitinku su Evanu restorane „Vive“.

O, kaip aš norėjau šįvakar su kuo nors susitikti restorane „Vive“. Su bet kuo.

– Smagaus vakaro, – pasakiau.

– O, vos nepamiršau – virtuvėje ant stalo palikau dėžę su tau skirtais laiškais.

– Ačiū, – pasakiau ir uždariau paskui ją duris.

Tačiau jai išėjus nieko nedariau: nejungiau savo nešiojamojo kompiuterio ir neperžiūrėjau laiškų. Praėjo valanda, paskui antra ir trečia. Gulėjau susirangiusi ant sofos – net nepasivarginau nusivilkti striukės ir nusiauti batų. Dar niekada nebuvau tokia išsekusi. Tiesiog užsitraukiau ant savęs vilnonį sofos užtiesalą, kurį vestuvių proga mums numezgė Džoelio teta. Aš niekada nemėgau šito užtiesalo, – jis buvo per mažas, o siūlai dirgino odą, – bet nedrįsau to pasakyti. Tačiau dabar man buvo šalta, todėl užsitempiau jį iki smakro, galvą padėjau ant šaltos odinės pagalvės ir galvojau apie Džeką ir kaip būtų gera, jei jis būtų čia su manimi.

Kovo 21 diena

Kitą rytą mane pažadino ankstyvas telefono skambutis. Jo melodija man priminė spiegiančius stabdžius ir gaisrinės sireną. Pažvelgiau į laikrodį – 8.02.

– Klausau.

– Em, čia aš.

Balsas pasirodė pažįstamas, bet vis tiek nesupratau, kas skambina. Dar buvau apsimiegojusi, ir man prireikė kelių sekundžių, kad prisiminčiau, kur esu jį girdėjusi. Kavinėje? Kine? Tada supratau, kas skambina, ir mano širdis, rodos, sustojo. Manau, kad tą akimirką, kai atpažinau jo balsą, žemė trumpam nustojo sukusis.

– Džoeli?

– Girdėjau, kad grįžai.

– Kaip suprasti „girdėjai, kad grįžau“? Iš kur apskritai sužinojai, kad buvau išvykusi?

– Paklausyk, – pasakė jis, vengdamas atsakyti į klausimą, – žinau, kad tai beprotiška ir kad dabar norėtum padėti ragelį, bet, Emile, tiesa ta, kad aš siaubingai suklydau. Turiu tave pamatyti. Man reikia tave pamatyti.

Jis kalbėjo nuoširdžiai ir buvo nusiminęs. Turėjau įsižnybti sau į ranką, kad suprasčiau, jog nesapnuoju. Jei Džoelis nori mane susigrąžinti, tai kodėl aš nieko nejaučiu?

Atsisėdau tiesiau ir papurčiau galvą.

– Ne, negaliu, – pasakiau prisiminusi Džoelio „draugužę“. – Visų pirma, tu ketini vesti. – Šis žodis nusmelkė mane iki paširdžių. – Beje, ačiū už tokį gražų kvietimą į vestuves. Labai malonu.

Mano sarkazmas jį sutrikdė.

– Kokį kvietimą?

– Neapsimesk, kad nieko nenutuoki, – pasakiau. – Žinai, kad išsiuntei jį.

– Ne, – pasakė jis, – tikriausiai įsivėlė kokia nors klaida...

Jis trumpam nutilo, o tada tarė:

– Stefani. Ji greičiausiai ir išsiuntė. Nemaniau, kad puls taip žemai, bet tikriausiai to ir reikėjo tikėtis. Ji ne ta, kuo aš ją laikiau, Em. Nuo tada, kai apsigyvenome kartu, ji pasidarė tikra paranoikė. Labiausiai bijo dėl tavęs. Ji mano, kad aš vis dar tave myliu, ir ji, na...

– Džoeli, liaukis.

– Duok man pusvalandį, – maldavo jis. – Susitikime vieno kokteilio. Šį vakarą, septintą valandą, tame nedidukame bare už kampo... – jis giliai įkvėpė, – nuo mūsų namų.

Dar tvirčiau suspaudžiau telefono ragelį.

– Kodėl turėčiau sutikti?

– Nes aš... aš vis dar tave myliu, – pasakė jis taip švelniai, kad aš net patikėjau.

Nervingai timpčiojau užtiesalą. Visa mano esybė liepė man nesutikti, pasipriešinti pagundai jį pamatyti, bet kažkas giliai širdyje sušnibždėjo, kad sutikčiau.

– Gerai, – tariau aš.

Dabar turėjau priežastį nusiprausti po dušu, apsiauti dailius batelius ir iškišti nosį į lauką. Susitiksiu su juo vieno kokteilio, tik vieno.

Kai užėjau į barą, kuriame turėjome susitikti, pasijutau gražesnė nei bet kada anksčiau. Gal toks buvo salos poveikis, o gal mane veikė žinojimas, kad Džoelis nori mane susigrąžinti. Bet kokiu atveju, nuo mūsų paskutinio susitikimo daug kas pasikeitė, ir man buvo įdomu, ar jis tai pastebės.

Nužvelgiau jį iš tolo, stovintį prie baro ta pačia poza, kaip ir tada, kai susipažinome: šiek tiek gunktelėjęs, pasirėmęs ant vienos alkūnės, besišypsantis „Džoelio šypsena“ – toks pat gražus kaip seniau, toks pat pavojingas. Kai mūsų akys susitiko, aš giliai įkvėpiau ir nuėjau link jo. Šitas vyras dar gali būti mano, pagalvojau, ir ši mintis mane išgąsdino.

– Sveika, – pasakė jis ir, apkabinęs mane per juosmenį, pabučiavo.

Aš nesipriešinau. Viskas vyko iš įpročio, tarsi būtų įrašyta mūsų kūnų atmintyje.

– Atrodai pritrenkiamai, – tarė jis ir parodė į tolimiausią staliuką baro kampe.

Tačiau ši vieta nebuvo tipiškas baras. Tai buvo vienas iš tų prašmatnių Niujorko naktinių klubų, į kuriuos mane visada vesdavosi Džoelis, nors aš tenorėdavau užsisakyti maisto į namus, žiūrėti pokalbių laidas ir drauge praleisti tingų vakarą lovoje.

– Ar tu alkana? – atsargiai paklausė jis, tarsi bijodamas pasakyti ką nors netinkamo ir nubaidyti mane.

– Ne, – atsakiau ir nustebau, kad mano balsas toks ryžtingas, – bet išgersiu tą kokteilį, kurį tau pažadėjau.

Jis nusišypsojo ir pateikė mano užsakymą padavėjai (puikiai jį prisiminė): kokteilis „Dirty Martini“ su dvigubai daugiau alyvuogių. Atsisėdome, ir aš apsidairiau aplinkui. Čia buvo pilna moterų, gražių moterų tobulais kūnais, bet pirmą kartą po labai ilgo laiko Džoelio akys matė tik mane.

Sulaukusi savo gėrimo, iš lėto jį siurbčiojau. Jei jau apsisprendžiau, kad tai bus mūsų paskutinis gėrimas kartu, tai nieko tokio, jei jis užsitęs.

– Na, tai kaip laikosi Stefani? – paklausiau.

Jis nudelbė akis į savo rankas, tada vėl pažvelgė į mane.

– Tarp mūsų viskas baigta, Emile. – Jis stengėsi, kad nė vienas žodis manęs nesužeistų. – Buvau kvailys, galvodamas, kad tai meilė. Nes tai nebuvo meilė. Aš jos nemylėjau, niekada negalėčiau jos mylėti. Mano protas buvo aptemęs. Dabar tai suprantu. Padariau siaubingą klaidą.

Nežinojau, ką sakyti, tad iš pradžių nieko nesakiau, tačiau kiekvieną sekundę mano pyktis tik augo. Trenkiau rankomis į stalą.

– Džoeli, ką norėtum, kad pasakyčiau? Pasirenki ją vietoj manęs ir tikiesi, kad gali lengvu žingsneliu imti ir sugrįžti į mano gyvenimą? Kad gali pasakyti: „Oi, apsirikau. Šiek tiek pasilaksčiau, o dabar aš vėl čia“? Viskas ne taip paprasta.

Jis atrodė labai prislėgtas.

– Niekada gyvenime neatleisiu sau už tai, ką padariau. – Tada atsikrenkštė ir kalbėjo toliau: – Stefani jau praeityje. Aš noriu tavęs. Man reikia tavęs. Dar niekada gyvenime nebuvau toks tikras.

