Джио Сара

Pajūrio trobelė

Sarah Jio

Pajūrio trobelė

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Rita Pilkauskaitė

baltos lankos

Vilnius, 2013

Versta iš:

Sarah Jio, The Bungalow,

Plume, a member of Penguin Group

(USA) Inc., 2011

Redagavo

Dovilė Bučelienė

Dailininkas

Zigmantas Butautis

Maketavo

Audris Šimakauskas

Šį leidinį draudžiama atgaminti bet kokia forma ar būdu, viešai skelbti, taip pat padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais (internete), išleisti ir versti, platinti jo originalą ar kopijas: parduoti, nuomoti, teikti panaudai ar kitaip perduoti nuosavybėn.

Draudžiama šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo įstaigose, muziejuose arba archyvuose, mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti visiems prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

© Sarah Jio, 2011

All rights reserved

© Rita Pilkauskaitė, vertimas į lietuvių kalbą, 2013

© Baltų lankų leidyba, 2013

ISBN 978-9955-23-732-7

Platina PRODIGITA

info@prodigita.com

Džeisonui,

prisimenant mūsų trobelę saloje. Myliu tave.

Įdėk popieriaus lapelį į paprastą voką, greitai perbraukęs liežuviu užklijuok ir išsiųsk į kelią. Laiškas iš rankų į rankas keliaus tūkstančius kilometrų, kol, pasiekęs reikiamą pašto dėžutę, anonimiškai įsitaisys nereikalingame kataloge tarp dvidešimt devinto ir trisdešimto puslapių, lūkuriuodamas nieko neįtariančio gavėjo, kuris staigiu riešo judesiu išmes katalogą su slypinčiu lobiu į šiukšlių dėžę. Tarp blogai išskalautų kartoninių pieno pakelių, tuščio vyno butelio ir vakarykščio laikraščio tyliai laukia svarbi žinia.

Aš gavau tą laišką.

Prologas

– Sveika!

Išgirdusi pažįstamą balsą – malonų, bet labai netikėtą, krūptelėjusi atsimerkiau. Taip, tai Dženifer, mano anūkė. Tačiau, kur aš? O tiksliau – kodėl ji čia? Sutrikusi keliskart sumirksėjau. Sapnavau smėlėtą paplūdimį su kokosų palmėmis – pasąmonėje vis bandau aplankyti tą vietą ir šįsyk man pavyko ją rasti prisiminimų archyvuose.

Ten, žinoma, stovėjo jis – su kareiviška uniforma, droviai man šypsojosi, bangoms dūžtant į krantą. Buvo girdėti jų mūša, o putojantys purslai bučiavo smėlį. Stipriai užsimerkusi vėl jį išvydau, apgaubtą miego miglos, kuri per greitai sklaidėsi. Neišeik, maldavau širdyje, pasilik, prašau pasilikt. Jis paklusniai vėl pasirodė, kviečiamai šypsodamasis ir ištiesęs į mane rankas. Krūtinėje pajutau pažįstamą virpesį, ilgesį.

O tada jis akimirksniu dingo.

Atsidususi pažvelgiau į rankinį laikrodį ir subariau save – jau pusė keturių. Turbūt vėl skaitydama užsnūdau. Savaiminis mieguistumas – pagyvenusių žmonių bėda. Kiek susidrovėjusi atsisėdau tiesiai giliame krėsle ir pakėliau romaną, kurį skaičiau prieš apimant nuovargiui. Iš rankų ant žemės nukritusi knyga negražiai gulėjo atverstais puslapiais nugarėle aukštyn.

Dženifer atėjo į terasą. Gatve, dar labiau drumsdamas tylą, pralėkė sunkvežimis.

– Ak, štai kur tu, – tarė ji, šypsodamasi rusvomis kaip senelio akimis. Mūvėjo džinsus ir dėvėjo juodą megztuką, per liekną liemenį sujuostą šviesiai žaliu diržu. Smakrą siekiantys šviesūs plaukai spindėjo saulėje. Dženifer nežino, kokia ji graži.

– Labas, mieloji, – pasisveikinau, tiesdama jai ranką. Apžvelgiau terasą, paprastuose moliniuose vazonėliuose pasodintas melsvas našlaites. Visai dailios – galvutės kyšojo iš žemės lyg susigėdę atgailaujantys vaikai, užklupti žaidžiantys purve. Vašingtono ežero ir Siatlo horizonto vaizdas gražus, bet šaltas ir sustingęs kaip paveikslas odontologo kabinete. Susiraukiau. Kodėl gyvenu šiame mažame bute atšiauriomis baltomis sienomis ir telefonu su raudonu pagalbos mygtuku prie tualeto vonios kambaryje?

– Kai ką radau šiukšliadėžėj, – pasakė Dženifer, jos balsas sunkiai traukė mane iš minčių.

Ranka susiglosčiau plonus žilus plaukus.

– Ką gi, brangioji?

– Laišką, – atsakė. – Turbūt pasimetė tarp reklamų.

Stengiausi sulaikyti žiovulį, bet nepavyko.

– Padėk ant stalo, vėliau pažiūrėsiu.

Nuėjusi į vidų atsisėdau ant sofos, iš virtuvės mano žvilgsnis nukrypo į atspindį lange. Sena dama, pamaniau. Kasdien regiu šitą moterį, bet jos atvaizdas nesiliauja manęs stebinęs. Kada ja tapau? Rankomis užčiuopiau raukšles ant veido.

Dženifer atsisėdo greta.

– Tikiuosi, tavo diena praėjo geriau negu mano, – pasakė ji.

Paskutiniais magistrantūros metais Vašingtono universitete baigiamajam straipsniui ji pasirinko neįprastą temą – prie universiteto stovintį nežinomą meno kūrinį. Bevardis menininkas 1964 metais padovanojo bronzinę jaunos poros skulptūrą, prie kurios buvo pritvirtinta lentelė su užrašu: ,,Išdidumas ir pažadai“. Pakerėta skulptūros Dženifer tikėjosi pristatyti menininką ir sužinoti, ką ši skulptūra vaizduoja, bet per visą semestro tyrimą taip nieko ir neišsiaiškino.

– Brangioji, ar šiandien pavyko ką nors sužinoti?

– Nada^1, – atsakė suraukusi antakius, – jaučiuosi nusivylusi. Taip sunkiai dirbau ieškodama atsakymų. – Papurčiusi galvą gūžtelėjo. – Labai nesinori pripažinti, bet turbūt man nepavyks aptikti jo pėdsakų.

Supratau, ką reiškia, kai apsėda mintys apie meną. Dženifer nežino, kad didžiąją gyvenimo dalį praleidau bergždžiai ieškodama kažkada rankose laikyto paveikslo. Širdyje troškau vėl jį išvysti, bet vis dėlto, visą gyvenimą ieškojusi pas prekiautojus ir kolekcionierius meno kūriniais, to paveikslo neradau.

– Mieloji, žinau, kaip sunku yra išmest iš galvos, – švelniai tariau žinodama, koks svarbus jai tas projektas. Paėmiau jos ranką. – Kai kurios istorijos taip ir lieka nepapasakotos.

Dženifer linktelėjo.

– Gal ir tavo tiesa, senele, – atsakė atsidususi, – tačiau kol kas dar nenoriu nuleisti rankų. Tas užrašas ant lentelės turėtų kažką reikšti. O dėžė, kurią skulptūros vyras laiko rankose, užrakinta, ir archyvų darbuotojai neturi jokio įrašo apie raktą, vadinasi, – nutilusi viltingai nusišypsojo, – viduje gali kas nors būti.

– Ką gi, širdele, žaviuosi tavo entuziazmu, – tariau spausdama ant kaklo kabančią auksinę grandinėlę su medalionu, kurį tiek daug metų nešiojau ir saugojau. Tik vienas žmogus žinojo, kas įdėta į vidų ir ką saugo skląstukas.

Dženifer priėjo prie stalo.

– Nepamiršk laiško, – tarė paėmusi voką. – Koks spalvingas pašto ženklas. Jis iš, – nutilusi skaitė pašto antspaudą, – Taičio.

Mano širdis ėmė greičiau plakti, pakėliau akis ir prisimerkusi pažvelgiau į laišką Dženifer rankose.

– Senele, ką pažįsti Taityje?

– Parodyk, – paprašiau ir pasislinkau arčiau.

Atidžiai apžiūrėjau paprastą baltą voką, sudrėkusį nuo kartoninio pieno pakelio ir aptaškytą tamsiai raudonais vakarykščio vyno lašeliais. Ne, neatpažinau nei rašysenos, nei adreso. Susimąsčiau – kas man gali rašyti iš Taičio? Ir kodėl? Kodėl dabar?

– Ar neatplėši? – paklausė Dženifer ir nekantraudama pasilenkė prie manęs.

Virpančiomis rankomis varčiau voką, pirštais perbraukiau egzotišką pašto ženklą, vaizduojantį taitietę geltona suknele. Sunkiai nurijau, mėgindama nuslopinti užliejusių atsiminimų potvynį, tačiau vien protiniai smėlio maišai jo nesulaikė.

Todėl, nebepajėgdama atsispirti, greitai atplėšiau voką.

Brangioji ponia Godfri,

atleiskite už sutrukdymą. Praėjo daug metų, kol jus radau. Kaip suprantu, per karą buvote Bora Boros saloje dislokuotos kariuomenės slaugė. Jeigu neklystu ir jei iš tiesų esate ta moteris, kurios ieškau, man reikia nedelsiant su jumis pasikalbėti. Užaugau šioje saloje, bet tik dabar grįžau išsiaiškinti paslapties, kuri nuo vaikystės neduoda man ramybės. Vieną 1943 metų vakarą ramiame Bora Boros paplūdimyje buvo įvykdyta šiurpi žmogžudystė. Negalėdama pamiršti tos tragedijos, pradėjau rašyti knygą apie tai, kas nulėmė tą įvykį, kuris daugeliu atžvilgiu visam laikui pakeitė salą.

Man pavyko rasti kariuomenės darbo grafikus ir pastebėjau, kad tą dieną, kai įvyko tragedija, jūs nedirbote. Gal kartais pamenate kažką ar ką nors paplūdimyje tą vakarą? Praėjo tiek daug metų, bet galbūt ką nors prisimenate. Net ir smulkmena padėtų išsiaiškinti tiesą. Prašau apsvarstyti mano prašymą ir susisiekti su manim. O jei planuojate vėl apsilankyti saloje, radau kai ką, kas priklauso jums, ir galbūt apsidžiaugsite tai pamačiusi. Labai norėčiau jums tai perduoti.

Jūsų

Ženevjeva Torp

Įdėmiai žiūrėjau į laišką rankose. Ženevjeva Torp. Ne, nepažįstu šios moters. Nepažįstamoji. Ji tik pridarys rūpesčių. Papurčiau galvą – nepaisyk laiško. Per daug metų praėjo. Kaip galėčiau grįžti į tuos laikus? Kaip vėl visa tai išgyventi? Stipriai užsimerkiau, vydama šalin atsiminimus. Taip, galėčiau tiesiog nepaisyti laiško. Juk tai ne teisminis ar nusikaltimo tyrimas. Aš tai nepažįstamajai nieko neskolinga. Galėčiau išmesti laišką į šiukšlių dėžę ir tuo viskas baigtųsi. Bet prisiminiau paskutines laiško eilutes: ,,O jei planuojate vėl apsilankyti saloje, radau kai ką, kas priklauso jums, ir galbūt apsidžiaugsite tai pamačiusi.“ Vien apie tai pagalvojus ir taip silpna mano širdis ėmė smarkiau plakti. Vėl aplankyti salą? Sulaukus tokio amžiaus?

– Senele, ar gerai jautiesi? – pasilenkusi Dženifer apkabino mane per petį.

– Gerai, – atsakiau nurimusi.

– Ar nori pasikalbėti apie laišką?

Papurčiusi galvą saugiai įkišau laišką į kryžiažodžių knygutę, gulinčią ant kavos stalelio.

Paėmusi kuprinę Dženifer ėmė kažko ieškoti. Ji ištraukė didelį rusvą voką, suglamžytą ir aptrintą.

– Noriu kai ką tau parodyti, – tarė. – Ketinau atiduoti vėliau, bet, – giliai įkvėpė, – manau, kad metas.

Padavė man voką.

– Kas čia?

– Pažiūrėk į vidų, – iš lėto pratarė.

Atvertusi atlanką, ištraukiau šūsnį nespalvotų nuotraukų ir iškart atpažinau viršutinę.

– Čia aš! – šūktelėjau rodydama į jauną moterį, vilkinčią baltais slaugės drabužiais, tolumoj matėsi kokoso palmė.

Ak, kaip mane žavėjo palmės ką tik atvykus į salą, kone prieš septyniasdešimt metų. Pakėliau akis į Dženifer.

– Kur jas radai?

– Tėtis rado, – atsakė žvelgdama tiriamai į mane. – Tvarkydamas senas dėžes rado jas ten įkištas. Paprašė perduoti tau.

Nuojautos kupina širdimi greitai atverčiau kitą nuotrauką, kurioje buvo mano vaikystės draugė Kitė, sėdėjo paplūdimyje ant apverstos kanojos kaip kino žvaigždė pakėlusi kojas. Kitė galėjo tapti kino žvaigžde. Prisiminusi seną draugę, krūtinėje pajutau pažįstamą skausmą, kurio neužgydė laikas.

Perverčiau kitas nuotraukas, su vešlia augalija apžėlusių paplūdimio ir kalnų vaizdais, bet išvydusi paskutinę sustingau – Vestris, mano Vestris. Jo kareiviškos uniformos viršutinė saga atsegta, stovi truputį į dešinę palenkęs galvą, už nugaros matosi iš palmių nupinta trobelės siena. Mūsų trobelė, pagalvojau. Per savo gyvenimą turbūt šimtus kartų fotografavau, daugumą tų nuotraukų pamiršau, bet ne šitą. Prisiminiau kiekvieną jos detalę, kaip tą vakarą kvepėjo oras – vandenynu ir mėnesienoje pražydusia frezija. Prisiminiau, ką jaučiau širdyje, kai mano akys per objektyvą susitiko su jo, ir kas įvyko paskui.

– Senele, tu jį mylėjai, ar ne? – paklausė Dženifer tokiu švelniu ir nuginkluojančiu balsu, kad mano apsisprendimas susilpnėjo.

– Mylėjau, – atsakiau.

– Ar vis dar jį prisimeni?

Linktelėjau.

– Taip, visada jį prisimenu.

Dženifer akys išsiplėtė.

– Senele, kas įvyko Taityje? Kas atsitiko šitam vyrui? Ir kodėl tas laiškas tave taip sukrėtė? – Nutilusi paėmė mano ranką. – Prašau, papasakok.

Linktelėjau. Juk nieko baisaus neatsitiks, jei jai papasakosiu. Esu sena moteris. Dabar jau nebeturi reikšmės, o jei ir turi, ištversiu. Taip troškau išlaisvinti tas paslaptis, kad išsilakstytų kaip šikšnosparniai iš dulkėtos pastogės. Pirštais perbraukusi per auksinę medaliono grandinėlę linktelėjau.

– Ką gi, brangioji, – tariau, – bet įspėju, nesitikėk pasakos.

Dženifer atsisėdo į kėdę šalia manęs.

– Gerai, – atsakė šypsodamasi. – Pasakos man niekada nepatiko.

– Išgirsi ir liūdnų dalykų, – pasakiau, dvejodama dėl savo sprendimo.

Linktelėjusi ji paklausė:

– O pabaiga bus laiminga?

– Nežinau.

Dženifer pažvelgė į mane sutrikusi.

Kilstelėjau Vestrio nuotrauką į šviesą.

– Ta istorija dar nebaigta.

1 Nieko. (Isp.)

1 skyrius

1942, rugpjūtis

– Kite Morgan, kaip gali taip šnekėti!

Taip stipriai taukštelėjau stiklinę mėtinės arbatos su ledukais, kad vos nesudužo. Motina apsidžiaugtų sužinojusi, kad nesugadinau jos Venecijos krištolo rinkinio.

– Dar ir kaip galiu, – atkirto ji pergalingai šaipydamasi. Kitė vargu ar būtų galėjusi sukelti pyktį su savo širdies pavidalo veideliu ir kupeta standžių nepaklusnių auksinių garbanų, kurios išlįsdavo iš taip kruopščiai susegtų smeigtukų. Bet šia tema aš nenusileidau.

– Ponas Gelfmanas yra vedęs vyras, – pasakiau labai priekaištingu balsu.

– Džeimsas, – atsakė ji nutęsdama jo vardą, kad skambėtų dramatiškiau, – yra baisiai nelaimingas. Ar žinai, kad jo žmona kartais dingsta porai savaičių? Ir net nepasako jam, kur. Ji labiau rūpinasi katėmis negu juo.

Atsidususi atsirėmiau į medinių sūpuoklių, pakabintų didžiuliame riešutmedyje tėvų sode už namo, atlošą. Kitė atsisėdo šalia, kaip ir pradinėje mokykloje. Pažvelgiau į medį virš galvos, pageltę jo lapai priminė, kad artėja ruduo. Kodėl viskas turi keistis? Regis, tik vakar su Kite buvome dvi moksleivės, eidavome namo susiėmusios už rankų ir padėjusios knygas ant virtuvės stalo lėkdavome prie sūpuoklių, kur iki pietų viena kitai pasakodavome paslaptis. O dabar mums jau dvidešimt vieni ir abi tapome suaugusiomis moterimis, kurių laukia kažkas, ko nė viena negalime nuspėti.

– Kite, – atsisukusi pažvelgiau į ją, – negi nesupranti?

– Ko nesuprantu? – Ji priminė rožės žiedlapį, sėdėjo pasipuošusi suknele su daugybe rausvų rauktinukų, o jos išsitaršiusios garbanos vėlyvos popietės drėgmėje dar labiau susigarbanojo. Norėjau apsaugoti ją nuo pono Gelfmano ar kurio nors kito vyro, kurį ji įsimylės, nes mano geriausiai draugei visi jie per prasti, ypač vedusieji.

Sukosėjusi pagalvojau – argi nežino pono Gelfmano reputacijos? Žinoma, pamena vidurinėje būrius merginų, besistengiančių pasirodyti prieš jį – įspūdingiausią Leiksaido mokytoją. Kiekviena iš jų per anglų literatūros pamoką tikėdavosi pagauti Gelfmano žvilgsnį, jam deklamuojant Elizabetės Baret Brauning eilėraštį ,,Kaip aš myliu tave“. Aš irgi varžydavausi tuose mergaitiškuose žaidimuose. Negi Kitė pamiršo, kas prieš penkerius metus nutiko Ketlinai Mansfild? Kaip ji galėjo pamiršti? Drovi didžiakrūtė ir visiška bukaprotė Ketlina pasidavė pono Gelfmano kerams. Per priešpiečius ji slankiodavo netoli mokytojų poilsio kambario ir laukdavo jo po pamokų. Visi jais domėjosi, ypač kai viena mūsų draugė pamatė Ketliną su ponu Gelfmanu sutemus parke. Bet netikėtai Ketlina nustojo lankiusi mokyklą. Vyresnis jos brolis pasakė, kad išvyko į Ajovą gyventi pas močiutę. Visi supratome kodėl.

Susidėjau rankas ant krūtinės.

– Kite, tokie vyrai kaip ponas Gelfmanas siekia tik vieno ir, manau, abi žinome ko.

Kitės skruostai stipriai paraudo.

– Ana Kelovėj! Kaip drįsti užsimint, kad Džeimsas tėra...

– Aš nieko neužsimenu, – atsakiau. – Tiesiog myliu tave. Esi mano geriausia draugė ir nenoriu, kad tave įskaudintų.

Nusiminusi Kitė atsispyrė kojomis ir porą minučių tylėdamos supomės. Įkišusi ranką į suknelės kišenę paslapčiomis suspaudžiau laišką. Prieš tai pasiėmiau jį iš pašto, todėl nekantravau atsidurti savo miegamajame ir vogčiomis jį perskaityti. Laiškas nuo draugės Noros iš slaugių mokyklos, kas savaitė ji rašydavo, kaip einasi Ramiojo vandenyno salose, kur tarnavo kariuomenės slaugių korpuse. Ji ir Kitė, abi ūmaus būdo, paskutiniame semestre susipyko, todėl nenorėjau Kitei rodyti jos laiškų. Be to, nenorėjau prasitarti, kaip stipriai žaviuosi Noros pasakojimais apie karą ir atogrąžas. Jos laiškus skaitydavau kaip romaną, iš dalies svajodama paimti ką tik gautą slaugės licenciją, prisidėti prie jos ir taip pabėgti nuo gyvenimo namuose bei manęs laukiančių sprendimų. Vis dėlto žinojau, kad tai tik nereali mintis, svajonė. Juk prisidėti prie karo galėjau ir namuose – dirbti savanore miesto administraciniame centre arba rinkti skardines bei padėti gaminant konservus. Papurčiau galvą pagalvojusi, kad iškeliausiu į karo zoną atogrąžose likus vos kelioms savaitėms iki vestuvių. Patenkinta, kad neprasitariau Kitei, atsidusau.

– Tu tiesiog pavydi, – pagaliau pareiškė Kitė vis dar pūsdamasi.

– Nesąmonė, – atkirtau giliau į kišenę kišdama Noros laišką. Aukštai į vasaros dangų pakilusi saulė ant mano kairės rankos apšvietė žiedą su deimantu, šis sužibėjo tarsi švyturio žibintas tamsią naktį atkreipdamas dėmesį ir neišvengiamai primindamas, kad esu susižiedavusi. Viskas buvo suplanuota iš anksto.

– Mažiau nei po mėnesio išteku už Džerardo, – pasakiau. – Ir esu labai laiminga.

Kitė suraukė antakius.

– Argi nenori ko nors nuveikti savo gyvenime prieš tai, – ji nutilo, tarsi tuos žodžius būtų labai sunku ir nemalonu ištarti, – kai tapsi ponia Džerard Godfri?

Prieštaraudama papurčiau galvą.

– Vestuvės, brangioji, ne savižudybė.

Kitė nusuko akis į šalį, jos žvilgsnis nuklydo į sode augančias rožes.

– Kartais taip, – tyliai sumurmėjo.

Atsidususi atsirėmiau į sūpynių atlošą.

– Atleisk, – sušnibždėjo atsisukusi. – Tik noriu, kad būtum laiminga.

Paėmiau jos ranką.

– Ir būsiu, Kite. Norėčiau, kad tai suprastum.

Išgirdusi kažką einant pievute, pakėliau akis ir pamačiau prie mūsų artėjančią namų šeimininkę Maksiną, nešiną padėklu. Nesvyruodama ji ėjo su aukštakulniais bateliais pievele, viena ranka laikydama pilną sidabrinį padėklą. Kartą tėtis pavadino ją grakščia, tokia ir buvo. Ji tiesiog plaukė.

– Mergaitės, ar ko nors pageidausite? – paklausė Maksina savo gražiu balsu su stipriu akcentu. Nuo to laiko, kai buvau mergaitė, jos išvaizda beveik nepasikeitė. Smulkutė, švelnių veido bruožų ir nuostabių didelių žėrinčių žalių akių, o skruostai kvepėjo vanile. Truputį žilstelėję plaukai tvarkingai susukti į kuodą, iš kurio nė sruogelė neišsipešdavo. Per ploną liemenį tvirtai pasirišusi baltą prijuostę, visada švarią ir nepaprastai standžiai iškrakmolytą. Daug kaimyninių šeimų turėjo tarnų, bet tik mūsiškė įdarbino namų šeimininkę prancūzę, per bridžo vakarėlius motina iškart tai pabrėždavo.

– Ačiū Maksina, nieko nereikia, – atsakiau ir įsikibau jai į parankę.

– Bet, – tarsi sąmokslininkė tarė Kitė, – galėtumėt įtikinti Aną netekėti už Džerardo, nes ji jo nemyli.

– Ar tiesa, Antuanete? – paklausė Maksina.

Jai pradėjus dirbti mūsų namuose, man buvo penkeri, pirmą dieną, metusi į mane greitą, bet tiriamą žvilgsnį, pareiškė: ,,Tu nepanaši į Aną, vadinsiu tave Antuanete.“ Jaučiausi labai ypatinga.

– Žinoma, ne, – greitai atsakiau. – Kitei ir vėl užėjo bloga nuotaika, – nepritariamai sušnairavau. – Esu laimingiausia mergina Siatle, nes išteku už Džerardo Godfrio.

Man tikrai pasisekė. Džerardas buvo aukštas ir nepaprastai gražus, tvirto žandikaulio, tamsiai kaštoninių plaukų ir akių. Be to, ganėtinai turtingas, nors man tai nerūpėjo. Kita vertus, motina dažnai primindavo, kad būdamas dvidešimt septynerių jis iš kitų išsiskiria tuo, kad yra jauniausias Pirmojo laivyno banko viceprezidentas, šis titulas reiškia, kad, perėmęs tėvo pareigas, paveldės turtą. Tik paskutinė kvailė atsisakytų pasipiršus Džerardui Godfriui, todėl, kai po šituo riešutmedžiu jis paprašė mano rankos, nė akimirkos nedvejojusi linktelėjau.

Motinai išgirdus šią žinią ėmė svaigti galva. Žinoma, jau nuo mano mažumės abi su ponia Godfri planavo šią santuoką. Kelovėjai susigiminiuos su Godfriais. Tai buvo savaime suprantama, kaip kava su grietinėle.

Paėmusi ąsotį šaltos arbatos Maksina pripildė mūsų stiklines.

– Antuanete, – iš lėto pasakė ji, – ar kada nors tau pasakojau apie savo seserį Žanetę?

– Ne, – atsakiau, – nė nežinojau, kad turi seserį. – Suvokiau, kad aš daug ko nežinau apie Maksiną.

– Taip, – užsigalvojusi tyliai pratarė. – Ji mylėjo vaikiną, paprastą valstietį iš Liono. Jie buvo beprotiškai įsimylėję. Tačiau mūsų tėvas su motina vertė ją tekėti už kito vyro, kuris padoriai uždirbdavo fabrike. Taigi ji išsiskyrė su tuo kaimo vaikinu ir ištekėjo už fabriko darbininko.

– Kaip liūdna, – tariau. – Ar ji kada nors vėl jį sutiko?

– Ne, – atsakė Maksina, – ir buvo labai nelaiminga.

Atsisėdusi tiesiai išsilyginau mėlyno krepo suknelę, dailus dirželis juosė šiek tiek veržiantį korsažą. Motina parvežė iš vienos kelionės į Europą, kur vykdavo apsipirkti. Ji turėjo įprotį pirkti man per mažus drabužius.

– Ką gi, labai liūdna ir gaila Žanetės. Tačiau tai neturi nieko bendro su mano gyvenimu. Todėl, kad aš myliu Džerardą ir nieko kito.

– Žinoma, kad myli Džerardą, – atsiliepė Maksina, lenkdamasi pakelti ant žolės nukritusios nosinaitės. – Judu kartu užaugote. Jis tau kaip brolis.

Žodis ,,brolis“ nuskambėjo nykiai, ypač, kai juo apibūdino vyrą, už kurio ketinau tekėti. Suvirpėjau.

– Brangioji, – pažvelgusi man į akis ji nusišypsojo ir kalbėjo toliau: – Tai tavo gyvenimas ir tavo širdis. Sakai, kad nėra kito, galbūt tai tiesa. Bet gal neturėjai pakankamai laiko jo rasti.

– Jo?

– Savo tikrosios meilės, – atsakė. Tuos tris žodžius ji ištarė taip paprastai ir dalykiškai, tarsi duodama suprasti, kad toks gilus, sudėtingas jausmas pasiekiamas visiems, kas jo ieško, kaip ant šakos kabanti prinokusi slyva, laukianti, kol ją nuskins.

Mane ėmė krėsti šiurpas, pamaniau, kad tai dėl ką tik pakilusio lengvo vėjelio, ir papurčiau galvą.

– Aš netikiu nei pasakomis, nei riteriais blizgančiais šarvais. Manau, kad meilę pasirenkam. Ką nors sutinki. Tau jis patinka. Nusprendi mylėti. Labai paprasta.

Kitė pavartė akis.

– Kaip siaubingai neromantiška, – sudejavo ji.

– Maksina, – paklausiau, – o tu? Ar kada nors buvai įsimylėjusi?

Ji skudurėliu perbraukė arbatos padėklą, šluostydama nuo mūsų taurių likusius apskritimus.

– Taip, – atsakė nepakeldama akių.

Apimtai smalsumo man nė nedingtelėjo, kad galbūt jai skaudu prisiminti tą vyrą.

– Kas jis buvo? Amerikietis ar prancūzas? Kodėl neištekėjai už jo?

Maksina iš karto neatsakė ir aš tučtuojau ėmiau apgailestauti, kad taip kamantinėju, bet tada ji prabilo:

– Neištekėjau už jo, nes jau buvo vedęs kitą.

Visos sužiurome verandoje išgirdusios tėtės žingsnius. Papsėdamas cigarą jis per pievelę ėjo link mūsų.

– Sveika, dukrele, – pasisveikino šypsodamasis man pro vešlius žilus ūsus. – Maniau, kad grįši namo antradienį.

Aš irgi nusišypsojau.

– Kitė įkalbėjo sėsti į ankstesnį traukinį.

Pavasarį valstybiniame Portlando universitete baigiau koledžą, tačiau su Kite dar du mėnesius atlikome praktiką, kad gautume slaugių licencijas. Šita kvalifikacija mūsų tėvams kėlė didžiulį susirūpinimą. Sergėk Dieve, kad iš tikrųjų jomis nepasinaudotume.

Kita vertus, Džerardą mūsų noras būti slaugėmis linksmino. Mūsų motinos nedirbo, kaip ir kitos pažįstamos moterys. Jis juokavo, kad pasamdyti vairuotoją, kuris vežiotų mane į ligoninės pamainas, kainuos daugiau negu kada nors uždirbsiu, tačiau jeigu tikrai noriu užsidėti baltą kepuraitę ir slaugyti ligonius, pažadėjo mane paremti.

Iš tikrųjų aš nežinojau, ką norėčiau veikti. Pasirinkau slaugės profesiją, nes tai kaip diena ir naktis skyrėsi nuo mano pažįstamų moterų gyvenimo būdo, kuriuo bjaurėjausi, – mano motinos, visą savo laiką paskyrusios oficialiems pusryčiams ir madingiausiam apatinių drabužių krašteliui, arba mano mokyklos draugių, kurios, baigusios vidurinę, ištisus mėnesius ištaigavo Paryžiuje ir Venecijoje be jokių rūpesčių, išskyrus vieną – kaip susirasti turtingą vyrą, kad galėtų ir toliau sau nerūpestingai gyventi.

Ne, toks gyvenimo modelis man netiko. Jo ribos mane dusino. Slaugės darbas įkvėpė savo šiurkščiu atšiaurumu, žadėdamas patenkinti vieną mano pusę, kuri ilgą laiką jautėsi tuščia ir troško už dyką padėti kitiems.

Maksina kostelėjo.

– Ruošiausi eiti, – pasakė tėtei ir vienu grakščiu mostu paėmė padėklą. – Ko nors pageidausite, pone Kelovėjau?

– Ne, Maksina, – atsakė jis. – Ačiū, nieko.

Man patiko, kaip jis kalbėdavo su Maksina, visada maloniai ir švelniai, niekada piktai ar skubotai kaip kad motina.

Linktelėjusi ji per sodriai žalią pievutę nuėjo į namus.

Kitė susirūpinusi pažvelgė į tėtį:

– Pone Kelovėjau?

– Taip, Kite?

– Girdėjau, kad vėl ima vyrus, – ji suvaldė jaudulį, – į karą. Važiuodama traukiniu perskaičiau laikraštyje. Gal žinote, kas iš Siatle gyvenančių gavo šaukimą?

– Dar per anksti kalbėti, Katyte Kite, – taip jis vadindavo ją pradžios mokykloje. – Tačiau atsižvelgiant į tai, kaip klostosi reikalai Europoje, manau, pamatysime daug vyrų išvykstant į karą. Mieste ką tik buvau susitikęs Stiveną Redklifą, jis sakė, kad Larsonų dvyniai išvyksta ketvirtadienį.

Pajutau, kaip suspaudė krūtinę.

– Teris ir Laris?

Tėtis iškilmingai linktelėjo.

Metais už mane ir Kitę jaunesni dvyniai išeina į karą. Karą. Negalėjau patikėti. Regis, tik vakar pradžios mokykloje jie man tampė už kasų. Teris buvo drovus, strazdanotais skruostais. Aukštėlesnis ir ne toks strazdanotas Laris buvo apsigimęs komikas. Abudu rudaplaukiai, beveik niekada nesiskirdavo. Spėliojau, ar mūšio lauke jiems bus leista stovėti greta. Užsimerkiau, tarsi mėgindama nuvyti tą mintį, bet ji niekur nedingo. Mūšio laukas.

Tėtis atspėjo mano mintis.

– Nesijaudink, Džerardo niekur neišsiųs, – pasakė jis.

Džerardas, be abejo, buvo toks pat stiprus ir narsus, kaip kiti pažįstami vaikinai, bet, nors ir labai stengiausi, neįsivaizdavau jo kitur, tik kostiumuotą banke. Vis dėlto, nors labai norėjau, kad jam nereikėtų kariauti, paslapčiomis troškau matyti jį su kario uniforma, ginantį ne tik dolerius ir centus.

– Jo šeima užima per daug svarbią padėtį visuomenėje, – kalbėjo jis toliau. – Džordžas Godfris pasirūpins, kad sūnaus nepaimtų į karą.

Jutau savyje nemaloniai bręstantį prieštaravimą, kad saugi Džerardo padėtis tuo pat metu ir guodžia, ir kelia pasibjaurėjimą. Neteisinga, kad vyrai iš neturtingų šeimų turi kariauti mūsų šalies kare, o keletas išrinktųjų dėl nerimtų priežasčių išvengia šaukimo. Iš tikrųjų buvusio senatoriaus, banko magnato Džordžo Godfrio sveikata silpo, todėl Džerardas perims jo pareigas banke. Vis dėlto su nerimu įsivaizdavau Larsonų dvynius, kovojančius įtvirtinimuose Europoje per patį viduržiemį, kol Džerardas patogiai sėdės odiniame sukamajame krėsle šiltame kabinete.

Tėtis matė nerimą mano akyse.

– Nesijaudink dėl to. Nenoriu, kad nerimautum.

Kitė žiūrėjo į ant kelių sudėtas rankas. Spėliojau, ar galvoja apie poną Gelfmaną. Ar ir jį pašauks į karą? Jam ne daugiau kaip trisdešimt aštuoneri, be abejonės, ganėtinai jaunas kovoti. Atsidusau, o kad man panorėjus karas baigtųsi. Ore tvyrančios blogos naujienos apie karą atsėlinusios sugadino net pačią nuostabiausią vasaros popietę.

– Motina šįvakar vakarieniauja mieste, – tarė tėtis dvejojamai žvilgtelėjęs į namų pusę, bet mūsų akims susitikus tas netikrumas dingo. – Damos, ar suteiksite man ypatingą malonumą šį vakarą pavakarieniauti su jumis?

Kitė papurtė galvą.

– Aš jau susitarusi, – atsakė miglotai.

– Atleisk tėti, bet aš vakarieniauju su Džerardu.

Linktelėjęs jis netikėtai sentimentaliai pasakė:

– Tik pamanykite, abi jau suaugusios ir turite savų svarbių planų. O, regis, tik vakar buvote mergaitės ir žaisdavote čia su lėlėmis.

Tiesą sakant, ilgėjausi to nerūpestingo ir paprasto laiko, kai rūpėjo tik popierinės lėlės, į svečius atėję draugai ir staipytis prieš veidrodį. Užsisagsčiau megztuką nuo vėjo – permainų vėjo.

– Eime vidun, – tariau paėmusi Kitę už rankos.

– Gerai, – švelniai atsakė ji. Ir taip paprastai mes vėl buvome Kitė ir Ana.

Virš mūsų stalo tarsi žemas debesis tvyranti cigarečių dūmų migla graužė akis. „Kotedžo“ klubas skendėjo prieblandoje, šeštadienio vakarais visi Siatle ateidavo čia šokti. Prisimerkiau stengdamasi ką nors įžiūrėti.

Kitė man stumtelėjo į mėlyną popierių suvyniotą dėžutę. Apžiūrinėjau auksaspalvį kaspiną.

– Kas čia?

– Čia tau, – atsakė ir šyptelėjo.

Klausiamai pažvelgiau į ją, paskui į dėžutę, ir atsargiai atrišusi kaspiną išvyniojau. Atidariusi baltą papuošalų dėžutę ir patraukusi drobinę skepetaitę, pamačiau žibantį daikčiuką.

– Kite!

– Tai segė, – atsakė ji. – Draugystės segė. Pameni, vaikystėj turėjom žiedelius?

Linktelėjau nesuprasdama, ar akyse dilgsi nuo dūmų, ar nuo nerūpestingų laikų prisiminimų.

– Pamaniau, kad ir suaugusios galim ką nors panašaus turėti, – tarė ji, patraukusi ant peties užkritusias garbanas, parodė į tokią pat segę, įsegtą į suknelę. – Matai? Ir aš tokią turiu.