Mačiau, jog jis kalba ne kaip vyrukas, staiga apsigalvojęs dėl savo užgaidos, o kaip vyras, kuris suprato praradęs vienintelį brangų dalyką savo gyvenime. Tik dėl šios priežasties klausiausi jo toliau.

– Negi nesupranti? – tęsė jis. – Tai galėtų būti mūsų antras bandymas, antras mūsų pjesės veiksmas. Mes galime tapti dar stipresni, dar karščiau pamilti vienas kitą, jei tik atleistum man.

– Ei, – tariau aš, pastebėjusi ašaras jo akyse, – viskas gerai.

Pakreipiau galvą ir nusišypsojau.

– Aš tau atleidau, dar prieš ateidama čia.

Jo akys nušvito.

– Tikrai?

– Taip, – atsakiau.

Jis paėmė mane už rankos, ir aš nesipriešinau.

– Ką pasakysi, Em? – paklausė ir įsmeigė į mane savo dideles, nuoširdžias akis. – Ar leisi man grįžti namo?

Prisiminiau Esterą su Eliotu ant šaligatvio priešais „Landon Park“ viešbutį prieš daugelį metų ir kaip ji ant jo supyko. Ar turiu išmokti šią pamoką? Ar turiu suteikti jam dar vieną progą? Iš to, kaip jis į mane žiūrėjo, aš supratau, kad mums pavyktų: mes galėtume atlaikyti šitą audrą, galėtume pabandyti dar kartą, galėtume likti kartu. Nemažai žmonių patiria neištikimybę ir lieka kartu, mes būtume ne vieninteliai, tai išgyvenę. Tačiau tą akimirką supratau tai, kas leido man visiškai susitaikyti su mūsų santykių baigtimi. Supratau, kad nenoriu. Per kelias savaites Beinbridžo saloje man kažkaip pavyko pasveikti, nors ten būdama to nesupratau. Užtat dabar suprantu.

– Džoeli, aš tau atleidau, – švelniai pasakiau, – bet mūsų santuoka baigta.

Jis atrodė sutrikęs.

– Bet...

– Aš išmokau gyventi be tavęs, – pasakiau. – Neturėjau kitos išeities.

Pažvelgiau į savo martinio taurę – ji buvo tuščia. Pažadėjau jam vieną gėrimą, ir viskas.

– Man reikia eiti, – švelniai pasakiau, – atleisk.

– Dar ne, – tarė jis, – dar vieną gėrimą.

Jis iškėlė ranką pakviesti padavėjos.

– Ne, – pasakiau aš, – man laikas atsisveikinti.

Džoelis numetė ant stalelio penkiasdešimties dolerių kupiūrą ir nusekė paskui mane.

Kai jau stovėjome lauke priešais restoraną, jis tarė:

– Aš perskaičiau tą knygą.

Atsisukau į jį.

– Kokią knygą?

– Malonės metai, – atsakė. – Aš pagaliau ją perskaičiau. Gaila, kad anksčiau to nepadariau. Jei būčiau ją perskaitęs, būčiau žinojęs, kodėl ji tau taip patinka. Būčiau žinojęs... kaip išgelbėti mūsų santykius.

Žvelgiau į jo dailų veidą, apšviestą gatvės žibintų šviesos, ir mano širdis suspurdėjo. Jo smakras su duobute, truputį apžėlęs, – Džoeliui tai ypač tiko, – didelės it elnio akys ir raustelėję skruostai. Tobula kovo naktis Niujorke. Aplinkui nieko nebuvo, dviese stovėjome ant šaligatvio po guobomis.

– Mes tapome panašūs į Džeinę ir Stiveną, knygos veikėjus, – pasakė jis, išmintingai pasinaudodamas mano tylėjimu. – Buvau pradėjęs galvoti, kad nebemyli manęs. Maniau, kad pasikeitei. Todėl aš...

Todėl susiradai Stefani. Vėl Stefani. Šio kliuvinio panaikinti negalėjau. Tačiau ne Stefani nulėmė paskutinį mūsų istorijos skyrių. Dabar tai supratau.

– Turėjau anksčiau tai suprasti, – tęsė jis. – Turėjau...

Ištiesiau ranką ir švelniai suėmiau jį už peties.

– Džoeli, – švelniai pasakiau, – nereikia. Nekaltink savęs.

Jis dar labiau surimtėjo.

– Mes galėjome turėti viską: vaikų, namą užmiestyje, auksines vestuves. Galėjome išgelbėti savo santuoką, kaip tai padarė Džeinė su Stivenu. Mes vis dar galime.

Papurčiau galvą. Mes su Džoeliu buvome kitokie nei Džeinė su Stivenu. Tiesa, jų santuoką ištiko krizė, bet jie susivienijo ir įveikė visus sunkumus. Jie taip gražiai, taip pasiaukojamai sujungė savo širdis – tapo draugais, kurie gerbė vienas kitą ir žavėjosi vienas kitu. Ne, aš ir Džoelis nebuvome Džeinė ir Stivenas. Mes buvome Džeinė ir Andrius, o jų meilę įveikė laiko išbandymai.

– Taip, Džeinei ir Stivenui tai pavyko, – tyliai pasakiau, – bet mums... Mums nelemta, Džoeli. Negi nematai? Mūsų istorija baigiasi kitaip.

Jo didelės, liūdnos akys tyrinėjo mano veidą.

– Ką man pasakyti, ką padaryti, kad apsigalvotum?

– Atleisk, bet nieko čia nepadarysi. – Papurčiau galvą.

Tada jis sugriebė mane už juosmens ir prisitraukė artyn. Jaučiau jo kūno šilumą, kai jis mane bučiavo. Užmerkiau akis, kad parodyčiau šiai akimirkai deramą pagarbą. Užsimerkusi išvydau Džeinę su Stivenu ir Esterą su Eliotu. Jie visi buvo kartu su manimi. Tačiau galiausiai išvydau Džeko veidą, ir manyje kažkas suvirpėjo.

– Atleisk man, – pasakiau ir atsitraukiau.

Jis supratingai linktelėjo ir toliau žvelgė į mane kaip į moterį, kuri rūpėjo jam labiau už visas kitas pasaulio moteris. Tokį jį ir norėjau prisiminti.

– Aš niekada tavęs nepamiršiu, – pasakė jis.

Išgirdus šiuos žodžius, nugara nubėgo šiurpas. Tokius pat žodžius Andrius ištarė Džeinei Malonės metuose; jis juos tarė kaip pažadą, tikslingai ir su meile. Tačiau Džoelio žodžiai, kitaip nei jis tikėjosi, nepalietė mano širdies. Priešingai, jie tik padėjo man tvirčiau apsispręsti.

– Viso gero, Džoeli, – pasakiau aš.

Mano balsą užgožė vėjas, sūkuriuojantis guobų šakose. Jos dramatiškai mojo „sudie“ mūsų atsisveikinimo minutę. Šį kartą abu supratome, kad atsisveikiname visiems laikams.

Eidama namo jaučiausi tokia lengva, kokia nesijaučiau jau daugelį metų. Pagaliau mano širdis atsikratė ilgai ją slėgusios naštos. Prieš lipdama viršun, patikrinau pašto dėžutę. Ji buvo tuščia, bet tada prisiminiau, jog Anabelė minėjo dėžę su laiškais mano virtuvėje.

Įėjusi į butą, numečiau paltą ant kėdės, atsisėdau prie stalo ir pradėjau rūšiuoti laiškus. Dėjau juos į krūveles – sąskaitos, reklaminiai pasiūlymai, laiškai Džoeliui ir t. t. Tarp dviejų laiškų su pasiūlymais gauti kreditinę kortelę radau geltoną voką. Šalia šiuolaikinio pašto ženklo buvo priklijuotas trijų centų pašto ženklas, kuris atrodė lyg senų laikų relikvija. Atgalinio adreso nebuvo, o mano adresas buvo šviežiai užrašytas tušinuku.

Mano skubrūs judesiai vos nesudraskė švelnučio, seno popieriaus. Viduje radau lapą, prirašytą gražiausiu kada nors matytu raštu:

1943 metų kovo 31 diena

Mieloji,

rašau tau, nežinodama, kas tu, kur gyveni ar kaip mes galime būti susijusios. Tačiau žinau, kad mūsų širdys susitiko dėl kažkokių nepaaiškinamų priežasčių, veikiamos nežinomų jėgų. Mes susitikome dabar, nors mus ir skiria daugybė metų. Tu tikriausiai jau perskaitei dienoraštį, kuris tėra mano širdies dejonės. Nežinau, ką jis galėtų reikšti tau ar kam nors kitam, bet vienas išmintingas žmogus man pasakė, kad ateis diena, kai jis kam nors padės. Tikiu, kad tas žmogus esi tu. Daryk su juo, ką nori, nes gali būti, kad manęs jau nebebus, kai vartysi jo puslapius.

Palieku tave su mintimi apie meilę (turėjau patirti daugybę nesėkmių, kol tai supratau): tikros meilės nesugriauna nei laikas, nei atstumas, nei skausmas. Net kai atrodo, kad viską praradai, tikra meilė išlieka. Dabar tą žinau ir tikiuosi, kad tu taip pat.

Su meile iš praeities

Estera Džonson

Pridėjau ranką prie širdies. Tikra meilė išlieka. Tai suprato Džeinė iš Malonės metų, taip pat Estera, mano senelė. Skruostu pajutau nuo lango pučiantį skersvėjį, ir mano kūną perbėgo šaltukas. Keistas dalykas tas laikas, pagalvojau. Nuo tada, kai ji man parašė šitą laišką, prabėgo ištisas gyvenimas. Ji tikėjo, kad po tiek metų aš atsirasiu, kad perskaitysiu jos žodžius, kuriuos paliko man atrasti. Mano širdis prisipildė dėkingumo ir meilės senelei, kurios nepažinojau. Tačiau kas išsiuntė man šį laišką? O kaip jos dukra, mano mama? Negi ji tik auka? Meilės karo auka?

Mąsčiau apie Esteros žodžius, apie meilę, kuri išlieka. Eliotas man sakė tą patį. Nejaugi jie myli vienas kitą po šitiek metų, praleistų atskirai? Po visų nesusipratimų? Po visko?

Grįžau prie laiškų ir dėžės dugne pastebėjau man adresuotą storo popieriaus voką. Pašto spaude buvo parašyta: „Beinbridžo sala“. Išėmiau iš jo viską, kas buvo viduje, ir atverčiau lapą, kuris perlenktas pusiau gulėjo ant viršaus:

Miela Emile,

Tu jau tikriausiai grįžai į Niujorką. Norėjau, kad gautum šiuos laiškus vos sugrįžusi. Jie nuo tavo senelės Esteros. Norėjau juos perduoti, kai buvai saloje, bet nebuvau tikras, ar jau perskaitei dienoraštį. Evelina man pasakė, kad skaitai. Džiaugiuosi, kad jį radai. Žinojau, kad rasi. Tą vakarą, kai sutikau tave keltų terminale, supratau, kad esi ta, kuriai lemta perskaityti Esteros žodžius. Aš daug metų stebėjau ir laukiau kokio nors ženklo, ir štai – pasirodei tu. Todėl kitą rytą, kol tu dar miegojai ant sofos, o tavo teta dirbo sode, atėjau į jos namus, susiradau kambarį, kuriame buvai apsistojusi, ir palikau ten dienoraštį. Jei By būtų žinojusi mano ketinimus, nebūtų man to leidusi. Todėl nieko jai nesakiau.

Turėjau akis į akį pasikalbėti su tavimi apie viską, bet prašau atleisti už mano silpnumą. Emile, tu tokia panaši į ją, kad, būdamas su tavimi, negaliu galvoti apie nieką kitą. Tu primeni man, kaip smarkiai ją mylėjau ir kad ji niekada neatsakė į mano meilę.

Tau tikriausiai įdomu, kas nutiko tą vakarą, kai ji dingo. Jei sužinojai, kad aš buvau ten, su ja, tai tikriausiai manai, kad mano rankos gali būti suteptos krauju. Atėjo laikas išsklaidyti abejones. Niekam apie tai nepasakojau – nei tavo tetai, nei Evelinai, nei tuo labiau Eliotui, bet tu turi tai žinoti. Aš senstu – visi mes senstame – ir šios paslapties aš nenoriu nusinešti į kapus, net jei tavo senelė to ir norėtų. Atėjo laikas pasakyti visą tiesą. Estera būtų norėjusi, kad jos istorija gyvuotų.

Tą vakarą 1943 metais aš lankiau vieną draugą, kuris gyveno netoli Esteros ir Bobio namų. Eidamas link automobilio, išgirdau riksmus, o tada pamačiau, kaip Bobis užtrenkia duris jai prieš nosį. Man buvo skaudu tai matyti. Ji atrodė pasimetusi, ir mano širdis plyšo iš skausmo. Jos akys buvo paklaikusios, automobilis kelyje mėtėsi iš kairės į dešinę. Sunerimau, kad ji gali save nuskriausti, todėl nuvažiavau paskui ją iki Elioto namų, tada iki By namų ir galiausiai iki parko. Estera pasakė man, kad nori palikti salą, bet taip, kad niekas niekada jos nerastų.

Ji nusprendė imituoti savo mirtį, kad niekas jos neieškotų, ypač saldžioji porelė – By ir Eliotas. Estera norėjo nutraukti visus ryšius su sala. Ją įkvėpė žaidimas „bailys“: kai kurie salos berniūkščiai tikrindavo drąsą važinėdami senais automobiliais – lėkdavo vienas į kitą visu greičiu, kol paskutinę minutę kuris nors pasukdavo vairą ir išvengdavo susidūrimo. O ji sugalvojo, kad prilėks automobiliu prie pat skardžio ir prieš jam nugarmant į prarają spės iššokti. Maldavau, kad to nedarytų. Jei būtų norėjusi, būčiau pabėgęs su ja tą vakarą. Aš taip ją mylėjau.

Tačiau ji turėjo kitų planų: dingti iš salos taip, kad labiausiai įskaudintų savo mylimus žmones, ir pradėti naują gyvenimą.

Sėdėjau automobilyje parko medžių šešėlyje ir nervinausi. Ji užkūrė variklį, o tada į parką atvažiavo By su Eliotu. Baiminausi, kad, pamačiusi tuodu, Estera pasielgs kitaip, nei planavo.

Viską, kas vyko po to, savo atmintyje regiu lyg pro miglą, kaip ir tą vakarą. By sustabdė automobilį. Iš jo išlipo Eliotas ir stovėjo be žado. Tai, ką tada padarė Estera, šiurpina mane iki šiolei. Ji nulėkė nuo skardžio. Viena akimirka – ir jos nebėra.

Eliotas stovėjo ir šaukė. Niekada nepamiršiu to vaizdo. Kad ir kaip tai sukrėtė By, savo skausmą ji paliko nuošaly dėl Elioto. Tavo teta – puiki moteris, Emile. Manau, kad jau žinai tai. Tą naktį apsaugoti Eliotą nuo kaltinimų žmogžudyste jai buvo svarbiausias dalykas. Todėl ji įsitraukė jį į automobilį, ir jie kuo greičiau nuvažiavo. Aš niekada nepamiršiu sielvarto perkreipto Elioto veido. Man prireikė daug laiko, kad susitaikyčiau su tuo, kas įvyko, bet galiausiai nusprendžiau, kad man jo gaila. Jis matė, kaip jo mylimoji atima sau gyvybę, ir buvo bejėgis ją sustabdyti. Esu tikras, kad tas prisiminimas persekioja jį kas vakarą, ir tai jam bausmė už viską, ką padarė.

Nes ji liko gyva.

Iššokau iš automobilio ir nubėgau prie skardžio pamatyti jos sudužusio automobilio. Tada išgirdau kažką krūmuose man iš kairės. Ten buvo tavo senelė, vos su keliomis mėlynėmis ir nubrozdinimais. Jai kažkaip pavyko išsiristi iš automobilio, prieš šiam nugarmant nuo skardžio. Jos planas išdegė. Gali įsivaizduoti mano džiaugsmą ir palengvėjimą, kai pamačiau ją sveiką ir gyvą.

Paprašė manęs nuvežti ją į keltą. Ketino pradėti savo gyvenimą „nuo nulio“, kaip pati sakė. Ji padavė man savo dienoraštį raudono aksomo viršeliais ir paaiškino, kad jis labai svarbus. Ji privertė mane pažadėti, kad saugosiu jį iki tinkamo meto, tad aš parsinešiau jį namo ir laikiau visus šiuos metus.

Maldavau tavo senelės, kad pasiliktų, bet ji jau buvo apsisprendusi. Visi, kas pažinojo tavo senelę, žino, kad jos perkalbėti neįmanoma.