Įdėmiai apžiūrinėjau dailų sidabrinį mažmožį, tai buvo apvali roželė iš mažyčių mėlynų akmenukų. Segė blizgėjo blankioje klubo šviesoje. Apvertusi pamačiau išgraviruotą įrašą: „Anai, su meile. Kitė“.

– Labai graži! – pasakiau segdamasi į suknelę.

Ji nusišypsojo.

– Tikiuosi, bus mūsų draugystės ženklas ir primins, kad neturėtume jokių paslapčių viena nuo kitos ir kad neleistume nei laikui, nei aplinkybėms jos išardyti.

Pritardama linktelėjau.

– Niekada jos neišsisegsiu.

Ji nusišypsojo.

– Ir aš.

Gurkšnodamos nealkoholinius gėrimus tyrinėjome judrų klubą, kur draugai, bendraklasiai ir pažįstami linksminosi turbūt paskutinį šeštadienio vakarą prieš tai, kas jų laukė rytoj. Karas, Vestuvės. Nežinia. Sunkiai nurijau.

– Pažiūrėk į Etelę ir Deividą Bartoną, – pašnibždėjo man į ausį Kitė. Ji parodė į juos, susiglaudusius prie baro. – Jis ją grabalioja, – tarė kiek per ilgai užsižiūrėjusi.

– Jai reiktų gėdytis, – pasakiau papurčiusi galvą. – Ji susižadėjusi su Henriu. Ar jis išvykęs studijuoti?

Kitė linktelėjo. Tačiau užuot kaip ir aš žiūrėjusi į juos nepritariamai, ji galvojo ką kita.

– Argi nenorėtum, kad tave kas nors taip stipriai mylėtų? – ilgesingai paklausė ji.

Suraukiau nosį.

– Brangioji, tai ne meilė.

– Žinoma, kad meilė, – pasakė galvą pasirėmusi ranka. Stebėjome jų porą lėtai einančią šokti. – Deividas pametęs dėl jos galvą.

– Gal ir pametęs, – atsakiau, – bet ne įsimylėjęs.

Kitė gūžtelėjo.

– Na, jie jaučia aistrą.

Iš rankinės išėmusi pudros truputį pasipudravau nosį. Tuoj ateis Džerardas.

– Aistra tik kvailiams, – pasakiau ir spragtelėjusi uždariau pudrinę.

– Galbūt, – atsakė ji. – Vis tiek nepraleisiu progos.

– Kite!

– Ką?

– Nekalbėk taip.

– Kaip?

– Kaip palaida moteris.

Kitei sukikenus, prie mūsų stalo priėjo Džerardas su draugu Maksu, kolega iš banko, neaukštu, garbanotu, neišraiškingo, bet garbingo veido, jis nenuleido akių nuo Kitės.

– Kite, ir mes norim kartu pasijuokti, – pasakė Džerardas šypsodamasis. Man patiko jo šypsena, tokia žavi ir drąsi. Vilkėjo pilką kostiumą, tarsi bokštas, iškilęs virš stalo, jis užsisegė rankogalių sąsagą. Maksas ramiai stovėjo šalia, šnopuodamas kaip vokiečių aviganis, įsmeigęs akis į Kitę.

– Ana, tu jam papasakok, – šaipydamasi paragino Kitė.

Kostelėjusi gudriai nusišypsojau.

– Taip, Džerardai, Kitė ką tik pasakė, kad... kad jiedu su Maksu šoks geriau už mudu. – Mečiau pergalingą žvilgsnį į Kitę. – Ar patikėsi?

Džerardas nusijuokė, o Maksas nušvito.

– Nagi, brangioji, juk neleisim jai taip kalbėti? – Žvilgtelėjęs į šokių aikštelę, ištiesė ranką. – Pašoksim?

Orkestrui užgrojus, išsišiepęs iki ausų Maksas nemokšiškai žengtelėjo. Kitė dėbtelėjo į mane, paduodama Maksui ranką.

Džerardas švelniai, elegantiškai apkabino mane per liemenį. Man patiko jo tvirtas glėbys ir pasitikėjimas savimi.

– Džerardai? – sukuždėjau į ausį.

– Ką, mieloji? – Jis puikiai šoko, buvo toks pat tikslus kaip ir tvarkydamas finansus, sudarydamas biudžetą neapsirikdavo nė vienu centu.

– Ar jauti?.. – Nutilusi svarsčiau, ko noriu paklausti. – Ar jauti man aistrą?

– Aistrą? – pakartojo ir vos nenusijuokė. – Kvailute mano, žinoma, kad jaučiu. – Ir truputį tvirčiau apkabino mane.

– Tikrą aistrą? – nepasitenkinusi atsakymu vėl paklausiau.

Stabtelėjęs su meile pridėjo mano rankas sau prie smakro.

– Juk tu neabejoji mano meile? Ana, dabar jau turėtum žinoti, kad myliu tave labiau už viską, labiau už viską šiame pasaulyje.

Linktelėjusi užsimerkiau. Po kelių akimirkų dainai pasibaigus prasidėjo kita, lėtesnė. Prisiglaudžiau prie Džerardo taip arti, kad jaučiau plakant jo širdį ir neabejojau, kad jis jaučia manąją. Lingavom skambant įsimenamai klarneto melodijai ir sulig kiekvienu žingsniu tikinau save, kad jaučiame aistrą. Žinoma, jaučiame. Džerardas buvo iki ausų įsimylėjęs mane, o aš jį. Kokia nesąmonė, kad ėmiau dvejoti. Tas dvejones man sukėlė Kitė. Kitė. Žvilgtelėjau, kaip nepatenkinta šoka su Maksu, tarsi iš niekur šokių aikštelėje išdygo ponas Gelfmanas. Priėjęs tiesiai prie jos, kažką pasakė Maksui ir paėmė ją į glėbį, o nusiminęs Maksas nudūlino šalin.

– Ką veikia Kitė su Džeimsu Gelfmanu? – paklausė susiraukęs Džerardas.

– Man tai nepatinka, – pasakiau stebėdama, kaip ponas Gelfmanas suka ją tarsi lėlę po šokių aikštelę. Jis laikė ją apkabinęs per liemenį per žemai ir per stipriai prispaudęs. Prisiminusi vargšę Ketliną suvirpėjau.

– Eikim, – paprašiau Džerardo.

– Taip greitai? – paklausė. – Mes dar net nepavakarieniavom.

– Maksina šaldytuve paliko sumuštinių, – atsakiau. – Man nebesinori šokti.

– Ar dėl Kitės? – paklausė jis.

Linktelėjau. Žinojau, kad Kitės nebesulaikysiu. Ji labai aiškiai leido suprasti. Bet tegul mane skradžiai, jeigu žiūrėsiu, kaip pamynusi orumą mano geriausia draugė atiduoda širdį jos nevertam vyrui – jos nevertam vedusiam vyrui. Tačiau buvo dar kai kas, ko nenorėjau prisipažinti, nors širdyje jutau pavydinti Kitei. Norėjau jausti tai, ką ir ji. Ir baiminausi, kad niekada nepajusiu.

Durininkui padavus man mėlyno aksomo paltą, įsikibau Džerardui į parankę. Ši buvo šilta, saugi ir globėjiška. Tariau sau, kad man labai pasisekė.

Važiuojant namo Džerardas norėjo kalbėtis apie nekilnojamąjį turtą. Ar pirksime butą mieste, ar ką nors tėvų kaimynystėje, prabangiame Vindemero rajone, kur užaugome. Butas būtų arčiau banko. Ir kaip linksma būtų gyventi Penktajame aveniu, niūniavo jis. Bet Baskerkai šį rudenį parduos savo didelį Tiudorų epochos namą su keturiais mansardos langais priekyje. Galėtume nusipirkę atnaujinti, pastatyti naują priestatą tarnams ir kambarių kūdikiui. Kūdikis.

Skambant monotoniškam Džerardo balsui, mašinoje staiga pasidarė karšta. Per karšta. Kelias priešakyje susiliejo, o gatvės žibintų padaugėjo. Kodėl man negera? Kodėl trūksta oro? Apsvaigusi įsikibau durų rankenėlės, kad nurimčiau.

– Brangioji, kas tau?

– Man tik reikia šiek tiek oro, – atsakiau leisdama langą žemyn.

Jis patapšnojo man per ranką.

– Atleisk, mieloji, ar aš tave pribloškiau?

– Truputį, – atsakiau. – Tiesiog tiek daug sprendimų reikia priimti. Ar galim ne viską iš karto nuspręsti?

– Žinoma, – atsakė. – Kol kas apie namus nebekalbėsiu.

Pasukęs mašiną į Vindemerą pravažiavo pro įspūdingas apšviestas kolonas, stovinčias abipus įvažiavimo. Šioje gerai prižiūrimoje šventovėje sodininkai valandų valandas lyg manikiūrininkai karpydavo pieveles ir puoselėdavo gėlynus, kad nebūtų nė vieno nukritusio žiedlapio, o guvernantės taip pat rūpestingai prižiūrėdavo vaikus. Pravažiavome Džerardo tėvų namus, pilkus rūmus su frontonu Gilmoro aveniu, ir Larsonų baltą kolonijinio stiliaus namą su gražiai apkarpytomis buksmedžio gyvatvorėmis ir iš Italijos atsiųstomis akmeninėmis vazomis. Kas man pasidarė? Šalia sėdi mylintis vyras, kuris nori, kad mano gyvenimas būtų gražus, patogus, toks, prie kokio esu pripratusi. Subariau save.

Džerardas įvažiavo į mano tėvų kiemą ir mes užėjome į namus, tiesiai į tamsią virtuvę.

– Maksina turbūt nuėjo miegoti, – pasakiau žvilgtelėjusi į laikrodį.

Pusė dešimtos. Maksina visada devintą valandą išeidavo į savo kambarius apatiniame aukšte.

– Ar norėtum sumuštinio? – pasiūliau.

– Ne, ačiū, – atsakė Džerardas, žiūrėdamas į rankinį „Rolex“ laikrodį, kurį jam padovanojau dvidešimt penktojo gimtadienio proga.

Išgirdę žingsnius, abu sužiurome.

– Tėti? – paklausiau žiūrėdama už kampo ir tamsoje pastebėjau laiptais besileidžiančią moters figūrą.

– Mama?

Įjungusi prieškambario šviesą pamačiau klydusi.

– Tavo motina dar negrįžo, – atsakė Maksina. – Tik nunešiau papildomų rankšluosčių į tavo vonios kambarį. Frančeskos šiandien nebuvo, o aš norėjau, kad iš ryto turėtum.

– Ak, Maksina, – tariau, – na kam gi tokiu vėlyvu metu rūpiniesi rankšluosčiais. Apie tai nenoriu nė girdėti! Prašau eit ilsėtis. Tu per daug sunkiai dirbi.

Jai pasisukus pažiūrėti, kelinta valanda, man pasirodė, kad sublizgo drėgnos akys. Ar tik neverkė, o gal pavargusi po dienos darbų?

– Ką gi, linkiu jums labos nakties, – tarė linktelėdama. – Nebent ko nors pageidausit?

– Ne, – atsakiau. – Ačiū, mums nieko nereikia. Saldžių sapnų, Maksina.

Kaip vaikystėje rankomis apsivijau jai kaklą, jos skruostai kvepėjo vanile.

Maksinai išėjus, Džerardas švelniai paskubomis pabučiavo mane. Kodėl jis nebučiuoja manęs ilgiau?

– Jau vėlu, – tarė jis. – Ir aš jau eisiu.

– Ar tikrai turi eiti? – paklausiau prisitraukdama jį, kai ką sumaniusi žiūrėjau į sofą svetainėje. Kodėl Džerardas visada toks praktiškas?

– Mums reikia pailsėti, – atsakė papurtęs galvą. – Rytoj laukia svarbi diena.

– Svarbi diena?

– Šventė, – įtariai pažvelgęs atsakė. – Ar pamiršai?

Man visai išgaravo iš galvos. Džerardo tėvai rengia mūsų sužadėtuvių šventę savo namuose, toje milžiniškoje pievutėje, taip idealiai nupjautoje, kad priminė golfo aikštyną tėtės užmiesčio klube. Gros orkestras, žais kroketą, bus ledo skulptūrų ir pailgų lėkščių su mažais sumuštinukais, kuriuos patieks padavėjai baltomis pirštinėmis.

– Pasipuošk gražia suknele ir atvyk antrą valandą, – paprašė nusišypsojęs.

– Gerai, pasipuošiu, – atsakiau atsišliedama tarpduryje.

– Labanakt, brangioji, – atsisveikino eidamas prie mašinos.

Stovėjau ir žiūrėjau į nuvažiuojančią jo mašiną, kol variklio garsas ištirpo tirštoje rugpjūčio nakties tyloje.

2 skyrius

– Maksina!

Atsimerkusi porą kartų sumirksėjau, visa užsimiegojusi mėginau atpažinti tą garsų, šaižų, piktoką, labai nepatenkintą ir aiškiai suirzusį balsą.

Motina. Ji grįžo.

– Kodėl neišlyginai? Juk sakiau, kad Ana šiandien vilkės mėlyną suknelę. – Dabar jos balsą girdėjau už miegamojo durų.

Nusiklojusi užtiesalą atsisėdau, nenoriai kojomis paliečiau šaltas kietmedžio grindis ir užsimečiau chalatą. Vargšė Maksina nenusipelnė, kad ją ir vėl bartų.

Atidariau duris.

– Mama, – atsargiai tariau. Gerai žinojau, kada galiu paprieštarauti jos nuomonei dėl madų. Lėtai išėjau į koridorių. – Šiandien norėjau vilktis raudoną suknelę. Tą, kurią nupirkai Paryžiuje.

Ji nusišypsojo, stovėjo už kelių žingsnių laiptų aikštelėje ir metusi apmaudų žvilgsnį į Maksiną atitraukė portjeras.

– Labas rytas, brangioji, – pasisveikino prieidama. – Nežinojau, kad jau pabudai. – Ištiesusi rankas atsargiai suėmė mano veidą. – Širdele, atrodai pavargusi. Ar vakar ilgai vakarojai? Su Džerardu?

Jo vardą visada ištardavo su jaudulio gaidelėmis balse, lyg žavėdamasi šokoladinio kremo pyragu. Man ne kartą dingtelėjo, kad motina turbūt pati norėtų ištekėti už Džerardo Godfrio.

Papurčiau galvą.

– Ne, neilgai.

Ji parodė į patinusius mano paakius.

– Kodėl paakiai juodi?

– Negalėjau užmigti, – atsakiau.

Laikydama pakabą su suknele, nedrąsiai prisiartino Maksina.

– Antuanete, ar šita? – paklausė.

Linktelėjau.

– Maksina, nenorėčiau, kad ją taip vadintum, – piktai tarė motina. – Ji jau nebe mergaitė, o moteris, kuri tuoj ištekės. Prašom kreiptis į ją tikruoju vardu.

Maksina linktelėjo.

– Mama, – tariau gergždžiančiu balsu, paduodama ranką Maksinai, – man patinka, kai mane vadina Antuanete.

Motina gūžtelėjo. Jos ausyse suposi nauji deimantiniai auskarai.

– Ką gi, dabar tai vis tiek nebesvarbu. Kitą mėnesį tapsi ponia Džerard Godfri, ir tai visų svarbiausia.

Pajutau, kaip ima prakaituoti pažastys. Viena kitą suprasdamos susižvalgėme su Maksina.

– Brangioji, tikrai nori vilktis raudoną suknelę? – į dešinę pakreipusi galvą paklausė motina. Ji buvo graži moteris, aš niekada jai neprilygsiu. – Nežinau, ar tau tinka ta spalva.

Maksina pažvelgė motinai tiesiai į akis, tai retai nutikdavo.

– Ponia Kelovėj, manau, kad jai labai tinka, – tarė neleisdama daugiau ginčytis.

Motina gūžtelėjo.

– Na, tada renkis ką nori, po dviejų valandų važiuosim pas Godfrius. Todėl geriau pradėk ruoštis. – Ir nuėjo, bet vidury koridoriaus vėl atsisuko į Maksiną ir mane.

– Brangioji, susikelk plaukus į viršų, kad išryškėtų profilis.

Paklusniai linktelėjau. Motina užsisakinėdavo visus madų žurnalus ir kasmet lankydavosi Niujorko ir Paryžiaus madų pristatymuose. Ji labiau negu kitos motinos rūpinosi išvaizda: dizainerių suknelės, idealios šukuosenos, naujausi aksesuarai. O kam? Tėtis beveik nepastebėdavo. Ir kuo daugiau drabužių ji kaupė, tuo nelaimingesnė atrodė.

Kai motina nebegalėjo išgirsti, pažvelgiau į Maksiną.

– Ji prastai nusiteikusi, ar ne?

Maksina padavė man suknelę. Iš akių mačiau, kad vis dar įsižeidusi dėl įsakmaus motinos tono. Nuėjome į mano kambarį ir aš uždariau duris.

Prisidėjusi suknelę paklausiau:

– Ar tikrai manai, kad su ja atrodysiu gražiai?

– Antuanete, kas tau neduoda ramybės? – paklausė ji. Jaučiau, kaip veriantis jos žvilgsnis reikalauja atsakymo, bet kol kas jo neturėjau.

Nuleidau akis į basas kojas ant kietmedžio grindų.

– Nežinau, – atsakiau dvejodama. – Man neramu, kad viskas vyksta taip greitai.

Maksina linktelėjo.

– Turi omenyje sužadėtuves?

– Taip, – atsakiau, – aš jį myliu, tikrai. Jis toks geras žmogus.

– Jis geras žmogus, – tarė paprastai, leisdama man toliau kalbėti.

Atsisėdusi ant lovos, atrėmiau pavargusią galvą į atkaltę.

– Juk negali norėti, kad jis būtų idealus, – tariau, – tačiau kartais spėlioju, gal mylėčiau labiau ir stipriau, jeigu pasielgtų teisingai.

Maksina pakabino suknelę ant durų.

– Ir išeitų į karą?

Linktelėjau.

– Tik trokštu, kad jis, kad mes gyventume truputį kitaip.

– Kaip brangioji?

– Noriu didžiuotis juo taip kaip kitos moterys, kurių vyrai išeina į karą, – nutilusi pagalvojau apie pažįstamas poras ir kalbėjau toliau: – Noriu aistringai jį mylėti. – Baikščiai sukikenau. – Kitė mano, kad mums trūksta aistros.

– Na, o tu? – viltingai paklausė Maksina.

– Nežinau, – atsakiau vydama iš galvos tą mintį. – Ką aš čia paistau. Esu niekam tikusi sužadėtinė, jeigu šitaip kalbu. – Papurčiau galvą. – Džerardas yra svajonių jaunikis. Man pasisekė, kad už jo išteku. Laikas pradėti vaidint savo vaidmenį.

Maksinos akys susitiko su mano. Mačiau, kaip ji užsiplieskė.

– Antuanete, kad man daugiau šitaip niekada nekalbėtum, – kiekvieną žodį ištarė su stipriu prancūzišku akcentu taip aiškiai ir tvirtai, kaip tik galėjo. – Gyvenime, o ypač meilėje – negalima vaidinti.

Ir kaip vaikystėje, apglėbusi mane per pečius, skruostu prigludo prie manojo.

– Privalai būti savimi, – tarė ji. – Ir visada klausyti širdies balso, net kai skaudu ar atrodo, kad taip elgtis būtų labai sunku ir negerai.

Atsidususi įsikniaubiau jai į petį.

– Maksina, kodėl man tai sakai? Kodėl dabar?

Ji per prievartą nusišypsojo, jos veide mačiau apgailestavimą.

– Todėl, kad neklausiau savo širdies, o reikėjo.

Džerardo motina Greisė Godfri buvo grėsmingos išvaizdos. Jos juodos akys ir aštrūs bruožai, kurie taip tiko Džerardui, baugino ir rėžė akį. Tačiau jai nusišypsojus, sušvelnėdavo. Kai buvau maža, dažnai norėdavau, kad mano motina būtų tokia kaip ponia Godfri – nepaisant turto ir padėties, praktiška ir paprasta. Tuo metu, kai jos klasės moterys vaikų auginimą užkraudavo tarnams, ponia Godfri to nedarė. Vaikystėje, jeigu kuris nors Godfrių berniukas nusibalnodavo kelį, nuvijusi auklę pati sutvarstydavo, švelniai bučiuodama susižeidusį vaiką.

,,Nesuprantu, kodėl Greisė Godfri neleidžia auklei dirbti savo darbo,“ – nugirdau motiną sakant tėtei, kai lankiau pradžios mokyklą.

Kaip ir galima buvo tikėtis, tą popietę, su tėvais per pievelę eidami pas Godfrius, pamatėme Greisę su padavėjais iš verandos ant pievutėje pastatyto stalo nešančią ledo skulptūrą – didelę antį su iš paskos pavojingai krypuojančiais trimis ančiukais.

– Aš jums padėsiu, – šūktelėjo man už nugaros tėtis.

– Greise, atsargiai, – įsiterpė motina, – nepasitempk nugaros.

Ponia Godfri perdavė iš rankų antį, kuri grasinosi nukristi, kaip tik tėtei puolus padėti.

– Ačiū, – padėkojo prieš atsisukdama į motiną. – Sveika, Luelena! Labas, Ana! Argi ne puiki diena švęsti?

– Taip, – atsakiau pakeldama akis į giedrą dangų, kur matėsi tik vienas pūkinis debesėlis. Erdvioje pievelėje buvo pristatyta stalų, užtiestų alyvinėmis staltiesėmis, ant kurių stovėjo vazos, o kiekvienoje jų puikavosi po penkias violetines hortenzijas. – Kaip... – Sujaudinta tokio dėmesio ir meilės man, Džerardui, mūsų būsimai santuokai, nutilau. – Kaip gražu!

– Džiaugiuosi, kad tau patinka, – tarė ponia Godfri ir savo tvirta ranka įsikibo man į parankę. – Džerardas verandoje, brangioji, laukia tavęs.

Iš tolo mačiau jį, išsitiesęs šezlonge su tėvu rūkė cigarus. Madingas, gražus, stiprus, tarsi nužengęs iš motinos madų žurnalo. Pamatęs mane greitai pakilo ir įtraukė šventinį dūmą. Tada mojuodamas šūktelėjo:

– Tuoj ateisiu, Ana!

Pasitaisiau suknelės kaspiną, ausyse vis dar skambėjo Maksinos žodžiai: „Gyvenime, o ypač meilėje – negalima vaidinti.“ Bet juk visi vaidina. Motina. Tėtis. Kai kuriais atžvilgiais ir Kitė. Net Maksina. Kodėl gi aš turėčiau elgtis kitaip?

Po valandėlės pajutau, kaip Džerardas apkabino mane per liemenį ir sušnibždėjo į ausį:

– Esi pati gražiausia moteris, kokią kada nors teko matyti.

Paraudau.

– Tikrai taip manai?

– Aš žinau, – atsakė. – Iš kur gavai tą suknelę? Atrodo, kad sapnuoju.

– Apsivilkau dėl tavęs, norėjau, kad...

– Pala, ar ten Etanas Vagoneris? – prisimerkęs žiūrėjo į sodo vartus, kur ėjo vyras ir nėščia jo žmona. – Mieloji, atleisk, kad pertraukiau, bet tai senas universiteto draugas. Eime, supažindinsiu.

Visą popietę nieko daugiau ir neveikėme tik sveikinomės su svečiais klausinėdami, kaip jie laikosi, beveik nemačiau Džerardo, tik kartais man pamodavo iš kito verandos galo arba praeidamas pakštelėdavo į skruostą. Susižiedavimo šventė skirta ne sužadėtiniams.

Suskambus pietų varpeliui pasigedau Kitės, man dingtelėjo, kad nemačiau jos visą popietę. Kaip keista, ji seniai žinojo apie šventę. Per visus pietus jos vieta galustalėje šalia Džerardo ir manęs kažin kodėl liko tuščia. O kai orkestras užgrojo pirmąją vakaro dainą ,,You Go to My Head“, ėmiau nerimauti.

– Džerardai, – sušnibždėjau jam į ausį, mums sukantis šokių aikštelėje, šiltame vakaro ore jaučiau į mus įsmeigtas, regis, tūkstantį akių. Stengiausi nekreipti dėmesio. – Kitė neatėjo. Gal jai kas nutiko?

– Tikriausiai vėluoja, – atsakė ramiu balsu. – Juk pažįsti Kitę.

Tiesa, Kitė dažnai vėluodavo. Bet ne penkias valandas į savo geriausios draugės sužadėtuves. Ne, kažkas negerai. Jaučiau tai.

Padėjau galvą Džerardui ant atlapo, jam tiesiog tobulai mane šokdinant. Užsimerkiau ir kaip visada leidausi vedama, nė akimirkai neimdama vadovauti, klausiausi dainos žodžių: „Mano galvoje tu skambi tarsi priedainis...“ Ar Džerardo vardas skamba mano galvoje?

– Džerardai, – sušnibždėjau, – ar dažnai galvoji apie karą? Ar eitum?

Atsitraukęs pažiūrėjo į mane.

– Mieloji, jeigu baiminiesi, kad manęs nepaimtų, prašau, nereikia. Tėvas jau tuo pasirūpino.

Suraukiau antakius.

– A, – Nutilau galvodama, kaip pasakyti. – Bet ar niekad nesijaudini, kad...

– Dėl ko nesijaudinu?

Akies krašteliu pastebėjau kažką šmėžuojant prie sodo vartų ir tai pertraukė mano mintis. Kažkas mojavo, bandydamas atkreipti mano dėmesį. Per šokių aikštelės šviesas nesimatė sodo pakraščio, bet gerai įsižiūrėjusi atpažinau Kitę. Ji stovėjo už sodo vartų. Ar jie užrakinti? Kodėl ji neužeina? Mačiau, kaip nosinaite šluostosi akis. Ne, kažkas negerai.

Dainai pasibaigus šokių aikštelėje prie mūsų prisidėjo keletas porų. Pasilenkusi prie Džerardo sukuždėjau:

– Ar neprieštarausi, jeigu šitą praleisim?

Sutrikęs nusišypsojo, bet linktelėjo, išbėgusi pro vartus pamačiau Kitę, ji sėdėjo ant šaligatvio užsikniaubusi ant kelių.

– Kite, kas nutiko? – pastebėjau, kad nuo ašarų ant jos skruostų buvo nuvarvėjęs tušas, o akys paraudusios.

– Turbūt manai, kad esu baisiai bloga draugė, – kūkčiodama vėl įsikniaubė į kelius.

Glosčiau jai plaukus, mėgindama už segtukų užkišti išsidraikiusias sruogas, bet veltui. Dar neteko matyti taip išsitaršiusių jos garbanų.

– Brangioji, žinoma, kad ne, – tariau. – Kas atsitiko? Pasakyk man.

– Ana, labai atsiprašau, kad tave taip nuvyliau. – Ji šniurkštelėjo. – Turbūt laikai mane niekam tikusia drauge. Tokia ir esu. Apgailėtina, prasta draugė.

Jai vėl ėmus kūkčioti, iš savo suknelės klostės ištraukiau naują nosinaitę ir padaviau.

– Nesi tokia, – atsakiau. – Labai tave branginu.

Išsišnypštusi nosį Kitė pakėlė į mane sielvarto kupinas akis. Jos žvilgsnyje mačiau liūdesį, atmieštą neviltim. Prieš mane buvo moteris, pasirengusi drastiškam žingsniui. Nusukau akis.

– Aš jau seniai čia, – tarė. – Bet negalėjau užeiti.

– Kodėl, po galais?

Ji vėl išsišnypštė nosį.

– Nes man sunku tave išlydėti.

– Kite, juk aš niekur neišvykstu.

– Kaip tik tai, – atsakė. – Išvyksti, nes išteki. Tu keitiesi. Žinau, kad turėčiau džiaugtis dėl tavęs, bet galvoju tik apie tai, kad tave prarasiu.

– Ak, Kite, tu niekada manęs neprarasi! – sušukau.

Ji linktelėjo.

– Prarasiu. Taip ir turi būti, tik aš dar neapsipratau su ta mintim. – Ji mostelėjo ranka į kitapus gyvatvorės besitęsiančią šventę. – Štai kodėl šiandien negalėjau prisidėti. Ana, labai atsiprašau.

Paėmiau jos ranką.

– Ne, – tvirtai tariau, – nėra ko atsiprašinėti.

Suknelės krašteliu jai nuo skruosto nušluosčiau pasiklydusią ašarą.

– Ana, turiu tau kai ką pasakyti, – tarė santūriau.

Paleidau jos ranką.

– Ką?

– Tau nepatiks.

– Vis tiek sakyk, – paraginau pasirengusi išklausyti.

– Nusprendžiau kai ką svarbaus dėl savo ateities, – pasakė ir kostelėjusi pridūrė: – Kaip ir tu, taip ir aš privalau keistis.

– Kite, ką turi galvoje?

Ji giliai įkvėpė, kad nurimtų.

– Prisimeni, ką sutarėm užsirašydamos į slaugių mokyklą?

Linktelėjau.

– Taip. Prisiekėm netapti tokios kaip mūsų motinos.

– Būtent, – tarė, žiūrėdama į vieną tašką. – Kadangi norim kitokio, prasmingesnio gyvenimo.

Suraukiau antakius.

– Kite, jei manai, kad tekėdama už Džerardo aš...

– Ne, – paskubomis tarė ji. – Visai ne tai turėjau galvoje. Tiesiog sakau, jog man į galvą atėjo mintis, kad pritaikiusi savo sugebėjimus galiu šį tą nuveikti gyvenime, šį tą labai svarbaus. Jau kuris laikas apie tai galvojau, nuo tada, kai išgirdome gandus apie karą, bet šįvakar, Ana, man aišku, ką turiu daryti.

Stipriai sugniaužiau rankas ant kelių.

– Aš išvykstu, – tarė ji. – Toli, į Ramiojo vandenyno salas. Užsirašiau į kariuomenės slaugių korpusą slaugyti sužeistųjų. Šiandien nuėjau į mieste esantį savanorių registracijos centrą. Ana, jiems reikalingos apmokytos slaugės. Jiems labai jų trūksta. Pagaliau man pasitaikė proga nuveikti ką nors svarbaus.

Iš jaudulio man suvirpėjo širdis. Prisiminiau, ką apie salas savo laiškuose pasakojo Nora – tvankiomis naktimis žvaigždės spindėdavo taip arti, jog, rodėsi, paliesi, kaip ten gražu ir paslaptinga, apie už kiekvieno kampo tykančią karo ir mirties baimę, apie vyrus. Tačiau išdrįsdavau apie tai tik pasvajoti, nė nežinodama, kad Kitė tylomis planuoja išvykti.

Paspyriau akmenuką, šis nulėkė į gatvę.

– Ar tikrai?

– Taip, – švelniai atsakė ji.

Atsidusau.

– Klausyk, – kalbėjo toliau Kitė. – Tu išteki. Visi tuokiasi, studijuoja arba kur nors išvyksta. Aš nesėdėsiu sudėjusi rankų ir nežiūrėsiu, kaip viskas keičiasi. Aš irgi noriu dalyvauti tose permainose.

Taip, norėjome mes to ar ne, tačiau abidvi keitėmės. Ir kuo labiau artėjome prie tų permainų, tuo skaudžiau jas jautėme. O dabar, kai susidūriau su tuo akis į akį, man taip suskaudo širdį, kad nebegalėjau daugiau tverti.

– Motina, savaime aišku, nepritaria, – kalbėjo Kitė, – kad bėgčiau į laukinę salą, kur gyvensiu su laukiniais ir kareiviais, bet man nesvarbu. Man nerūpi, ką pagalvos kiti, – ir šiek tiek atsargiau pridūrė: – Išskyrus tave.

Aš irgi nenorėjau nė pagalvoti, kad Kitė ten išvyks, bet ne dėl „laukinių“ ar vyrų, kurie gerokai man kėlė nerimą. Ne, man buvo nepakeliama mintis, kad Kitė išvyks, atsidurs kitame pasaulio krašte be manęs.

– Aš susirašinėju su Nora, – pagaliau prisipažinau.

Kitė atrodė nepatenkinta, bet staiga jos akys nušvito.

– Ar ji ne Ramiajame vandenyne?

– Taip, – atsakiau. – Ji įkalbinėja ir mane užsirašyti.

Kitė išsišiepė.

– Ką gi, tik veltui gaišta laiką.

– O gal ir ne, – tyliai atsakiau.

Pagalvojau apie vestuves, kurios turėjo įvykti po kelių savaičių. Įvairios smulkmenos pralėkė mintyse tarsi filmo kadrai. Prancūziško šilko vestuvinė suknelė. Mėlynas keliaraištis. Glajumi aplietas penkių aukštų tortas. Servetėlės. Pamergių puokštės iš baltų bijūnų ir šviesiai violetinių rožių. Suvirpėjau pagalvojusi – kaip tekėsiu, jei šalia nebus Kitės?

Išsitiesiau ir linktelėjau sau.

– Vyksiu drauge, – pasakiau dalykiškai.

Kitė nušvito.

– Ana! Ar tikrai? O kaip vestuvės? Išvykti reiks mažiau nei po savaitės ir įsipareigosi išbūti bent devynis mėnesius, o gal ir ilgiau.

Gūžtelėjau pečiais.

– Juk jiems reikia slaugių? – Mano širdis tuksėjo iš susijaudinimo, laukimo ir baimės.

Kitė linktelėjo vis dar šniurkščiodama.

– Reikia. Naujokes registravęs žmogus sakė, kad kariniai veiksmai Ramiajame vandenyne vis stiprėja, todėl jiems žūtbūt reikalingos slaugės.

Nusišypsojau.

– Kokia iš manęs draugė, jeigu į viso gyvenimo nuotykį leisies viena?

Kitė stipriai mane apkabino ir mes sėdėjome ant šaligatvio klausydamos vienos dainos, paskui kitos. Šventinė muzika skambėjo tarsi iš kito pasaulio, tam tikra prasme taip ir buvo. Apkarpyta laurų gyvatvorė brėžė ribą tarp užtikrinto rytojaus ir nežinios.

– Džerardas man niekada neatleis, – tarė Kitė, – kad vestuvių išvakarėse pavogiau jo sužadėtinę.

Papurčiau galvą.

– Nekalbėk niekų. Juk aš ne tavo belaisvė. Išvykstu, nes to noriu.

Per petį pažvelgiau į mums už nugarų vykstančią šventę. Žinojau, kokių padarinių turės mano sprendimas. Motina pasius. Tėtis perspės nevykti. O Džerardas... Džerardas. Atsidusau. Jam bus sunku susitaikyti, kad patogiai sau lieka namie, kai sužadėtinė išvyksta į karo zoną. Žinojau, kad jį taip pat įskaudinsiu, labiausiai dėl to ir nerimavau. Tačiau kol kas nesinorėjo apie tai galvoti. Jeigu jis mane myli, iš tikrųjų myli, palauks, o jeigu ne, ką gi, kai ateis laikas, tada ir rūpinsiuos.

Su kiekviena akimirka jutau, kaip mano ryžtas stiprėja. Man reikia vykti su Kite į Ramiojo vandenyno salas. Kokiu tikslu? Atsakymas vis dar buvo miglotas. Tačiau aišku viena: šiame naujame nuotykyje aš ne tik vaidinsiu.

3 skyrius

Kitei alkūne niūktelėjus man į pašonę, sudejavusi nenoriai atsimerkiau.

– Pažvelk pro langą, – pasakė krykštaudama iš džiaugsmo. – Mes beveik atvykom!

Iš šiauriau esančios salos, į kurią atplaukėme laivu, skridome keturiasdešimt penkias minutes. Visas keturias dienas prasirgau jūros liga, todėl nekantravau atsidurti ant žemės. Apsidairiau po pilką nedidelio lėktuvo saloną su įvairiais mechanizmais. Čia vieta vyrams. Vis dėlto, be lakūnų kabinoje ir vieno kareivio, aukšto, nevikraus rusvaplaukio naujai išlyginta uniforma, kurį buvo išleidę gydytis, lėktuvas buvo pilnut pilnutėlis slaugių.

– Žiūrėk! – šūktelėjo Kitė, dėdama ranką prie širdies. – Ar esi mačiusi ką nors gražesnio?

Pasilenkiau prie Kitės, kad galėčiau pažvelgti pro mažytį langelį. Išvydusi vaizdą apačioje, aiktelėjau – nepaprastai žydras vanduo, baltas smėlis ir sodrus skaisčiai žalias kalvos šlaitas. Nesitikėjau, kad pamačius taip užims kvapą. Atvirai kalbant, nelabai ko tikėjausi. Žinoma, Nora, dabar laivu grįžtanti į Ameriką, pasakojo apie salos žavesį, bet laikraščiai namuose rašė ką kita: apie negailestingą tropikų karštį, purvą ir vargą, apie vyrus, kovojančius moskitų apniktose pelkėse, kurias savo laiškuose vadino tikru pragaru. Vis dėlto neatrodė, kad vaizdas pro langą atitiktų tokį aprašymą. Ne, šita sala atrodė kitokia, visiškai kitokia.

Mintyse prisiminiau Džerardą ir jo veidą man lipant į lėktuvą – liūdną, sutrikusį, šiek tiek išsigandusį. Kai kitą dieną po šventės pasakiau, kad išvykstu, jis elgėsi nuostabiai. Tačiau jo akyse mačiau susirūpinimą.

Žinoma, stengėsi atkalbėti nuo kelionės, tačiau galų gale suspaudė man ranką ir per prievartą nusišypsojęs tarė: ,,Sugrįžusi rasi mane čia. Niekas to nepakeis.“

Prieš man išvykstant ilgai kalbėjomės ir nusprendėme metams atidėti vestuves. Išgirdusi naujieną motina buvo priblokšta ir išbėgo į miegamąjį verkti. Tėtį buvo kiek sunkiau perprasti. Pasakiau jam po šventės pas Godfrius, prieš pat vakarienę, kai savo kabinete gurkšnojo škotišką viskį. Jo kaktą išpylė prakaito lašeliai.

– Dukra, ar tikrai nori taip pasielgti?

– Tikrai, – atsakiau, – man atrodo, kad taip bus teisingiausia.

Linktelėjęs užsirūkė cigarą, pūsdamas dūmą pro pravirą langą. Jo akys sužvilgo.

– Ir aš norėčiau būti toks pat drąsus.

– Tėti...

– Taigi, – staiga pasakė, gnybdamas cigaro nuodagą į peleninę ir slopindamas tvyrantį jaudulį. – Nevėluokime vakarienės. Maksina ruošia karštus sumuštinius su kumpiu ir sūriu.

Tačiau tėtis tą vakarą beveik nieko nevalgė.

Rankomis pasilyginau suknelę. Kodėl maniškė taip susilamdė, o Kitės atrodo kaip ką tik išlyginta? Pašnairavau – ar nesuklydau čia atvykdama? Susidėjusi rankas sterblėje įsistebeilijau į kraštovaizdį apačioje, kone metus čia bus mano naujieji namai.

Lėktuvo priekyje atsistojo vyresnioji slaugė Konstancija Hildebrand, saloje ji bus mūsų viršininkė, ir rūsčiai nužvelgė jaunas slauges. Ji buvo apkūni moteris, pražilę plaukai pakišti po slaugės kepuraite, prisegta taip glaudžiai, jog, rodėsi, jai turėtų skaudėti. Jei ji kada ir sušvelnėdavo, tai niekam to nerodė.

– Mes tuoj atskrisim į salą, – pasakė ji. Lėktuvas labai ūžė ir nors ji kone šaukė, vis dėlto norėdama suprasti, ką sako, turėjau stebėti jos lūpas. – Nepasiduokit salos grožiui, mes čia ne poilsiauti atvykom, – kalbėjo toliau. – Dirbsite sunkiau ir prakaituosite labiau negu įsivaizduojate. Karštį sunku ištverti, o drėgmė dusinanti. Ir jei jūsų nepriveiks moskitai, priveiks čiabuviai. Pakrantės gyventojai yra draugiški, bet toliau neikite. Netoli karinės bazės vis dar esama žmogėdrų kolonijų.

Slaugei Hildebrand atsikosėjus, žvilgtelėjau į greta sėdinčias nustebusias ir išsigandusias moteris.

– Žinau, kad esat pavargusios, bet reikia padirbėti, – pasakė ji. – Nuėjusios į savo patalpas nusiprauskit ir lygiai antrą ateikit į ligoninę. Be to, įspėju, jūsų atvykimą stebės gausus būrys vyrų, kurie ilgą laiką nematė moterų, išskyrus wahine. – Ji pabrėžtinai papurtė galvą. – Prašom nežiūrėti vyrams į akis. Reikia priversti juos elgtis džentelmeniškai.

Priešais sėdinti mergina išsitraukė pudrinę ir šiek tiek pasipudravo nosį, o tada raudonu lūpdažiu pasidažė lūpas.

Kitė šyptelėjo ir palinkusi prie manęs sukuždėjo:

– Saloje yra du tūkstančiai vyrų, o mūsų keturiasdešimt penkios.

Sušnairavau į Kitę. Kaip ji gali galvoti apie vyrus, kai aš tegalvojau apie šiurpą keliančius slaugės Hildebrand įspėjimus.

– Ar manai, kad saloje tikrai yra žmogėdrų?

– Ne, – užtikrintai atsakė Kitė. – Ji tik bando mus įbauginti.

Ramindamasi linktelėjau ir pridūriau:

– Be to, Nora laiškuose nieko nerašė apie moskitus.

Kitė pritariamai linktelėjo.

– Pažįsti Mereditą Luis, Džilijano seserį, ji buvo kitoje saloje. Atvyko čia su pirmąja karių banga ir sakė, kad istorijos apie žmogėdras pramanytos.

Tačiau užuot paguodę Kitės žodžiai smigo man tarsi šrapnelio kulkos. Meredita Luis vidurinėje mokėsi kartu su Džerardu. Klasės albume ji stovėjo šalia jo, tai prisiminusi ėmiau ilgėtis namų. Mane apėmė netikrumas, bet ėmęs trūkčioti ir kratytis lėktuvas išblaškė tas mintis.

Su Kite laikėmės susikibusios už rankų, kol dunkstelėjęs ant žemės lėktuvas lėkė nusileidimo taku, pavojingai arti vandenyno. Akimirką atrodė labai tikėtina, kad kaip lekianti torpeda katapultuosime į tuos gilius vandenis. Tyliai persižegnojau ir sukalbėjau maldą.

– Kas bus, tas, – po kelių minučių pašnibždomis tariau, rikiuodamasi su kitomis moterimis lipti iš lėktuvo.

Už nugaros stovinti Kitė uždėjo ranką man ant peties.

– Ačiū, kad atvykai kartu, – sukuždėjo. – Pažadu, kad nesigailėsi.

Vorele leidomės laiptais į kilimo ir tūpimo aikštelę. Man į veidą padvelkė vėjelis – karštas ir drėgnas, o įkvėpusi beveik pajutau, kaip garuoja įkaitę plaučiai. Mums iš dešinės einančios slaugės – tos, kuri prieš pat išlipant pasipudravo, – veidas atrodė sudrėkęs ir blizgantis, pastebėjau jai per skruostą tekant prakaito lašą. Iš rankinės buvau beišsitraukianti pudrinę, bet priminiau sau, kad nesvarbu, kaip atrodau, nes esu susižiedavusi.

Apsidairiusi po aikštelę pamačiau, kad slaugė Hildebrand buvo teisi, bent jau dėl vyrų. Daugybė rusvai žalsvų uniformų spietėsi tarsi širšės. Drąsesni švilpė, kiti tiesiog spoksojo atsišlieję į sunkvežimius rūkydami cigaretes.

– Galima pamanyt, kad akyse nėra regėję moterų, – sukuždėjo Kitė, mirksėdama priekyje stovinčiam kareiviui, šis atstatė krūtinę ir drąsiai nusišypsojo. – O jis gražus, – tarė ji garsėliau nei derėjo.

Slaugė Hildebrand atsisuko į mus.

– Damos, leiskite pristatyti jums pulkininką Donahju, – tarė sukdamasi į vyrą, kurio uniformą puošė bent tuzinas medalių ir ženkliukų. Jam žengiant asfaltu, kareiviai išsirikiavo. Minia nuščiuvo, o sužavėtos slaugės stebėjo prieinantįjį. Pulkininkas buvo maždaug keturiasdešimties, gal vyresnis, gražiai įdegęs, jo juodi plaukai buvo vos žilstelėję, o žvilgsnis tiesiog veriantis. Pamaniau, kad su uniforma jis atrodo stiprus ir šiek tiek bauginantis.

– Slauge Hildebrand, damos, – kreipėsi pirštais vos liesdamas kepurę. – Norėčiau oficialiai pasveikinti atvykusias į Bora Boros salą. Esame dėkingi, kad tarnaujate savo šaliai, ir patikinu, kad šioje saloje dislokuoti vyrai, tarp jų ir aš, nuoširdžiai padėkosime jums už darbą. – Atsisukęs į kareivius suriko: – Laisvai! – Ir vyrai pratrūko ploti.

– Koks džentelmenas, – neatplėšdama akių nuo pulkininko sušnabždėjo Kitė.

Gūžtelėjau. Saulė kaitino vis smarkiau, spinduliai stipriai svilino, vos išlipusi iš lėktuvo to nepastebėjau. Grindinys buvo įkaitęs ir karštis negailestingai tvyrojo aplink mus. Kitė susvyravo. Iš pradžių pamaniau, kad ji eina pagal Elos Ficdžerald įrašą, skambantį iš džipo netoliese, bet atsisukusi pamačiau, kaip išbalo jos skruostai ir suglebo rankos.

– Kite, – tariau imdama už rankos, – ar gerai jautiesi?

Jos vokai suvirpėjo, o kojos sulinko. Spėjau pagauti krentančią, o jos lagaminas, prikimštas suknelių, pernelyg oficialių vilkėti saloje, lyg pagalvė apsaugojo galvą nuo kieto asfalto. Padėjau Kitės galvą sau ant kelių, susmukusi ji gulėjo karštame aerodrome.

– Kite! – sušukau, instinktyviai timptelėdama žemyn jos mėlynos suknelės kraštą.

– Uostomosios druskos! – paliepė slaugė Hildebrand, prasibrovusi pro ratu stovinčias moteris. Radusi žalią stiklinį buteliuką prikišo Kitei prie nosies. – Ji perkaito saulėje, – pasakė ramiu balsu. – Laikui bėgant pripras.

Prie slaugės Hildebrand šono išdygo pulkininkas Donahju.

– Atnešk jai neštuvus! – sušuko prie lėktuvo stovinčiam vyrui. – Paskubėk!

– Pulkininke Donahju, – pasakė slaugė Hildebrand, – tai tik saulės smūgis. Ji tuoj pasijus geriau.

Jis nužvelgė Kitę savininkišku žvilgsniu.

– Kad ir kaip būtų, norėčiau ja pasirūpinti.

– Elkitės, kaip išmanot, – atsakė slaugė Hildebrand.

Po valandėlės su neštuvais atskubėję du vyrai paguldė į juos jau atsigavusią, bet vis dar silpną Kitę.

– Ana, kas nutiko? – paklausė atsisukusi Kitė.

Man nespėjus atsakyti prie jos pripuolė pulkininkas Donahju.

– Atogrąžose visada nualpsta gražiausios, – išrėžė išsišiepęs.

Man nepatiko jo tonas, tačiau Kitė džiugiai nusišypsojo.

– Kaip nesmagu. Ar ilgai buvau be sąmonės?

Pulkininkas irgi nusišypsojo. Mus apstojo tiek daug žmonių, kad nieko aplink nesimatė.

– Pakankamai ilgai, kad praleistumėt žinią, jog šį vakarą jūsų atvykimo garbei vyks šokiai, – pasakė jis taip, tarsi šokiai būtų skirti tik jai.

Kitė per daug koketiškai nusišypsojo tokiam aukštam kariškiui.

– Šokiai? – ištarė silpnai.

– Taip, šokiai. – Jis atsisuko į minią. – Ar girdėjote, vyrai? Šįvakar aštuntą.

– Ačiū jums, – atsakė Kitė nesiliaudama šypsotis.

– Tai aš turiu dėkoti, – mandagiai atsakė jis. – Tik norėčiau paprašyti vienos paslaugos.

– Žinoma, – toliau šypsojosi Kitė.

– Vieną šokį palikite man.

– Su malonumu, – svajingai atsakė, vyrams ją vežant pro minią.

Kitė visada mokėjo pasirodyti.

Minia pajudėjo. Pažvelgusi į savo ir į milžinišką Kitės lagaminą, sunkiai atsidusau. Vyrams išsisklaidžius man teks nešti abu.

– Tik pamanykit, – už nugaros nusistebėjo moteris. Atsisukusi pamačiau vieną iš slaugių. Jos švelnios kaštoninės garbanos priminė Ritą Heivert iš Life žurnalo, bet tuo visas panašumas ir baigėsi.

– Prašau? – nesupratusi tariau.

– Nieko sau pokštą iškrėtė tavo draugė, kad atkreiptų pulkininko dėmesį, – pasakė šaipydamasi. Pro jos suknelės kraštą prie viršutinės sagos truputį matėsi nėriniai. Spėliojau, ar tik ne tyčia juos ištraukė.

Po akimirkos prie jos priėjo kita slaugė žvilgančiais juodais plaukais ir drovia šypsena, ji pritariamai žiūrėjo.

– Ak ne, ne, – prieštaravau. – Juk nenorite pasakyti, kad Kitė nualpo tyčia?

– Kaip tik tai ir sakau, – atsakė rudaplaukė, aiškiai pagrindinė iš jųdviejų. – Tokios scenos savaime neįvyksta. Ji suvaidino.

– Tikrai ne, – protestavau. – Jeigu norite žinoti, jūs tiesiog pavydit.

Tamsiaplaukė žioptelėjo, o kita moteris pasitikinčiai tarė:

– Kada nors mums dėkosi.

– Už ką? – įtariai paklausiau.

– Kad įspėjome apie tavo draugužės gebėjimus. Aš ja nepasitikėčiau ir arti neprileisčiau prie savo vaikino.

Papurčiusi galvą ėjau toliau, kuo greičiau tempdama du vienas už kitą sunkesnius lagaminus.

– Kokios mes nemandagios, – garsiai tarė rudaplaukė slaugė. Bet laukto atsiprašymo neišgirdau. – Vos nepamiršau prisistatyti. Aš Stela, o ji Liza, – pasakė rodydama į draugę brunetę.

Toliau žingsniavau nekreipdama į jas dėmesio.

– O kuo tu vardu?

– Ana, – burbtelėjau ir nė neatsisukusi nuėjau.

Mūsų kambariai slaugių kareivinėse buvo paprasti, gan skurdūs: tik dvi grubiai sukaltos lovos, tualetinis staliukas ir viena drabužinė dviem. Neatrodė, kad plonos medvilninės užuolaidos, kurias karšta saulė išblukino gelsvai, paslėps nuo šviesos ar vyrų žvilgsnių. Kai atėjau, Kitė stovėdama ant lovos kalė į sieną vinį.

– Kaip manai, ar tiks čia pakabinti nuotrauką? – paklausė pakreipusi galvą. – Ketinu pakabinti tėtės ir mamos nuotrauką.

Dunktelėjau jos lagaminą ant žemės ir nusišluosčiau kaktą.

– Manau, kad tiks, – abejingai atsakiau. – Matau, jau gerai jautiesi.

– Taip, brangioji, ačiū, – tarė. – Nesmagu, kad palikau tave vieną minioj, bet pulkininkas Donahju primygtinai reikalavo.

Pulkininko pavardė man ėmė kelti baimę, tačiau stengiausi to neparodyti.

– Džiaugiuosi, kad tau jau geriau.

Kitė kaip paukštelis skrajojo po antrame aukšte esantį mūsų kambariuką, be perstojo čiauškėdama, kaip mes jį įsirengsim. Iš atsarginės paklodės išeis puiki užuolaidėlė, niūniavo ji, ir tikrai kur nors rasime kavos stalelį arbatai. Tikrai, pamaniau. O sienų spalva, pasak jos, tokia miela, raminanti. Taip, pagalvojau, ligoninės rusvai gelsva spalva labai ramina.

Mano nuomone, kambarys buvo drėgnas ir nejaukus. Du pliki čiužiniai mėlynais ir baltais dryžiais buvo išmarginti dėmių. Ant kiekvieno tvarkingai gulėjo krūvelė susidėvėjusių užvalkalų ir paklodžių. Ėmiau ilgėtis Maksinos, nors ši mintis atrodė vaikiška. Ji būtų prišokusi, paklojusi lovas ir pasodinusi mus su raminančiais puodeliais arbatos.

Dabar buvau savarankiška.

– Ana, ar patikėsi, šįvakar bus šokiai? Šokiai! Ir pulkininkas Donahju nori su manim šokti!

Vėl ta pavardė. Kodėl ji mane taip nervina? Ar nepasitikiu jo ketinimais, o gal mano nuojauta mane apgauna? Prisiminiau, ką aikštelėje sakė Stela su Liza. Jos pavydi. Nejaugi ir aš?

Kitė, kitaip nei aš, moka elgtis su vyrais. Prisiminusi Džerardą sukiojau žiedą ant nuo karščio sutinusio piršto.

– Taip, bus smagu, – atitariau kuo linksmiau.

– Apsivilksiu geltoną suknelę, – tarė Kitė, bėgdama prie savo lagamino. Jai labai tiko geltona spalva ir ypač ta suknelė, kurią iškėlė rodydama man. Daug kartų mačiau Kitę su šia suknele – paskutinįkart jos korsažą buvo apsivijusios pono Gelfmano rankos. Keista, išvykdama iš Siatlo ji taip dėl jo sielojosi, tačiau, regis, sala ištrynė jos atmintį. Pasižadėjau, kad mano atminties tai nepaveiks.

Prisidėjusi suknelę Kitė pažvelgė į veidrodį, ranka lygindama raukšles, kurias tuoj panaikins salos drėgmė.

– Nežinau, – tarė, – gal reiktų vilktis mėlyną, kur pavasarį pirkom ,,Frederiko ir Nelsono“ parduotuvėje. Turbūt ji kiek tradiciškesnė.

Papurčiau galvą.

– Ne, – pasakiau, galvodama apie Stelą ir Lizą. Nusprendžiau sau įrodyti, kad nepavydžiu ir kad esu geriausia Kitės draugė. Juk todėl čia ir atvykau su ja. – Renkis geltoną. Su ja atrodai nuostabiai.

Šokiuose Kitė bus gražiausia moteris. Ji jausis laiminga, o aš džiaugsiuosi kartu su ja.

Baltame ligoninės pastate su virš prieškambario nupieštu raudonu kryžiumi tvyrojo šleikštus ipekakuanos sirupo, muilo, o dar ir įtrinamojo spirito kvapas. Tą popietę su Kite atėjusios paskutinės, įsitaisėme tarp ratu sustojusių moterų, stebinčių, kaip slaugė Hildebrand ant kitos slaugės rankos rodo žaizdos tvarstymo gudrybes atogrąžose. Pasak jos, tvarstyti reikia prieš laikrodžio rodyklę ne per daug suveržiant, bet kad gerai priglustų ir sustabdytų kraujavimą.

– Žaizda turi kvėpuoti, – tarė ji. – Per daug ar per mažai oro – ir prasidės infekcija. – Nutilusi pažvelgė pro langą į tolimas kalvas. – Ypač tokiame nuošaliame užkampyje.

Likusį laiką vyniojome tvarsčius į standžius ritinėlius, o šiuos kišome į iš lėktuvo atneštas dėžes. Ant stalo dėjau didelius rusvos drobės rietimus, stengdamasi negalvoti apie žaizdas, prie kurių jie vieną dieną prilips. Kitė paimdavo vieną galą, o aš kitą. Po valandos man paskaudo pirštus.

Dirbome tylėdamos, nes bijojome slaugės Hildebrand, bet visos norėjome apie daug ką pasikalbėti. Tačiau jai išėjus pažiūrėti, kas atsitiko valgykloje, moterys atgavo balsus.

– Ta slaugė Hildebrand labai griežta, – prabilo moteris mums iš kairės. Porą metų vyresnė už mane ir Kitę, gelsvų plaukų, strazdanota nosim ir didelėm draugiškom akim. Jai nusišypsojus matėsi kreivas dantis, kurį veltui stengėsi paslėpti čiaupdama lūpas.

– Tikrai, – pritariau. – Nesuprantu, jeigu jai čia labai nepatinka, kodėl užsirašė savanore?

– Jai čia kažkas buvo nutikę, – pasakė moteris.

– Ką turi omeny?

– Žinau tik tai, ką man pasakojo namo grįžusi slaugė. – Ji ėmė šnekėti pašnibždomis: – Labai seniai slaugė Hildebrand yra čia buvusi. Tada ir atsitiko kažkas blogo.

– Kas atsitiko?

– Tiksliai nežinau, bet kažkoks gėdingas dalykas.

– Juk nenori pasakyti, kad ji nusikaltėlė! – šūktelėjo Kitė.

Moteris gūžtelėjo.

– Kas žino. Tačiau nenorėčiau pakliūti į jos nemalonę, – tarė. – Aš Merė, – prisistatė linktelėjusi man ir Kitei.

– Ana.

– O aš Kitė.

Merė įdėjo dar vieną ritinėlį į dėžę ant stalo.

– Kas jus čia atpūtė?

Kitė jau žiojosi, bet aš ją aplenkiau.

– Noras tarnauti savo šaliai, – atsakiau paprastai.

Merė nusišaipė.

– Taip visos sakome, ar ne? O kodėl jūs čia iš tikrųjų? Mes visos nuo ko nors bėgam arba ko nors ieškom. O jūs? – Ji pažvelgė į mano sužadėtuvių žiedą turbūt todėl, kad jį sukiojau.

Tačiau šįsyk Kitė atsakė greičiau už mane.

– Ana buvo susižiedavusi, – pasakė ji, bet aš pertraukiau.

– Esu susižiedavusi, – pataisiau ją.

– Taip, yra, bet atidėjo vestuves, kad galėtų vykti su manim. – Išreikšdama dėkingumą Kitė patrynė savo petį į manąjį. – Prieš išvykstant buvau susipainiojusi savo jausmuose. Jaučiau, kad man reikia pabėgti.

– Aš irgi, – tarė Merė ir iškėlė kairę ranką, ant kurios nebuvo jokio žiedo. – Mano sužadėtinis nutraukė sužieduotuves. Vieną dieną atėjęs pareiškė, kad nebemyli manęs. Tuoj prisiminsiu tikslius jo žodžius. – Ir pažvelgė į lubas mėgindama prisiminti. – Taip, jis pasakė: „Brangioji, myliu tave, bet nesu tavęs įsimylėjęs.“ Ir, tarsi to būtų negana, pranešė, kad veda mano geriausią draugę. Matyt, jie susitikinėjo kelis mėnesius. Jei atvirai, po šito sunkaus išbandymo vos neatsidūriau beprotnamy. O kai ėmiau blaiviau mąstyti, ką toliau daryti, supratau, kad privalau išvykti iš miesto. Norėjau atsidurti tolimiausiam pasaulio kampely, kad ne taip skaudėtų. Mudu ketinome rudenį susituokti San Fransiske „Kartraito“ viešbutyje. – Nudelbusi žvilgsnį į rankas, atsiduso. – Būtų buvę taip įspūdinga.

– Užjaučiu, – tariau.

– Dėkui, – atsakė ji. – Dabar jau nebe taip sunku apie tai kalbėti. – Ji pradėjo vynioti naują tvarstį. – Ketinome keltis gyventi į Paryžių, – pasakojo toliau. – Jis turėjo gauti darbą, ir gavo, diplomatiniame korpuse. – Ilgesingai papurtė galvą. – Man nereikėjo įsimylėti Edvardo. Motina buvo teisi. Jis man buvo per daug gražus. – Gūžtelėjo ir vietoj nuoskaudos jos akyse atsirado praktiška išraiška. – Štai kodėl esu čia. O tu? – pažvelgė į mane. – Ar myli vyrą, už kurio ketini tekėti?

– Žinoma, myliu, – atsakiau tarsi gindamasi, iš savęs to nesitikėjau.

– Tai kodėl esi čia, o ne namuose su juo?

Kodėl esu čia, o ne namuose su juo? Ar taip paprasta atsakyti? Valandėlę susimąsčiau. Ar kaip ir Kitė ieškau nuotykių? Ar paklausiusi Maksinos pasinaudojau proga ir laukiu, kol kas nors įvyks ar, Dieve padėk, ką nors sutiksiu, prieš nuspręsdama savo likimą. Papurčiusi galvą, nuvijau tą mintį. Ne, aš čia dėl Kitės. Tai taip paprasta ir aišku.

– Kadangi mano draugei manęs reikėjo, – atsakiau spūstelėjusi Kitei ranką.

– Kaip miela, – tarė Merė. – Jums pasisekė, kad turit viena kitą. Aš tokios draugės neturiu.

Visada tokia kilniaširdė, Kitė šiltai nusišypsojo Merei ir pasiūlė:

– Galim būti tavo draugės.

Merei žavingai nusišypsojus, vėl išlindo kreivas dantis.

– Gerai, – atsakė dėdama tvarstį į dėžę.

Suvyniojome mažiausiai šimtą ritinėlių. Menkas žygis, tačiau didžiavausi nuveiktu darbu. Pirmą dieną Bora Boroje suvyniojome kalną tvarsčių. Mes bent šį tą veikėme. Mes iš tikrųjų gyvenome.

Paprastame valgyklos pastate eilėmis stovėjo ilgi valgykliniai stalai, slaugėms buvo skirti du. Pasak slaugės Hildebrand, mums nedera valgyti kartu su vyrais. Vis tiek žinodavome kiekvieną jų judesį, o jie mūsų. Valgydamos konservuotą kiaulieną su pupelėmis, jautėme kiaurai veriančius jų žvilgsnius.

– Koks bjaurus maistas, – piktinosi Merė, šakute pasmeigusi ir į šviesą iškėlusi žalią pupelę. – Žiūrėkit, ji kieta kaip akmuo.

– Namo grįšim idealiai sulieknėjusios, – šypsodamasi kaip visada optimistiškai pažymėjo Kitė.

Stela ir Liza sėdėjo priešais mus, tačiau po ankstesnių pastabų apie Kitę stengiausi nekreipti į jas dėmesio.

– Ką gi, – su teatrališka gaidele balse tarė Stela, rodydama į kampinį stalą, prie kurio sėdėjo trys vyrai. – Atsivalgyk jų!

Nežinodamos apie mano nepasitenkinimą, Merė ir Kitė atsisuko pažiūrėti, dėl ko kilo triukšmas.

– Jis kaip du vandens lašai panašus į Klarką Geiblą, – pritarė Kitė. – Įdomu, kas jis toks?

– Jo vardas Eliotas, – atsakė Stela. – Mano lagaminą nešęs kapralas supažindino mus. Argi jis ne pasakiškas?

Merė linktelėjo.

– Taip, – tarė, sunkiai nurijusi konservuotos kiaulienos kąsnį.

– Kaip gaila, – toliau kalbėjo Stela. – Girdėjau, kad yra labai įsimylėjęs namie likusią ištekėjusią moterį.

Visos sutartinai išpūtėme akis.

– Galėtų čia kokią išsirinkti, – papurčiusi galvą, toliau svarstė Stela, – tačiau man sakė, kad poilsio dienas leidžia ant savo gulto rašydamas dienoraštį ir galvodamas apie ją.

– Kaip romantiška, – svajingai tarė Kitė.

Linktelėjusi pasakiau:

– Labai retai pasitaiko vyrų, kurie taip stipriai mylėtų moterį.

– Kaip kvaila, – atšovė Stela. Kol knibinėjau lėkštėje, ji toliau pasakojo sumaniusi užkariauti Elioto dėmesį.

Dar kartą žvilgtelėjau į stalą, kur sėdėjo tas Eliotas. Jis iš tikrųjų panėšėjo į Klarką Geiblą. Gražus juodaakis tankiais juodais priekyje garbanotais plaukais. Tačiau mano žvilgsnis nukrypo į jam iš kairės sėdintį vaikiną. Aukštą, liauną, šviesiais puriais plaukais ir saulės nubučiuota strazdanota oda. Kaire ranka kimšdamas maistą, įsijautęs skaitė knygą, kurią atsargiai laikė dešinėje. Versdamas puslapį, pakėlė akis. Mūsų žvilgsniams staiga susitikus, jis iš karto nusišypsojo. Greitai nusisukau. Kas man pasidarė? Tučtuojau pasigailėjau netinkamai pasielgusi.

Jutau, kaip kaista skruostai, stengdamasi nepaspringti per prievartą bandžiau nuryti konservuotos kiaulienos kąsnį. Pastebėjusi, kaip susitiko mūsų akys, Stela metė į mane pašaipų žvilgsnį, bet nusisukau, mėgindama nusiraminti.

Nusprendžiau, kad atogrąžų naktys geresnės negu dienos, net jei yra moskitų. Saulei nusileidus oras tapo malonesnis. Nuo jūros pakilo vėsus rūkas, o žvaigždės spindėjo taip arti, kad, regis, ištiesęs ranką nuraškytum vieną tamsiai mėlynam danguje.

Su Kite susiėmusios už rankų žvyrkeliu žingsniavome į stovyklos centrą, kur vyko vakaro linksmybės, ji pasipuošusi geltona, o aš raudona suknele. Kitė įkalbinėjo apsirengti ką nors ryškesnio ir paskutinę akimirką nusileidau.

Toli eiti nereikėjo, gal pro kokius penkis daugiabučius, tačiau su aukštakulniais atrodė tolokai. Praeidamos pro ligoninę pastebėjome viduje degant šviesą. Ar slaugė Hildebrand ten? Paspartinome žingsnį. Priėjusios vyrų kareivines apsimetėm negirdinčios, kaip mums švilpia lauke rūkantys vyrai.

Kai praėjom, Kitė timptelėjo man už rankos.

– Žiūrėk, – tarė rodydama į didelį žalią krūmą, aplipusį nuostabiausiais žiedais.

– Kokie gražūs, – tariau. – Kaip vadinasi?

Nuo krūmo nuskynusi raudoną žiedą, atsakė:

– Kinrožė, – ir užsikišo gėlę už dešinės ausies, o kitą pasiūlė man. – Prancūzijos Polinezijoje, kai tavo širdis užimta, užsikiši žiedą už kairės ausies, o kai laisva – už dešinės.

– Iš kur žinai?

Kitė nusišypsojo.

– Tiesiog žinau.

Apžiūrinėjau didžiulį žiedą savo rankose, susigarankščiavę vainiklapiai buvo skaisčiai raudoni.

– Vadinasi, turiu užsikišti už kairės, – tariau pareigingai kišdamasi gėlę už ausies.

– Kaip miela, – tarė Kitė, rodydama į tolėliau paskubomis iš faneros sukaltą laikiną šokių aikštelę, – kalėdinės lemputės.

Virš aikštelės pakabintos baltos lemputės kryžiavosi ant karčių, padarytų iš palmės lapų. Pašaliais būriavosi vyrai, pamatę pievele einančią grupelę slaugių, ėmė šnibždėtis. Ant scenos užlipo penki muzikantai ir derinosi instrumentus, o pranešėjas rankose laikė mikrofoną.

– Norėčiau pasveikinti į mūsų salelę atvykusias slauges, – tarė pranešėjas. – Vaikinai, neleiskim joms nuobodžiauti.

Pasigirdo pritariami šūksniai ir plojimai, tada užgrojo muzika, bet niekas nepajudėjo.

– Ar mums reikia ką nors daryti? – sukuždėjo Kitė. Jos alsavimas kuteno man petį.

– Nieko, – atsakiau gailėdamasi, kad nelikau kambaryje skaityti knygos.

Stela ir Liza išdrįso žengti kelis žingsnius į priekį ir prie jų priėjo du vyrai, vienas drąsesnis už kitą.

– Ar galėčiau pakviesti šokio? – paklausė Stelos kareivis su pietų tarsena ir pasipūtėliška eisena. Kitas prisigretino prie Lizos. Abi moterys sutiko.

– Tik pažvelk į jas, – tariau Kitei. – Kokios greitos.

Kitė atrodė per daug išsiblaškiusi ir neišgirdo. Žinojau, ko ji dairosi. Tačiau netikėtai prie mūsų, tiksliau, prie Kitės, priėjo vyras. Iš ryto jį matėme aerodromo aikštelėje.

– Pastebėjau tavo gėlę, – tarė perdėtai nusilenkdamas. Prie Kitės vyrai imdavo keistai elgtis. – Aš Lensas, – prisistatė tiesdamas jai ranką, ji padavė savąją, leisdama jam juokais pabučiuoti.

Aš pavarčiau akis. Jis buvo aukštas ir atletiškas, įprastų kaštoninių plaukų, ryškių veido bruožų ir gudria šypsenėle, kuri iš karto sukėlė man įtarimą.

– Aš Kitė, – akivaizdžiai pamaloninta prisistatė ji.

Lensas nusišypsojo.

– Ar norėtum pašokti?

Kitė linktelėjo, ir abu nuskriejo į šokių aikštelę, palikdami mane vieną nuošaly. Koja mušiau ritmą. Kaip tokiam užkampyje, muzikantai grojo labai neblogai. Pajutau, kaip pašiurpo rankų oda, klarnetui užgrojus įžangines „A String of Pearls“ eilutes. Paskutinį kartą Gleno Milerio melodiją girdėjau skambant pas Godfrius per mūsų sužieduotuves. Atsidusau, staiga pasijutusi vieniša, ne vietoje ir nepatogiai. Trūktelėjau suknelę. Atsegusi nepaklusnų segtuką, vėl įsegiau jį į plaukus. O kur Merė? Apsidairiau, bet aplink mačiau tik į mane spoksančius nepažįstamus vyrus. – Dėkui Dievui, kad užsikišau gėlę.

Tačiau prie manęs priėjo vyras, nekreipdamas dėmesio nei į žiedą man ant piršto, nei į gėlę. Jo marškiniai atrodė suglamžyti, dar jam neprasižiojus, užuodžiau alkoholio kvapą.

– Pašoksim?

– Ačiū, ne, – mandagiai atsisakiau. – Geriau praleisiu šitą šokį.

– Tu per daug graži, kad liktum nepakviesta šokt, – paprieštaravo. – Be to, man nusibodo wahine. Noriu pašokt su tikra amerikiete.

Per jėgą paėmęs mane už rankos išsivedė šokti.

– Juk sakiau, kad nenoriu, – tariau apstulbinta jo įžūlumo.

– Nesąmonės, – atšovė ir išsišiepė. Jam iš burnos ėjo rūgštus alaus tvaikas, buvo gerokai išgėręs.

Prispaudė savo skruostą prie manojo, drėksdamas neskusta ražiena.

– O tu gražutė, – pasakė, orkestrui vėl užgrojus.

Prašau, tik ne lėtą dainą, – mintyse maldavau. Ant suknelės jaučiau karštas ir drėgnas rankas, dusau jo glėbyje, tačiau kentėjau, nenorėdama kelti scenos. Reikia ištverti, kol baigsis daina.

Bet pasibaisėjau, kai dainai pasibaigus priėjo kitas vyriškis, matyt, mane šokdinančiojo draugas, ir, užgrojus greitesnei melodijai, atsidūriau tarp jų abiejų. Vienas sukinėjo mane už rankos blokšdamas kitam. Sukinėjausi pirmyn atgal kaip prie virvutės pririštas kamuoliukas. Nevilties apimta dairiausi Kitės, pastebėjau suspaustą Lenso glėbyje. Ji atrodė laiminga ir patenkinta. Nekelk scenos – sakiau sau. Pajutau, kaip ranka perbraukė man per krūtis. Kieno? – pagalvojau ir sustingau, nors kojos vis dar judėjo. Mano akys lakstė kairėn ir dešinėn, o kita ranka suspaudė mane per liemenį, šįsyk tvirčiau. Kambarys ėmė suktis, o galbūt tai aš sukausi. Mane iš visų pusių supo įkaitę, suprakaitavę vyrai. Tirštas drėgnas oras. Pajutau, kaip gerkle kyla balsas, bet nepasigirdo nė garselio. Tada kilo muštynės, kažkas, garsiai dungtelėjo ant žemės. Muzika nutilo, aplink mano pirmąjį šokdintoją susibūrė minia. Jam iš nosies tekėjo kraujas. Jis gulėjo be sąmonės.

Prasibrovusi pro susirinkusiuosius išbėgau iš šokių aikštelės, tyčia nunarinusi galvą. Jaučiausi kalta, nors nieko blogo nepadariau. Nenorėjau, kad mane sektų. Šmurkštelėjau į taką, vedantį atgal į kareivines, pro vyrų kareivines beveik bėgte prabėgau. Jaučiau, kaip iš akių ištryško ašaros, o virš galvos palmėse ošė vėjas. Kažkoks vienišas garsas, toks svetimas ir keistas. Ėmiau ilgėtis riešutmedžio ir Siatlo.

Išgąsdinta garso krūmuose, užuot bėgusi toliau, instinktyviai pasukau į ligoninę. Šalia nebuvo Kitės, todėl menkai apšviestas takas ir naktis saloje atrodė nepaprastai pavojingi. Kitė. Nerimavau, palikusi ją ten. Vis dėlto jai nieko nenutiks, Lensas atrodė gana padorus. Bent tikinau tuo save.

Viduje degė šviesa, todėl tikėjausi prie rašomojo stalo pamatyti slaugę Hildebrand. Tačiau vietoj jos pamačiau tą patį vyrą, kurį per pietus mačiau valgykloje.

Jam nusišypsojus, nustebusi nusišypsojau ir aš.

– Sveika, – pasisveikino jis iš kito kambario galo. – Nebijok manęs. Aš tik ieškau tvarsčio. Maniau, kad rasiu, bet jūs turbūt kažkur paslėpėte, kad kareiviai nerastų.

Įsižiūrėjusi pamačiau, kad jo ranka kraujuoja. Pribėgau prie dėžės su tvarsčiais, kuriuos tą popietę suvyniojau.

– Štai, – tariau ištraukusi vieną, – leisk, aprišiu.

Liepiau sau nesidrovėti. Juk aš slaugė, o jis pacientas. Todėl nieko keisto, kad mudu bendraujame ar kad sutemus esu čia viena su juo.

– Kas atsitiko? – paklausiau prie žaizdos pridėdama spirite suvilgytą marlę.