Praėjo daug mėnesių, kol sulaukiau iš jos žinių. Prisipažinsiu, kamavo bloga nuojauta. Tačiau mane vis pasiekdavo nauji laiškai: iš pradžių iš Floridos, paskui iš tokių egzotiškų šalių kaip Ispanija, Brazilija, Taitis. Ji rašė, kad pasikeitė vardą, nusidažė plaukus ir – tai mane nustebino labiausiai – pagimdė dukterį Laną.

Pakėliau akis nuo laiško. Mano širdis plakė pasiutusiu greičiu. Lana. Iškart prisiminiau jos vardą. Žinoma, ji ir buvo ta moteris, kurią minėjo Džekas. Jo užsakovė. Dabar suprantu jos susidomėjimą Džeku ir jo kūryba. Tikriausiai ji bendrauja su Džeku dėl to, kad nori surasti Eliotą. Sudėjau paskutines dėlionės dalis į joms skirtas vietas.

Žinoma, ji klausdavo apie savo dukterį, tavo mamą, o kadangi aš palaikiau ryšį su tavo seneliu, bent jau kol jis su žmona Džeine paliko salą, tai perduodavau visas naujienas. Žinau, kad jai tai buvo be galo svarbu.

Iš pradžių ji nenorėjo, kad kas nors sužinotų, jog ji gyva, bet, bėgant metams, ne kartą prašė manęs perduoti By, Eliotui ir Evelinai jos linkėjimus ir pasakyti, kad ji myli juos ir dažnai apie juos galvoja. Man gėda prisipažinti, tačiau aš taip ir neperdaviau tų žinučių. Nesugebėjau. Nemaniau, kad jie galės susitaikyti su tiesa apie Esterą, be to, baiminausi, ką pagalvos apie mane, kad laikiau tokį dalyką paslaptyje. Mintyse jie jau buvo ją palaidoję. Tiesos dėlei turėčiau pasakyti, kad Esteros laiškai man buvo vienintelis ryšys su ja, ir aš nenorėjau juo dalytis. Nenorėjau dalytis ja. Nei su By, nei su Evelina, nei tuo labiau su Eliotu.

Prieš keletą metų laiškai baigėsi, ir aš jų labai ilgiuosi. Norėčiau žinoti, kur ji, ar dar gyva, ar jai viskas gerai. Paskutiniuose laiškuose ji nenurodydavo atgalinio adreso, tad negalėjau jai atrašyti. Man labai gaila, mieloji, bet manau, kad jos nebėra.

Dabar jos laiškus perduodu tau. Tikiuosi, jie tau patiks kaip ir man. Tikiuosi, pažinsi ir pamilsi Esterą taip, kaip aš ją mylėjau. Jie pilni gyvybės, vilties ir tikėjimo, tačiau tarp eilučių gali įskaityti ir apgailestavimą, ir liūdesį. Pamatysi – ji ypatinga moteris, kaip ir tu.

Nuoširdžiai

Henris

Atsilošiau kėdėje ir atsidusau, laikydama laišką, prispaustą prie krūtinės. Vadinasi, tą vakarą ji nežuvo. Ji imitavo savo mirtį, o Henris jai padėjo. Norėjau kuo greičiau papasakoti viską Eliotui, bet tada susimąsčiau, ar jam nebus per sunku sužinoti, kad visus tuos metus ji rašė Henriui. Ar jis supras? Ar sugebės jai atleisti?

Dar kartą pažvelgiau į voką ir pamačiau, kad kažkas įsprausta tarp dviejų storo kartono lapų. Tai buvo nuotrauka – ta pati, kuri stovėjo ant Henrio židinio atbrailos. Ant jos buvo priklijuotas lapelis su užrašu:

Pamaniau, kad norėsi turėti šitą senelės nuotrauką. Tokią aš ją ir prisimenu.

Padėjau nuotrauką ant stalo ir pasiėmiau šūsnį senelės laiškų. Nekantravau perskaityti kiekvieną žodį.

Kovo 25 diena

– Jūsų ilgokai nebuvo, – praėjusią savaitę pasakė Bonė, mano psichoterapeutė.

Ji primygtinai prašė, kad vadinčiau ją Bone, o ne gydytoja Arčer, ir aš nenoriai paklusau.

– Ilgokai, – pakartojau aš ir suleidau nagus į tamsiai mėlyno fotelio ranktūrį.

Kaip visuomet, lankydamasi pas Bonę, jaučiausi kalta.

– Atsiprašau, kad nutraukiau mūsų susitikimus. Išvykau staiga.

Tada viską jai papasakojau: apie Beinbridžo salą, By, Eveliną, dienoraštį, Gregą, Džeką, Henrį, kaip susitikau su Eliotu ir apie Džoelį. Ir kaip praėjusias kelias dienas apie tai mąsčiau.

– Tikiuosi, suprantate, – pasakė ji, man baigus pasakoti, – kad aš jums nebereikalinga.

– Ką turite omenyje?

– Jūs radote atsakymus į savo klausimus, – atsakė ji.

– Tikrai?

– Taip.

– Bet aš vis dar negaliu rašyti, – pasakiau. – Aš dar nepasveikau.

– Pasveikote, – pasakė ji. – Eikite namo ir pamatysite.

Ji buvo teisi. Grįžusi namo išsitraukiau nešiojamąjį kompiuterį ir pradėjau rašyti. Rašiau per pietus, rašiau per triukšmingą darbo dienos pabaigą, per vakarienę, iki vėlyvos nakties. Nesustojau, kol neperrašiau kiekvieno žodžio Esteros dienoraštyje.

Prieš išjungdama kompiuterį, įsistebeilijau į paskutinį sakinį. Tai buvo dienoraščio, bet ne istorijos pabaiga. Giliai širdyje tai žinojau. Giliai įkvėpiau ir perkėliau savo žymeklį į naują puslapį kompiuterio ekrane. Dar nežinau, kaip baigsis Esteros istorija, bet kai žinosiu, būtinai užrašysiu. Dėl Esteros. Dėl Elioto. Dėl By, Evelinos, Henrio, senelio, senelės, mamos ir savęs.

Kovo 30 diena

Sugrįžusi į Niujorką, stengiausi negalvoti apie Džeką, bet, kur tik pasisukdavau, visur jį matydavau. Negalėjau nusikratyti jausmo, kad jis yra šalia. Įdomu, ar tą ir turėjo omenyje mano senelė ir Eliotas, kai kalbėjo apie viską ištveriančią meilę?

Vis dėlto Esteros istorija baigėsi ne taip, kaip ji planavo. Gal tai buvo pamoka man – susitaikyti su tuo, kad mūsų meilė žlugo, ir gyventi toliau, visą gyvenimą laikant šį jausmą giliai paslėptą širdyje.

Apie pietus paskambinau Anabelei, kad išviliočiau ją iš biuro drauge papietauti.

– Mes net deramai neatšventėme tavo sužadėtuvių, – pasakiau jai.

Susitarėme susitikti pirmą valandą restorane netoli namų. Padavėja pasodino mane prie staliuko, ir aš laukiau, kol pasirodys Anabelė. Ji atėjo dešimt minučių pavėlavusi.

– Atleisk, – pasakė, – paskambino Evano mama. Ji mėgsta paplepėti.

Nusišypsojau.

– Gera tave matyti, Ane.

Ir ji šyptelėjo.

– Ar kelionė buvo naudinga? Žinau, kad ten daug visko įvyko, bet ar džiaugiesi, kad važiavai?

– Taip, – linktelėjau.

– Tai ką darysi toliau?

– Puikiai žinau, ką turiu padaryti, – pasakiau.

– Ką?

– Turiu pabaigti knygą.

– Tikrai?

– Pabaigsiu Esteros pasakojimą už ją. Parašysiu paskutinį skyrių.

Anabelė patenkinta šypsojosi.

– Šita istorija taip ilgai išbuvo paslaptyje, – pasakiau. – Jaučiuosi atsakinga už jos pabaigą.

Ji pasilenkė virš stalo ir paėmė mane už rankos.

– O pabaigdama jos istoriją, tu susitvarkysi su savąja.

Linktelėjau.

– Už tai tau ir dėkinga.

– Eik jau, – tarė. – Aš tik įsodinau tave į lėktuvą. Visa kita padarei pati.

– Ane, man buvo iškilusi grėsmė tapti sena poniute, auginančia kates. Įsivaizduoji mane, sėdinčią bute su devyniolika kačių?

– Puikiai įsivaizduoju, – sukikeno ji. – Kam nors juk reikėjo išgelbėti tave nuo keturkojų.