Jis susiraukė, bet vis dar šypsojosi.

– O tu nematei?

– Ko nemačiau?

– Neištvėriau matydamas, kaip Rendis Konorsas elgiasi su tavim šokių aikštelėje, – paaiškino jis.

– Rendis Konorsas? O kaip jis su manim elgėsi? Atsiprašau...

– Kas kaip? Grabaliojo tave.

Jis sakė tiesą, tačiau vis tiek susigėdusi nuleidau galvą.

Kareivis kilstelėjo man smakrą.

– Štai kodėl jam smogiau.

Nusišypsojau.

– O, – pratariau stengdamasi nusiraminti. Gal nepastebėjo, kad verkiau. – Ten buvai tu? Ką gi, tada turėčiau padėkoti.

– Tau teks jiems atleisti, – atsakė jis. – Jie ištisus mėnesius, o kai kurie dar ilgiau nematė tokių moterų kaip tu. Mes jau seniai čia tupim.

Prisiminiau kareivio ištartą žodį ,,wahine“. Jo lūpose jis nuskambėjo šiurkščiai ir nešvariai.

– Gal kartais žinai, ką reiškia žodis ,,wahine“?

Jo akys suspindo.

– Taip, žinau, – atsakė. – Taitiečių kalba reiškia ,,moteris“.

Linktelėjau.

– Man nesvarbu, kad tie vyrai šimtą metų nematė moterų, tai nepateisina barbariško elgesio.

– Nepateisina, – sutiko jis. – Štai kodėl daugelio jų vengiu. Čia nedaug padorių vaikinų. Turi išmokti kalbėti su jais tiesiai. Namuose gali apsimesti drovia, laikytis etiketo ir gerų manierų, bet ne čia. Atogrąžose mes visi sulaukėjam. Saloje atsipalaiduoja mūsų varžtai, mes pasikeičiam. Pamatysi.

– Ką gi, – tariau nepaisydama jo žodžių ir tvarstydama krumplius taip, kaip mokė slaugė Hildebrand. – Pavyzdžiui, aš nemanau, kad kas nors gali pakeisti žmogų, nebent jis pats nori pasikeisti. Ar tau neteko girdėti apie laisvą valią?

– Taip, – atsakė labai pralinksmėjęs. – Tik sakau, kad šioje saloje žmogus atsiskleidžia, nusimeta visas kaukes ir pasirodo toks, koks yra iš tikrųjų.

Pritvirtinau tvarstį aliuminio sąvaržėle ir atsipūčiau.

– Na, nežinau, – pasakiau, – tačiau tavo ranka sutvarkyta.

– Mano vardas Vestris, – prisistatė tiesdamas sutvarstytą ranką. – Vestris Grinas.

– Ana Kelovėj, – atsakiau švelniai spustelėdama jam ranką.

– Iki pasimatymo, – atsisveikino jis ir išėjo pro duris.

– Iki, – atsakiau, kairėje jo rankoje pastebėjusi kažką raudono. Kai spragtelėjusios užsidarė durys, ranka paliečiau ausį. Kinrožės žiedas buvo dingęs.

4 skyrius

– Kada vakar vakare grįžai? – ryte paklausiau Kitės gulėdama lovoje. Pabudusi mažiausiai porą valandų skaičiau laukdama, kol ji atsikels.

Žvilgtelėjusi į laikrodį, ji vėl įsikniaubė į pagalvę.

– Vėlai, – atsakė, per pagalvės pūkus jos balsas skambėjo dusliai.

– Tuoj devynios, – pasakiau prisiminusi, kad, laimei, į salą atskridome penktadienį. Šeštadienį vienintelė mūsų išeiginė. – Neleisiu tau pramiegoti vienintelės laisvos dienos. Nagi, renkimės!

Nusižiovavusi ji atsisėdo.

– Jau tikrai devynios?

– Taip, miegale, – atsakiau priėjusi prie sieninės spintos. Šiandien norėjau patyrinėti paplūdimį, todėl reiks apsivilkti ką nors lengvo.

Kitė greitai atsikėlė.

– Man reikia skubėti, – pasakė. – Lensas visai dienai vežasi į miestą.

Kitė pamatė, kaip nusiminiau.

– Gali važiuoti drauge, – pasiūlė. – Jis kvietė ir tave.

– Ten, kur du, trečias nereikalingas, – papurčiau galvą. – Ne, dėkui. Važiuokit vieni.

Kitė papurtė galvą sagstydama naktinius, šie nukrito ant grindų, apnuogindami jos krūtis – du tobulus pusrutulius.

– Važiuosi kartu, – pareiškė. – Prisidės dar pora žmonių. Lensas paims džipą. Eliotas ir Stela važiuos.

– Ką? – nustebau. – Kaip ji įtikino jį važiuoti?

– Ne ji, o Lensas įtikino, – atsakė Kitė.

Užtraukiau užuolaidas, kad paslėpčiau nuogą Kitę nuo smalsių vyriškų žvilgsnių.

– Ar dar kas nors važiuos? – paklausiau galvodama apie Vestrį.

– Manau, kad ne, – atsakė Kitė žvalgydamasi spintoje. – Pala, ar ką nors prisiminei? – paklausė truputį erzinančiu balsu.

Papurčiau galvą.

– Prisiminiau Merę.

Kitė neatitraukė akių nuo spintos.

– Vakar vakare jos nemačiau, o tu?

– Ne, – atsakė traukdama melsvą trumparankovę suknelę. – Ką manai apie šitą?

– Tiks, – atsakiau, ne tiek rūpindamasi Kitės garderobu, kiek naujosios mūsų draugės saugumu. – Ar nemanai, kad reiktų kreiptis į slaugę Hildebrand ir paklausti, ar Merei viskas gerai?

Gūžtelėjusi Kitė parodė gelsvai rudus aukštakulnius.

– Taip ar ne?

– Ne, – atsakiau. – Aukis mėlynais. Tavo kojos man padėkos.

Užsisegusi liemenėlę, užsimetė baltą šilkinį apatinuką ir apsivilko suknelę.

– Papasakok apie Lensą, – atsargiai paprašiau segdama jai suknelę. – Tau jis patinka?

– Taip, – atsakė Kitė, nors man pasirodė, kad jos balse pajutau dvejonę. – Jis puikus.

– Ar vakar nors kartą šokai su pulkininku? – paklausiau, iš spintos imdama labai paprastą gelsvai rusvą suknelę.

Kitė linktelėjo ir nusišypsojusi atsakė:

– Šokau. Buvo nuostabu. Lensui nelabai patiko, bet vargu ar galėjo mesti iššūkį savo vyresniajam.

Pažvelgiau į save ant sienos kabančiame ovaliame veidrodyje. Plaukai atrodė gležni, o skruostai įraudę nuo rytinio karščio. Mūšyje su drėgme laimėjo drėgmė. Gūžtelėjusi susirišau plaukus į uodegą. Vis tiek užsidėsiu skrybėlaitę nuo saulės.

– Pasiruošusi? – paklausė Kitė čiupdama rankinę.

Pažvelgiau į ją. Skruostai rausvi, ne tokie raudoni kaip mano. Plaukai labiau susiraitę ir susitaršę nei paprastai, gundomai susegti ant šono.

Atogrąžų klimatas jai tiko.

– Taip, – atsakiau eidama paskui ją pro duris.

Lensas važiavo per greitai. Tačiau Kitės tai neveikė, linksmai nusiteikusi ji sėdėjo priekinėje sėdynėje, o Stela, Eliotas ir aš – gale susispaudę kaip marinuoti Maksinos agurkėliai stiklainyje. Man ėmė prakaituoti kojos sėdint ant karštos brezentinės sėdynės. Lensas lėkė kaip patrakęs, todėl laikiausi skrybėlę. Aplink salą vingiuojantis duobėtas žvyrkelis buvo skirtas ne bailiams. Labai dulkėjo, gailėjausi nepasiėmusi skarelės.

– Pirmiausia užsuksim į miestelio centrą, – entuziastingai kaip kelionės gidas kalbėjo Lensas. – O paskui į paplūdimį.

Kitė pritariamai šūktelėjo, Stela nenuleido akių nuo Elioto, šis sėdėjo įsmeigęs žvilgsnį į kelią.

– Ar dažnai būni mieste? – švelniu balsu paklausė Stela.

Jis neatsakė.

– Klausiu, – šįsyk ji pakartojo garsiau, stengdamasi perrėkti motoro ūžesį, – ar dažnai būni mieste?

Eliotas pasižiūrėjo į mus iš pradžių nustebęs, paskui sumišęs, tarsi nesuprasdamas, kuri iš mūsų klausė ir kodėl taip garsiai.

– Ne, nedažnai, – trumpai atsakė ir vėl nusisuko į kelią.

Įsižeidusi Stela susidėjo rankas ant krūtinės. Oras kvepėjo drėgna žeme po lietaus, atmieštas man nežinomu salsvu gėlių aromatu.

– Matote? – Lensas parodė į aptvertą ūkį mums iš kairės. Jam sulėtinus greitį, apsidžiaugiau galėdama minutėlei paleisti skrybėlę, nes ranką ėmė traukti mėšlungis. – Tai vanilės plantacija. Kone viso pasaulio vanilė užauginama šioje saloje.

Abejojau, ar jo žinios teisingos, gal Lensas taip pasakė, norėdamas padaryti įspūdį Kitei, bet pamatyti tikrą vanilės plantaciją buvo nepaprastai įdomu. Pagalvojau apie Maksiną. Ar jaučiasi laiminga diena iš dienos gyvendama mūsų namuose Vindemere, patarnaudama mano tėvams ir girdėdama tik ,,ačiū, Maksina“ arba ,,viskas, Maksina“?

– Ūkis priklauso amerikiečiui, – toliau pasakojo Lensas. – Jis vedė vietinę merginą.

Stelos akys išsiplėtė.

– Maniau, kad jie visi žmogėdros.

Atsisukęs Eliotas davė man suprasti, ką mano, ir vėl paskendo savo mintyse.

Lensas lėkė toliau. Pakelėj iš po vešlių palmių tai šen, tai ten šmėsteldavo iš medgalių suręsti laikini namukai. Retkarčiais pastebėdavome kapstantį gaidį ar vištą, arba prie trobelės bėgiojantį nuogą vaiką, bet suaugusiųjų nesimatė, todėl man buvo smalsu pamatyti slaugės Hildebrand minėtus čiabuvius.

Džipas vingiavo šiauriniu salos pakraščiu palei žalsvai melsvą įlankėlę, tolėliau matėsi inkarą išmetęs laivas. Tarsi iš Robinzono Kruzo. Po valandėlės Lensas sustojo šalikelėje ir tarė:

– Atvažiavom.

Išlipusi į kelio dulkes išvydau judrų vaizdą, į kurį žiūrėdama nė nepagalvočiau, kad vos už keleto kilometrų nuo kranto vyksta karas. Eilės stalų, nukrautų egzotiškais vaisiais ir daržovėmis, rankų darbo vėriniais, cigarečių pakeliais ir kokakolos buteliais. Skurdžiai apsirengę krautuvėlių savininkai tamsiai gelsva oda ir paslaptingomis akimis šiek tiek nuobodžiaudami arba mieguisti, arba ir tai, ir tai, sėdėjo už tų stalų, o aplink besisukiojantys kareiviai leido sunkiai uždirbtus pinigus visokiems pigiems dėmesį patraukusiems niekučiams.

– Žiūrėkit, – išsižiojo Stela, rodydama į mus einančią čiabuvę. Ji buvo nuogakrūtė, plaukus susipynusi į kasą, kuri karojo tarp krūtų. Ant liemens laisvai, kiek pavojingai sujuosta kabojo žalio audinio atraiža. Ėjo tiesiai prie mūsų, tarsi pažinotų, pastebėjau jai už kairės ausies užkištą gėlę. Stengiausi nežiūrėti, tačiau jos krūtys su kone juodais speneliais tarsi magnetas traukė mano žvilgsnį. Lygiai taip pat jinai paveikė Stelą, Kitę, Eliotą ir ypač Lensą.

– Pone Lensai, – kreipėsi mergina padėjusi krepšį, kurį nešė. Ji kalbėjo mielai ir švelniai su ryškiu akcentu. Galbūt aštuoniolikos metų, o galimas daiktas jaunesnė. Jos krūtys karojo ir lingavo jai lenkiantis prie krepšio, iš kurio ištraukė pakelį „Lucky Strike“. – Tavo cigaretės, – pasakė paduodama jam.

Iš kur Lensas pažįsta šitą moterį, tiksliau, mergaitę, pagalvojau.

– Ačiū, – padėkojo Lensas, kišdamasis pakelį į marškinių kišenę. Kitė įsispitrijo į jį. – Atėja yra vienintelė krautuvininkė, kuriai pavyksta gauti mano „Lucky Srike“. Kiekvieną ketvirtadienį ji man duoda pakelį.

Atėja nė kiek nesidrovėdama išdidžiai stovėjo nuoga krūtine. Ji nenuleido nuo Lenso žėrinčių akių.

– Ar šiandien ateiti? – paklausė, nejausdama aplink tvyrančio nesmagumo.

– Šiandien ne, Atėja, – atsakė jis droviai, abejingai mostelėdamas galva. – Būk gera mergaitė ir, jei gali, gauk man dar. Atvažiuosiu po kelių dienų. – Jai į delną įkišęs monetą, paėmė Kitę už parankės. – O dabar einam apžiūrėti turgaus.

– Kaip keista, – tarstelėjo Stela, po minutėlės palinkusi prie manęs.

Tikrai keista, tačiau neketinau aptarinėti su ja, ypač kai Kitė galėjo nugirsti. Tik garsiai atsakiau:

– Kas čia keisto, kad Lensas iš moters perka cigarečių?

Pašaipiai nusišypsojusi Stela nuėjo ir sustojo prie prekystalio su ryškiaspalviais karoliukais.

– Ar gerai jautiesi? – paklausiau Kitės, Lensui kiek nutolus.

– Taip, – atsakė. – Kodėl klausi?

Gerai, kad nenusiminė dėl to susitikimo. Verčiau apie tai nė neužsiminsiu, pamaniau.

– Šiaip sau, – atsakiau. – Tik norėjau įsitikinti, ar neperkaitai.

Ji giliai įkvėpė drėgno salos oro ir nusišypsojo.

– Man čia labai gera, – linksmai atsakė.

Paplūdimyje Stela patiesė antklodę ir įsitaisė šalia Elioto.

– Mirštu iš alkio, o tu? – paklausė, stengdamasi atkreipti jo dėmesį, bet jis tik gūžtelėjęs burbtelėjo:

– Aš sočiai papusryčiavau, – atsišliejęs į didelį rąstgalį, kyšantį iš smėlio, ant akių užsismaukė skrybėlę, daugiau nesileisdamas į šnekas.

Nuvažiavome į kitą salos pusę netoli mūsų karinės aviacijos bazės. Nors iškylai pasirinkome vietą palmės šešėlyje, baltas smėlis vis tiek buvo įkaitęs. Perkėliau nepatogiai sudėtas kojas, o Kitė padėjo kepaliuką duonos, juokingą kekę mažyčių bananų, keturis butelius kokakolos ir gabaliuką sūrio – mūsų improvizuotus priešpiečius, paskubomis įsigytus turguje.

Iš pradžių tylomis valgėme, stebėdami pakrantėje lūžtančias bangas. Parodžiusi į jūrą, Kitė pasakė tai, ką jautėme visi:

– Sunku patikėti, kad ten vyksta karas. Šis pasaulio kampelis per gražus, kad būtų sunaikintas.

Linktelėjusi atsilaužiau dar vieną bananą. Jo skonis skyrėsi nuo tų, kuriuos valgydavau namuose, truputį rūgštesnis, su vos juntamu citrinos prieskoniu.

– Tačiau vyksta, – konstatavau.

– Ir labai rimtas, – pridūrė Lensas. – Dar vakar japonai numušė tris mūsų lėktuvus.

Stela atrodė sunerimusi.

– Ar manai, kad mūšiai pasieks salą?

– Manau, kad gali, – rimtai atsakė Lensas. – Nors pulkininkas Donahju taip nemano. Jis kvailys. Sakau jums, visi miegosim savo gultuose, o užskridę japonai subombarduos mus, kai mažiausiai to tikėsimės.

Pakėlusi susirūpinusias akis Kitė papurtė galvą.

– Pulkininkas Donahju apgins salą.

Lensas gūžtelėjo.

– Jei taip sakai. – Pašaipiai šyptelėjęs burbtelėjo: – Užrištomis akimis ir tai geriau vadovaučiau šitai operacijai.

Kaip dvidešimt penkerių vyrui toks pareiškimas buvo per daug pagyrūniškas, tačiau Kitė tikriausiai nekreipė dėmesio į jo pasipūtimą, nes švelniai padėjo galvą jam ant kelių. Iš jo šypsenos supratau, kad jam tai patinka.

Eliotas ėmė knarkti. Stela užsigalvojo.

– Einu pasivaikščioti, – pasakiau stodamasi. Kitė neatsimerkė apsimesdama snaudžianti, pasitaisiusi skrybėlės kraštą nusispyriau batelius. – Tuoj grįšiu, – tariau, bet nė vienas nepakėlė akių.

Žingsniavau paplūdimiu, kartkartėmis stabtelėdama apžiūrėti akmenuko, kriauklės arba žavėdamasi į jūrą palinkusiais susipynusių palmių raštais. Vėjai ir atogrąžų audros metų metus formavo jų kamienus, bet aš mieliau įsivaizdavau, kad jos užaugo tokios, nes jūra jas kvietė. Tada prisiminiau, kaip Vestris sakė, kad sala keičia žmones. Ar pajėgsiu atsispirti jos jėgai, pagalvojau.

Tvirtesnėmis kojomis, energingai žingsniavau į priekį. Po turguje praleisto ryto buvo gera vienai kažką galvoti, bangų mūšai skalaujant pakrantę. Tuščias paplūdimys, regis, driekėsi be galo. Priėjau arčiau vandens, mėgaudamasi vėsiu, jūros nubučiuotu smėliu po kojomis. Kiekvienas žingsnis palikdavo kelių centimetrų įspaudą.

Už poros metrų ant akmens tupintis jūrų paukštis suklykė, ten pastebėjau dar vienus pėdsakus, blankesnius, senesnius, bet vis dėlto palyginti šviežius. Įdomu, kieno?

Būtų kvaila juos sekti, sakiau sau. O kas, jeigu jie čiabuvio, žmogėdros? Papurčiau galvą. Esu viena, reikia grįžti. Tačiau jie viliojo mane eiti toliau paplūdimiu už vingio. Dar truputį paėjėsiu, pamaniau.

Pėdos baigėsi prie ant smėlio numestos rusvai gelsvos antklodės, kurią prilaikė tik knyga. Iš karto atpažinau medžiagą, nes ant mano lovos buvo užtiesta lygiai tokia pat kareiviška antklodė. Kas čia buvo?

Paplūdimio pakraštyje, už palmių, tankiame brūzgyne išgirdusi šlamesį, greitai atsisukau.

– Ei, sveika! – pasisveikino už kokio šimto metrų tarsi iš niekur išdygęs vyras. Jis nešėsi didžiulį palmės lapą, slepiantį jo veidą, tačiau, kai patraukė, pamačiau, kad tai Vestris.

– Sveikas, – pasisveikinau kiek nustebusi, bet dėkinga, kad išvengiau baisesnio susitikimo.

– Ar tu mane seki? – pajuokavo jis.

Pasijutusi kvailai suirzau:

– Aišku, kad ne! – išdidžiai sušukau. Dar pamanys, kad jį persekioju. – Tiesiog vaikštinėju, beje, man jau reikia eiti. Manęs laukia draugai.

Vestris nusišypsojo.

– Dar neik, – paprašė, įkišo į smėlį palmės šaką ir po ja atsisėdo. – Žiūrėk, koks geras pavėsis. Argi neprisėsi nors minutėlei?

Nepajėgiau atsispirti jo šypsenai. Dvejodama pajutau, kad mano lūpos po truputį ima šypsotis, nors ir bandžiau susilaikyti.

– Gerai, – pasakiau, nevalingai nusišypsodama. – Tik minutėlei.

– Graži diena, – tarė jis ir pasirėmė ant alkūnių.

– Taip, – atsakiau, suknele dangstydamasi kojas.

– Kaip atsidūrei mano paplūdimy?

– Tavo paplūdimy?

– Taip, – pasakė rimtai. – Aš jį atradau.

Susijuokiau.

– Nieko sau.

– Visa šita pakrantė nepaliesta, – toliau porino Vestris. – Aišku, čia visą laiką gyveno čiabuviai ir tai visada bus jų žemė. Tačiau daugiau ji niekam nepriklauso. Kol kas šitas rojaus kampelis yra mano. – Jis pažvelgė į mane. – Na gerai, mūsų. Pasidalinsiu su tavim.

– Ką gi, tu labai dosnus, – atsakiau žaismingai.

– Žinai, ką ketinu daryti pasibaigus karui?

– Ką?

– Ogi nusipirkti šitą paplūdimį, – atsakė rimtai. – Tiek, kiek įstengsiu. Pasistatysiu namą ir apsigyvensiu čia su šeima. Kartu su žmona sėdėdami verandoj kas rytą stebėsim saulėtekį, o naktį klausysimės jūros ošimo.

– Skamba baisiai romantiškai, – atsakiau, – bet, man regis, dumi akis. Tikrai norėtum čia gyventi po viso to? – Parodžiau į Ramųjį vandenyną, kur bet kurią akimirką galėjo pasirodyti japonų karo laivai. – Po karo?

Vestris linktelėjo.

– Taip, – atsakė. – Juk čia rojus.

Buvo rojus, pagalvojau mintyse.

– Bet argi tavęs namie niekas nelaukia?

– Ne, – atsakė nedvejodamas. – Tačiau tavęs laukia.

Jis ne klausė, o teigė. Pamatė žiedą ant mano piršto.

– Laukia, – atsakiau nuoširdžiai.

– Ar myli jį?

– Kas per klausimas?

– Paprastas, – atsakė ir nusišypsojo. – Taigi, koks nuosprendis?

– Žinoma, kad myliu, – atsakiau, šalin sukdama akis, kodėl jis į mane taip žiūri.

– Ar jis geras žmogus?

Linktelėjau.

– Už blogo netekėčiau.

Bangoms priartėjus prie antklodės Vestris atsistojo, aš irgi.

– Geriau truputį pasitraukim, antraip senelis vandenynas mus praris.

Nusišypsojau.

– Man tikrai jau metas grįžti. Draugai laukia.

Vestris linktelėjo.

– Palydėsiu tave.

Grįžtant krantas atrodė kitaip, galbūt todėl, kad dabar jį mačiau Vestrio akimis. Įsivaizdavau, kaip po daugelio metų apsigyvens čia su žmona ir dviem ar trim basais vaikučiais, nusišypsojau.

– Kaip tavo ranka? – paklausiau.

Jis kilstelėjo ranką, ją suėmusi, giliai viduje pajutau jaudulį, bet stengiausi nekreipti į tai dėmesio.

– Kaip nors išgyvensiu, – nusišaipė jis.

– Nešvarus tvarstis, – subariau. – Grįžus reiks jį pakeisti, kad kuo nors neužsikrėstum.

– Taip, slauge, – atsakė žaismingai.

Netrukus Vestris parodė į kažką brūzgynuose, kur augo tankios palmės. Priėję arčiau sustojome ten, kur baigėsi paplūdimys ir prasidėjo augmenija. Pasislėpę žalių augalų su milžiniškais lapais paūksmėje čiulbėjo paukščiai ir stūgavo žvėrys, tokias visada ir įsivaizdavau džiungles.

– Ar matai?

Papurčiau galvą.

– Ką?

– Įsižiūrėk geriau, – pasakė Vestris.

– Ne, nieko nematau, – atsakiau pašnibždomis.

Vestris ištiesė man ranką, padaviau jam savo tik todėl, kad bijojau mus tykančio pavojaus, ir, žengusi porą žingsnių paskui jį į tankmę, pagaliau pamačiau, ką matė jis: tankmėje pasislėpusią trobelę palmių lapų stogu. Suręsta panašiai kaip ir laikinos pakelės trobelės, šita atrodė patraukliai. Sienos iš bambukinių lazdelių, kuriose kažkas uoliai išpjovė į langus panašias skyles, pro kurias matėsi vandenynas. Ant vieno vyriaus kabančios durelės girgždėjo pučiant lengvam popietės vėjeliui.

– Nežinau, ar mums čia galima būti, – sukuždėjau.

– Kodėl gi ne? – šelmiškai šyptelėjo Vestris. – Jei jau radom, tai apžiūrėkim ir vidų.

Man nespėjus paprieštarauti, Vestris žengė ant laiptelio prie durų. Išsigandusi į medį kaukštelėjusio bato, atšokau atgal.

Jis nukėlė griūvančias duris nuo vienišo vyrio, padėjo ant smėlio, paskui įdėmiai įsižiūrėjo į vidų ir atsisukęs mirktelėjo.

– Nieko nėra!

Jis padėjo man užlipti ir mes tylėdami apžiūrinėjome trobelę. Nupintos iš sausų šviesiai karamelinės spalvos palmių šakų, vidinės sienos sudarė gražią pynę. Jos buvo idealus fonas tamsaus raudonmedžio kėdei, stovinčiai prie nedidelio rašomojo stalo su vienu stalčiumi. Atitraukęs jį, Vestris išėmė knygą, keletą prancūziškų monetų, banknotų ir nuo drėgmės pageltusį bei susigarankščiavusį popieriaus lapą. Pakėlė jį rodydamas man.

– Ar moki skaityti prancūziškai?

Papurčiau galvą.

– Gaila, bet mokykloje mažai mokiausi.

– Aš irgi, – pasakė jis, dėdamas popierių atgal į stalčių.

Vienvietė lova atrodė tvarkinga net ir po storoku dulkių sluoksniu, tarsi kažkas iš ryto atsikėlęs ją paklojo ketindamas grįžti, bet nebesugrįžo.

Žvalgiausi po trobelę, stengdamasi akimis neužkliūti už Vestrio. Esu susižadėjusi moteris, o štai stoviu viena kambaryje su nepažįstamu kareiviu.

Mano mintis pertraukė iš po stalo išropojęs delno dydžio voras, jis išskubėjo pro duris, o aš persigandusi užšokau ant lovos.

– Ar matei tą padarą? – suspigau neabejodama, kad iš kur nors iššoks dar vienas.

– Jie nepavojingi, – pasakė šypsodamasis Vestris. – Be to, ėda moskitus, taigi turėtume tiems padarams padengti švedišką stalą.

Atsargiai nulipau nuo lovos.

– Kaip manai, kas čia gyveno?

Vestris pažvelgė į vandenyną.

– Manyčiau, – atsisukęs įdėmiu žvilgsniu tyrinėjo trobelę, – jūreivis iš sudužusio laivo.

Linktelėjau. Skambėjo gana įtikinamai.

– Tačiau kas nutiko laivui?

– Gal nuskendo.

– O kaip jis pasiėmė popierių ir, – atitraukusi stalčių išėmiau knygą tamsiai rudu odiniu viršeliu, – šitą knygą?

Vestris pridėjo smilių prie smakro, tarsi galvodamas apie nuskendusio laivo jūreivio likimą.

– Galbūt turėjo kuprinę su atsargomis, – parodė į ant stalo stovinčią lempą. – Žibintas, knyga ir skardinė su sausainiais. Jam pavyko įsikibti į rąstigalį ir taip plūduriuojant pasiekti salą.

– Knyga būtų sušlapusi, – pasakiau.

– Turbūt, – nusileido Vestris. – Gal išdžiovino saulėje. – Jis pervertė knygą, ir iš tikrųjų jos puslapiai buvo dėmėti nuo vandens. – Matai?

Linktelėjau.

– O kur jis keliavo? Aišku, kad buvo prancūzas.

– Be to, vargšas, – pridūrė Vestris, rodydamas į stalčiuje paslėptas kelias monetas.

– Gal jis buvo piratas?

Vestris papurtė galvą.

– Kažin, ar piratui rūpėtų puošti namus.

Nužvelgiau ant langų pakabintas nuo oro nudriskusias užuolaidas, tačiau vis dar blizgios tamsiai raudonos spalvos, tarsi audinys būtų išmirkytas vyne.

– Gerai, taigi jis yra iš sudužusio laivo išsigelbėjęs vargšas prancūzų jūreivis, kuris mėgsta skaityti, – pasakiau.

– Ir gerti raudonąjį vyną, – pridūrė Vestris, keldamas kamščiu užkimštą dulkėtą žalio stiklo indą.

– Be to, vertina meną, – tariau, nutraukdama maišinio audeklo gabalą nuo virš lovos kabančio paveikslo. Paveiksle buvo pavaizduota įspūdinga scena: tokia pat trobelė, kurioje buvome mes, jaukiai įsitaisiusi tarp nepaprastai mėlyno vandens ir ryškiai geltonai žydinčio kinrožės krūmo. Tolumoje matėsi stovinti pora.

– Dieve mano! – aiktelėjo Vestris. – Koks gražus.

Linktelėjusi paklausiau:

– Ar gerai nusimanai apie meną?

– Šiek tiek, – atsakė jis. – Reikia apžiūrėti iš arčiau. – Užlipęs ant lovos įsižiūrėjo į paveikslą. – Atrodo, kažkur matytas, – jis pasikasė galvą.

Motina didžiavosi išmokiusi mane apie prancūzų impresionistus, tačiau baiminausi, kad mano žinios apie meną apgailėtinai menkos. Vis tiek mėgavausi spėliodama, kas tai nutapė.

– Manai, čia gyveno menininkas?

– Galbūt, – pratarė Vestris, vis dar nenuleisdamas žvilgsnio nuo paveikslo. – Kelintais metais išleista ta knyga?

Paskubomis atverčiau knygos pradžios puslapius.

– Štai, radau. Išleista 1877 metais.

– Galėjo būti vienas iš impresionizmo meistrų, – tarė jis.

– Tikrai taip manai? – paklausiau apimta pagarbios baimės.

– Na, o kodėl gi ne, – atsakė šyptelėdamas. – Beveik neabejoju, kad kažkur jį mačiau, o gal ką nors panašaus. Prancūzų dailininkai mėgo keliauti po šias Ramiojo vandenyno salas. Gali būti bet kuris iš didžiųjų. – Iš susijaudinimo jo akys išsiplėtė. – Ar žinai, ką tai reiškia?

– Ką?

– Turim saugoti šitą vietą.

Linktelėjau.

– Tačiau kaip?

– Kol esam čia, tai bus mūsų užduotis, – tarė jis. – Mes sutvarkysim trobelę.

– Ją tikrai reiktų iššveisti.

– Ir įstatyti naujas duris, – pridūrė Vestris.

– Užuolaidos visai nudriskusios, – tariau. – Galiu pasiūti naujas.

– Taigi sutinki? – žiūrėjo į mane truputį šelmiškai.

Kodėl ne? Bus kuo užsiimti, kol Kitė leis laiką su Lensu, pamaniau ir atsakiau:

– Sutinku, bet ar turėsim laiko ir kaip iki čia nusigausim?

– Ateisim, – atsakė paprastai. – Karinė bazė yra už gero puskilometrio einant pakrante. Galėsi nepastebimai išeiti ir grįžti niekam nė nesužinojus. Palei kelią veda takas, taigi su džipu atgabensiu medienos ir įrankių. Reiks susitarti, bet ką nors sugalvosim.

Vestris pasuko link durų ir silpna grindų lenta sugirgždėjusi sulinko jam po koja. Atsiklaupęs pakėlė ją, atidengdamas sukežusias juodgrindes ir nedidelę nišą apačioje.

– Štai, – tarė, – bus mūsų pašto dėžutė. Paliksiu tau laiškelį, kai būsiu čia vienas, ir galėsi man parašyti.

Suvirpėjau iš džiaugsmo dėl trobelės, menininko, laiškų, kuriuos paliksime po grindimis, tačiau labiausiai dėl šito vyro, kuris visa tai sugalvojo.

Suvyniojęs paveikslą į audeklą, Vestris rūpestingai pakišo jį po lova, kad būtų saugiau.

– Dar štai kas, – tarė jis.

– Kas?

– Niekam negalime prasitarti apie šitą vietą.

Nusiminiau pagalvojusi, kad reiks slėpti tokį nuostabų radinį nuo Kitės, bet neįsivaizdavau jos čia, tokioje ypatingoje vietoje, kuri vos po kelių minučių man tapo šventa. Palietusi Kitės dovanotą segę, pajutau smilktelint kaltės jausmą. Ar blogai, kad nieko nepasakosiu apie šitą trobelę, ypač po to, kai prisiekėme nieko viena nuo kitos neslėpti?

– Ką pasakysi? – paklausė Vestris.

Mano ranka nusviro prie šono, linktelėjau.

– Prisiekiu, – tariau įtikinusi save, kad Kitei nereikia žinoti, bent jau kol kas. – Niekam nepasakosiu.

– Gerai. Ar palydėti tave?

– Taip, – atsakiau. – Jie turbūt mano, kad nuskendau.

– Arba ryklys prarijo, – pridūrė Vestris šypsodamasis.

Salos grožis neapsiribojo vien žalsvai melsva jūra ir žaliomis kalvomis. Tai buvo tik išorinis grožis. Iš tikrųjų pagarbią baimę salai kėlė jos istorijos, laukiančios už kiekvieno pakrantės vingio.

5 skyrius

– Vestris atrodo malonus, – pasakė Kitė vėliau, vos spėjus mums uždaryti kambario duris.

– Nieko, – atsakiau miglotai, nusiimdama skrybėlaitę ir dėdama ją ant spintos viršutinės lentynos.

– Iš kur jis?

Gūžtelėjau.

– Nežinau. Mes trumpai kalbėjom. Jis maloniai pasisiūlė mane palydėti.

Nė nežvilgtelėjusi įsitikinti, pajutau, kaip Kitė nusišypsojo.

– Regis, gerai sutari su Lensu, – pakeičiau temą.

– Taip, – atsakė Kitė ir atsišliejo į lovos galvūgalį. – Man jis tikrai labai patinka. – Tik, – nutilusi papurtė galvą, – man nesvarbu, ką jis šneka apie pulkininką Donahju. Ar nemanai, kad turėtų rodyti jam daugiau pagarbos?

Gūžtelėjau. Dar nenusprendžiau, kuris iš jų Kitei mažesnė blogybė: pasipūtęs kareivis ar arogantiškas jo vyresnysis.

– Ką gi, – toliau svarstė Kitė, – tai tik smulkmena. Lensas turi tiek daug išskirtinių savybių.

Pavyzdžiui, mėgsta girtis, flirtuoti su salos moterimis ir yra patenkintas savimi, pagalvojau, bet garsiai pasakiau:

– Taip, labai daug.

– Ana, – kreipėsi kiek susidrovėjusi Kitė. – Nespėjau tau papasakoti, bet šokių vakarą pulkininkas Donahju...

Išsigandusios sužiurome, kažkam garsiai paskubomis pasibeldus į duris.

– Kas ten? – paklausiau atidarydama duris.

Už jų stovėjo šnopuojanti uždususi Liza.

– Merė ligoninėj, greičiau ateikit.

Paskui Lizą nusileidome laiptais ir išėjusios pro kareivinių duris nuskubėjom takeliu. Ligoninė buvo čia pat, tačiau į vidų įlėkėm uždususios nuo bėgimo.

Prie Merės lovos stovėjo slaugė Hildebrand ir gydytojas Livingstonas, pusamžis plinkantis vyras su akiniais. Merė atrodė nesveikai išbalusi. Akys užmerktos, tačiau iš silpnai besikilnojančios krūtinės matėme, kad dar kvėpuoja.

– Dieve mano, – sukuždėjau, – kas atsitiko?

Paėmęs švirkštą, gydytojas įšvirkštė skaidraus skysčio Merei į ranką. Adatai įdūrus, ji nė nekrūptelėjo.

– Viena moteris rado ją savo kambaryje susmukusią prie lovos, – pasakė slaugė Hildebrand. – Ji pragulėjo ten mažiausiai šešiolika valandų. Maliarija. Turbūt susirgo vos tik atvykusi į salą.

– Maliarija, – pakartojau. Toks nepažįstamas žodis, tačiau liga buvo čia pat ir kėsinosi į nuostabios merginos gyvybę, merginos, su kuria vos spėjom susipažinti, kurios laukė ateitis, kuri čia atvyko pradėti gyvenimo nuo pradžių, o ne mirti.

– Karščiuoja mažiau, – tarė gydytojas Livingstonas, – bet bijau, kad širdis nusilpo. Dabar belieka tik laukti.

Man ėmė drebėti rankos.

– Bet ji išgyvens? – paklausiau. – Ji išsikapstys, privalo išsikapstyti.

Gydytojas Livingstonas nusuko akis.

Galvojau apie vargšę Merę. Aukšta, gal kiek per aukšta, su kreivoku dantim, sudaužyta širdim. Pati sakė, kad sužadėtinio palikta jautėsi vieniša. Ne, neleisiu, kad mirtų viena, pagalvojau.

– Kite, – paprašiau, – nubėk į kambarį ir atnešk mano skaitymo akinius ir ką nors paskaityti. Kad ir Karo apžvalgą, jei daugiau nieko nerasi.

Kitė linktelėjo.

– Budėsim, – pasakiau. – Ar galiu prisitraukusi lovą šiąnakt prie jos pasilikti? – paklausiau slaugės Hildebrand.

Ji pritariamai linktelėjo.

Kitė atnešė du žurnalus, tris knygas (dvi davė Liza, o vieną Stela), Karo apžvalgos numerį ir dėl visa ko paėmė slaugos vadovėlį.

– Gerai, – pasakiau, vartydama knygą nuplyšusia nugarėle. – Mes pamainomis jai skaitysim ir nesiliausim tol, kol atgaus sąmonę arba...

Kitė paėmė mano ranką.

– Ana, negali jos išgelbėti, jeigu...

– Neleisiu mirti vienai, – pasakiau nusibraukusi ašarą. – Ji to nenusipelnė.

Kitė linktelėjo.

Padėjusi knygą, paėmiau Vogue žurnalą su Rita Heivort ant viršelio. Atsiverčiau pirmą puslapį ir pradėjau skaityti reklamą: ,,Kodėl artėjant pavasariui nepasirūpinus gražia figūra? Jeigu norite nebrangiai rengtis, tilpti į standartinių dydžių drabužius ir atrodyti žavingai bei nepakartojamai, atsikratykite per žiemą sukauptų nereikalingų riebalų. Kasnakt, padedant „Bile Beans“ tabletėms, miegodamos palaipsniui užtikrintai lieknėsit...“

Keturias valandas iš eilės skaičiau kiekvieną žodį ir puslapį, kol ėmė lietis akyse. Paskui skaitė Kitė, saulei nusileidus užsidegusi prie neštuvų stovinčią stalinę lempą, po keleto valandų, kai jai užkimo balsas, vėl perdavė estafetę man. Perskaitėme tris žurnalus ir daugiau negu pusę romano, ir pro langą pradėjus šviesti pirmiesiems rytinės saulės spinduliams, Merės vokai suvirpėjo.

Ji iš lėto atsimerkė, tada vėl užsimerkė, o mes nekantraudamos žiūrėjome, kaip po minutės kitos ji pajudino ranką, tada kojas ir vėl suvirpėjusios akys atsimerkė ir pažvelgė tiesiai į mane.

– Kur aš? – paklausė silpnai.

– Ligoninėj, – atsakiau, kišdama jai už ausies šviesiai gelsvų plaukų sruogą. – Brangioji, buvai pakirsta maliarijos, – kalbėjau toliau gniauždama ašaras. – Bet dabar tu pasveiksi.

Apsidairiusi Merė pažvelgė į Kitę, paskui vėl į mane.

– Sapnavau labai keistą sapną, – tarė ji. – Vis bandžiau eiti į ryškią šviesą, tačiau visą laiką girdėjau balsą, viliojantį mane atgalios.

– Ar atsisukai?

– Nenorėjau, – atsakė ji. – Norėjau eiti toliau, bet, vos tik žengdavau žingsnį, balsas kvietė.

– Gerai, – pasakiau, jai prie lūpų pridėjusi stiklinę vandens, paskui vėl apklojau jos šaltas rankas. – Brangioji, turėsim marias laiko apie tai pasikalbėti, bet dabar tau reikia ilsėtis.

Slaugė Hildebrand nepagyrė mūsų, kad rūpinomės Mere ir gerai ją slaugėme, tačiau tą dieną atleido nuo budėjimo ir abi su Kite džiaugėmės galėdamos pailsėti.

Miegojau iki vidurdienio, kol pažadino iš valgyklos sklindantis skambutis, kviečiantis priešpiečių. Pilvas gurgė, tačiau vis dar jaučiausi pavargusi ir nesinorėjo keltis iš lovos.

– Kite? – paklausiau nekeldama galvos. – Ar jau pabudai?

Pasukau sunkią galvą, tikėdamasi pamatyti ją kietai įmigusią, bet išvydau užtiesalu standžiai užklotą lovą ir supurentas bei tvarkingai į galvūgalį atremtas pagalves.

Kurgi ji? Atsisėdusi rąžiausi, tada ant tualetinio staliuko pastebėjau raštelį:

Ana,

nenorėjau tavęs žadinti. Išėjau dešimtą valandą plaukioti kanoja su Lensu. Grįšiu po pietų.

Bučiuoju

Kitė

Su Lensu irstysis valtimi. Žinoma, nieko keisto, kad išėjo susitikti su juo, vis dėlto jaučiausi nesmagiai. Vos prieš keletą valandų gavom laisvą dieną, kada gi ji spėjo susitarti su Lensu? Prisiminusi trobelę supratau, kad mūsų bendrabučio kambarėlis pilnas paslapčių.

Antrąkart suskambėjo priešpiečių skambutis – paskutinis kvietimas. Dar spėčiau, jeigu greitai apsirengčiau ir nubėgčiau. Bet ant stalo pamačiusi blizgantį raudoną obuolį, sugalvojau kai ką geresnio.

Per petį persimetusi kuprinę, į kurią įsidėjau obuolį, porą Kitės iš valgyklos atneštų duonos riekelių ir gertuvę su vandeniu, išsmukau pro duris, stabtelėjusi prie praviro ligoninės lango pasižiūrėjau, kaip dirba Stela, Liza ir kitos slaugės. Jos kaip reikiant nuobodžiavo. Kelios triūsė keisdamos perdegusią elektros lemputę, o kita grupelė susibūrė aplink vienintelį pacientą, kuriam, regis, buvo nubrozdintas kelis. Iš vyro šypsenos matėsi, kad jis džiaugiasi.

Ne tokio gyvenimo karo metu tikėjausi. Vis dėlto artėjo permainos. Sklido kalbos, kad pulkininkas Donahju planuoja kažkokią didelę operaciją. Spėliojau, kaip tai paveiks mūsų darbą ir gyvenimą.

Pasukau takeliu, vedančiu į pajūrį. Vestris sakė, kad trobelė yra už pusės kilometro į šiaurę nuo karinės bazės. Tikėjausi, kad jis neklydo.

Sparčiai žingsniuodama kelis kartus žvilgtelėjau per petį. Ką pagalvotų žmonės, pamatę mane vieną štai taip paslapčiomis einančią iš bazės? Ana Kelovėj nepanaši į tokią, kuri taip elgtųsi.

Tik pasukusi už vingio, tankmėje įžiūrėjau pasislėpusį tą patį trobelės stogą iš palmių lapų. Eidama artyn išgirdau džeržgiant pjūklą.

Širdis ėmė tuksėti krūtinėje – Vestris čia.

– Sveiki, – ceremoningai pasibeldžiau ten, kur praėjusį kartą pavojingai kabojo durys. – Ar yra kas namie?

Vestris pakėlė akis, nusišluostęs kaktą, nuo rankų nusibraukė pjuvenas.

– O, sveika, – pasisveikino. – Ar esi, ar vaidenies? Aš čia jau visą rytą dirbu be lašo vandens, todėl nežinau, ar man prasidėjo haliucinacijos, ar tarpdury tikrai stovi graži moteris. Prašom pasakyt, kad nesi miražas.

Šypsodamasi atsakiau:

– Tau nesivaidena, – iš kuprinės išsitraukiau gertuvę. – Imk, atsigerk.

Atsigėręs didelį gurkšnį, Vestris atsikvėpė grąžindamas gertuvę.

– Jau beveik sutaisiau duris, – tarė. – Jos netilpo pro staktą, turbūt persimetė nuo oro. Teko kelis centimetrus susiaurinti vieną šoną. Matai? Tarp atsargų paskubom radau kelis senus vyrius. – Jis išdidžiai, tarsi kokį lobį, parodė metalines detales. – Mūsų trobelei reikia padorių nesulūžusių durų.

Nusišypsojau. Man patiko mintis, kad tai mūsų trobelė.

Iš kuprinės ištraukiau dėžutę borakso miltelių ir keletą skudurų.

– Pamaniau, kad būtų gerai ją iššveisti.

– Džiaugiuosi, kad atėjai į talką, – tarė Vestris vėl imdamasis pjūklo.

Trečią valandą grindys buvo švarut švarutėlės, o Vestris įstatė duris.

– Vos nepamiršau, – tarė iš kuprinės traukdamas apvalią nutrinto žalvario durų rankeną. – Tuoj pat ją pritvirtinsiu.

Žiūrėjau, kaip jis pritvirtino rankeną, rūpestingai įsukęs varžtus.

– Mūsų raktas, – pasakė, iškėlęs žvilgų geležinį raktą. – Dabar belieka rasti jam gerą slėptuvę.

Parodžiau į tuščias langų angas.

– Bet kas panorėjęs galės pro jas įlįsti į vidų.

Vestris linktelėjo.

– Taip. Greitu laiku įdėsim ir langus. Be to, kiekvienam namui reikalinga tvirta ir veikianti spyna. Tačiau kur paslėpsim raktą – štai kur klausimas.

Paskui jį išėjau į lauką, ir abu dairėmės aplink laiptelį prie durų.

– Gal čia? – pasiūliau rodydama į smėlį. – Galėtume užkasti.

Vestris papurtė galvą.

– Kas nors pirmiausia čia ieškotų. Tas pats, kas durų kilimėlis, po kuriuo visų pirma ir ieško vagys. – Kažką sugalvojęs nutilo. – Pala, – tarstelėjo bėgdamas vidun ir vėl pasirodė nešinas knyga, kurią išėmė iš kuprinės. – Panaudosime ją.

– Knygą?

– Taip, – atsakė jis ištraukęs prie nugarėlės pritvirtintą juostelę. Ji turbūt buvo skirta skaitomam puslapiui pažymėti, tačiau Vestris sumanė ką kita. Prie juostelės tvirtai pririšęs raktą, įdėjo į knygą. – Štai, – tarė kišdamas knygą po laipteliu. – Mūsų slėptuvė.

Ant kranto girdėjosi garsi bangų goža.

– Artėja potvynis, – tarė Vestris. – Nori kartu pažiūrėti?

Dvejojau.

– Man turbūt jau reiktų grįžti, – neparašiau Kitei raštelio, todėl baiminausi, kad ims nerimauti.

– Eime, – kvietė Vestris. – Pabūk dar valandėlę.

– Gerai, – nusileidau. – Tik valandėlę.

– Štai, – tarė, rodydamas į už poros žingsnių ant kranto bangų išmestą rąstigalį. – Čia ir prisėsim.

Čiupęs vakar trobelėje rastą vyno butelį ir metalinį puodelį iš kuprinės, atsisėdo šalia manęs smėlyje, galvom patogiai atsirėmėme į bangų mūšos nugludintą medį. Pildamas seno vyno į puodelį Vestris tarė:

– Į trobelės šeimininkės sveikatą!

Jis padavė puodelį ir aš atsargiai gurkštelėjusi nevalingai susiraukiau.

– Už rūgštų šimtametį vyną, – pasakiau.

Tolumoje čiulbėjo paukštis, o mes sėdėjom kartu pakerėti bangų.

– Nieko apie tave nežinau, – pasakiau staiga pasisukusi į jį.

– Ir aš nieko apie tave nežinau, – atkirto jis.

– Tu pirmas.

Linktelėjęs Vestris atsisėdo.

– Gimiau Ohajo valstijoje, – ėmė pasakoti jis. – Neilgai ten gyvenau. Motinai mirus nuo skarlatinos, su tėvu persikraustėm gyventi į šalies vakarus, į San Fransiską. Jis dirbo traukinių mašinistu. Sekiojau jam iš paskos, kas mėnesį lankydamas vis kitą mokyklą.

– Nekokius mokslus išėjai, – tariau.

Vestris gūžtelėjo.

– Geresnius negu daugelis. Pamačiau šalį. Perpratau geležinkelininko darbą.

– O dabar ką? Sakei, kad po karo norėtum grįžti į salą, tačiau tikriausiai turi ir kitų troškimų, pirma norėtum kur nors pasimokyti?

Vestrio akys buvo didelės, kupinos gyvenimo ir galimybių.

– Tiksliai nežinau, – atsakė. – Gal baigsiu mokslus, tapsiu mašinistu, kaip ir tėtis. O gal vyksiu į Prancūziją ir išmoksiu tapyti kaip didieji impresionistai. O gal tiesiog pasiliksiu čia, – tarė linktelėjęs galva į trobelę.

– Ne, nepasilik, – sušukau, – tavo gyvenimas bus vienišas!

– Kodėl vienišas? – paprieštaravo jis. – Turėsiu visko, ko širdis trokšta. Stogą virš galvos. Lovą. Gražiausią pasaulyje vaizdą. Žmonės sakytų, kad čia rojus.

Prisiminiau jį sakius, kad norėtų įsikurti ir auginti vaikus kaip tik šiame paplūdimyje.

– O kaip draugystė? – droviai paklausiau. – Kaip... meilė?

Vestris nusišypsojo.

– Tau gera kalbėti. Tu jau susižiedavusi.

Nudelbusi akis bato galiuku rausiau smėlį, tokį karštą, kad jautėsi net per batą.

– Na, tikiuosi, kur nors ją sutiksiu, – toliau kalbėjo jis.

– O jeigu nesutiksi? – paklausiau.

– Sutiksiu, – tvirtai atsakė šypsodamasis.

Greitai nusisukau.

– Dabar tavo eilė, – tarė jis.

Pešiojau iš kuprinės išlindusį siūlą, kol stojusi tyla tapo nejauki.

– Nelabai turiu ką pasakoti.

– Aišku, kad turi, – atsakė vis dar šypsodamasis Vestris. – Visi turi ką papasakoti apie save.

Papurčiau galvą.

– Gimiau Siatle. Ten visą laiką ir gyvenau. Gavau slaugės licenciją ir taip atsidūriau čia.

– Štai prašom, – tarė jis dramatiškai. – Visas gyvenimas sutilpo į tris sakinius.

Jaučiau, kaip kaista skruostai.

– Atsiprašau, – sumurmėjau. – Turbūt mano gyvenimas ne toks įdomus kaip tavo.

– Manau, kad išsisukinėji, – pasakė tiriamai žiūrėdamas į mane. – Tas vyras, su kuriuo esi susižadėjusi, – kalbėjo toliau, rodydamas į žiedą man ant piršto, – kodėl neištekėjai už jo prieš išvykdama?

Piktindamasi pamaniau – kaip jis drįsta manęs šito klausti?

– Nes... – nutilau neatsakiusi. Mintyse ieškojau nors vienos realios priežasties: nenorėjau skubėti, motina norėjo iškelti prabangias vestuves ,,Olimpijos“ viešbuty, nes... tačiau nė viena manęs netenkino. Jeigu būčiau norėjusi, būčiau paklausiusi Džerardo ir nužingsniavusi į santuokų rūmus susirašyti. Galėjau tapti ponia Džerard Godfri ir nebūtų reikėję metus truksiančios odisėjos į Bora Boros salą, kuri kaip kliūtis iškilo tarp mūsų. Kodėl gi neištekėjau?

– Matai? – tarė Vestris. – Tikrai turi ką papasakoti.

– Patikinu tave, – atšoviau, – sukūrei dramą ten, kur jos nėra.

Vestris mirktelėjo.

– Pamatysim.

Kai grįžau, Kitės kambaryje dar nebuvo, taigi, suskambėjus valgyklos skambučiui, kviečiančiam pietų, iš kareivinių išėjau viena, trumpam užsukau į ligoninę pas Merę, nudžiugau pamačiusi ją sėdinčią ir per šiaudelį gurkšnojančią apelsinų sultis.

– Labas, Ana, – tarė ji, sėdėdama lovoje. Vis dar silpnas balsas tapo linksmesnis ir nuskambėjo tvirčiau negu iš ryto.

– Labas, – pasisveikinau. – Einu pietauti. Gal tau ką nors atnešti? Turbūt jau pabodo skysčių dieta.

– Tikrai, – atsakė. – Bandelė ir keli gabalėliai sviesto būtų puiku.

– Aš tau parūpinsiu, – atsakiau nusišypsojusi.

Patraukiau takeliu, vedančiu į valgyklą, praėjau kinrožės krūmą, nuo kurio su Kite pirmą vakarą nusiskynėme po žiedą. Ėjau, kol pamačiau poilsiavietės prieplauką. Pririštos lininėmis virvėmis vandenyje sūpavosi dvylika kanojų, laukiančių, kad besiilsintys kareiviai išplauktų jomis į jūrą. Mažai kas plaukdavo, nors Bora Bora palyginti kol kas buvo saugus prieglobstis nuo priešų antpuolių.

Geriau įsižiūrėjusi pastebėjau iš kanojos lipančius du žmones. Niekas kitas neturėjo tokių susitaršiusių garbanų, tik Kitė, tačiau vyras, padėjęs užlipti jai ant prieplaukos, buvo ne Lensas. Žioptelėjau pamačiusi pulkininko Donahju veidą. Kitė meiliai jam šypsojosi, kol jis dėjo irklus į kanoją. Susiėmę už rankų abudu nužingsniavo per pievelę, tada atsisveikino ir Kitė takeliu nuskubėjo į moterų kareivines.

Kilo mintis bėgti paskui ją, bet persigalvojau. Pagaliau juk ji man nepasakė tiesos apie pasimatymą, veikiausiai manydama, kad nepritarsiu, ir tai tiesa. Tačiau nenorėjau, kad pagalvotų, jog ją seku. Ne, atėjus laikui ji man papasakos. Todėl nuėjau į valgyklą, kur paprašiau virėjo paruošti padėklą su maistu ir Merei.

– Kaip laikosi Lensas? – per pusryčius koketiškai paklausė Stela. Man dingtelėjo – ar ir ji matė Kitę su pulkininku?

– Puikiai, – atsakė Kitė, knibinėdama kaip guma kietą plaktą kiaušinienę su kukurūzų koše. – Šįvakar susitinkam.

Stela pavydžiai papurtė galvą. Kai susipažinau su ja, tas gestas žadino norą gintis, tačiau greitai pamačiau, kad tiesiog toks Stelos būdas.

– Na tau ir sekasi su vyrais, – pasakė ir nusivylusi atsiduso. – Aš nebesusitikinėju su Eliotu. Jo visos mintys sukasi vien tik apie tą moterį. Jis arba vienas fotografuoja paplūdimyje, arba užsidaręs kareivinėse rašo jai eiles. Turbūt ta moteris kažkokia nepaprasta. Bet aš vakar susipažinau su lakūnu. Jo vardas Vilas ir jis visai nieko.

Prie mūsų priėjusi Liza padėjo padėklą ant stalo.

– Ar Merė vis dar sveiksta?

– Ačiū Dievui, taip, – atsakiau. – Šiandien jai daug geriau.

Liza įdėmiai žiūrėjo į laišką savo rankoje.

– Šiandien jai atėjo laiškas, – tarė atsargiai. – Pastebėjau siuntėjo vardą. Ar ji nesakė, kad jos buvęs sužadėtinis vardu Edvardas?

Linktelėjau.

– Parodyk man.

Iškėliau voką į šviesą, bet nieko svarbaus neįžiūrėjau, tik kad siuntėjas iš tiesų Edvardas. Edvardas Notonas, gyvenantis Paryžiuje.

– Ana! – subarė Kitė. – Negalima skaityti jos laiško. Tai asmeniška.

– Galima, jei manau, kad kelia pavojų jos sveikatai, – atsakiau. – Klausyk, šitas vyras paliko ją kone prie altoriaus ir pavertė jos gyvenimą tikru chaosu, priversdamas išvykti į tolimą salą kitame pasaulio gale, įsivaizduok, kaip ją paveiks jo laiškas.

Kitos merginos pritariamai linktelėjo ir Kitė sušvelnėjo.

– Aš neketinu skaityti, tik paslėpsiu, kol ji pasveiks. Jos širdis silpna. Pirmiausia jai reikia atgauti jėgas. Neleisiu, kad tas laiškas trukdytų jai sveikti, – pasakiau.

– Gerai jau, – nusileido Kitė. – Tačiau neturėtum kištis į meilės reikalus.

Ar tik nebando manęs įspėti dėl savo asmeninio gyvenimo, pagalvojau.

Nepatenkinta suraukiau nosį ir įsikišau laišką į suknelės kišenę pasaugoti.

– Nesikišu, – atsakiau Kitei, – tik rūpinuosi jos sveikata.

Kitė pastūmė lėkštę į šalį.

– Na, merginos, man jau gana tų sukepusių kiaušinių. Einu dirbti. Slaugė Hildebrand sakė, kad šiandien atgabens sužeistąjį.

Tą rytą mums einant į ligoninę nervinausi dėl Kitės pastabų, bet ginčas visiškai išgaravo iš galvos, kai išgirdau, kad iš kitos salos sanitaras atsiuntė radiogramą, jog pas mus skraidina sužeistą lakūną. Jis bus mūsų pirmas tikras ligonis, išskyrus Vestrį, kurį gydžiau tik aš.

Lakūną atgabeno penkiolika po dešimtos. Kažin, ar kuri iš mūsų įsivaizdavo tokį rimtą atvejį – sprogus šrapnelio sviediniui rutulinės kulkos pataikė į galvą. Kitė pirmoji nuvežė kareivį į operacinę ir tvirtomis rankomis talkino gydytojui, šalindama kruvinus metalo gabaliukus ir kraudama juos į lėkštę šalia operacinio stalo. Liza atsiprašė, nes ją supykino, tačiau Kitė nė nesuvirpėjo. Ji taip sumaniai ir lengvai darbavosi, kad gydytojas paprašė jos pasilikti dar valandai slaugyti paciento. Ji iš karto sutiko.

Pasibaigus pamainai parėjau į kareivines, trokšdama pabėgti iš sterilios ligoninės aplinkos ir atsipalaiduoti jaukioje trobelėje. Į kuprinę įsimečiau žirkles, adatą su siūlu ir gelsvo audeklo rietimą, kurį radau atliekų dėžėje prie ligoninės. Pamaniusi, kad tiks užuolaidoms, pastvėriau, kol šiukšlių rinkėjai nenuvežė.

Atėjusi neradau Vestrio, taigi iš jo sugalvotos slėptuvės knygoje paėmiau raktą, atrakinau duris ir padėjau kuprinę ant senos raudonmedžio kėdės.

Išmatavusi langų plotį ir apskaičiavusi kiekvienos užuolaidos ilgį ir plotį, tuojau pat pradėjau jas siūti. Patiesusi ant grindų medžiagą, nuvijau šalin driežiuką, ir ėmiau kirpti. Apsiūdama užuolaidas, klausiausi paukščių čiulbėjimo. Lygintuvo neturėjau, todėl negalėjau išlyginti, tačiau pajūrio trobelei tiks ir tokios siūlės, o ilgainiui šiltame, drėgname ore jos pačios išsilygins.

Siūdama galvojau, koks narsus ir spontaniškas yra Vestris, visiškai kitoks negu nuoseklaus ir apgalvoto būdo Džerardas. Kodėl Džerardas negalėtų būti laisvesnis ir labiau džiaugtis gyvenimu? Vis dėlto dygsniuodama medžiagą suvokiau, kad Siatle užslėptas rūpestis dėl jo atogrąžose tik sustiprėjo. Ypač kankino mintis, kad jis vengia karinės tarnybos. Kodėl jis nepasipriešino tėvo norui ir nepasielgė garbingai?

Kišdama lazdą į užuolaidas ir kabindama jas ant lango, prisiminiau po lova padėtą paveikslą. Spėliojau, kas jame pavaizduota, bet labiausiai mane domino menininkas.

Kas čia gyveno prieš daugelį metų? Į Vestrį panašus vyras, nebijantis nuotykių? Įsivaizdavau, kaip Vestris nugyvens čia savo gyvenimą. Galbūt ves vietinę merginą, panašią į tą, kurią su Lensu ir Kite sutikome turguje. Kuo ji vardu? Ak taip, Atėja. Bet ar bus jis laimingas? Ar tokia moteris padarys jį laimingą? Šyptelėjau. Taip, žinoma, vienu atžvilgiu bus laimingas, tačiau ar pajėgs jie suprasti vienas kitą? Aistra išblėsta, o meilė išlieka. Norėjau, kad ir Kitė tuo patikėtų.

Tuo metu trobelę apgaubė sutemos, pro atvirą langelį pažvelgiau į dangumi grėsmingai slenkančius pilkus lietaus debesis, pasirengusius kiaurai permerkti žemę, nori ji to ar ne. Įdėmiai nužvelgiau paplūdimį, tikėdamasi pamatyti trobelės link einantį Vestrį, tada prisiminiau pašto dėžutę, o tiksliau girgždančią lentą kampe. Nuėjusi kilstelėjau ir žiūrinėdama po ja pastebėjau baltą voką.

Nekantraudama jį atplėšiau.

Brangioji ponia Kleo Hodž,

turbūt spėlioji, kas gi toji ponia Kleo Hodž. Ogi tu, brangioji mano. Jeigu kartais kas nors aptiktų slėptuvę, mums reikalingi slapyvardžiai. Nepamirškim, kad vyksta karas. Taigi, tu būsi Kleo, o aš – Greisonas. Ką manai? Svarsčiau, ar nepasivadinus Kvakenais, tačiau taip vienas kitą vadindami kristume iš juoko ir nieko nenuveiktume. Taigi būsime Hodžai, nebent turi geresnį pasiūlymą.

Tavo

Ponas Hodžas

P. S. Žvilgtelėk į stalo stalčių. Ten tavęs laukia staigmena.

Kikendama atitraukiau stalčių ir pamačiau apelsiną. Tamsaus raudonmedžio fone spindintis porėtas apelsinas atrodė tiesiog nuostabiai. Prikišusi prie nosies įkvėpiau citrusinių žiedų aromato ir, atvertusi kitą laiško pusę, parašiau Vestriui:

Brangusis pone Greisonai Hodžai,

šiandien aš smarkiai padirbėjau siūdama užuolaidas, tikiuosi, jos tau patiks. Ar nemanai, kad mums reiktų gražaus rytietiško kilimėlio? O gal dar knygų lentynos ir ko nors atsisėsti, be lovos? Galbūt mums pasiseks ir bangos į krantą išmes sofą. Ačiū už nuostabų apelsiną.

Tavo

Ponia Hodž

P. S. Tavo vaizduotė labai laki. Iš kur ištraukei pavardę Kvakenas? Negaliu susilaikyti nesijuokusi.

Pakišau laiškelį po lenta ir užrakinau trobelės duris. Pakilo vėjas, einant į priekį jo nebuvo, o debesys virš galvos, dabar dar juodesni, grasinosi prapliupti lietumi. Nuskubėjau į paplūdimį, valgydama apelsino skilteles.

Krūptelėjau, kai netoli trobelės tankmėje kažkas sušlamėjo, nuo to garso sustingo visi mano kūno raumenys ir sausgyslės. Kas ten? Ar mane kas nors seka?

Žengiau porą žingsnių į džiungles ir laukiau. Štai vėl tas garsas. Šlamėjimas ir silpni balsai. Prisėlinusi arčiau pasislėpiau už didžiulės palmės kamieno ir prisimerkiau. Vešlaus džiunglių brūzgyno prieblandoje stovėjo du šešėliai – vyro ir moters. Tada pamačiau išduodančią kareiviškų marškinių rankovę ir nuogą moters koją. Pasislėpiau už palmės, paskui atsargiai nustypčiojau į paplūdimį, kur paspartinusi žingsnį pasileidau bėgti, vis žvilgčiodama per petį.

Kai atsidūriau kambaryje, nusiminiau pamačiusi, kad Kitės dar nėra.

6 skyrius

– Nesitiki, kad jau du mėnesiai kaip mes čia! – nusistebėjo Merė, jos skruostai buvo įgavę rausvumo. Džiaugiausi matydama jos rausvą ir atgijusį veidą. Užuot dar pagulėjusi lovoje, ji išsiprašė slaugės Hildebrand leisti rytais budėti. Nors kartkartėmis imdavo drebėti rankos, Merė vis labiau stiprėjo ir tą rytą noriai pasisiūlė padėti man daryti imunizaciją.

– Žinau, ką turi galvoje, – atsakiau. – Regis, atvykom tik vakar. – Nutilusi skaičiavau vakcinų ampules, kurias po pusryčių suleisime vyrams. – Tačiau tiek visko įvyko. Jaučiu, kad nebesu ta mergina, kuri pirmą dieną išlipo iš lėktuvo.

Merė linktelėjo.

– Aš irgi. Sunkiai įsivaizduoju gyvenimą namuose.

Atsidusau.

– Aš beveik pamiršau Džerardo balsą. Argi ne baisu?

– Nelabai, – atsakė Merė. – Juk vis dar jį myli.

– Taip, žinoma, – atsakiau kiek pabrėžtinai, jaučiausi kalta, kad vis neprisiruošiu jam parašyti.

– O aš beveik pamiršau Edvardo balsą, – pridūrė Merė. – Bet tai tikrai nieko baisaus. – Ji nusišypsojo, o aš pritariamai linktelėjau.

Prisiminiau laišką, kurio jai neatidaviau. Ar ji jau pasiruošusi, pagalvojau klausydamasi, kaip niūniuoja, išvyniodama ir dėliodama vakcinų paketus ant padėklų. Tas laiškas gali viską sugadinti.

– Kur Kitė? – paklausė Merė. – Regis, iš ryto ją mačiau.

– Ji čia, – atsakiau. – Mes kartu atėjom.

– Ne, – burbtelėjo slaugė Hildebrand. – Pasakė, kad negaluoja, todėl leidau grįžti į kareivines.

Kaip keista. Šįryt jautėsi gerai, pagalvojau stengdamasi nespėlioti, tačiau nuo pat mūsų atvykimo į salą Kitė elgėsi keistai: sakydavo, kad eina vienur, o atsidurdavo kitur, pažadėdavo susitikti per pusryčius ar priešpiečius, bet pradingdavo. Ji retai kalbėdavo apie pulkininką Donahju, o aš neužsiminiau mačiusi juos lipant iš valties. Regis, ta istorija pamiršta, tačiau ji per daug laiko praleidžia su Lensu. Vakar jie grįžo beveik vidurnaktį. Pažadinta triukšmo, užsimiegojusi žvilgtelėjau į laikrodį, kai ji pagaliau apgraibomis atsigulė į lovą.

– Ji turbūt pasigavo aplink siaučiantį virusą, nuo kurio ima labai skaudėti pilvą, – tarė Merė.

Netikėjau, kad Kitei skauda pilvą. Ne, kažkas čia vyko. Budėdamos ligoninėje nebeturėjome laiko rimtai pasikalbėti, vis daugiau sužeistųjų atgabendavo iš gretimų salų, kur vyko mūšiai. Nors jų būdavo nedaug, tačiau rimtai sužeistų. Durtinės arba šautinės pilvo žaizdos. O vakar atnešė vieną su beveik nutraukta koja, kurią teko nedelsiant amputuoti. Mūsų dienos bėgo liūdnai slaugant sužeistus kareivius, o pamainai pasibaigus kaip pelytės išsilakstydavom po mėgstamas slėptuves. Tačiau kur slėpdavosi Kitė?

Galvojau apie kitas slauges. Susidomėjusi kortomis, o tiksliau prie kortų stalo lošiančiu Vilu, Stela vis daugiau laiko praleisdavo poilsio salėje. Liza, aišku, pareigingai sekiojo jai iš paskos. Po darbo ligoninėje pavargusi Merė grįždavo į kambarį skaityti arba rašyti laiškų namie likusiems draugams, o aš paslapčiomis skubėdavau į trobelę. Kartais ten būdavo Vestris, kartais ne, tačiau visada tikėdavausi jį ten sutikti.

– Atvyko paštas! – šūktelėjo viena slaugė prie ligoninės durų.

Palikusi Merę darbuotis su vakcinomis, išdrįsau prisiartinti prie pilnos laiškų ir siuntinių medinės dėžės. Paštą pristatydavo retai, tačiau šįsyk gavome kalną laiškų. Kai pastūmiau dėžę prie stalo, šie pasklido ant grindų – daugybė laiškų tarsi užsimaskavę povandeniniai laivai skverbėsi į mūsų asmeninį pasaulį.

Stela gavo penkis, Liza – tris, o Kitė tik du, abu nuo motinos. Ant vieno laiško pamačiau savo pavardę, atpažinusi Džerardo rašyseną, pajutau, kaip ėmė spurdėti širdis.

Atsargiai atplėšiau, pasirengusi paslėpti, jei tik prislinktų Stela ar kuri kita slaugė.

Mano meile,

lapai nusidažė įvairiomis spalvomis, o aš labai tavęs pasiilgau. Kodėl tau reikėjo išvykti?

Siatlas toks pat, koks buvo, tik be tavęs čia vienišiau. Turbūt per karą žmonės jaučiasi vieniši. Visi tik apie jį ir kalba. Man neramu dėl tavęs ten. Ramiajame vandenyne vyks dideli mūšiai. Meldžiuosi, kad karas aplenktų tavo salą. Kariškiai, su kuriais kalbėjausi, mano, kad ji liks nepaliesta. Meldžiuosi, kad būtų jų tiesa.

Karas pasiėmė geriausius iš mūsų. „Kotedžo“ klubas kaip išmiręs, nebeatpažintum jo. Visi tvirti vyrai arba patys išėjo, arba buvo pašaukti atlikti karo prievolės. Noriu, kad žinotum, nors tėvas ir pasistengė apsaugoti mane nuo karo, vis svarstau, ar man taip pat neišėjus. Taip būtų teisingiausia. Kita kareivių banga išvyks spalio 15 dieną, ir, nors esu atleistas nuo karinės tarnybos, ketinu vykti kartu. Prieš išvykdamas į Europą, dvi savaites praleisiu karinėje bazėje Kalifornijoje, kur būsiu apmokytas.

Būk gera, nesijaudink dėl manęs. Dažnai tau rašysiu, kaip laikausi, ir svajosiu apie tą dieną, kai vėl būsime kartu.

Myliu tave visa širdimi ir visą laiką apie tave galvoju.

Tavo

Džerardas

Prispaudžiau laišką prie širdies ir stipriai užsimerkiau. Nors ir labai džiaugiausi prasiveržusiu patriotizmu, nenorėjau, kad jam grėstų pavojus, ir susigūžiau pagalvojusi, kiek laiko praėjo nuo tada, kai jis išsiuntė laišką ir kol jį gavau. Gal jis dabar jau kariauja? O gal jį...

Ant nugaros pajutau ranką, kai susmukusi kėdėje mėginau nuo kitų moterų nuslėpti ašaras.

– Kas atsitiko, brangioji? – švelniai paklausė Merė.

– Džerardas, – sumurmėjau, – jis užsirašė savanoriu.

Merė patapšnojo man per nugarą, mano ašaros vilgė suglamžytą popierių, terliodamos gražią Džerardo rašyseną ir vietomis palikdamos juodo rašalo dėmių.

– Kaip manai, koks gyvenimas laukia kariškio žmonos? – paklausė Kitė tą vakarą prieš miegą. Apsivilkusi rožiniais naktiniais marškiniais sėdėjo ant gulto ir šukavosi šviesias garbanas – matėsi, kad gerai jaučiasi, o aš nesusikaupiau skaityti.

Nuleidau knygą.

– Ar tik nesakai, kad jau manaisi tekėti už Lenso?

Kitė neatsakė, toliau šukavosi plaukus.

– Turbūt toks gyvenimo būdas turėtų savų pliusų, – pratarė ji. – Lauktų kelionės ir nauji įspūdžiai.

– Kite, bet juk neseniai su juo susipažinai, – pasakiau.

Dabar kalbėdavomės tik vakarais, bent jau tais vakarais, kai Kitė nebūdavo išėjusi su Lensu.

Padėjusi šepetį ant stalelio prie lovos, Kitė įsiropštė į lovą, iki pat smakro užsiklojo antklodę ir atsisuko į mane.

– Ana, ar visada žinojai, kad Džerardas yra tas vienintelis? – paklausė vaikišku, smalsiu, naiviu ir virpančiu balsu.

Klausimas užklupo mane taip, kaip nebūtų užklupęs Siatle.

– Na taip, žinoma, kad visada, – atsakiau, galvodama apie šiandien gautą jo laišką. Mano atsidavimas jam sustiprėjo. – Tiesiog žinojau.

Kitė linktelėjo.

– Manau, kad ir aš tą patį jaučiu, – pratarė ir nusisuko į sieną, man nespėjus jos paklausti. – Labanakt.

Vestris trisdešimt dienų buvo išskridęs į kitą salą su karine užduotim, o kai lapkričio 27 dieną grįžo, tikėdamasi susitikti jį ant takelio lūkuriavau prie vyrų kareivinių, apsimesdama, kad skinu kinrožės žiedus. Buvo trečiadienis, diena prieš Padėkos šventę, todėl stovykloje kilo sujudimas dėl dviejų dalykų: kalakuto ir spanguolių padažo.

– Ei, slauge! – šūktelėjo vyras pro trečio aukšto langą. – Kaip manai, ar gausim kalakutą?

– Ar aš panaši į virėją? – kandžiai atkirtau.

Devyniolikmetis, o gal jaunesnis kareivis šyptelėjo ir dingo. Praėjo keli mėnesiai, kol pripratau prie karo ir vyriškų įpročių. Daugiau nebesidrovėdavau, burbtelėdavau tiems, kurie burbėdavo man, o į netinkamas pastabas atsikirsdavau taip išlygindama rezultatą. Motina būtų nesitvėrusi pykčiu.