Abi nusijuokėme, ir Anabelės žvilgsnis surimtėjo.

– Kada išvyksti?

– Kur išvykstu?

– Į Beinbridžą.

Jaučiau, kad grįšiu ten, ir Anabelė tą pajuto. Tačiau kada tai įvyks ir kokiomis aplinkybėmis, man dar buvo neaišku.

– Nežinau, – atsakiau.

Bet laikas ir data jau buvo nuspręsti, tik aš dar to nežinojau.

Buvo po trijų, kai grįžau namo. Mirksėjo mano automatinio atsakiklio lemputė. Paspaudžiau mygtuką „play“:

„Emile, čia Džekas.“

Įsitempiau.

„Prireikė laiko, kol supratau, kad išvykai iš salos, ir kol suradau šitą numerį. Iš pradžių labai nustebau, kodėl išvažiavai nė neatsisveikinusi, bet tada pasikalbėjau su savo seneliu. Jis papasakojo apie tavo apsilankymą, ir aš supratau, kas įvyko. Jo atmintis pastaruoju metu suprastėjusi, todėl, tavimi dėtas, netikėčiau kiekvienu jo žodžiu.“

Žinutė baigėsi ir prasidėjo kita:

„Atleisk. Vėl aš. Taip pat norėjau paaiškinti, kas įvyko tą vakarą. Ten tu skambinai, tiesa? Tikiuosi, nepagalvojai ko nors netinkamo. Aš tapiau paveikslą savo užsakovei. Mano rankos buvo ištepliotos geltonais akrilo dažais, todėl atsiliepė ji. Prašau, patikėk manimi. Tarp mūsų nėra nieko romantiško. Emile, jai šešiasdešimt metų. Ar dabar tau ramiau?“

Jis trumpam nutilo, tada tęsė:

„Bet kai ką nuo tavęs slėpiau. Apie tai turime pasikalbėti.“

Jis vėl stabtelėjo.

„Emile, ilgiuosi tavęs. Noriu tavęs. Myliu tave. Štai, pasakiau. Prašau, paskambink man.“

Pasižiūrėjau jo telefono numerį automatinio atsakiklio ekrane ir drebančiais pirštais jį surinkau. Jis myli mane. Tačiau niekas neatsiliepė. Padėjau ragelį ir padariau geriausia, ką tuo metu galėjau, – paskambinau į oro linijas rezervuoti bilieto į Siatlą rytoj išskrendančiame lėktuve.

– Ar reikės ir atgalinio bilieto? – paklausė oro linijų darbuotoja.

– Tik į vieną pusę, – nė nedvejodama atsakiau.

Greitai susidėjau daiktus, tačiau užtraukusi lagamino užtrauktuką pajutau, kad kažką pamiršau. Apėjau butą, mintyse tikrindama, ką būsiu pamiršusi, ir tada man toptelėjo – Malonės metai. Galvojau apie tą knygą sugrįžusi į Niujorką. Norėjau vėl ją perskaityti dabar, kai žinau Esteros istoriją.

Knyga kantriai laukė manęs svetainėje ant lentynos. Pasiėmiau ją, patogiai įsitaisiau ant sofos ir perskaičiau keletą puslapių. Nauju žvilgsniu tyrinėjau pirmąjį puslapį ir pastebėjau tai, ko seniau nebuvau mačiusi, – juodu rašalu parašytus žodžius, beveik nusitrynusius, bet dar įskaitomus. Pakėliau puslapį arčiau akių ir aiškiai išvydau užrašą: „Ši knyga priklauso Esterai Džonson.“

20 skyrius

Kovo 31 diena

Prisiminiau istoriją, kurią išgirdau mokydamasi mokykloje. Ji apie mergaitę, kuri su draugais lankėsi Siatle, bet pavėlavo į keltą, kuris būtų nuplukdęs juos į salą iki dešimtos valandos – jos griežtas tėtis draudė jai užsibūti ilgiau. Žinodama, kad kitas keltas tik po valandos ir kad jos tėtis daugiau nebeleis jai susitikinėti su draugais ar kitaip ją nubaus, ji labai išsigando. Pamačiusi nuo prieplaukos atsišvartuojantį keltą metė į jį savo krepšį ir pati šoko nuo trapo. Ji nepataikė į keltą ir įkrito į vandenį. Ją nugabeno į ligoninę, iš kur išsiuntė namo su sulaužytu riešu ir nubrozdintu smakru. Kristalina, toks buvo jos vardas. Iš karto ją prisiminiau, kai išgirdau kelto signalą. Ką tik atsidūriau prieplaukoje ir pamačiau jį nuplaukiantį. Apmaudžiai atsidusau.

Pastarąsias trylika valandų tryniausi oro uostuose arba skridau (tokią kainą tenka mokėti už paskutinės minutės kelionę), tad pasiekusi prieplauką ir pamačiusi, kad per plauką nesuspėjau į septintos valandos keltą, buvau pasirengusi šokti į jį, kaip tai padarė Kristalina. Pažvelgiau žemyn į šėlstančius vandenis ir nusprendžiau, kad sala gali palaukti. Džekas irgi gali palaukti. Ar ne?

Keltas prisišvartavo 20.25. Manęs laukė vienišas taksi automobilis.

– Gal galite nuvežti mane į Hiden Kouvo kelią? – paklausiau vairuotojo.

Jis linktelėjo ir paėmė iš manęs krepšį.

– Vos vienas krepšys, – pastebėjo jis. – Ketinate trumpai paviešėti?

– Dar nežinau, – atsakiau.

Jis dar kartą linktelėjo, tarsi puikiai žinotų, ką turiu omenyje.

Nurodžiau jam Džeko namų adresą, bet kai atvykome, nė viename lange nedegė šviesa.

– Nepanašu, kad kas nors būtų namuose, – akivaizdų faktą pakomentavo vairuotojas.

Mane suerzino jo pasiūlymas važiuoti iš čia, todėl pasakiau:

– Palaukite. Duokite man penkias minutes.

Filmuose tai būna akimirka, kai vyras ir moteris vėl susitinka, kai jie puola vienas kitam į glėbį ir ima bučiuotis.

Pasibeldžiau ir palaukiau porą minučių. Tada pabeldžiau antrą kartą.

– Ar kas nors namuose? – šūktelėjo vairuotojas.

Nekreipiau į jį dėmesio ir dar kartą pabeldžiau. Girdėjau, kaip smarkiai plaka mano širdis. Nagi, Džekai, atidaryk.

Dar po minutės susitaikiau su tuo, kad jis neatidarys. Arba jo tiesiog nėra namuose. Staiga man visko pasidarė per daug. Atsisėdau terasoje ir pasidėjau galvą ant kelių.

Ką aš čia veikiu? Kodėl pamilau šitą vyrą? Prisiminiau citatą iš Malonės metų, kuri man visada patiko: „Meilė – ne šiltnamio gėlė, priversta nenoromis pražysti. Meilė yra piktžolė, kurios žiedas netikėtai išsprogsta kelio pakraštyje.“

Taip, šita meilė gimė be mano pastangų. Ji atsirado natūraliai. Ji nesustabdoma. Šis suvokimas suteikė man stiprybės, kai viena sėdėjau ant šalto Džeko namų slenksčio.

– Panele, – tarė vairuotojas, – ar jums viskas gerai? Jeigu reikia kur nors apsistoti, galiu paskambinti savo žmonai. Ji paruoštų jums lovą. Nieko ypatingo, bet bent jau turėtumėte kur pernakvoti.

Tada aš supratau – visi žmonės Beinbridžo saloje turėjo bent po lašelį gerumo.

Susitvardžiau ir pakėliau į jį akis.

– Ačiū, jūs labai malonus, bet turiu tetą, kuri gyvena visai šalia. Pernakvosiu pas ją.

Jis nuvežė mane pas By. Sumokėjusi už kelionę, kurį laiką tik stovėjau su krepšiu rankoje ir žiūrėjau į namą, mėgindama suprasti, ar teisingai pasielgiau čia grįždama. Priėjau arčiau, prie priekinių durų, ir pamačiau, kad viduje dega šviesa. Įėjau nepasibeldusi.

– By?

Pamačiau ją, sėdinčią krėsle, lygiai taip pat, kaip prieš man išvažiuojant. Po viso to, kas įvyko, šis vaizdas teikė paguodos.

– Emile? – nustebo ji ir pakilo manęs apkabinti. – Kaip netikėta!

– Turėjau grįžti, – pasakiau.