Dvidešimt minučių skynusi žiedus Vestrio nepamačiau, todėl prislėgta grįžau į moterų kareivines su gėlių pilnu krepšeliu.

– Gavom paštą, – tarė Kitė, mesdama laišką ant lovos. – Nuo tavo motinos.

Gūžtelėjusi įsikišau jį į suknelės kišenę, o Kitė pastebėjo prie durų paliktą krepšelį su gėlėmis.

– Kokios gražios, – tarė, – pamerkim.

Išėmusi gėles iš krepšelio, po vieną pamerkė į stiklinę su vandeniu ant savo tualetinio stalelio.

– Jos nesilaikys, – pasakiau. – Nuskintos labai trumpai žydi. Iš ryto bus nuvytusios.

– Žinau, – atsakė ji. – Bet juk dabar jos atrodo tokios gražios?

Linktelėjau. Norėjau kaip ir Kitė mokėti džiaugtis šia akimirka. Tai – talentas.

Ji atsitraukė žavėdamasi puokšte ryškiai raudonų žiedų, kurie mums grįžus po pietų jau bus suglebę, tada žvilgtelėjo į stalelį prie lovos.

– Vos nepamiršau, – tarė ji. – Ir aš gavau laišką iš namų. Nuo tėvo.

Nuplėšusi voko kraštą, Kitė ištraukė laišką ir su šypsena pradėjo skaityti. Bet jos veidas tuoj apsiniaukė, atrodė sukrėstas. Per skruostus iš lėto ėmė riedėti ašaros.

– Kas yra? – paklausiau pribėgusi prie jos. – Ką rašo?

Ji krito ant lovos ir įsikniaubė į pagalvę.

– Kite, – neatlyžau, – sakyk.

Ji nesujudėjo, todėl, pakėlusi puslapius nuo žemės, perskaičiau tėvo parašytą laišką:

Mieloji, pranešu, kad ponas Gelfmanas rugsėjį išvyko kariauti į Europą. Deja, jis žuvo. Žinau, kad šita žinia tave labai nuliūdins. Tavo motina nenorėjo, kad rašyčiau apie tai, bet man atrodė, jog privalai žinoti.

Įdėjau laišką į Kitės tualetinį staliuką. Prakeiktas paštas. Kodėl atėję laiškai taip mus persekioja? Mums čia gerai ėjosi, kol pradėjome juos gauti.

– Kite, – tariau, glausdamasi veidu prie jos. – Labai užjaučiu.

– Palik mane ramybėje, – tyliai atsakė ji.

– Atnešiu tau pietus, – pasakiau, išgirdusi valgyklos skambutį.

– Aš ne alkana, – šniurkštelėjo ji.

– Vis tiek atnešiu.

Į lėkštę įsidėjau šaukštą bulvių košės, virėjui leidus, paėmiau lėkštę ir Kitei, įdėjau griežinėliais supjaustytų morkų, virto kumpio, kuris po šildančiomis lempomis atrodė susiraitęs ir sausas. Bent jau ne iš konservų dėžutės. Nudžiugau.

Prie slaugių stalo pamojo Stela ir Merė, linktelėjusi priėjau.

– Nešu maistą Kitei ir sau į kambarį. Šiandien Kitė iš namų gavo liūdną žinią.

Merė suraukė antakius.

– Kaip gaila, – tarė ji. – Bet prisėsk minutėlei. Einant takeliu bus sunku išlaikyti du padėklus. Dar pargriūsi. Geriau pirma pavalgyk.

Pasvarsčiusi sutikau ir atsisėdau šalia Merės.

– Girdėjau, kad kareivinėse šiandien kilo muštynės, – tylesniu balsu pasakė Stela. – Šita sala tikrai vargina vyrus.

– Ji vargina mus visus, – atsakiau, atšipusiu peiliu mėgindama atsipjauti kieto kumpio.

Stela linktelėjo.

– Vakar turguje mačiau Lensą, apsikabinusį tą merginą, čiabuvę.

Apsidžiaugiau, kad Kitės nėra. Šiandien jai gana širdgėlos.

– Kalbi apie Atėją, – pasakiau. – Ji turi vardą.

Mane erzino, kad Stela visiškai negerbia vietinių salos gyventojų.

– Regis, toks jos vardas, – atsakė gūžtelėjusi. – Lensui ji tikrai labai patinka.

Merė abejodama pasakė:

– Ak, Stela, jei jis iš jos perka cigarečių, tai dar nereiškia, kad su ja flirtuoja.

Stela gūžtelėjo.

– Tik sakau, ką mačiau.

Vargšė Kitė, pamaniau. Kol kas nesakysiu. Jai reikia laiko.

– Gerai, merginos, – tariau imdama Kitės padėklą, – nešu maistą.

– Labos nakties, – palinkėjo Merė.

Stela linktelėjo ir atsikando sausainio.

Vaikydama muses nuo padėklo ėjau takeliu, trumpam stabtelėjau priešais vyrų kareivines, veltui tikėdamasi pamatyti pro langą žiūrintį Vestrį. Jo gultas antrame ar ketvirtame aukšte? Akimis permečiau antro aukšto langus. Mano žvilgsnis sustojo prie praviro lango pastato viduryje, kur girdėjosi, kaip kažkas bilda ir juda. Mušasi, pagalvojau.

– Taip, pone! – nuskambėjo balsas. – Prašom, pone! – tai buvo Vestrio balsas.

Dieve mano! Jis sužalotas. Jį muša, pamaniau. Padėjusi padėklą ant suoliuko, priėjau prie kareivinių durų. Reikia jam padėti. Tačiau kaip? Moterims neleidžiama eiti į vidų. Nevilties apimta stovėjau ant laiptelių klausydamasi, kaip kažkas smarkiai smūgiuoja ir lūžta baldai. Mintyse maldavau jų liautis.

Po akimirkos nutilo. Trinktelėjus durims, koridoriuje pasigirdo sunkūs žingsniai, kažkas leidosi laiptais ir ėjo prie išėjimo. Mane supykino, tarpduryje pamačius pulkininką Donahju, suspaustu kruvinu kumščiu. Pasitraukiau už kinrožės krūmo ir stebėjau, kaip nužingsniavo tiesiai į ligoninę.

Širdis ėmė smarkiai daužytis.

– Vestri! – išsigandusi šūktelėjau. – Vestri! – sušukau garsiau pro pravirą langą.

Man atsakė tik tyla, todėl baiminausi blogiausio.

Nubėgau į valgyklą, kur dauguma vyrų tebevalgė, už stalo prie įėjimo pamačiau sėdintį Eliotą. Mūsų akys susitiko ir aš mostelėjau jam prieiti.

– Kas yra, Ana? – paklausė, nusiimdamas servetėlę nuo kaklo.

– Pulkininkas Donahju sumušė Vestrį, – sukuždėjau. – Jis savo kambaryje, gal be sąmonės, – kalbėjau paskubomis.

Elioto akys išsiplėtė.

– Einu, – tarė jis, stumtelėjęs dvigubas duris nubėgo takeliu.

Ilgai lūkuriavau prie kareivinių, tai vaikštinėdama, tai įsižiūrėdama į antrą aukštą, stengdamasi ką nors pamatyti pro langą. Pagaliau atsidarė durys ir į lauką išėjo Eliotas.

– Jį stipriai sumušė, – pasakė jis. – Plėštinę žaizdą ant kaktos reiks siūti.

– Kodėl gi jis neateina? – paklausiu.

– Nenori, – atsakė Eliotas.

– Nesuprantu, o kodėl pulkininkas Donahju taip su juo pasielgė?

– Nesako, – tarė žiūrėdamas į pulkininko paliktą pėdsaką. – Bet turbūt įvyko kažkas blogo, kažkas neteisingo.

Ranka patryniau kaktą.

– Ar galėtum su juo pabūti? Įsitikink, kad jam viskas gerai ir pabandyk nuvesti į ligoninę, kad jam susiūtų žaizdą.

Eliotas linktelėjo.

– Pasistengsiu, – atsakė eidamas prie durų.

– Ačiū, – padėkojau. – Eliotai?

– Ką?

– Pasakyk, kad pasiilgau jo.

Eliotas nusišypsojo.

– Jis apsidžiaugs.

Kai parėjau į kambarį, Kitės padėklas su pietumis buvo ataušęs, bet nesvarbu. Ji vis dar nenorėjo valgyti.

– Mieloji, ar galėčiau kuo nors padėti? – paklausiau, glostydama švelnias jos garbanas.

– Ne, – droviai atsakė. – Man tik reikia pabūti vienai.

– Taip, – atsakiau šiek tiek įskaudinta. – Suprantu.

Saulė nusileido, bet virš galvos viliojamai švietė mėnulis. Pažvelgiau į kuprinę ir man dingtelėjo – trobelė. Štai, kur man reikia būti, mano širdis jautė.

– Kite, – švelniai tariau, dėdama knygą į kuprinę. – Aš valandėlei išeinu.

Ji neatsakė, bet aš jos nekaltinau.

– Greit grįšiu, – pasakiau ir uždariau duris.

Vėjas pūtė stipriau negu įprastai, taršydamas plaukus, kol per smėlį klampojau trobelės link. Atėjusi atrakinau duris ir atsiguliau ant lovos. Praėjusią savaitę atnešiau naują lovos užtiesalą, kurį radau ant spintos viršutinės lentynos, jis šildė ir ramino pavargusį kūną. Nesivarginau ir netikrinau pašto dėžutės. Vestrio ilgai nebuvo, tad čia nesilankė, o dabar užsidaręs kareivinėse gydosi žaizdas. Suvirpėjau pagalvojusi, koks žiaurus yra pulkininkas Donahju. Klausiau savęs, kodėl jis taip sumušė Vestrį. Kad ir kokia būtų priežastis, tikrai žinojau, kad Vestris to nenusipelnė.

Atrėmusi galvą į pagalvę, išsiėmiau motinos laišką, kurį pirma buvau įsikišusi jį į kišenę.

Mano brangioji Ana,

rašau tau skaudama širdimi, nes privalau pranešti siaubingą žinią. Patikėk, labai ilgai svarsčiau, ar rašyti apie tai, ar laukti, kol grįši. Tačiau manau, kad privalai žinoti.

Aš palieku tavo tėvą. Aplinkybės per daug rimtos aptarti laiške, tik pasakysiu, kad nors ir skiriuosi, mylėsiu tave taip pat stipriai kaip visada. Kai grįši namo, viską paaiškinsiu.

Tegul tavo santuoka su Džerardu bus kupina meilės, kitaip negu manoji.

Labai tave myliu ir tikiuosi, kad šita žinia per daug tavęs neįskaudins.

Tave mylinti

motina

Akis ėmė graužti sūrios ašaros. Ji palieka tėtį. Vargšelis. Kaip ji gali, piktinausi. „Tegul tavo santuoka su Džerardu bus kupina meilės, kitaip negu manoji.“ Kas čia per paistalai?

Kažką išgirdau paplūdimyje, sugirgždėjusios iš lėto atsidarė trobelės durys. Nurimau pamačiusi Vestrio veidą.

– Tikėjausi tave čia rasti, – pasakė ir nusišypsojo.

– Kaip tu atrodai! – sušukau ir nesusilaikiusi pribėgau prie jo, mano ranka instinktyviai ėmė glostyti jam skruostą. – Kodėl pulkininkas Donahju tave sumušė?

– Klausyk, – tvirtai tarė jis, – noriu, kad žinotum. Šiandien tu pulkininko Donahju nematei.

– Bet aš mačiau...

– Ne, – atsakė, – nematei.

– Kodėl, Vestri?

Jis atrodė apimtas prieštaringų jausmų ir įskaudintas.

– Prašau daugiau apie tai niekada nekalbėti.

Suraukiau antakius.

– Nesuprantu.

– Taip reikia, – atsakė jis. – Kada nors suprasi.

Šviesoje pamačiau, kaip stipriai sužalotas jo veidas.

– Leisk nuvesiu tave į ligoninę.

Vestris išsisukinėjamai nusišypsojo.

– Nagi, kodėl turėčiau ten eiti, kai šalia ir taip stovi mano slaugė?

Nusišypsojusi paėmiau kuprinę.

– Ką gi, kažkur turėjau pirmosios pagalbos vaistinėlę.

Naršiau kuprinę, kol radau baltą dėžutę su būtiniausiais slaugos reikmenimis, iš jos išėmiau rinkinį žaizdoms siūti. Atplėšusi baltą pakelį, išėmiau spirite išmirkytą marlės kvadratėlį.

– Truputį perštės.

Paėmiau jį už rankos, prisilietusi, pajutau pažįstamą jaudulį, ir nusivedžiau prie lovos. Juk nieko tokio, kad mes čia atsisėsim, pagalvojau.

– O dabar, – tariau, atsisėdus, – nejudėk.

Eliotas sakė tiesą. Plėštinė žaizda ant kaktos buvo gili, abejojau, ar sugebėsiu susiūti.

– Stipriai praskelta, – pasakiau su marle tapšnodama žaizdą. Vestris krūptelėjo, bet nepratarė nė žodžio.

– Žinai ką, – nervingai tariau, – ligoninėje turim skausmą malšinančio kremo. Einam ten. Tau ne taip skaudės.

Jau stojausi, bet Vestris paėmė mane už rankos ir pasodino.

– Nenoriu eiti, – tarė. – Noriu likti čia.

Jo žvilgsnis buvo rimtas ir švelnus. Linktelėjusi paėmiau siūlą žaizdai siūti.

– Gerai, bet truputį skaudės.

Vestris žiūrėjo tiesiai į sieną, man duriant vieną kartą, paskui antrą. Trečia siūle užsiuvau žaizdą. Stipriai užrišusi nukirpau galiuką.

– Štai taip, – tariau. – Na, ar labai skaudėjo?

Vestris papurtė galvą.

– Kleo Hodž, turi įgimtą talentą slaugyti, – pajuokavo ir susirūpinęs pažvelgė man į akis. Nusišypsojusi greitai nusisukau.

– Tu verkei, – pasakė jis. – Kodėl?

Prisiminiau motinos laišką.

– Iš namų gavau liūdną laišką.

– Ką rašo?

Dvejojau prieš atsakydama:

– Nuo motinos. Ji... – Užgniaužiau vėl besikaupiančias ašaras. – Ji skiriasi su tėvu.

Ištiesęs rankas prisitraukė mane prie savęs ir apkabino, mano galva prigludo jam prie krūtinės. Jo glėbyje jaučiausi saugi.

– Labai apgailestauju, – tarė. Mažoje trobelėje nuaidėję jo žodžiai, valandėlę tvyrojo ore, nes abu ilgai tylėjome.

Pažvelgiau į Vestrį. Jis buvo šalia. Čia ir dabar. Tą akimirką man niekas daugiau nerūpėjo.

Jo rankos iš lėto slinko manosiomis, pečiais, kaklu ir skruostais, tada prisitraukė mano veidą. Viduje pajutau kažin kokį naują jausmą. Vestris labai švelniai ir svaiginamai pabučiavo man į lūpas, o kai prisitraukė prie savęs, nebeliko jokio noro priešintis.

Jis atsargiai laikė mane glėbyje. Lapkričio 27-oji. Bereikšmė data, tik taškelis kalendoriuje. Tačiau tą dieną mano gyvenimas pasikeitė. Tą dieną aš pamilau Vestrį.

7 skyrius

Atrodė nesąžininga, kad per Kūčias be atvangos kepina saulė. Namuose prieškambaryje motina puoštų didžiulę eglę. Beveik užuodžiau jos kvapą, nors tai buvo tik vaizduotė, nes aplink matėsi palmės, o motina išėjo iš namų. Iš paskutinio jos laiško supratau, kad išsinuomojo butą Niujorke.

Prisiminiau, koks linksmas šiuo metų laiku būdavo tėtis, Kalėdų giesmininkus vaišindamas dideliais puodeliais karšto sidro ir kiekviename žingsnyje kimšdamas Maksinos keptus pyragus bei sausainius. Maksina. Ne kartą nusistebėjau, kodėl ji neparašo. Vis dėlto paštą retai begaudavom, moterys kiekvieną popietę viltingai laukdavo, ar nepastebės su skubiu pristatymu pievele lekiančio džipo.

Labiausiai nerimavau dėl Džerardo, daugiau nebegaudama iš jo žinių. Kita vertus, neprieštaravau tai tylai, nes niekas netrukdė stiprėti mano jausmams Vestriui. Tačiau kiekvieną dieną nerimavau dėl jo, įsivaizduodama kažkur šąlantį mūšio lauke, kovojantį už Ameriką ir mane.

Kitė susitaikė su pono Gelfmano mirtimi, nors apie tai nekalbėjo. Ir visa savo esybe atsidavė Lensui. Dažnai išsmukdavo susitikti su juo ir iki vėlumos negrįždavo. Tačiau ne man spręsti.

Kūčios atėjo nejučia. Prieš vakarines Žvakių šviesos pamaldas koplyčioje turėjau laiko nueiti į paplūdimį, taigi ir išsėlinau, kol slaugė Hildebrand neliepė padėti išpakuoti naujos atsargų siuntos.

Nusivyliau radusi tuščią trobelę. Šį mėnesį Vestrį tris kartus siuntė su karine užduotim, todėl beveik nesimatėm. Patikrinau pašto dėžutę po grindų lenta ir sukikenau radusi laiškelį.

Mylimoji Kleo,

džiaugsmingų Kalėdų, mieloji! Gaila, kad pastaruoju metu retai susitinkam. Mano vadas, regis, virto vergų prižiūrėtoju. Tikėjausi susitikti šįryt, vienintelę valandėlę, kai pavyko ištrūkti, bet nepasisekė. Taigi palieku tau čia kalėdinę dovanėlę. Galbūt kada nors kartu švęsime tikras Kalėdas.

Tavo

Greisonas

Dar kartą skaitydama paskutinę eilutę, apsiašarojau: ,,Galbūt kada nors kartu švęsime tikras Kalėdas.“ Ar švęsim? Ta mintis ir baugino, ir jaudino. Greitai atrišau raudonu kaspinu perrištą ir po lenta padėtą dėžutę, gražiai įvyniotą į foliją, kurią turbūt nukniaukė iš valgyklos. Atidariusi pamačiau ovalų auksinį medalioną, kabantį ant plonos grandinėlės. Medalionas buvo tuščias, tačiau kitoje pusėje buvo išgraviruoti žodžiai: ,,Greisonas ir Kleo“.

Nusišypsojusi ant kaklo išdidžiai užsisegiau grandinėlę, paskui kuprinėje radau plunksnakotį ir užrašų knygutę.

Mylimasis Greisonai,

ačiū už vėrinį. Man jis labai patinka. Ar žinai, kad per visus dvidešimt vienus metus dar niekad neturėjau medaliono? Bet visada norėjau turėti ir nešiosiu labai didžiuodamasi. Tiesą sakant, niekada jo nenusiimsiu. Galvoje sukasi mintys, ką į jį įdėti. Turėsi man padėti apsispręsti.

Labai tavęs pasiilgau, bet būdama čia jaučiuosi geriau. Net kai nesi šalia, randu tave čia. Jaučiu tavo buvimą tarp keturių trobelės sienų ir ta mintis mane guodžia.

Džiaugsmingų Kalėdų!

Bučiuoju

Kleo

Prieš pat Kūčių vakaro pamaldas gavome paštą. Įtariai ir baugščiai žiūrėjau į dėžę, ypač po paskutinio motinos laiško, kuris mane taip nustebino ir sukrėtė. Nieko nepaaiškinusi, paliko tėtį. Tikriausiai ne viską papasakojo.

– Mieloji, šiandien tau tik vienas, – tarė Merė, paduodama šviesiai rožinį laišką.

Rožinis. Širdyje palengvėjo. Tikrai ne nuo Džerardo. Pykau ant savęs už tą palengvėjimo jausmą. Tai nereiškė, kad nelaukiau jo laiškų. Ne, viskas daug sudėtingiau. Apžiūrėjau labai elegantišką ir tvarkingą rašyseną, o paskui siuntėjo adresą. Nuo Maksinos. Įsikišusi laišką į suknelės kišenę pasukau prie durų. Koplyčioje ėmus skambinti varpams, vėl atsisukau ir pamačiau, kad slaugė Hildebrand sėdi prie rašomojo stalo užsiėmusi dokumentais. Ką ji veiks viena šitoje svetimoje saloje Kūčių vakarą? Ji niekada neminėjo apie šeimą, o jeigu merginos šneka tiesą, tai jos praeitis nelaiminga. Turbūt šiuo metų laiku jaučiasi vieniša, pamaniau. Tiesa, ji beveik nesišypsodavo, o burną praverdavo tik duodama mums nurodymų. Tačiau juk dabar Kalėdos, o per Kalėdas negalima būti vienam. Ar kas nors ją pakvietė į šventines pamaldas?

Tyliai priėjau prie slaugės Hildebrand.

– Atleiskite, slauge Hildebrand, – atsargiai užkalbinau. – Aš jau išeinu. Šiandien Kūčios...

– Žinau, kad Kūčios, – atkirto ji.

Nuolankiai linktelėjau.

– Tik norėjau paklausti, ar...

– Slauge Kelovėj, kalbėkite aiškiai, juk matot, kad dirbu.

– Taip, atsiprašau. Tik norėjau paklausti, ar žinote, kad šįvakar koplyčioje Žvakių šviesos pamaldos? Pamaniau, gal norėsite ateiti.

Atsisukusi, ji akimirką kiek sutrikusi žiūrėjo į mane geru, įdėmiu ir nustebusiu žvilgsniu.

– Eik sau, slauge Kelovėj, – tarstelėjo ji. – Tavo pamaina baigta.

Linktelėjau ir slėpdama nusivylimą nuėjau prie durų, mintyse pagalvojusi: ,,Argi svarbu?“

Kitė žadėjo šįvakar eiti į pamaldas kartu, bet parėjusi kambaryje jos neradau. Luktelėjusi penkiolika minučių ir neaptikusi jokio raštelio, daugiau nebelaukiau ir nuėjau prie spintos išsirinkti, kuo rengtis, tada ir pastebėjau, kad nėra geltonos suknelės, tos, kuri kiek per stipriai išryškindavo jos figūrą. Kur ji išėjo su ta suknele? Apsirengiau paprastą mėlyną suknelę ir išsitraukiau Maksinos laišką.

Brangioji Antuanete,

kaip laikaisi, mieloji? Oi, kaip aš tavęs pasiilgau. Tau išvykus, namai pasikeitė. Pasidarė vienišesni, liūdnesni.

Viskas labai pasikeitė nuo tada, kai išvykai, kad nė nežinau nuo ko pradėti. Tačiau mes visada kalbėdavom nuoširdžiai, todėl rašysiu tiesą. Truputį atsikvėpk, nes tolesnius sakinius tau bus labai skaudu išgirsti.

Mieloji, privalai žinoti, kad jau labai seniai myliu tavo tėvą. Aš iš visų jėgų ir visa savo siela bandžiau užgniaužti tą jausmą, tačiau meilė yra neįveikiama. Dabar tai žinau.

Nenorėjau, kad mano meilė išardytų tavo šeimą. Ir daugelį metų man sekėsi nuslopinti savo jausmus, taip gerai juos slėpiau, kad net pati apsigavau. Vis dėlto, kai sužinojau, kad ir tavo tėvas man jaučia tą patį, mano jausmai vėl prasiveržė, kad ir kaip stengiausi juos slėpti. Viskas pasikeitė.

Nežinau, ar kada nors su manim kalbėsi, ar pažvelgsi į mane taip, kaip anksčiau, tačiau maldauju širdyje man atleisti. Su tavo tėvu trokštame tik tavo palaiminimo.

Po karo ketinam susituokti Prancūzijoje. Tikriausiai tai skamba labai netikėtai ir keistai. Brangioji Antuanete, tau reiks laiko. Tačiau maldauju, kad atėjus laikui mes vėl būtume šeima.

Bučiuoju

Maksina

Iš rankų išslydę puslapiai nukrito ant lovos užtiesalo, o aš žiūrėjau į juos tyrinėdama gulsčią Maksinos rašyseną. Kodėl ji rašo ,,y“ ir ,,j“ su tokia keista kilpa? Šitas popierius su reljefiškais krašteliais buvo motinos. Kuo Maksina save laiko? Šeimininke? Ji ir tėtis. Negalėjau patikėti. Ar jie mylėjo vienas kitą visą mano gyvenimą? Ar motina žinojo? Štai kodėl ji taip piktai kalbėdavo su Maksina – tėtės meiluže, gyvenančia jos namuose. Vargšė motina! Kaip galėjau nepastebėti? Kaip galėjau būti tokia naivi?

Paėmusi laišką, suglamžiau į kietą kamuoliuką ir išmečiau į šiukšliadėžę. Daugiau jo nebeskaitysiu. Daugiau nebenoriu jo matyti. Išėjusi į koridorių pati išsigandau, kaip stipriai užtrenkiau duris.

Jeigu Kitė neina, į pamaldas eisiu viena. Nesėdėsiu per Kūčias galvodama, kaip tėtis kartu su Maksina kepa namie kaštonus. Papurčiusi galvą, nusileidau į fojė, bet, nespėjusi atidaryti durų ir išeiti į lauką, suklusau. Regis, kažkas viršutiniame aukšte rado radiją ir, kaip reta, už plačiojo vandenyno skambėjo graži, švelni ir tyra ,,O šventa naktie!“, dainuojama Bingo Krosbio. Man ėmė linkti kojos besiklausant dainos, sklindančios radijo bangomis tarsi šiltas vėjelis, guodžiančios ir primenančios Kalėdas Siatle. Su sidru, kalėdiniais giesmininkais, didele egle prieškambaryje, prie židinio rūkančiu tėte. Su motina, skubančia vynioti dovanų. Su Maksinos saldėsiais, nors man jų dabar nesinorėjo. Ir, žinoma, Džerardu. Negalėjau jo pamiršti.

– Net graudina, ar ne?

Už nugaros išgirdusi Stelos balsą, atsisukau.

– Taip, – atsakiau, o mintyse pagalvojau: ,,Jei ji žinotų.“

Blausioje fojė šviesoje jos veidas atrodė švelnesnis. Susimąsčiau, ar saloje ji pasikeitė?

– Viskas atrodo ne taip, – toliau kalbėjo ji. – Nei sniego, net eglutės nėra. Pirmą kartą ėmiau ilgėtis namų. Tikrai pasiilgau.

– Ir aš, – pasakiau. Susikibusios už rankų stovėjome ir klausėmės, kol dainai pasibaigus pasigirdo radijo traškesiai – akimirka amžiams dingo, praryta vienišo Ramiojo vandenyno.

– Ar eini į pamaldas? – paklausė Stela.

– Taip, – atsakiau. – Tik grįžau paimti Kitės, ketinome eiti kartu.

– Oi, vos nepamiršau tau pasakyti, – tarė Stela.

– Ko?

– Kitė prašė perduoti, kad labai gaila, bet Lensas pasiūlė ypatingą kalėdinį pasimatymą ir ji negalės ateiti į pamaldas.

– Pasimatymas per Kūčias?

Stela gūžtelėjo.

– Tu ją geriau pažįsti negu aš. Regis, jiedu praleidžia kartu begalę laiko, ar ne? Kiekvieną kartą, kai susitinkam koridoriuje, sakosi einanti susitikti su Lensu. Tik apie jį ir kalba. Bet, jei nori žinoti, jis nevertas jos dėmesio. Jis pavojingas.

– Pavojingas?

– Taip, – atsakė Stela. – Visi žino, kaip jis flirtuoja su vietinėmis merginomis. Be to, tas vyras siautėja kaip karo laivas „Misūris“.

Prisiminiau Atėjos žvilgsnį į jį ir paskui mane apėmusią nuojautą. Tačiau nesu mačiusi jo užsiplieskiančio. Ar jis tikrai pavojingas?

– Ką gi, – tariau, – gal jis ir mėgsta paganyti akis, bet spręsti Kitei. Jau anksčiau bandžiau kalbėti su ja apie vyrus, nepadėjo.

– Ana, esi gera draugė, – tarė Stela, žiūrėdama į mane susižavėjusi.

Prisiminiau savo paslaptis.

– Ne tokia gera, kokia turėčiau būti.

– Ar nori kartu eiti į koplyčią? – paklausė, žvilgtelėjusi į koridoriuje kabantį laikrodį, buvo penkiolika po septynių. – Merė su Liza jau ten, ruošiasi. Einam, visos susitiksim.

Nusišypsojau.

– Mielai.

Mums einant pro duris, radijo signalas atsinaujino ir silpnai pasigirdo „Tyli naktis“, giedama nesuprantama užsienio kalba. Skambėjo keistai, tarsi pasiklydusi, kaip tik taip jaučiausi ir aš.

Įžengusi į nedidelę koplyčią šalia valgyklos, aiktelėjau.

– Po galais, iš kur jie gavo eglutę? – smalsiai apžiūrinėjau prie pianino pastatytą eglę. – Tikra eglutė atogrąžose?

Merė nusišypsojo.

– Laikėme tai paslaptyje, – tarė ji. – Visuomeninis komitetas seniai planavo. Vienas lakūnas atgabeno ją paėjusią savaitę su atsargomis. Niekas nepasirūpino žaisliukais, todėl teko patiems ką nors sugalvoti. Vyrai nusipelnė Kalėdų eglutės.

Mums iš kairės choras pradėjo repetuoti, o aš žiūrėjau į eglutę, papuoštą blizgučiais iš gražiai sukarpytos folijos, ant kiekvienos šakos kabojo raudonas obuolys. Kai kurios merginos turbūt paskolino savo kaspinus, nes visa eglė buvo papuošta balto atlaso kokardomis.

– Kaip gražu, – sumirksėjusi sulaikiau ašarą.

Merė apkabino mane.

– Ana, ar viskas gerai?

Savanorių kareivių choras, kurį paskubomis subūrė leitenantas, namie dirbęs muzikos mokytoju, užgiedojo ,,Ateikite, žmonės“ ir mano rankų oda pašiurpo. Užsimerkusi išvydau besišypsantį Džerardą, švelniai ir patikliai žvelgiantį į mane. Maldaudami atleisti taip pat žiūrėjo Maksina ir tėtė, o tolumoje mojavo Kitė. Tarp jų mačiau ir Vestrį. Jis stovėjo paplūdimyje, stebėdamas juos visus ir laukdamas.

Pajutau, kaip linksta kojos, ir susvyravau, Merė pasodino mane ant suolo.

– Tau reikia atsisėsti, prastai atrodai, – pasakė ji, vėduodama man veidą giesmynu, tada šūktelėjo: – Stela, atnešk vandens!

Kambarys susiliejo, o choras, regis, giedojo vis tą patį priedainį: ,,Džiaugsmingai eikim garbint, džiaugsmingai eikim garbint, džiaugsmingai eikim garbint Viešpaties!..“

Kažkas padavė puodelį ir aš gurkštelėjau jausdama, kaip vanduo bėga gerkle žemyn.

– Atsiprašau, – sumurmėjau drovėdamasi. – Nežinau, kas man pasidarė.

– Tu per daug dirbi, – pasakė Merė. – Štai kodėl. Pasikalbėsiu apie tai su slauge Hildebrand. Į ką tu panaši – išbalusi, sulysusi. Ar valgei šįvakar?

Papurčiau galvą.

Paieškojusi rankinuke, Merė rado saldainį.

– Štai, – tarė ji, – suvalgyk.

– Ačiū.

Prie durų nusiimdami kepures ėmė rinktis vyrai, Stela ir jai iš paskos Liza įsitaisė šalia mūsų.

Įpusėjus pamaldoms atsisukau pažiūrėti, ar pavėlavusi pasirodė Kitė, tačiau vietoj jos pamačiau gale sėdinčią slaugę Hildebrand. Rankoje ji laikė nosinaitę, kurią, mūsų akims susitikus, greitai įsikišo į suknelės kišenę.

Netrukus po to, kai uždegė žvakes ir choras užtraukė: ,,Klausyk! Šaukliai angelai gieda“, išgirdusi sambrūzdį, atsisukau į koplyčios galą. Durys trinktelėjo. Žmonės sunerimo. Už mūsų sėdinti slaugė garsiai aiktelėjo.

– Kas čia dedasi? – sukuždėjau Stelai, nieko nematydama per minią.

– Štai kas, – ir pasipūtusi parodė į centrinį tarpą tarp suolų.

Link mūsų ėjo Atėja – nuogakrūtė gražuolė, o jai per veidą riedėjo ašaros. Nors ir prislėgta, vis tiek atrodė tokia pat nuostabi, kaip ir tądien turguje.

– Kur jis? – suriko ji dairydamasi tai kairėn, tai dešinėn, įdėmiai nužvelgdama suolus. – Kodėl jis ne čia?

Vienas vyras atsistojo ir suėmė ją už rankos.

– Panele, ar nematot, kad drumsčiate Kūčių vakaro pamaldas?

Ji ištraukė ranką.

– Neliesti manęs! Kur jis? Jis meluoti. Aš jį surasti. Visiems pasakyti.

Kareivis vėl sugriebė ją už rankos, bet šįsyk tvirčiau, ir pamėgino tempti prie durų. Atėja suriko.

– Liaukitės! – sušukau mosuodama rankomis. Man pasidarė silpna, bet išsilaikiau ant kojų, atsišliejusi į klauptą. – Aš pažįstu šitą moterį. Leiskit su ja pasikalbėti.

Niekas, regis, neprieštaravo, taigi priėjau prie Atėjos ir nusišypsojau. Nuo ašarų paraudusios jos didelės rudos akys žiūrėjo į mane, ieškodamos užuojautos ir pasitikėjimo.

– Ar norėtum pasikalbėti lauke? – paklausiau tarsi koplyčioje būtume vienos.

Linktelėjusi ji nusekė paskui mane į lauką. Tylėdamos ėjome žvyruotu takeliu į paplūdimį. Pūtė smarkus vėjas, bet nekreipėme dėmesio.

Atėja nusivedė mane prie pajūryje gulinčio rąsto ir abi atsisėdome.

– Aš esu baimė, – tarė ji.

– Nori pasakyti, kad bijai?

Ji linktelėjo.

– Brangioji, ko? Ko tu bijai?

– Jo, – atsakė paprastai.

Lenso, pamaniau. Veidas užsiplieskė iš pykčio. Stela buvo teisi.

Linktelėjau.

– Atėja, ką jis tau padarė?

– Jis skaudinti mane, – pasakė, rodydama mėlynę ant riešo ir dar vieną net tamsiai violetinę ant rankos.

– Labai užjaučiu, – pasakiau. – Bet kodėl šįvakar atėjai į koplyčią?

Jos akys paplūdo ašaromis.

– Aš visiems pasakyti, ką jis padarė, kad mane nebeskriausti.

– Atėja, – pasakiau, – privalai išvykti iš šitos bazės. Jei norės tave nuskriausti, jis ras kaip. Tau reikia išvykti kur nors toli.

Ji atrodė sumišusi.

– O kur man eiti?

– Gal gali pas ką nors apsistoti? Pas savo motiną, senelę, tetą?

Atėja papurtė galvą.

– Ne, – atsakė ji. – Aš turėti tik Titą.

– Kas ta Tita?

– Ji vyriausia Bora Boroje. Ji rūpintis mumis visais.

Linktelėjau. Staiga mano bėdos nublanko.

– Ką gi, – tariau, – tačiau čia pasilikti negali.

Mačiau, kad jai kažkas neduoda ramybės.

– Bet ką man daryti, kai jis ateiti?

– Ką turi galvoje, ,,kai jis ateiti“?

– Jis ateiti.

Patapšnojau jai per ranką.

– Ar matai tą baltą pastatą ir kampinį langą antrame aukšte prie pat palmės?

– Taip, – atsakė nuolankiai.

– Tai mano kambarys. Kai tau ko nors reikės arba bijosi, šūktelėk man. Mes visada paliekame pravirą langą. Aš išgirsiu tave.

Ji tiriamai žiūrėjo į mane savo didelėmis patikliomis akimis.

– O jeigu tavęs nebūti?

– Tada bėk šituo paplūdimiu, – pasakiau pirštu rodydama į krantą. – Maždaug už pusės kilometro rasi tankmėje pasislėpusią mažą trobelę. Durys užrakintos, bet po laipteliu knygoje rasi raktą. Niekas čia apie ją nežino. Ten būsi saugi.

Atėjos akys išsiplėtė.

– Menininko namas?

Sutrikusi papurčiau galvą.

– Nelabai suprantu, ką nori pasakyti?

– Taip, dailininkas. Niekas ten neiti. Tita sako, kad ten vaidentis.

– Vaidenasi?

– Taip.

– O tu tiki, kad ten vaidenasi? – paklausiau.

Atėja gūžtelėjo.

– Gal, bet jei reikėti, aš ten eiti.

– Šaunuolė.

Atėja nusišypsojo.

– Tau nieko nenutiks, – pasakiau. – Viskas bus gerai. Aš pasirūpinsiu.

– Tikrai? – ji tiriamai žiūrėjo man į akis. Atrodė tokia graži, bet tokia nekalta ir išsigandusi. Pasižadėjau ją apginti. Pasikalbėsiu su Vestriu apie Lensą. Pasirūpinsiu, kad daugiau niekada jos neskriaustų.

– Tikrai, – patikinau ją.

Giliai atsikvėpusi ji pakilo eiti.

– Dar štai kas, Atėja, – pridūriau, – jei pamatysi Lensą, neprasitark jam, kad buvai atėjusi į bazę ir kalbėjaisi su manim. Jį tai tik supykdys.

Ji atrodė sutrikusi, bet linktelėjo.

– Labos nakties, – atsisveikinau.

– Taoto maitai, – atsakė ji ir pradingo mėnesienoje.

8 skyrius

Į langą švietė ryški rytinė saulė, pro užuolaidas prasiskverbę du atkaklūs spinduliai nesidrovėdami šoko ant spintos durų. Su Kite juos stebėjome gulėdamos lovose.

– Ar įsivaizduoji tokį saulėtą rytą Siatle sausį? – paklausiau atsisukdama į Kitę.

– Ne, – atsakė ji monotonišku balsu. – Aš pasiilgau šalčio. Jau pavargau nuo tos amžinos saulės.

– O aš turbūt niekada nepavargčiau, – pasakiau sėsdamasi ir paėmiau ant lovos kojūgalio užmestą chalatą. – Kite, ar galiu tavim pasikliauti?

– Taip, – atsakė ji.

– Man neramu.

– Kodėl? – jos akys atrodė pavargusios, bet ne tik dėl ankstaus meto. Iš veido ji atrodė labai išsekusi. Mes nuo Kalėdų nesikalbėjome apie Lensą, kai papasakojau, ką sakė Atėja. Įspėjau ją dėl Lenso, tačiau ta žinia jos visai neapstulbino. Regis, tarp jų viskas baigta. Kasdien Kitė darėsi vis tylesnė, labiau užsisklendusi ir susirūpinusi. Ar Lensas įskaudino ją taip pat kaip Atėją?

– Man neramu, kad šita sala mus pakeitė, – pasakiau.

Užuot žiūrėjusi į mane, Kitė žvelgė kiaurai, tiesiai į sieną man už nugaros.

– Taip, pakeitė, – pasakė paprastai.

– Kite, man tik... – nutilau, netikėtai pasigirdus beldimuisi į duris.

– Kas ten? – sušukau.

– Čia aš, Merė.

Susiveržusi chalato diržą, atidariau duris, už jų stovėjo raudonskruostė ir švytinti Merė.

– Labas rytas, gražuolės, – pasilabino kyštelėdama galvą į kambarį, sveikindamasi ir su Kite, bet veltui.

Po maliarijos priepuolio Merė atgavo jėgas ir dabar niūniuodama sukdavosi ligoninėje, kol mes visos bambėdavome. Stela sakė, kad Merė susitikinėja su vyru vardu Lu, nors pati ir neprasitarė. Tikėjausi, kad tai tiesa. Ji verta laimės.

Kaip tik tada mane nusmelkė mintis – laiškas Merei nuo jos buvusio sužadėtinio. Prisiminusi žvilgtelėjau į po staleliu prie lovos pakištą batų dėžę, kur paslėpiau laišką, žadėdama atiduoti, kai manysiu, kad ji pasiruošusi. Atidengusi dangtelį, įkišau ranką į dėžutę ir ant grindų nukrito paskutinis Džerardo laiškas. Nuraudusi paskubomis jį paslėpiau. Kaip galės Merė pažvelgti į savo praeitį, jeigu net aš negaliu?

– Norėjau šįvakar pakviesti jus į nedidelį pobūvį, – toliau kalbėjo Merė. Jos akys spindėjo kaip įsimylėjėlės, tiksliau – iš naujo įsimylėjusiosios. – Grupelė mūsų rengiasi vakare iškylauti paplūdimyje. Stela, Liza, dar kelios slaugės ir kai kurie vyrai. Pusę aštuonių visi sėdam į sunkvežimį ir važiuojam į Leatros paplūdimį. Ana, manau, Vestris irgi važiuos.

Ji supratingai pažvelgė į mane, bet aš jai neatsakiau. Tris savaites nesikalbėjau su Vestriu, todėl baiminausi, kad tolstam vienas nuo kito. Žinoma, vadas duodavo jam daug darbo. Labai daug. Tačiau jis beveik nebeužsukdavo į trobelę, net kai žinojau, kad nedirba.

Leatros paplūdimys buvo vos už kelių žingsnių nuo trobelės. Pajutau, kaip įsitempiau. Kodėl jaudinuosi? Aišku, jos niekas neras. Niekas, be Vestrio ir manęs, nežinojo, kad ji ten yra. Tiesą sakant, kartais atrodydavo, kad trobelę matome tik mes. Paskutinį kartą mudu kaip tik apie tai kalbėjomės, pastebėję pro šalį einantį kareivį, nors paprastai niekas ten nevaikštinėdavo. Man nugara perėjo šiurpas, išgirdus jį švilpaujant. Ar pamatys trobelę? Ar pamatys mus? Tada ir suvokiau, kaip stipriai myliu mūsų privatų pasaulėlį, ir labai tikėjausi, kad taip ir liks.

,,Kažkas ateina“, – išsigandusi tuomet sukuždėjau Vestriui.

Abudu pro langelį į paplūdimį stebėjome, kaip vyras klupinėdamas eina per baltą smėlį. Tikriausiai girtas. Kareiviai labai daug gerdavo, o nuo karščio saloje jie tik dar labiau apgirsdavo.

,,Pakrantė tuščia, – po valandėlės pasakė Vestris. – Jis mūsų nematė.“

Bet, kodėl jis mūsų nematė? Trobelė stovėjo netoli paplūdimio, vos vos pasislėpusi po palmių lapais. Geriau įsižiūrėjęs smalsesnis žmogus būtų ją pastebėjęs. Taigi kodėl kiti jos nesurado? Kaip per tiek metų liko nepastebėta šalimais ant kranto įsikūrus karinei aviacijos bazei, kur gyveno keli tūkstančiai vyrų? Po tokių klausimų man atrodydavo, kad mes išsigalvojome trobelę, kad ji tik miražas, kurį abu su Vestriu matydavome karštoje Prancūzijos Polinezijos saulėje.

– Taigi, – viltingai tarė Merė, – ar ateisit?

Žvilgtelėjau į Kitę. Ji atrodė abejinga ir išsiblaškiusi.

– Ateisiu, – dvejodama atsakiau, – jeigu Kitė eis kartu.

Kitė išsigando.

– Oi, ne, – tarė purtydama galvą. – Aš negaliu.

– Kodėl negali?

Ji nieko neatsakė, tik tylėjo.

Susidėjusi rankas ant krūtinės šyptelėjau.

– Matai? Neturi jokio pasiteisinimo, – pasakiau ir atsisukau į Merę. – Mes ateisim.

– Puiku, – tarė ji. – Pusę aštuonių susitinkam mašinų aikštelėje.

Kitė nenoriai prisidėjo prie manęs. Prieš mums išeinant iš kambario, gerai į ją įsižiūrėjau. Kuo ji pasikeitė? Tiesa, skruostai išblyško, o visada pasišiaušę plaukai dabar atrodė dar labiau susitaršę, nebesuvaldomi. Ji nė nestabtelėjo pasižiūrėti į save ovaliame veidrodėlyje mūsų kambaryje. O jei ir žvilgtelėjo, abejoju, ar pajėgė pastebėti pokytį. Pasikeitė ne tik jos plaukai, bet ir figūra. Praėjusią savaitę valgykloje nugirdau, kaip Stela sukuždėjo Lizai pamačiusi Kitę dedantis dar bulvių košės: ,,Namo grįš priaugusi septynis kilus.“ Kitė tikrai atrodė apkūnesnė, tačiau jos grožio neužgožė nei sutaršyti plaukai, nei išblyškę skruostai, nei apvalainos formos. Kitė vis tiek buvo graži.

– Gražiai atrodai, – pagyriau mums einant iš kareivinių tą vakarą.

– Ne, negražiai, – atsakė ji. Man nepatiko nusivylęs jos balsas.

– Liaukis, – subariau. – Norėčiau, kad nepasiduotum tave apėmusiai nuotaikai. – Atsisukau į ją. – Kur dingo mano senoji draugė?

Kitė staiga sustojo, pakėlusi akis supratau kodėl. Prie mūsų artinosi pulkininkas Donahju. Jis lengvai palietė kepurę sveikindamasis, bet nepratarė nė žodžio. Man pasidarė bloga, prisiminus incidentą su Vestriu. Nuo to karto ėmiau jo neapkęsti, tačiau matydama, kaip jis nepastebi Kitės, net neužkalbino: ,,Labas Kite, kaip laikaisi?“ – ypač po to, kai taip ja domėjosi mums atvykus, tikrai supykau. Sklido kalbos, kad susitikinėja su kita slauge, tylia tamsiaplauke, kuri figūra galėjo konkuruoti su apsinuoginusiom gražuolėm. Jis turėtų gėdytis, pamaniau.

Kai pulkininkas jau nebegalėjo girdėti, atsisukau į Kitę.

– Man jis niekad nepatiko.

Kitė atrodė nusiminusi, spėliojau, gal pasakiau ką nors ne taip.

– Kite, aš nenorėjau...

Ji paėmė mano ranką ir stipriai suspaudė.

– Viskas gerai, Ana. Tau nereikia atsiprašinėti. Tik... – ji nutilo, tarsi norėdama susikaupti, o gal įsitikinti, ar niekas nesiklauso pro pravirą langą. Artėjome prie vyrų kareivinių. – Nieko.

– Norėčiau, kad pasakytum, – tariau. – Ar tave liūdina naujoji pulkininko mergina? Stela sakė, kad ji tikra kvaiša. O gal Lensas? Ar kas nors atsitiko, Kite? Ar jis tave įskaudino?

Ji papurtė galvą.

– Ana, prašau, nereikia.

– Gerai, – atsakiau, – bet ar pasipasakosi, kai būsi pasirengusi?

Kitė linktelėjo, bet baiminausi, kad tai tuščias pažadas.

Priešakyje pastebėjau į sunkvežimį lipančius vaikinus ir merginas. Ten buvo Stela, greta jos stovėjo Vilas, taip pat Liza ir Merė su savo naujuoju kavalieriumi Lu.

Su Kite įlipome į sunkvežimį.

– Sveika, – pasisveikinau sėsdama prie Merės.

Ji nusišypsojo.

– Džiaugiuosi, kad judvi atėjote. Liza meiliai įkalbėjo valgyklos virėją važiuoti kartu ir štai pažiūrėkit, koks grobis!

Merė parodė į ledo dėžę su vištiena, bulvių salotomis ir kukurūzais kepti. Kitame šaldiklyje buvo labai daug alaus. Nedrąsiai apsidairiau po mašiną, stengdamasi nežiūrėti vyrams į akis. Daugelio veidų nepažinojau, tačiau jie būtų mielai susipažinę. Ir Lensas važiavo, sėdėjo šalia šviesiaplaukės slaugės. Kuo ji vardu? Taip, Lela. Suvirpėjau prisiminusi vargšę Atėją. Lensas ja pasinaudojo ir įskaudino. Galbūt taip pat, kaip ir Kitę. Tikėjausi, kad Kitė nemato, kaip jis flirtuodamas plepa su ta mergina.

Nusisukau nuo jų dairydamasi Vestrio. Ar jis atėjo?

Merė, matyt, atspėjo mano mintis.

– Turbūt jam nepavyko ištrūkti, – sukuždėjo ji. – Gaila.

Gūžtelėjau.

– Nesigailėk, – pasakiau sukiodama sužadėtuvių žiedą. – Tarp mūsų nieko nėra. Ničnieko.

Laikiausi už Kitės, sunkvežimiui lekiant duobėtu salos keliu. Kiekviena duobė tik pabrėžė mano gėdą. Kaip aš, susižiedavusi moteris, galėjau įsimylėti Vestrį? Beveik jo nepažįstu. Ar netekau sveiko proto šitoje saloje? Kitė žiūrėjo į priekį. Po kelių minučių sunkvežimiui sustojus paplūdimyje, visi atsistojo, išskyrus Kitę.

– Kite, – paraginau, – einam.

Pareigingai linktelėjusi, ji atsistojo, tarsi tai būtų reikalavę varginančių pastangų. Lensas padėjo Lelai išlipti iš sunkvežimio, apglėbęs ją pastatė į smėlį. Ji kikeno mirksėdama jam akutėmis. Kitė greitai nusisuko. Ar nesuklydau atsiveždama ją čia? Man irgi nebesinorėjo čia būti.

Merė nusivedė visus į paplūdimį, parodė vyrams, kur patiesti antklodes, virėjui kurti ugnį, padėti gėrimus ir radiją. Pasigirdo susižavėjimo šūksniai, kai grandinis vardu Šonas išėmęs pilką radiją ištraukė anteną. Net ir Kitė šyptelėjo. Nė vienas iš mūsų neatsispyrė muzikos galiai.

– O dabar, – pasakė Merė, kai vaikinai ir merginos įsitaisė ant antklodžių, – gal pavyks rasti radijo signalą. – Valandėlę sukiojo stoties nustatymo įtaisą, bet tuojau pat sustojo, išgirdusi silpną vyrišką balsą su australietišku akcentu, taip greitai ir su įsijautimu skaitantį karo žinias, kad susijaudinusi suklusau: ,,Japonų bombonešiai šiandien šturmavo šiaurinę pakrantę, paskui save palikdami mirtį ir sugriautus pastatus.“ Visi palinkome arčiau, kad geriau girdėtume: „Šimtai sužeistųjų ir žuvusiųjų, daugiausia moterys ir vaikai.“ Merė greitai nusuko tą stotį. Po kelių sekundžių traškesys nutilo ir iš anapus vandenyno pasigirdo skaidrus kaip krištolas radijo signalas. Skambėjo švelni, maloni ir užburianti melodija.

– Kaip keista, – tarė Merė, – pagavom prancūzų radijo stotį.

Melodija buvo negirdėta, žodžių nesupratau, tačiau daina mane pakerėjo, kaip ir visus kitus, susibūrusius paplūdimyje. Stela prisiglaudė prie Vilo. Lu ištiesė ranką Merei ir pakvietė ją šokti. Kelios kitos slaugės susiporavo su vaikinais, netgi Liza. Kitė irgi neprieštaravo, kai šalia jos atsisėdo kareivis. Ji net nusijuokė ir gardžiuodamasi atsikando kukurūzo burbuolės. Melodija man širdyje sužadino ilgesį, kurį mėginau nuslopinti. Aš ilgėjausi Vestrio. Pažvelgiau į vandenyną ir į paplūdimį, vedantį į trobelę. Ėmė temti. Neik, sakiau sau. Be to, vis tiek jo ten nebus. Tačiau toliau skambant muzikai mane vis labiau traukė į trobelę, kol nebepajėgiau atsispirti. Pakilau ir tyliai nuėjau pajūriu. Galėčiau išsmukti tik pusvalandžiui. Niekas nesužinos ir manęs nepasiges, pagalvojau.

Sparčiai žingsniavau, vis žvilgčiodama per petį, ar niekas neseka. Pasukau į tankmę ir priėjau prie trobelės. Štai ji – mūsų trobelė, pamaniau. Nurimau ją pamačiusi. Atsiklaupusi ranka grabinėjau po laipteliu ieškodama knygos su raktu, bet išgirdau, kaip sugirgždėjusios prasivėrė durys. Pažvelgiau, o ten blankioje šviesoje stovėjo Vestris.

Silpnas šešėlis išryškino jo žandikaulį, iš šlapių plaukų ir atsagstytų marškinių supratau, kad ką tik grįžo paplaukiojęs. Jis nusišypsojo.

– Tikėjausi, kad šįvakar ateisi, – tarė jis. – Ar matei, koks mėnulis?

Linktelėjusi įsižiūrėjau į dangų, kur horizonte kabojo oranžinė pilnatis, taip žemai, kad, regis, lietė pakrantę.

Priėjau arčiau.

– Man dar neteko regėti tokio mėnulio.

– Užeik, – tarė jis imdamas mano ranką. – Kai ką tau turiu.

Jis uždarė duris, o aš atsisėdau ant lovos. Jaučiau ore tvyrantį jaudulį. Žinojau, kad ir jis tai jaučia.

– Žiūrėk, – pasakė kilstelėjęs radiją. – Aš pagavau radijo signalą. – Jam pasukus stoties nustatymo įtaisą, vėl išgirdau tą gražią, nepamirštamą užsienietišką melodiją.

– Klausyk, – tarė krestelėjęs galvą, – dainuoja prancūziškai.

Užsimerkusi lingavau pagal muziką.

– Ar žinai šitą dainą? – paklausė jis.

Valandėlę įdėmiai klausiausi, tada papurčiau galvą.

– Ne, nežinau.

– Ji vadinasi „La vie en rose“.

Kilstelėjau antakius.

– Iš kur žinai?

– Prieš pat išvykstant į karą, ją girdėjau, – atsakė jis. – Mano draugas dirba įrašų studijoje. Niekas dar tos dainos nežino, bent jau Amerikoje. Prieš išleisdami įrašą, išbando jį per radiją. Bet šita daina bus labai populiari, paminėsi mano žodžius. Tik paklausyk.

Jis atsisėdo šalia. Mūsų rankoms susilietus, pajutau karštą jo kūną.

– Ką reiškia žodžiai? – paklausiau jausdama Vestrio žvilgsnį. Žiūrėjau į radiją.

Jis įkvėpė.

– ,,Apkabink mane stipriai, tu užbūrei mane. Tai rožinis gyvenimas. Kai bučiuoji mane, dangus atsidūsta. Ir net užsimerkęs matau rožinį gyvenimą. Kai prispaudi mane prie savo širdies, atsiduriu kitam pasauly. Ten, kur žydi rožės. O kai kalbi, užgieda angelai.“

– Gražu, – pasakiau vis dar negalėdama pažvelgti į jį. Man ėmė virpėti rankos, todėl pakišau jas po kojomis.

Vestris atsistojo.

– Ar pašoksi su manim?

Linktelėjusi padaviau jam ranką.

Jis apkabino mane per liemenį ir mudu lingavom pagal melodiją, lyg sukurti vienas kitam. Skruostu prigludau jam prie krūtinės.

– Vestri, – sukuždėjau.

– Nori pasakyti Greisonai?

Nusišypsojau.

– Brangusis Greisonai.

– Ką Kleo?

– Kaip paprasta. Aš – Kleo, o tu – Greisonas. Bet ar mes tik apsimetam? Ar iš tikrųjų taip yra? Kodėl, kai esame čia kartu, – tariau, – viskas atrodo labai gera ir tobula? Bet kai...

– Kai esame kitur, – pertraukė mane rodydamas į langą, – atrodo kitaip?

– Taip.

– Nes taip yra, – atsakė paprastai. – Nes čia mūsų rojus. Na, o ten viskas sudėtinga.

– Taip ir yra, – atsakiau. – Nedaug trūko, kad šįvakar nebūčiau atėjusi, nes baiminausi, kad tavo jausmai atšalo. Tas vakaras su pulkininku Donahju... kodėl nenorėjai apie tai kalbėti?

Jis pridėjo pirštą man prie lūpų.

– Ar patikėsi, jei pasakysiu, kad gyniau tave?

Sutrikusi pažvelgiau į jį.

– Gynei mane? Nuo ko?

– Ana, pasaulis pamišęs. Mus supa karas, melas, išdavystės, liūdesys, – jis suėmė mano galvą. – Kai kitą kartą imsi nerimauti dėl mano jausmų, ateik čia. Trobelėje pajusi mano meilę.

Meilė. Vestris mane myli, pagalvojau. Tai visų svarbiausia. Prisiglaudžiau prie jo ir pajutau, kaip mane užliejo kažkas panašaus į alkį, nepažįstamą ilgesį, kurio niekada nejaučiau Džerardui. Aistra. Ar Kitė tai turėjo omeny?

Vestris akimirką žengtelėjo atgal.

– Tik pažiūrėk, – tarė jis. – Tu tarsi vizija. Noriu tave nufotografuoti. – Iš kuprinės išsiėmęs fotoaparatą liepė man atsiremti į sieną kitame kambario gale. – Štai taip, – tarė užgesus blykstei. – Puiku.

– O dabar tu, – pasakiau imdama iš jo fotoaparatą. – Noriu tavo nuotraukos. Noriu prisiminti šitą vakarą ir šią akimirką.

Jis pakluso ir atsirėmė į sieną kaip ir aš. Per objektyvą įdėmiai žiūrėjau jam į akis, vildamasi amžinai įsiminti šią akimirką, tada nuspaudžiau mygtuką.

Padėjau fotoaparatą ant stalo, o Vestris pakėlė mane ir lengvai tarsi plunksnelę paguldė į lovą. Pirštais perbraukiau jam per rankas. Tokias stiprias ir tvirtas. Jo lūpos palietė manąsias, mane apgaubė pažįstamas jo odos kvapas, širdis ėmė plakti greičiau, įkvėpiau svaigdama nuo jo. Iki galo atsagsčiau marškinius ir pirštais perbraukiau jam per krūtinę. Man prisilietus, jo raumenys virptelėjo ir jis nusišypsojo. Jam segant suknelės užtrauktuką, kažkas manyje taip pat suvirpėjo. Jis švelniai ir meiliai glamonėdamas mane nurengė ir taip karštai bučiavo, kad pagalvojau – ar jis taip pat, kaip ir aš, daugybę kartų svajojo apie šią akimirką?

Mūsų kūnai buvo tarsi sukurti ir skirti vienas kitam. Užsimerkiau, prisiekdama atsiminti kiekvieną akimirką, kiekvieną įkvėpimą ir pojūtį. Po visko patogiai gulėjome vienas kito glėbyje, jo karšta krūtinė prigludusi prie mano. Lauke į krantą dūžtant bangoms, mūsų širdys plakė vienu ritmu.

– Vestri, – sukuždėjau.

– Ką, mano meile?

– Kas bus po to, kai visa tai baigsis?

– Turi galvoje po karo?

– Taip, – atsakiau. – Kai grįšime namo.

– O kad žinočiau, – tarė jis, bučiuodamas man kaktą.

Ant piršto pajutusi vėsų sužadėtuvių žiedo auksą, nesąmoningai atsitraukiau nuo Vestrio.

– Galvoji apie jį, ar ne?

Atsidusau.

– Viskas labai sudėtinga.

– Tik ne tada, kai iš tikrųjų myli, – tarė jis.

Vestriui tai atrodė paprasta. Mes mylime vienas kitą ir nieko daugiau. Vis dėlto aš pasižadėjau Džerardui. Džerardui, kuris galbūt šią akimirką mūšio lauke kovoja dėl savo gyvybės. Džerardui, laukiančiam, kad tapsiu jo žmona. Kaip galiu taip su juo elgtis?

Pakėliau akis į Vestrį. Žiūrint jam į akis, mano ryžtas stiprėjo. Visa savo esybe mylėjau šitą vyrą. Švelniai pabučiavusi, vėl padėjau galvą jam ant peties. Ilgą laiką klausėmės per radiją skambančių prancūziškų dainų, pamiršę apie žmones, vietas, netgi laiką, kol man ėmė merktis akys.

Po kelių minučių ar valandų, lauke trakštelėjus šakelei, pašokau iš lovos. Paskubomis apsirengiau ir šiaip ne taip užsisegiau suknelės užtrauktuką, tada įsižiūrėjusi pro langą paplūdimyje pamačiau neaiškią figūrą.

– Kaip manai, kas ten? – sukuždėjau Vestriui, greitai atsikėlęs jis apsimovė kelnes ir užsimetė marškinius. Nė nestabtelėjęs užsisagstyti atidarė duris. Neatsilikdama ėjau jam iš paskos, nesusigaudydama, kiek dabar valandų. Turbūt Kitė su kitomis draugėmis ėmė nerimauti.

– Kas ten? – šūktelėjo Vestris toliau stovinčiai figūrai.

– Tai aš, – atsiliepė pažįstamas balsas. – Kitė. – Išėję iš tankmės mėnesienoje pamatėme jos veidą. Mačiau, kad ji išsigandusi. – Ana! Ar čia tu?

– Taip, – atsakiau susipratusi, kad mano plaukai susitaršę. Man dingtelėjo – ar iki galo užsisegiau suknelę? Ką ji pagalvos, pamačiusi pusnuogį Vestrį?

– Oi, – išsprūdo jai, šalia manęs pamačius Vestrį. – Aš... nenorėjau trukdyti. Tik mes jau ruošėmės važiuoti, bet negalėjom rasti tavęs.

– Atsiprašau, Kite, – tariau kiek sutrikusi. – Turbūt praradau laiko pojūtį.

Apsidžiaugiau, kad ten, kur stovėjo Kitė, nesimatė trobelės.

– Jau ketinau eiti, – tariau sukdamasi į Vestrį. Dieve mano, koks jis gražus. Man nesinorėjo eiti. Norėjau likti su juo čia, galbūt amžinai. – Labanakt, Vestri, – atsisveikinau.

– Labos nakties, Ana, – atsakė paslapčiomis man šypsodamasis.

Su Kite tylomis ėjome paplūdimiu, kol pagaliau ji tarė:

– Tu jį myli, ar ne?

– Kite!

Ji paėmė mane už rankos.

– Nieko tokio, – tarė ji. – Man nesvarbu, ką tu myli. Tik noriu, kad būtum laiminga. Ar esi?

Pakėliau akis į mėnulį virš galvos, tada atsisukau į paplūdimį, vedantį į trobelę.

– Taip, – atsakiau. – Dar niekada gyvenime nesijaučiau tokia laiminga kaip šią akimirką.

Važiuojant namo niekas iš mūsų nepastebėjo duobėto kelio. Nei patogiai Vilui ant kelių galvą padėjusi Stela, nei į pokalbį su Lu įsijautusi Merė, nei savo mintyse paskendusi Kitė, o juo labiau aš, nes mano širdis buvo kupina tikros ir gražios meilės. Tačiau kartu pajutau didelį sunkumą, baimindamasi, kad greitai teks apsispręsti.

9 skyrius

– Ar girdėjote? – per pusryčius paklausė Liza. – Vaikinus išsiunčia. Kone visus. Į pietus nuo čia, kitoje saloje vyksta dideli mūšiai. Bus labai rimta.

Mūsų su Mere akys susitiko. Mačiau, kaip ji sunerimo dėl Lu. Kažin, ar mano akyse pastebėjo baimę dėl Vestrio?

– Šį vakarą pulkininkas Donahju juos išsiveda, – abejingai pasakė Kitė, tarsi pažodžiui skaitytų Karo apžvalgą.

– Ar kuri nors žinote, kas išvyksta? – paklausiau vildamasi, kad balsas neišduos mane apėmusios panikos.

– Taip, – atsakė Stela traukdamasi nosinaitę. – Eik pasižiūrėti į sąrašą. – Ji parodė į skelbimų lentą, kabančią prie valgyklos. – Mačiau įrašytą Vilo pavardę.

– Labai užjaučiu, Stela, – tarė Liza.

Atsisukusi į Merę pasiūliau:

– Einam pažiūrėti?

Ji linktelėjo ir mudvi nuėjome prie lentos, kur sąrašo viduryje juodu rašalu pamačiau įrašytą Vestrio Grino pavardę. Lu irgi buvo įrašytas. Merė aiktelėjo ir mes stipriai apsikabinome.

– Raskim juos, – pasiūlė ji. – Mes privalom atsisveikinti prieš...

– Nepraraskim tikėjimo, – tariau, – galvokime teigiamai. Jiems reikia mūsų palaikymo.

– Ana, – sumurmėjo Merė, – aš neišlaikysiu, jeigu jį prarasiu.

– Brangioji, nekalbėk taip, – atsakiau tapšnodama jai ranką, – kad neprisišauktum nelaimės.

Atidirbau ankstyvą rytinę pamainą, todėl be jokios sąžinės graužaties po pusryčių paslapčiomis nuėjau prie vyrų kareivinių ir įsižiūrėjau į Vestrio langą. Palypėjusi ant suoliuko mačiau, kad jo kambarys tuščias – lova tvarkingai paklota, o prie durų nekabojo paltas. Ar jis jau išvyko? Liza pirma minėjo, kad viena eskadrilė jau išskrido. Ar Vestris su jais?

Atsisveikinusi su Mere, greitai nužingsniavau į paplūdimį, o pasukusi už vingio pasileidau bėgti. Galbūt jis trobelėje laukia manęs. Jeigu greitai bėgsiu, dar spėsiu pasimatyti prieš jam išvykstant. Šlepsėdama pajūriu, prisėmiau pilnus batelius smėlio, dar niekada smėlis neatrodė toks sunkus ir klampus. Ar tik nebando atskirti manęs nuo Vestrio, sulaikyti? Užkliuvusi už pagalio, išmesto ant kranto, parklupau, rankomis suspaudžiau skaudamą kelį, tada atsistojau ir vėl pasileidau tekina. Greičiau, bėk greičiau, kartojau sau. Svarbi kiekviena minutė.

Prasibrovusi pro krūmus, pagaliau priėjau prie trobelės. Rytinė saulė apšvietė palmių sienas, šviesa liejosi aplinkui. Pasukau durų rankeną melsdama, kad būtų atidaryta, kad viduje rasčiau Vestrį. Tačiau mane pasitiko staigus spragtelėjimas. Užrakinta. Vestrio nebuvo. Pavėlavau.

Paėmusi raktą vis tiek įėjau į vidų ir nusivylusi susmukau kėdėje prie stalo. Kambarėlyje iš karto nurimau. Jaučiau Vestrį šalia, kaip jis ir sakė. Mintyse bandžiau prisiminti tikslius jo žodžius, širdis man juos pakuždėjo: ,,Kai kitą kartą imsi nerimauti dėl mano jausmų, ateik čia. Trobelėje pajusi mano meilę.“ Taip, jaučiau, kaip mane apgaubė jo meilė.

Kilstelėjau grindų lentą ir nudžiugau pamačiusi laiškelį.

Mylimoji Kleo,

man jau laikas eiti, brangioji. Mane siunčia į Gvadalkanalio salą, pasak dalies vado, ten laukia rimtas mūšis. Vaikinai nežino, ko tikėtis, nežinau ir aš. Pagaliau, taip ilgai sėdėjom čia sudėję rankas. Vos neapsigavom ir nepradėjom galvoti, kad atostogaujam. Pats laikas imtis darbo ir atlikti tai, dėl ko čia atvykom. Kovoti.

Šįryt stabtelėjau prie ligoninės atsisveikinti, tačiau buvai užsiėmusi ir nenorėjau tavęs trukdyti. Valandėlę stebėjau pro langą, kaip dirbi, kaip judi, kaip kalbi. O, kokia tu graži! Dar nieko taip nemylėjau kaip tavęs.

Nežinau, kiek laiko būsiu išvykęs. Gal keletą dienų, o gal porą mėnesių. Tačiau prašau savo širdyje prisiminti praėjusią naktį, aš ją taip pat prisiminsiu. Prašau nepamiršt manęs ir laukt sugrįžtančio. Nes aš grįšiu ir mes būsim kartu. O karui pasibaigus niekada daugiau nebesiskirsim.

Brangioji, la vie en rose, prisimink mane.

Amžinai tavo

Greisonas

Nusišluosčiusi ašaras išbėgau į lauką ant kranto, pro šalį skrido išsirikiavusi lėktuvų eskadrilė. Į dangų pasiunčiau oro bučinį.

Jis grįš, jis privalo grįžti.

Dienos slinko, iš fronto gaudavome labai mažai žinių. Pasilikę vyrai atrodė susirūpinę ir įsitempę, galbūt jautėsi kalti, kad nekovoja, o gal susigėdę, kad jų nepaėmė į tokią svarbią misiją.

Liza paaiškino, kad sąjungininkai Ramiajame vandenyne priartėjo ir apsupo japonus, o šitas mūšis lemiamas ginant Naująją Zelandiją. Liza apie karą žinojo daugiau už mus. Ji sakė, kad japonai planavo kolonizuoti Naująją Zelandiją, ten prievartauti ir žudyti. Ir, nors sąjungininkai užėmė Gvadalkanalio salą, po visas Ramiojo vandenyno salas liko išsimėčiusių priešų pajėgų židinių. Mes privalėjome laimėti. Na o kas bus, jei nelaimėsime? Niekas apie tai nekalbėjo, tačiau šita mintis visus slėgė.

Lėktuvai kasdien atgabendavo vis daugiau sužeistų vyrų. Kai kuriuos atnešdavo neštuvuose, apdujusius ir kruvinus, bežadžius, tarsi tai, ką matė, atėmė jiems balsą ir sveiką protą. Kiti būdavo taip smarkiai sužeisti, – nutrauktomis kojomis, be rankų, su rutulinėmis sprogusio šrapnelio sviedinio kulkomis akyse, – kad aimanuodami prašydavo morfino ir mes suleisdavome taip greitai, kaip pajėgdavo mūsų rankos įdurti adatas į jų skausmo iškankintus kūnus.

Be paliovos į ligoninę gabenami sužeistieji neleisdavo mums tinginiauti, visos spėliojome, ar mūšis vyksta pagal planą. Slaugė Hildebrand vadovavo mums tarsi mašina – labai tiksliai ir šaltai.

– Liza! – šaukė ji. – Nueik į sandėlį ir atnešk naują tvarsčių siuntą. Ar nematai, kad jau beveik baigėsi? Stela! Ateik ir padėk man paruošti jį operacijai. Kite! Devintoje lovoje gulinčiam vyrui suleisk morfino. Tuojau pat!

Ji treniravo mus su seržanto jėga – ir teisingai darė. Dar nė vienai iš mūsų neteko taip įtemptai dirbti, o kartu taip stipriai jaudintis. Kai į ligoninę įveždavo naują sužeistąjį, merginos susiburdavo pažiūrėti, ar ne pažįstamas.

Vieną balandžio pradžios rytą prie įėjimo pasigirdo triukšmas, vyras ėmė šaukti:

– Greičiau, man reikia slaugės!

Pamačiau tarpduryje stovintį lakūną, rankose laikantį kraujais pasruvusį kareivį.

– Nebuvo laiko laukti neštuvų, todėl pats jį atnešiau, – pasakė jis. – Jis nukraujavo lėktuve. Nežinau, kuo galit jam padėti, bet paskubėkit. Jis šaunus vaikinas.

Nustūmiau neštuvus su ratukais prie durų ir padėjau lakūnui paguldyti vaikiną. Iškart jį atpažinau, nors veidas ir kaklas buvo kruvini. Dieve mano! Juk tai Vilas, Stelos vaikinas.

– Aš jį nuvešiu, – pasakiau. – Ačiū, leitenante.

– Tuoj atgabens daugiau, – pasakė jis susirūpinusiu balsu. – Ką tik pranešė per radiją. Ten vyksta kruvina kova, daug sužeistųjų.

Apimta siaubo nustūmiau Vilą į operacinę, kur gydytojas Vileris plovėsi rankas.

– Gydytojau! – sušukau. – Padėkit jam.

Per kambarį mostelėjau Merei.

– Atvežė Vilą, – sukuždėjau, jai prisiartinus. Parodžiau į operacinę. – Jis sunkiai sužeistas. Kur Stela?

Ji gestu parodė į kitą ligoninės galą, kur Stela padėjo slaugei Hildebrand dėti kojos įtvarą. Kareivis sudejavo, joms į vietą atstačius kelį.

– Reikia jai pasakyti, – tarė Merė.

– Ne, – paprieštaravau, – ji mums reikalinga. Dabar reikalingos visos saloje esančios darbingos slaugės. Leitenantas sakė, kad tuoj atgabens daugiau. Galbūt Lu, o gal Vestrį. Mums reikia dirbti. Negalime sustojusios sielvartauti.

Ji rimtai linktelėjo.

– Pasistengsiu, kad ji nepamatytų.

– Dėkui, – tariau. – Aš jį stebėsiu. Jeigu kas nors paaiškės, pakviesiu ją.

Po valandos atgabeno dvidešimt tris vyrus, tada dar devynis, paskui vienuolika. Trys mirė. Daugelio būklę stabilizavome ir išskraidinome lėktuvais namo, kur jiems bus suteikta tokia pagalba, kokios mes negalėjome suteikti.

– Tikra mėsmalė, – atsiduso Liza nosinaite šluostydamasi akis. Įtemptas darbas ją išvargino, kaip ir mus visas.

– Kaip jautiesi? – paklausiau, tapšnodama per petį. – Galiu pakalbėti su slauge Hildebrand ir paprašyti leisti tau pailsėti.

– Ne, – atsakė, rankomis lygindamasi baltą uniformą. – Privalau ištverti.

Žvilgtelėjau į Kitę, su kita slauge karštligiškai dirbančią prie ką tik atgabento vyro. Iš jų paimtų tvarsčių supratau, kad jis sunkiai sužeistas į galvą. Kitė greitai darbavosi, dėdama spirite išmirkytą marlę vyrui prie kaktos. Jis susiraukė. Ji ėmė tvarstyti jam galvą, bet truputį susvyravo. Kažkas negerai. Kitei pakirto kojas, kaip aerodrome mums pirmą dieną atvykus į salą. Ji nukrito ant grindų, bet šįkart niekas jos neprilaikė.

Pribėgusi prie jos, ėmiau vėdinti veidą.

– Kite, Kite! Pabusk! Tu nualpai.

Liza padavė man buteliuką su uostomąja druska. Prikišau jį Kitei prie nosies ir po akimirkos ji atsimerkė.