– Žinojau, kad grįši, – pasakė ji. – Ar Džekas yra viena iš priežasčių, dėl ko grįžai?

Linktelėjau.

– Ką tik buvau pas jį, bet jo nėra namuose.

By surimtėjo.

– Kilo problemų dėl Elioto.

Tai, kaip ji ištarė jo vardą, privertė mane pašiurpti.

– Jis serga. Džekas man šiandien paskambino ir pasakė. Jis norėjo, kad aš... – nuo susikaupusių emocijų jos balsas prikimo, ir ji trumpam nutilo, – žinočiau, jog Eliotas... na, kad jo sveikata pablogėjo. Jis miršta.

Aš sunkiai atsidusau.

– Džekas pakeliui į ligoninę. Tiesą sakant, jis ką tik išvažiavo į prieplauką. Jei paskubėtum, dar galėtum jį pavyti.

Nudelbiau akis.

– Nežinau, – pasakiau. – Ar manai, kad jis norės mane matyti?

By linktelėjo.

– Esu tikra, kad norės, – pasakė. – Važiuok pas jį. Ji tam pritartų.

Ji, žinoma, turėjo omenyje Esterą. Tai By žodžiai nuvedė mane į prieplauką tą vakarą. Tai jos žodžiai visam laikui pakeitė mano gyvenimą. Ir aš tikiu, kad su tais žodžiais ji atpirko savo kaltę dėl visko, kas įvyko. Ji tai suprato. Pajutau, kad Estera tikrai tam pritartų.

– Ar galiu pasiskolinti tavo automobilį? – šypsodamasi paklausiau.

– Verčiau paskubėk. – Ji metė man raktelius.

Pajutau, kaip mano širdis ima plakti greičiau.

– O kaip tu? – paklausiau, pagalvojusi apie jos ir Elioto praeitį. – Ar nenori jo pamatyti?

Jos veidas išdavė, kad norėtų atsakyti „taip“, tačiau tik papurtė galvą.

– Man ten ne vieta, – tarė.

Mačiau, kad jos akyse tvenkiasi ašaros.

– By, tu vis dar jį myli, tiesa?

– Nesąmonė, – atsakė ji, nusišluostydama skruostą.

– Kas buvo tame pakete, kurį tau Džekas perdavė nuo Elioto?

Ji nusišypsojo.

– Ten buvo nuotraukų albumas, kurį Eliotas padovanojo man grįžęs iš karo. Po viso to, kas įvyko su tavo senele, aš jį grąžinau. O jis jį saugojo visus šiuos metus.

Spustelėjau jai ranką ir čiupau savo krepšį.

– Pirmyn, – pasakė ji, – skubėk pas savo Džeką.

Spaudžiau By folksvageną taip smarkiai, taip aršiai, tarsi nuo šios kelionės priklausytų mano gyvybė. Negalvojau nei apie policijos pareigūnus, nei apie nelaimingus atsitikimus kelyje – tik apie Džeką. Buvo svarbi kiekviena minutė, kiekviena sekundė.

Lėkiau skersai salą, kol pagaliau pasiekiau keltų terminalą. Statydama automobilį stovėjimo aikštelėje išgirdau nuplaukiančio kelto sireną. Mano širdį nudiegė apmaudas. Nubėgau link terminalo, po to žemyn trapu, vėl svarstydama galimybę šokti. Tačiau keltas jau buvo per toli. Nespėjau į jį. Nespėjau pasimatyti su Džeku.

Tvirtai įsikibau į turėklus, keikdama save už vėlavimą. Žinoma, kad taip ir turėjo nutikti. Pastaraisiais metais mano gyvenimas susidėjo vien iš praleistų progų. Prasibroviau pro minią iki vietos, kur žmonės paprastai laukia draugų ar giminių, atvykstančių iš Siatlo. Keltas buvo man prieš akis. Veltui prisimerkusi žiūrėjau į jo keleivius, ieškodama Džeko, nes keltas jau buvo per toli, kad įžiūrėčiau veidus.

Tada sau už nugaros išgirdau žingsnius. Kažkas bėgo į terminalą. Apsisukau ir pamačiau jį, lekiantį link trapo, vienoje rankoje laikantį lagaminą, susirūpinusiu veidu. Bet jis atrodė susirūpinęs tik tol, kol pamatė mane.

– Emile?

– Džekai, – tariau aš, mėgaudamasi jo vardo skambesiu savo lūpose.

Jis metė savo krepšį ir atbėgo pas mane.

– Nežinojau, kad būsi čia, – pasakė braukdamas plaukus sau nuo akių, o tada švelniai palietė mano veidą.

Leidau kalbėti savo širdžiai.

– Išklausiau tavo žinutę, – pasakiau. – Norėjau tave nustebinti.

Jis šyptelėjo.

– Na, tau pavyko.

Atrodė, kad nori dar kažką pasakyti, tačiau jį nutraukė tolumoje pasigirdusi kelto sirena. Kitas keltas atplaukė į uostą pirma laiko.

– Buvau nuvažiavusi pas tave į namus, – pasakiau ieškodama jo akyse pritarimo.

Jis paėmė mane už rankos, ir jo prisilietimas šildė kiekvieną mano kūno ląstelę.

– By sakė, kad tavo senelis susirgo, – pasakiau. – Man labai gaila. Plauksi keltu pas jį į Siatlą, tiesa?

Jis linktelėjo.

– Nusprendžiau nuvažiuoti į ligoninę šįvakar ir pernakvoti ten, kad jis nebūtų vienas. Ryte jį operuos.

– Ar jis pasveiks?

– Neaišku, – pasakė jis. – Per pastaruosius penkerius metus jam atliktos dvi šuntavimo operacijos, ir gydytojai sako, kad jei šįkart tai nepadės, tai bus jų paskutinis bandymas.

Įdomu, ar Estera žino, kad jos gyvenimo meilės širdis plyšta – tiesiogine to žodžio prasme.

– Važiuok pas jį, – pasakiau. – O mes pasimatysime rytoj, po operacijos. – Mostelėjau į keltą – atvykusieji jau lipo iš jo, o išvykstantieji tuoj bus įleidžiami. – Paskubėk, nepražiopsok šito kelto. Lauksiu tavęs čia.

Jis papurtė galvą.

– Manai, paliksiu čia tave, visą tokią mielą ir gražią? Ne, mano senelis tam nepritartų. Važiuojam kartu su manimi.

Padėjau galvą jam ant krūtinės kaip tą popietę verandoje, By namuose.

– Gerai.

– Aš vis galvoju apie tą rytą, – pasakė jis, atsigręžęs į mane, – kai sutikau tave Henrio namuose.

– Ką turi omenyje? – paklausiau tikėdamasi, kad jis pasakys tai, ką aš maniau, kad pasakys.

– Tikėjausi, kad mes būsime kartu.

Mane užvaldė jausmas, kurio niekada nebuvau patyrusi. Jaučiausi mylima, bet ne tik – jaučiausi dievinama.

Džekas įsikišo ranką į kišenę, paskui paėmė mano ranką.

– Emile, – atsikrenkštęs tarė jis, – noriu, kad jį turėtum.

Rankoje jis laikė mažą juodą dėžutę, ir aš iš karto ją prisiminiau. Šią dėžutę Eliotas padavė jam per Evelinos laidotuves. Kas joje? Drebančiais pirštais atidariau ir pamačiau kažką tviskant gatvės žibintų šviesoje.

Džekas susijaudinęs tarė:

– Mano senelis davė man žiedą, kadaise dovanotą moteriai, kurią mylėjo. Norėčiau, kad jį turėtum.

Aš netekau žado. Šitas žiedas buvo su didžiuliu kriaušės formos deimantu, įsodintu tarp dviejų rubinų. Akimirksniu supratau, kad tai Esteros sužadėtuvių žiedas. Tai turėjo būti jis. Nė nedvejodama užsimoviau jį ant piršto.

Džekas pastebėjo, kad atpažinau jį.

– Tu žinai tą istoriją, tiesa?

Linktelėjau.

– Taip.

– Iš kur?

– Patyrinėjau šį bei tą, – paslaptingai atsakiau.

– Aš irgi, – pasakė jis. – Norėjau surasti Esterą dėl savo senelio. Norėjau, kad jie vėl susitiktų.

Jis paspyrė ant šaligatvio gulėjusį akmenuką.

– Bet jau per vėlu.

– Kodėl manai, kad per vėlu?

Džekas atrodė susirūpinęs.

– Man atrodo, kad ji mirė.

Mano širdį užliejo apmaudas.

– Iš kur tai žinai?

Jis pasitrynė akis – arba iš nuovargio, arba iš liūdesio.

– Jos slaugė man pasakė. Ta moteris rūpinosi Estera pastaruosius penkiolika metų, kol jos sveikata prastėjo. Tai ją tu matei su manimi tą vakarą miestelyje. Ta pati moteris atsiliepė telefonu mano namuose.

– Nesuprantu, – pasakiau. – Kaip tu ją suradai?

– Tai ji mane surado, – atsakė jis. – Ji pasakė, kad pildo priešmirtinį Esteros norą sužinoti, kur gyvena mano senelis.

Atsidusau.

– Tai ji mirė...

– Taip, – Džekas linktelėjo.

Papurčiau galvą.

– Ne, – pasakiau, – taip negali būti.

Mano širdis negalėjo susitaikyti su tokia istorijos pabaiga.

– Koks, sakei, jos vardas?

– Lana, – pasakė jis.

Nusišypsojau viską supratusi.

– Tai viską paaiškina, – pasakiau.

– Ką paaiškina?

– Džekai, Lana nėra jos slaugė. Ji Esteros dukra. Ir Elioto dukra.

Džekas pasitrynė kaktą.

– Nieko nesuprantu, – tarė.

– Tai tiesa, Džekai. Jei Lana susisiekė su tavimi, bet pamelavo apie savo ryšius su Estera, tai tikriausiai nuslėpė ir tiesą apie jos buvimo vietą ir patį faktą, kad ji gyva. Manau, kad ji nori apsaugoti savo mamą. Palauk, – kalbėjau toliau, kol Džekas nespėjo įsiterpti, – minėjai, kad ta moteris, Lana, užsakė nutapyti paveikslą. Ar tai tas moters portretas tavo studijoje?

– Taip. Ji sakė, kad tai paveikslas jos mamai. Tapiau jį iš senos nuotraukos.

– Džekai, – pasakiau, – ar tau nešovė į galvą, kad ta moteris nuotraukoje gali būti Estera? Kad Lana norėjo padovanoti savo mamai paveikslą, kurį nutapė paties Elioto anūkas?

Džekas mintyse pasvėrė mano idėją ir papurtė galvą.

– Ji sakė, kad jos motina ir tėvas gyvena pensione Arizonoje. Jei tai, ką sakai, yra tiesa, tai kam jai išgalvoti tokią painią istoriją, kad nuslėptų tiesą?

– Manau todėl, kad ji nori apsaugoti savo mamą nuo dar daugiau kančių, – pasakiau aš.

Džekas gūžtelėjo pečiais.

– Norėčiau, kad būtum teisi, Emile, – pasakė jis, – bet labai tuo abejoju. Mačiau, kaip ji kalbėjo apie Esteros gyvenimą ir apie jos mirtį. Jos emocijos buvo tikros.

Pakilo vėjas, ir Džekas apsivijo mane rankomis, kad sušildytų.

– Labai gaila, kad jų istorija šitaip baigėsi, – pasakė jis, stipriai suspaudęs mane glėbyje. – Bet mes galime parašyti savo istoriją. Ir ji neturi būti tragiška.

Jis švelniai pabučiavo man kaktą, o kelto sirena sukaukė dar kartą.

– Dievaži, aš vos nepabėgau iš čia, vos nepabėgau nuo tavęs, – ištariau aš.

Jis spustelėjo man ranką.

– Labai džiaugiuosi, kad nepabėgai.

Įlipome į keltą susikibę už rankų ir įsitaisėme kajutėje su vaizdu į Siatlą. Kuo labiau artėjome prie miesto krantų, tuo smarkiau jutau Džeko susirūpinimą seneliu. Kokios būklės bus Eliotas, kai atvyksime? Ar mano buvimas šalia jo dar labiau nenuliūdins, ypač po to, kai perskaitė dienoraštį, kurį jam nusiunčiau?

Atvykome į ligoninę ir nuskubėjome į registratūrą ketvirtame aukšte. Ten pasiteiravome apie Eliotą.

– Deja, jam pablogėjo, – beveik pašnibždomis ištarė slaugytoja. – Jis blaškosi, popiet jam prasidėjo haliucinacijos. Darome viską, ką galime, kad sumažintume jo kančias, tačiau gydytojai įspėjo, kad laiko liko visai mažai. Geriau atsisveikinkite su juo, kol dar galite.

Džeko veidas tapo baltas kaip popierius, kai prisiartinome prie jo senelio palatos.

– Vienas to neištversiu, – pasakė jis.

Uždėjau ranką jam ant peties.

– Tu ne vienas, – pasakiau.

Kartu įėjome į palatą ir pamatėme Eliotą, prijungtą prie galybės prietaisų. Jo oda buvo išbalusi, kvėpavimas – vos girdimas.

– Čia aš, seneli, – tarė Džekas, klaupdamasis prie Elioto lovos. – Čia aš, Džekas.

Eliotas lėtai pramerkė akis.

– Ji atėjo, – tyliai, beveik pašnibždomis, pasakė jis. – Ji buvo čia. Aš ją mačiau.

– Ką matei, seneli?

Jis užsimerkė, ir jo akys suspurdėjo, tarsi sapnuotų.

– Tos mėlynos akys, – pasakė jis. – Tokios pat mėlynos kaip seniau.

– Seneli, – tarė Džekas, o jo akyse spindėjo viltis, – kas tave aplankė?

– Ji man pasakė, kad išteka, – pasakė Eliotas, trumpam pravėręs akis, bet buvo aišku, kad jo protas klajoja prisiminimuose, ir aš pastebėjau nusivylimą Džeko veide. – Ji pasakė, kad išteka už to pusgalvio Bobio. Kam jai už jo tekėti? Ji jo nemyli. Ji niekada jo nemylėjo. Ji myli mane. Mums lemta būti kartu.

Staiga jis atsisėdo ir ėmė plėšti sau nuo rankos lašelinę.

– Turiu ją atkalbėti. Mes pabėgsime kartu. Taip ir padarysime.

Džekas atrodė susirūpinęs.

– Jam prasidėjo haliucinacijos, – tarė. – Slaugytoja perspėjo. Tai dėl vaistų.

Eliotas ėmė beviltiškai blaškytis, vienu rankos mostu numušė širdies ritmo monitorių ant žemės. Džekas šoko jo raminti.

– Ramiau, seneli, tau reikia atsigulti, – pasakė ir atsisuko į mane. – Emile, pakviesk slaugytoją.

Paspaudžiau raudoną mygtuką šalia Elioto lovos, ir po kelių minučių į palatą atskubėjo dvi slaugytojos. Viena padėjo mums paguldyti Eliotą, o kita kažko sušvirkštė jam į kairę ranką.

– Tai padės jums nusiraminti, pone Hartli, – pasakė ji.

Kai Eliotas užmigo, pasisukau į Džeką:

– Einu atsinešiu ko nors gerti. Gal ir tu norėtum?

– Kavos, – sušnibždėjo jis, neatitraukdamas akių nuo Elioto.

Linktelėjau.

Nuėjusi į kavinę apsidžiaugiau, kad ji dar dirba. Įpyliau mums du puodelius juodos kavos, paėmiau paketėlį cukraus ir du indelius grietinėlės. Kokią kavą geria Džekas? Prisiminiau Anabelės tyrimą, bet greitai nustūmiau tą mintį šalin. Išsitraukiau iš piniginės 2 dolerius ir 25 centus, sumokėjau už kavą.

Kildama liftu, vėl susimąsčiau apie Eliotą ir kaip smarkiai jis tikėjo matęs Esterą. Man širdis plyšo pagalvojus, kaip karštai jis ją mylėjo ir tebemyli, net būdamas prie mirties. Man beveik priėjus Elioto palatą, išgirdau besiartinančią slaugytoją.

– Atsiprašau, ponia, – tarė ji.

Rankose ji laikė popieriaus lapelį.

– Ar kartais neradote pono Hartlio palatoje moteriškos skarelės?

Papurčiau galvą.

– Ne, deja, nieko neradome.

Slaugytoja gūžtelėjo pečiais.

– Aišku, – tarė ji. – Prieš porą valandų mums paskambino moteris ir pasakė, kad... – ji pažvelgė į popieriaus lapelį, – kad jos mama pono Hartlio palatoje šiandien paliko mėlyną šilkinę skarelę.

Mano akys išsiplėtė.

– Ar ji prisistatė? Gal paliko savo telefono numerį?

Slaugytoja pažvelgė į mane.

– Jūs ją pažįstate?

– Galbūt, – atsakiau aš.

Slaugytoja dar kartą žvilgtelėjo į popierėlį.

– Keista, – tarė ji ir papurtė galvą, – tačiau slaugytoja, kuri dirbo prieš mane ir priėmė jos žinutę, nepaklausė jos vardo.

Atsidusau.

– Na, jei rasite skarelę, atneškite į registratūrą, – pasakė ji. – Gal ta moteris paskambins dar kartą. Atleiskite, kad sutrukdžiau.

– Kaip jis laikosi? – grįžusi į palatą pusbalsiu paklausiau Džeko.

Padaviau jam kavą ir ištiesiau ranką su cukrumi bei grietinėle.

– Jis miega, – atsakė jis ir paėmė tik grietinėlę.

Aš padariau lygiai tą patį.

Pabučiavau jam į skruostą.

– Už ką čia? – paklausė jis.

– Tiesiog, – sušnibždėjau.

Priėjau prie Elioto lovos ir patraukiau antklodę aukštyn, kad užkločiau jam pečius. Tai darydama kažką pastebėjau. Po antklode jis turėjo... skarelę. Mėlyną skarelę. Jis laikė ją tvirtai prispaudęs prie krūtinės.

Sumirksėjau, ir mano skruostu nuriedėjo ašara, nes tą akimirką aš supratau.

– Tu verki? – sušnibždėjo Džekas.

– Verkiu, – šypsodamasi atsakiau.

Ašaros dabar laisvai riedėjo mano skruostais. Pagaliau aš verkiu. Tiek daug norėjau jam pasakyti, tiek daug papasakoti, bet tai palauks. Dabar galvojau tik apie tai, kad mano veidu pagaliau rieda ašaros. Jos rieda nevaldomai – net nesitikėjau, kad galiu šitaip verkti. Su kiekviena ištekėjusia ašara jaučiausi lengvesnė, laimingesnė ir tikresnė.

Džekas mane apkabino.

– Ačiū, kad esi čia su manimi, – tarė.

Buvau jį apkabinusi, kai į palatą atėjo slaugytoja ir man sušnabždėjo:

– Ponia, sužinojau vardą moters, kuri skambino dėl skarelės. Pasirodo, ji pasirašė registratūroje.

Eliotas subruzdėjo lovoje, todėl Džekas nuėjo prie jo, o aš išsekiau paskui slaugytoją į koridorių.

– Lana, – tarė ji, rodydama man įrašą registratūros žurnale, – jos vardas Lana.

– Lana, – ištariau aš, o ašaros vėl pasipylė mano skruostais, – žinoma.

Mano kūną nukrėtė lengvas šiurpas. Niekada nesužinosiu, apie ką jie kalbėjosi, susitikę po šešių dešimtmečių, praleistų atskirai. Ar jie apsikabino? Ar jie apraudojo tuos metus, kuriuos prarado? Tikriausiai tai nėra taip jau svarbu. Jis juk pamatė savo dukrą. Ir dar kartą išvydo savo Esterą.

– Ar viskas gerai, mieloji? – paklausė slaugytoja ir uždėjo ranką man ant peties.

– Taip, – šypsodamasi atsakiau, – taip.

Atsisėdau į metalinę sulankstomą kėdę prie Elioto palatos. Virš galvos man zirzė fluorescencinės lempos, ore tvyrojo atšalusios kavos ir dezinfekcinių skysčių kvapai. Atsisegiau krepšį ir išsitraukiau nešiojamąjį kompiuterį. Mano protas buvo kaip niekad aiškus ir sutelktas. Stebėjau žymeklį, mirksintį baltame puslapyje kompiuterio ekrane, bet šįkart viskas buvo kitaip. Dabar jau žinojau, kaip pabaigti Esteros istoriją. Žinojau, kaip ji prasidėjo ir kaip baigėsi. Žinojau kiekvieną smulkmeną.

Tačiau kai elektroninio laikrodžio ligoninės koridoriuje skaitmenys pasikeitė iš 23.59 į 00.00, supratau, kad pirmiau turiu imtis kitos istorijos. Atėjo balandžio pirmoji – naujas mėnuo, nauja diena. Tai buvo naujos istorijos – mano istorijos – pradžia. Nekantravau pradėti ją rašyti.

Padėka

Ši istorija nebūtų tapusi knyga, jei ne išmintingi mano agentės Elizabeth Weed patarimai. Mano pasakojimas jai pasirodė ypatingas, ir ji ryžtingai mane vedė per nuolatinių taisymų klampynę, kol rankraštis tapo knyga. Elizabeth, ačiū tau, kad tikėjai mano darbu ir atidavei mane į nepaprastai talentingos redaktorės Denise Roy iš leidyklos „Plume“ rankas.

Denise, Elizabeth sakė, kad būtum tinkamiausia mano knygos redaktorė, ir ji buvo visiškai teisi. Mane maloniai nustebino tavo taikli redaktorės akis ir kūrybiškos idėjos. Nėra talentingesnio ir malonesnio žmogaus, su kuriuo būčiau galėjusi nudirbti šį darbą – tavo dėka net nuolatiniai perrašymai tapo smagūs. Gal galime tai pakartoti?

Aš taip pat be galo dėkinga savo šeimai už jų meilę ir paramą: savo seseriai ir geriausiai draugei, Jessicai Campbell, savo broliams, Joshui ir Josiah Mitchellams, bet labiausiai savo tėvams, Terriui ir Karen Mitchellams, kurie visada skatino mane rašyti (net tą gėdingą „laikraštį“, kurį pati rašydavau ranka ir dalydavau kaimynams, kai buvau šeštokė). Ačiū už jūsų atsidavimą (net tais baisiais paauglystės metais). Taip pat dėkoju Jio šeimai, kuri į pasaulį atvedė tokį puikų sūnų – Jasoną – ir leido man ant knygos viršelio užrašyti jų šeimos pavardę.

Esu labai dėkinga visiems redaktoriams, patarėjams ir rašytojams, kurie įkvėpė ir palaikė mane tūkstančiu įvairiausių būdų: Allison Winn Scotch, Claire Cook, Sarah Pekkanen ir kitoms nuostabioms moterims iš Debiutančių vakaro; Camille Noe Pagán, Jael McHenry, Sally Farhat Kassab, Cindi Leive, Anne Sachs, Lindsey Unterberger, Margaritai Bertsos ir kitoms puikioms Glamour žurnalo moterims (ir vyrams), taip pat Heidi Cho ir Meghan Ahearn iš Woman’s Day žurnalo.

Dėkoju Nadiai Kashper ir visiems leidyklos „Plume“ darbuotojams, kurie prisidėjo prie šios knygos leidimo – ačiū, kad taip sunkiai dirbote dėl manęs. Taip pat širdingai dėkoju Stephanie Sun iš „Weed Literary“ agentūros, kad viena pirmųjų perskaitė šitą knygą, taip pat Jenny Meyer, savo agentei, atsakingai už ryšius su užsieniu. Aš nepaprastai dėkinga už tai, kad mano pirmoji knyga pasirodys Vokietijos bei kitų šalių knygynuose (turėjau sau įžnybti, kad suprasčiau, jog nesapnuoju!).

Esu dėkinga visiems Beinbridžo salos gyventojams, kurie patys to nežinodami atvėrė savo pasaulį skaitytojams iš įvairiausių šalių. Šiuose puslapiuose daug kas išgalvota, bet salos dvasia, tikiuosi, perteikta taikliai. Mano manymu, pasaulyje nėra nuostabesnės vietos nei ši dešimties mylių ilgio sala.

Dėkoju savo sūnums, kuriuos myliu visa širdimi. Šią knygą rašiau daugiausia tada, kai jūs naktį miegojote savo lovelėse. Vieną dieną jūs užaugsite ir suprasite, kad jūsų mama yra rašytoja, – tikiuosi, dėl to jums nebus gėda.

Galiausiai noriu padėkoti savo vyrui Jasonui, kuris ne tik skaitė šimtus mano rankraščio variantų, bet ir dėvėjo galybę kepurių – nuo vaikiškų kaubojiškų skrybėlių iki sportinių kepurėlių su snapeliais. Taip jis linksmino mane kas kartą, kai būdavau suirzusi, pavargusi ar išsisėmusi, o taip būdavo dažnai. Ačiū, kad padėjai man tai padaryti, ačiū, kad buvai šalia, – myliu tave.

Content

Джио Сара Kovo žibuoklės