– Labai atsiprašau, – tarė ji. – Tik pažiūrėkit. Vyrams skubiai reikia padėti, o aš net ant kojų nebepastoviu.

– Tau reikia pailsėti, – pasakiau. – Palydėsiu tave į kambarį. Slaugė Hildebrand supras.

– Taip, – atsakė Kitė, – bet lydėti manęs nereikia. Tu reikalinga čia. Pati pareisiu.

– Na gerai, – nusileidau. – Tik būk atsargi.

Kitei išėjus, atsisukau į eiles vyrų, laukiančių vaistų, tvarsčių, operacijos arba tiesiog mirties.

– Reikia jai pasakyti, – man per petį tarė Merė. – Pasak gydytojo, kažin, ar jis išgyvens.

Linktelėjau.

– Einam kartu, – paprašiau.

Mes nuėjome prie Stelos, kažko ieškančios spintelės stalčiuose.

– Po galais, maniau, kad papildė atsargas, – tarė ji stodamasi. – Ar šitam užkampy kur nors matėte jodo?

– Stela, – tarė Merė, – atsisėsk.

– Atsisėst? – ji įtariai papurtė galvą. – O kam?

– Vilas sunkiai sužeistas, – pasakiau sodindama ją į kėdę.

Žioptelėjusi Stela ranka užsidengė burną.

– Ne, ne, – pasakė ji, – netikiu. – Ji pažiūrėjo į mane, paskui į Merę. – Kur jis?

Merė parodė į operacinę.

– Gydytojas Vileris yra su juo, tačiau nežinia, ar jis išgyvens.

Stela nubėgo per patalpą, o mes iš paskos.

– Vilai! – sušuko ji. – Vilai, čia aš. – Atsiklaupusi prie neštuvų švelniai jį apglėbė. – Čia aš, Stela.

Vilas nesujudėjo. Jis vos kvėpavo.

– Gydytojau, jūs jį išgelbėsit, tiesa? Privalot išgelbėti.

Tą akimirką Vilas pramerkė akis. Blakstienos suvirpėjo ir jis vėl užsimerkė.

– Vilai! – sušuko Stela. – Vilai, sugrįžk pas mane.

Jis vėl atsimerkė, o tada pravėrė burną ir silpnai suvapėjo:

– Aš čia, Stela. Aš čia.

Gydytojas Vileris nusiėmė akinius.

– Dievaži, – pratarė, – jis atgavo sąmonę. Gal šis vaikinas ir išsikapstys.

Stela, veidu upeliais srūvant ašaroms, sugriebė Vilo ranką.

– Ak, Vilai, tu išgyvensi! – ji įsikniaubė jam į petį.

Su Mere nusišluostėme ašaras. Vilui yra vilties. Dėkui Dievui už tai. Bet kaip dėl Vestrio ir Lu? O kaip kiti vyrai? Ar ir jiems pasiseks? O mums?

Dirbome iki vienuoliktos vakaro, kol pasikeitė pamaina. Net ir tada dauguma mūsų nenorėjo išeiti. O kas, jeigu pro ligoninės duris įveš Vestrį? O kas, jeigu manęs tuo metu nebus? Bet slaugė Hildebrand uždraudė mums likti.

– Jūs per daug pavargusios, todėl prastai dirbate, – pasakė ji.

Ji buvo teisi. Liza pamiršo paduoti vaistų pacientui, o aš gydytojui Vileriui pranešiau klaidingą informaciją apie sužeistą seržantą. Gydytojui reikėjo apžiūrėti sužeistą galvą devynioliktoje lovoje, o ne sužeistą koją septintoje. Devyniolika. Septini. Dvidešimt trys. Keturi. Lovos, numeriai, vyrai – viskas susiliejo į vieną ir užsimerkusi temačiau tamsiai raudoną kraujo spalvą.

Atidariusi kareivinių duris suvokiau, kad Kitei išėjus visai apie ją pamiršau. Kaip ji, galvojau greitai lipdama laiptais į kambarį, kur radau miegančią lovoje.

– Kite, – sukuždėjau, – mieloji, kaip jautiesi?

Ji apsivertė ir pažiūrėjo į mane.

– Gerai, – atsakė. – O kaip vyrai? Kaip einasi ligoninėje?

– Beprotnamis, – atsakiau. – Atvežė sunkiai sužeistą Vilą, bet, regis, jis išgyvens.

– Gerai. O Vestris? Ką nors girdėjai?

– Kol kas nieko, – atsakiau, akyse vėl pajutau ašaras.

– Gavom paštą. Padėjau laišką tau ant lovos.

– Ačiū. Labanakt, Kite.

Paėmusi laišką atsistojau prie lango, nenorėdama trukdyti Kitei, ir mėnesienoje perskaičiau siuntėjo adresą. Nuo Džerardo.

Mano meile,

negaunu nuo tavęs laiškų, man nesinori užsiminti, bet vakar mane apėmė baimė. Tiesiog pajutau, kad kažkas negerai. Žinoma, nenoriu tuo patikėti, tačiau mano širdis suvirpėjo. Kas nors atsitiko? Ar tu sveika? Prašau parašyt ir pasakyt, kad tau viskas gerai.

Aš esu Prancūzijoje su 101-ąja desantininkų divizija, taip toli nuo namų ir nuo tavęs. Sąlygos čia sunkios, kaip, manau, ir visur kitur. Vyrai krenta kaip musės. Tačiau švarko kišenėje turiu tavo dovanotą atviruką su raudona širdele. Tikiu, kad jis man padės. Ana, aš grįšiu namo pas tave. Pažadu.

Tavo

Džerardas

Apsiašarojusi įkišau laišką į voką ir paėmiau žydro popieriaus laiškams rašyti su savo inicialais A. E. K. – Ana Elizabeta Kelovėj. Ketinau parašyti daug laiškų namo – motinai, tėtei, Maksinai, o ypač Džerardui, tačiau laiškelių rinkinys liko beveik nenaudotas, man buvo gėda, kad vis neprisiruošdavau parašyti Džerardui. Atsisėdau rašyti laiško, nors nežinojau, ką jam pasakysiu.

Brangus Džerardai,

pranešu, kad man viskas gerai. Mums vėluoja pristatyti paštą, todėl tik dabar gavau tavo laiškus.

Stabtelėjusi pagalvojau, kad meluoju, bet tai buvo nekaltas melas.

Neturiu laiko rašyti laiškų, nes labai daug dirbu. Kai nedirbam, einam miegoti, o kai nemiegam – dirbam.

Vėl pamelavau.

Dažnai galvoju apie tave ir ilgiuosi tavęs.

Bučiuoju

Ana

– Žinot, ką mums reikia veikti, kad laikas eitų greičiau? – vieną gegužės pradžios rytą pasakė Stela valgykloje.

– Ką? – paklausė Merė apsimesdama susidomėjusi.

– Visoms drauge megzti, – pasiūlė ji.

– Tau gera kalbėti, – atkirto Merė. – Tavo Vilas čia – sveikas ir gyvas. Manai, mums tik siūlų betrūko?

Stela įsižeidė.

– Atsiprašau, – tarė Merė. – Aš nenorėjau.

– Nieko tokio, – atsakė Stela. – Tik pamaniau, kad vakarais turėtume kuo užsiimti, užuot visą laiką klausiusios žinių per radiją.

– Nebloga mintis, – įsiterpiau.

– Vietiniams tikrai praverstų vilnonės antklodės, – pridūrė Merė. – Vaikams. Galėtume numegzti.

– Ir aš megsiu, – pasakė Kitė.

– Aš irgi, – tarė Liza.

– Galim šįvakar po pamainos pradėti, – pasiūlė Merė.

Stela nusišypsojo.

– Gerai. Parūpinsiu siūlų ir virbalų. Susitinkam poilsio salėje.

Stela buvo teisi. Mezgimas padėjo mums ištverti porą savaičių. Numezgėme vieną antklodę, paskui kitą. Baigdamos megzti trečią ir ketvirtą, ėmėme galvoti, kokia bus penkta: iš žalių ir geltonų siūlų su viduryje išmegzta palme.

– Įdomu, kas jomis užsiklos? – paklausė Liza, ranka perbraukusi per pirmos baigtos antklodės kraštą. – Nors antklodė tik menkniekis, tačiau malonu kuo nors padėti vietiniams.

Visos linktelėjome.

– Ar kada nors susimąstėt, ką jie galvoja apie visa tai? – ji kalbėjo toliau. – Nei iš šio, nei iš to vandenyno vidury esanti taiki jų oazė atsidūrė siautėjančio karo centre?

– Jie turbūt siaubingai išsigandę, – atsakė Merė. – Norėčiau kuo nors daugiau jiems padėti, ne tik antklodėmis.

– Bet ir antklodės jau šis tas, – tarė Liza.

Pagalvojau apie Atėją, vienui vieną ir turbūt pakliuvusią į bėdą. Gal jai praverstų antklodė, o jeigu ne, žinos, kam atiduoti.

Pažiūrėjau į būrelį merginų, sutartinai dzingsinčių virbalais.

– Galiu nunešti vienai čiabuvei, žinau, kam jos pravers, – pasisiūliau. – Rytoj nunešiu į turgų.

– Slauge Hildebrand?

– Kas yra? – piktai atsiliepė ji, nepakeldama galvos nuo rašomojo stalo.

– Ar galėčiau per priešpiečius trumpam išeiti?

Ji nuleido akinius ant nosies.

– O ką žadi veikti?

– Na, mes su keliomis slaugėmis primezgėm antklodžių, – paaiškinau. – Vakarais radom kuo užsiimti, kad mažiau galvotume apie...

– Slauge Kelovėj, kalbėk aiškiau, – pasakė griežtai.

– Taip, atsiprašau. Noriu šiandien į turgų nunešti keletą antklodžių ir padovanoti salos gyventojams, gal jiems pravers, – pasakiau.

– Antklodžių? – pakartojo pašaipokai.

– Taip, ponia, – atsakiau, – antklodžių.

Papurčiusi galvą gūžtelėjo.

– Ką gi, nematau nieko blogo. Tačiau privalai grįžti iki pusės trijų. Gausime siuntą ir reiks padėti iškrauti.

Nusišypsojau.

– Ačiū, slauge Hildebrand, ačiū. Grįšiu.

Turgus atrodė ramesnis nei paprastai, ištuštėjęs. Kadangi daugumą vyrų išsiuntė į karą, sumažėjo prekiaujančių salos gyventojų, tačiau tikėjausi sutikti Atėją. Man reikėjo su ja pasikalbėti.

Nuo tos lemtingos scenos koplyčioje, kai paskutinį kartą ją mačiau, praėjo keletas mėnesių, ir aš nerimavau dėl jos. Vilnonės antklodės buvo tik pasiteisinimas, norėjau įsitikinti, ar jai viskas gerai.

– Atsiprašau, – kreipiausi į bedantę moterį su kūdikiu ant rankų, ji stovėjo šalia bananais ir keliais kuokštais dulkinų egzotiškų žalialapių salotų nukrauto stalo. – Ar matėt Atėją?

Moteris nepatikliai mane nužvelgė.

– Čia ji nėra, – atsakė nesileisdama į kalbas.

– A, – tarstelėjau, traukdama antklodes. – Tik norėjau jai atiduoti.

Mano judesys pakeitė moters elgesį. Sušvelnėjusi parodė į kalvą už kelių šimtų metrų.

– Ji su Tita. Žalias namas. Tu rasti ją ten.

– Ačiū, – padėkojau ir pasukau link kalvos šlaito. Iki sunkvežimio grįžimo į stovyklą buvo tik valanda, todėl sparčiai žingsniavau takeliu, vedančiu į moters parodytą kalvą. Nekreipiau dėmesio, kad mano dramblio kaulo spalvos lakuotos kurpaitės aplipo purvu. Priplojusi ant rankos nutūpusį moskitą, takeliu pasukau į tankmę. Atogrąžų miško priedangoje buvo tamsiau, o žalias namelis susiliejo su pašlaite lyg gamtos dalis. Turbūt čia, pagalvojau.

Į mažiuką vieno kambario namuką, sulipdytą iš medgalių ir į krantą jūros išmestų ,,lobių“, buvo atremtas dviratis. Jau keliant kumštį belstis į duris, mane išgąsdino už poros žingsnių sukudakavusi višta. Ar ne kvailai pasielgiau čia atėjusi?

Tarpduryje pasirodė sena moteris su tvarkingai į kasą supintais žilais plaukais.

– Aš ieškau Atėjos, – drovėdamasi parodžiau krepšį su antklodėmis.

Moteris linktelėjo ir sumurmėjo kažką prancūziškai, o gal taitiečių kalba, nes nesupratau. Už durų pasigirdo žingsniai.

– Ana! – šūktelėjo Atėja, kyštelėdama galvą iš už senosios. – Tu ateiti! – Ji atrodė pasikeitusi, turbūt todėl, kad būdama smulkutė vilkėjo penkiais dydžiais didesne suknele. Atrodė tarsi paimta iš 1895 metų prekių katalogo. Nusistebėjau, kam ją apsivilko, kai prieš tai taip patogiai jautėsi tik su medžiagos atraiža.

– Taip, – atsakiau, – atsiprašau, kad trukdau. Aš... norėjau įsitikinti, kad tau viskas gerai. Ir atiduoti šias antklodes.

Atėja paėmė krepšį man iš rankų ir aiktelėjo.

– Kokios gražios. Ar man?

– Taip, ir tiems, kam, tavo manymu, jos pravers, – pasakiau šypsodamasi. – Kaip laikaisi?

Ji neskubėjo atsakyti į mano klausimą, bet pasiūlė:

– Užeik. Čia – Tita.

Senoji linktelėjo.

– Malonu su jumis susipažinti, Tita, aš – Ana.

Atėja nusivedė mane prie pinto krėslo ir aš atsisėdau. Po kelių akimirkų Tita atnešė puodelį šilto gėrimo.

– Arbata, – pasakė ji, – tau.

Padėkojusi gurkštelėjau. Gėrimas buvo saldus ir pikantiško skonio.

– Skanu, – pasakiau. – Kas čia?

– Kava, – tarė Atėja. – Nuraminti tave.

Linktelėjau. Atėja buvo teisi. Kiekvienas gurkšnis veikė raminamai ir kiek svaiginamai. Viskas aplinkui sušvelnėjo. Po kelių minučių aštrūs nelygaus lango kraštai atrodė nugludinti, o plūktinė asla, kurią pastebėjau įeidama, virto švelniu rytietišku kilimu.

– Ar tai ji? – Tita paklausė Atėjos.

Atėja linktelėjo.

Tita atsisėdo šalia manęs.

– Tu radai menininko namelį?

Iš pradžių sumišau, paskui prisiminiau, ką prieš kelis mėnesius paplūdimyje man sakė Atėja, – pamiršau apie tai papasakoti Vestriui.

– Taip, – atsakiau, – jeigu turite galvoje trobelę paplūdimyje.

Tita reikšmingai pažvelgė į Atėją.

– Privalai kai ką žinoti apie tą trobelę, – pasakė senė. Jos akys buvo tokios įspūdingos, kad negalėjau atitraukti žvilgsnio. – Pasak legendos, tas, kas įkels koją į trobelę, visą gyvenimą jaus... – ji nutilo, tarsi ieškodama tikslaus žodžio, – širdgėlą.

– Nelabai suprantu, ką norit pasakyti, – tariau, dėdama puodelį ant čia pat stovinčio stalelio. Kambarys, regis, padūmavo, spėliojau, ko buvo įdėta į arbatą.

– Ten nutinka blogų dalykų, – pasakė ji.

Papurčiau galvą. Ne, ji klysta. Ten vyksta geri dalykai. Ten mūsų pamėgta slėptuvė, vieta, kur pamilau Vestrį. Kaip ji gali taip kalbėti?

– Kokių? – paklausiau atgavusi balsą.

– Per daug paslaptingų, kad apie juos kalbėčiau, – sukuždėjo ji ir pažvelgė į ant sienos kabantį nukryžiuotąjį.

Man staiga atsistojus, kambarys, regis, sujudėjo.

– Ką gi, – tariau remdamasi į krėslo kraštą. – Dėkui už arbatą, bet man jau reikia eiti. – Pasisukau į Atėją. – Brangioji, būk atsargi. Ir prašau nepamiršt, ką tau sakiau, jei prireiks mano pagalbos.

Ji linktelėjo baugščiai dirstelėdama į Titą, o aš atidariau duris.

– Palaukit, – pasakiau atsisukusi. – Sakėt, kad trobelė seniau priklausė menininkui. Ar kartais žinote kokiam?

Tita pažvelgė į Atėją, o paskui į mane.

– Taip, – atsakė ilgesingomis akimis. – Jo vardas buvo Polis. Polis Gogenas.

Kitą vakarą, vos tik Merė išdalijo siūlus poilsio salėje, prasidėjo sužeistųjų antplūdis. Pakėlėme galvas, išgirdusios pro duris skubančius vyrus.

– Slaugės, paskubėkit! – sušuko vienas. – Jūs reikalingos ligoninėje. Atskrido lėktuvas, pilnas sužeistų vyrų. Šįsyk jų labai daug.

Numetusi virbalus kartu su kitomis takeliu nubėgau į ligoninę, kur slaugė Hildebrand garsiai nurodinėjo.

– Kite, lieki su manim ir padėsi gydytojui Vileriui. Stela, prižiūrėk pirmą–vienuoliktą lovas. Liza, tu atsakinga už dvyliktą–devynioliktą. Mere ir Ana, judvi priiminėsit sužeistuosius. Dirbkit tvarkingai. Šį vakarą pamatysit daug skausmo. Bet mes čia tam ir esame. Slaugės, raskit savy jėgų, kad užtektų ilgam.

Visos nuėjome į savo vietas, o kai pradėjo vežti vyrus, tokio vaizdo dar neteko regėti. Žaizdos buvo dar sunkesnės, dejonės garsesnės, o įtampa didesnė negu praėjusiomis dienomis.

Su Mere dirbome prie durų, priimdamos ir skirstydamos sužeistuosius, daugelis jų šaukė ir maldavo padėti, kai kurie silpnai, o kiti taip garsiai, kad buvo baisu klausytis. Į galvą sužeistas jaunas kareivis taip stipriai truktelėjo man už rankos, kad nuplėšė suknelės rankovę.

– Noriu mamos! – šaukė jis. – Mama! Kur mano mama?

Šiurpu buvo regėti visa tai, kas dėjosi. Kraujas, kančia ir skausmas, o ypač matyti iš skausmo vaikais virtusius vyrus. Bet dirbome toliau. Kaip liepė slaugė Hildebrand, savy rasdamos papildomų jėgų. O kai tos išsekdavo, semdavomės naujų.

Buvo pusė trijų nakties, kai atskrido paskutinis lėktuvas. Į ligoninę atvežė devynis vyrus. Išgirdau, kaip prie durų suklykė Merė. Iš siaubo kupino jos balso supratau kodėl.

Pribėgusi prie jos pamačiau neštuvuose gulintį suglebusį, negyvą ir labai stipriai apdegusį Lu.

Kareivis prie durų papurtė galvą ir pasakė:

– Apgailestauju, ponia, jis mirė pakeliui į ligoninę. Padarėm viską, ką galėjom.

– Ne! – šaukė Merė stipriai purtydama galvą. – Ne!

Pribėgusi prie kareivio ji tvirtai sugriebė už marškinių:

– Ar bandėt jam padėt? Ar ką nors darėt?

– Ponia, patikinu jus, mes padarėm viską, ką galėjom. Jis buvo per smarkiai sužeistas.

– Ne, – pasakė Merė klupdama ant kelių. – Ne, negali būti. – Pakilusi priglaudė galvą prie Lu krūtinės, raudodama į krauju permirkusius marškinius. – Lu, Lu! – vis kartojo ji. – Ne, ne, Lu. Ne.

Prie manęs pribėgo Liza.

– Reikia ją sulaikyti, – pasakė ji. – Padėk man.

– Mere, – pasakiau. – Liaukis, Mere. Brangioji, jis mirė. Paleisk jį.

– Nepaleisiu! – šaukė ji stumdama mane šalin. Jos veidas išsikruvino Lu krauju. Pamojau Lizai man padėti.

– Mieloji, mes paguldysim tave į lovą, – raminau, suimdama jos kairę ranką, o Liza paėmė dešinę.

– Ne, – raudojo Merė.

– Liza, griebk raminamųjų, – paprašiau.

Linktelėjusi padavė man švirkštą. Merė nė nekrūptelėjo, man leidžiant vaistus jai į ranką. Po kelių minučių jos kūnas suglebo.

– Na štai, – tariau, švelniai guldydama ją į gretimą lovą. Paklodė buvo iškruvinta kažkieno krauju. Tačiau nebuvo kada pakeisti. – Prigulk, brangioji, – tariau, drėgna skepeta jai nuo veido šluostydama Lu kraują. – Pamėgink užmigti.

– Lu, – sumurmėjo silpnai ji ir akys užsimerkė.

Valandėlę stebėjau jos kvėpavimą galvodama, kaip visa tai nesąžininga. Tiek iškentėjusi, ji vėl pamilo tik tam, kad taip tragiškai jo netektų. Kaip neteisinga.

Su Kite tylėdamos ėjome į kareivines. Dabar pamatėme karą, o tiksliau – jo padarinius, jų bjaurumą ir žiaurumą.

Sukritusios į lovas ilgai klausėmės virš galvų praskrendančių lėktuvų. Meldžiausi už Vestrį ir spėliojau, už ką meldžiasi Kitė arba apie ką ji galvoja.

– Ana, – sukuždėjo Kitė, kai danguje kurį laiką nebesigirdėjo lėktuvų. – Ar dar nemiegi?

– Ne.

– Turiu tau kai ką pasakyti, – tarė ji. – Kai ką svarbaus.

Atsisėdusi paklausiau:

– Kas yra?

Nesupratau, kodėl atsidususi ji pažvelgė į mane liūdesio ir nuoskaudos kupinomis akimis.

– Aš nėščia, – pasakė ji.

10 skyrius

Aiktelėjusi pribėgau prie jos lovos.

– Ak, Kite! – sušukau ir papurčiau galvą negalėdama patikėti.

– Jau kuris laikas žinau, – pasakė, jai iš akių ištryško ašaros. – Bet labai bijojau tau sakyti.

– Kodėl bijojai, Kite?

Ji giliai atsiduso.

– Iš dalies net sau bijojau prisipažinti, be to, žinojau, kad nusivilsi.

– Nusivilsiu? – glostydama jos garbanas papurčiau galvą. – Ne, tik nusivyliau, kad viena nešiojaisi šitą naštą.

Įsikniaubusi man į petį Kitė taip kūkčiojo, kad visas jos kūnas virpėjo iš sielvarto.

– Nežinau, ką daryti, – sušuko ji. – Tik pažvelk. – Ji parodė išsipūtusį pilvą. – Ilgą laiką slėpiau po elastišku korsetu pilvui, bet daugiau nebegaliu slėpti. Greitai visi pastebės. Gimdysiu po mėnesio, o gal ir greičiau.

Aiktelėjau.

– Pasikalbėsim su slauge Hildebrand, – pasakiau.

– Ne, ne! – maldavo Kitė. – Negalime pas ją eiti. Ana, prašau.

– Neturim kitos išeities, – atrėmiau aš. – Tokioj padėty nebegali tiek daug dirbti, juk tuoj gimdysi. Reikia pasiruošti.

Kitė atrodė išsigandusi ir sutrikusi. Iš jos minos mačiau, kad nepagalvojo, ką reiškia netekėjusiai gimdyti už tūkstančio kilometrų nuo namų, jos laukė gėda ir nežinia.

– Na, gerai, – nusileido ji. – Jeigu manai, kad taip geriausia, pasakyk jai. Tačiau man bus nepakeliama eiti kartu.

Pabučiavau ją į kaktą ir nusišypsojau.

– Brangioji, tau nereiks eiti, – pasakiau. – Aš viską sutvarkysiu.

Kitą dieną visai nebuvo laiko vienai šnektelėti su slauge Hildebrand, bet baigiantis pamainai pavyko susitikti ją sandėlyje.

– Slauge Hildebrand, – kreipiausi tyliai uždarydama duris. – Ar galėčiau su jumis pasikalbėti?

– Taip, Ana, – atsiliepė ji, nė nepakeldama galvos nuo dėžės, kurią išpakavo. – Tik prašau paskubėt, nes man reikia grįžti.

– Ačiū, – padėkojau. – Tai dėl Kitės.

Slaugė Hildebrand linktelėjo.

– Aš jau žinau, – tepasakė.

– Ką žinot?

– Kad ji nėščia, – atsakė šaltai.

– Taip, bet...

– Ana, aš labai seniai dirbu slauge. Teko priimti gimdymus ir pačiai gimdyti vaikus. Aš žinau.

Linktelėjau.

– Jai reikia jūsų pagalbos, – atsargiai paprašiau. – Ji greitai gimdys ir daugiau nebegali tiek dirbti.

Pirmą kartą slaugė Hildebrand atsisuko į mane. Nė nežinojau, kad jos veidas gali taip sušvelnėti.

– Perduok nesijaudinti dėl darbo ligoninėje. Jeigu kas nors klaus, pasakysiu, kad užsikrėtė virusu ir buvo izoliuota. Tau teks nešioti maistą jai į kambarį. Ar galėsi?

– Taip, – atsakiau šypsodamasi. – Žinoma, galėsiu.

– O atėjus laikui gimdyti, ateikite pas mane.

Linktelėjau.

– Tačiau kas nutiks kūdikiui, kai ji...

– Pažįstu misionierių šeimą, kuri paims kūdikį, – pasakė ji. – Jie gyvena už kalvos, kitapus salos. Geri žmonės. Iš ryto pasikalbėsiu su jais.

– Ačiū, slauge Hildebrand, – padėkojau labai susijaudinusi, kad net ašaros ištryško iš akių. – Nesitikėjau iš jūsų tokio...

– Pakaks, – pertraukė mane. Jos veide nebeliko švelnumo, vėl atsirado man gerai pažįstama griežta mina. – Laikas grįžti prie darbo.

Mums visoms buvo liūdna ta diena, kai Merė išvyko iš salos, ypač Kitei, nes negalėjo išeiti iš kambario ir kartu su kitomis slaugėmis palydėti iki aerodromo.

Sala buvo negailestinga Merei, turbūt jai labiau negu kuriai nors kitai. Ji čia susirgo maliarija ir vos išgyveno, o paskui neteko mylimojo.

– Lik sveika, drauge! – atsisveikino su ja Stela.

– Brangioji, mes tavęs niekada nepamiršim, – pritarė Liza.

Stovėdama prie pravirų lėktuvo durų Merė priminė giltinę – visiškai sulysusi, vis dar sutvarstytais riešais po to, kai pati save sužalojusi, vos nemirė.

Iš rankinuko išėmusi nosinaitę, ji nusišluostė paraudusias akis.

– Labai jūsų visų pasiilgsiu, – pasakė ji. – Nesinori išvykti. Jūs tapote geriausiomis mano draugėmis, sesėmis.

Suspaudžiau Merei ranką.

– Brangioji, tau laikas grįžti namo. Rūpinkis savimi.

Prisiminiau kišenėje turinti laišką nuo Edvardo. Nemaniau, kad taip ilgai jai neatiduosiu. Ar dabar ji pasirengusi perskaityti? Nusprendžiau, kad nebesvarbu. Tai jos laiškas.

– Turbūt jau eisiu, – pasakė ji imdama lagaminą.

Merei nusisukus eiti į lėktuvą, moterys bandė sulaikyti ašaras.

– Palauk, – pasakiau. Sumišusi Merė atsisuko į mane.

Iš kišenės išėmusi laišką, įspraudžiau jai į delną.

– Čia tau, – pasakiau. – Tikiuosi, atleisi, kad neatidaviau iš karto. Nenorėjau, kad dar labiau kentėtum.

Merės akys sužibo pamačius siuntėjo vardą.

– Vaje! – aiktelėjo ji.

– Atsiprašau, – pasakiau žengdama atgal.

Merė padavė man ranką.

– Ne, – pasakė ji. – Neatsiprašinėk. Aš suprantu. Tikrai.

– Labai tavęs pasiilgsiu, – pasakiau norėdama, kad viskas būtų kitaip – jai, Kitei ir mums visiems. – Pažadėk po karo atvažiuoti į Siatlą manęs aplankyti.

– Pažadu, – atsakė ji. Ir sulig šiais žodžiais Merės ir jos laiško tarp mūsų nebeliko – galbūt visam laikui. Saloje pasidarė dar vienišiau.

Ilgą laiką atrodė, kad Vestris niekada nebesugrįš. Sala be jo pasikeitė, ypač išvykus Merei, o Kitė negalėjo išeiti iš kambario. Tačiau vieną rytą gegužės gale dirbdamos ligoninėje išgirdome, kaip per stovyklos centre įrengtą garsiakalbį pranešė, kad vyrai grįžo.

– Eik, – pasakė man slaugė Hildebrand.

Nė nepadėkojusi išlėkiau į lauką ir tekina pasileidau takeliu, kol pribėgau aerodromą. Vyrai kėblino į kareivines su sunkiomis kuprinėmis ir dar sunkesnėmis širdimis. Lensas, pulkininkas Donahju ir keletas kitų pažįstamų vyrų. O kur Vestris? – pagalvojau, dairydamasi pažįstamo veido. Tarnybai pasibaigus Eliotas su keliais kitais vyrais išvyko namo anksčiau. Ar kas nors kitas žino, kur yra Vestris? Jaudinausi.

– Ar matėt Vestrį? – paklausiau nepažįstamo kareivio, einančio nunarinta galva.

– Apgailestauju, ponia, – atsakė jis, – bet aš jo nepažįstu.

Linktelėjusi pastebėjau Vestrio kambario draugą iš kareivinių.

– Tedai, – paklausiau priėjusi. – O kur Vestris? Ar matei jį?

Jis papurtė galvą.

– Gaila, bet nuo vakar nebemačiau.

– Ką nori pasakyti?

– Jis kovojo priešakinėse gretose ir...

Mano širdis ėmė smarkiai plakti.

– Ką sakai?

– Jis neatskrido kartu su mumis.

– Ką tai reiškia? – sušukau. – Kad nebegrįš namo? Kad jūs jį ten palikote?

– Šįvakar atskrenda dar vienas lėktuvas, – tarė jis. – Melskimės, kad jis atskristų su juo.

Linktelėjau, o Tedas atsisveikino, lengvai pirštais paliesdamas kepurę, ir prisidėjo prie kitų vyrų, vienas per kitą skubančių į stovyklą, išsiilgusių karšto maisto ir minkštos lovos.

Suspaudžiau saujoje mane saugantį medalioną tikėdamasi, kad ir kur būtų, Vestris pajus mano meilę. Priversiu jį grįžti. Privalau.

Tą vakarą oras atvėso, atogrąžose gegužės mėnesį retai taip būna. Einant paplūdimiu krėtė šiurpas, elgiausi kvailai, kai Kitė tokios padėties. Jau kelias dienas ji jautė silpnus sąrėmius, tačiau patikino mane, kad nieko rimto. Vis tiek pažadėjau po valandos pareiti. Jaučiausi kalta, palikusi ją vieną, tačiau dabar kaip niekad man reikėjo trobelės paguodos.

Atrakinusi duris ir įėjusi įsisupau į užklotą, klausydamasi praskrendančių lėktuvų. Ar jis ateina? Prašau, Dieve, tegul jis grįžta, meldžiau mintyse.

Tačiau vietoj žingsnių per smėlį lauke pasigirdo lietus, iš pradžių nukrito vos keli lašai, paskui šimtas, tūkstantis lašų. Dangus, regis, praplyšo ir viską liejo ant trobelės stogo.

Atidariusi duris iškišau ranką, kad pajusčiau lietaus lašus, tarsi tvirtus bučinius ant mano odos, kviečiančius į lauką. Žengiau žingsnį ir užsimerkusi pakėliau galvą į dangų, leisdama šiltam lietui sušlapinti veidą, plaukus. Po kelių akimirkų suknelė kiaurai peršlapo. Lietui varvant po apatinuku, atsisagsčiau korsažo sagas. O tada akies krašteliu pastebėjau žmogaus figūrą. Iš pradžių ji vos matėsi liedamasi tolumoje. Be baimės ėjau artyn, skindamasi kelią per lietų, tarsi iš dangaus nuleistas karoliukų užuolaidas, kol pagaliau įžiūrėjau jo veidą, sulysusį po ilgo kariavimo ir ištroškusį meilės, kurios žūtbūt norėjau jam duoti.

Mūsų kūnai susiliejo lyg sukurti vienas kitam, jo kuprinė nukrito į smėlį.

– Ak, Vestri! – sušukau. Net ir tamsoje mačiau subraižytą jo veidą, suplėšytą purviną uniformą.

– Atėjau tiesiai čia, – pasakė jis.

– Vestri! – vėl sušukau, spausdama jo lūpas prie savo.

Jis perbraukė rankomis per suknelę suimdamas medžiagą, tarsi norėdamas, kad ši dingtų. Šokau jam į glėbį, apsivijau kojomis ir be perstojo bučiavau, kol nusišypsojęs švelniai pastatė mane į smėlį.

Jis įkišo ranką į kuprinę.

– O dabar padarysime taip, – pasakė. – Ar kada nors matei tikrą kareivišką dušą?

Vestris išsiėmė gabalėlį muilo.

– Štai kaip maudydavomės laive, – pasakė jis. – Tiesiog ant denio atogrąžų lietuje.

Pakėliau rankas prie jo apykaklės ir paskubomis atsagsčiusi marškinius ėmiau glamonėti nuogą krūtinę, ant kurios kabėjo metalinės asmens plokštelės.

Greitai nusimetęs kelnes, jis per galvą nuvilko man suknelę. Akimirką nuogutėliai stovėjome šiltame lietuje, tada palinkęs arčiau Vestris balkšvu muilu perbraukė man per kaklą. Aiktelėjau, kai prisilietė prie krūtų, putotai muilindamas odą.

Prisiglaudžiau prie jo, mėgaudamasi mūsų kūnų artumu, ir paėmusi muilą tryniau jam krūtinę, rankas, nugarą. Vos tik muilas suputodavo, lietus nuplaudavo burbulus. Vestris prisispaudė mane, jo bučinyje pajutau jėgą ir alkį. Jis paėmė mane į glėbį, muilas išlydo man iš rankos ir nukrito į smėlį, nusinešęs į trobelę paguldė į lovą.

Man patiko nuogu kūnu jausti lovos užtiesalą ir po valandos, kai nurimo audra, gulėjau lovoje pirštu tyrinėdama Vestrio veidą, o jis pro langą žvelgė į paplūdimį. Jo smakras buvo apaugęs tankia ražiena. Suskaičiavau įbrėžimus ant jo veido. Keturi penki, skaičiuojant gilią įpjovą ant ausies.

– Kas ten dėjosi? – sukuždėjau.

– Tikras pragaras, – atsakė jis, remdamasis į pagalves ant lovos.

Pajutau, kad dvejoja.

– Nenori apie tai kalbėti, ar ne?

– Verčiau džiaugtis šita tobula akimirka, – pasakė ir švelniai pabučiavo man lūpas.

Prisiminusi Kitę suvokiau, kad gal jau praėjo kelios valandos. Ar jai viskas gerai? Jaučiausi kalta, kad taip ilgai negrįžtu.

– Mūsų drabužiai turbūt kiaurai peršlapo, – pasakiau truputį sunerimusi.

Vestriui pakilus, antklodė nukrito ant lovos. Droviai sukikenau, stebėdama jo stiprų gražų nuogą kūną.

– Einu atnešti, – pasakė jis.

Po akimirkos grįžo nešinas šlapia suglamžyta suknele. Kol vilkausi ją per galvą, jis įsmuko į kelnes.

– Ar gali dar pabūti? – paklausė pirštais šukuodamas man plaukus.

– Norėčiau, bet turiu grįžti. – Norėjau papasakoti apie Kitę, bet nutylėjau. – Pasakiau Kitei, kad greitai grįšiu.

Vestris linktelėjo ir pabučiavo man ranką.

Tankmėje išgirdę šlamant, abudu atsisukome į langą, paskui kažkas silpnai pasibeldė į duris.

Vestris atsargiai atidarė duris ir įsižiūrėjusi jam per petį pamačiau lauke stovinčią Kitę. Ji iš paskutiniųjų laikė suspaudusi pilvą.

– Ana! – sušuko ji. – Laikas!

Nė nesusimąsčiau, kaip ji mus rado. Nebuvo kada klausinėti.

– Reikia nuvesti tave į ligoninę, – pasakiau pribėgusi.

– Ne, nenoriu, kad kitos slaugės matytų mane tokią. Be to, per vėlu, – pasakė ji. – Aš jau gimdau.

Vestris išsižiojo, o aš padėjau Kitei užeiti į vidų, kur atsigulusi į lovą ji ėmė taip dejuoti iš skausmo, kad širdį vėrė girdint. Lensą reikėtų nubausti už tai, kad paliko ją tokioj padėty, pagalvojau. Papurčiau galvą, antklodės krašteliu šluostydama prakaitą Kitei nuo kaktos, ir ėmiau tyliai melsti Dievo padėti Kitei ir suteikti man jėgų.

Kitė sudejavo dar garsiau. Jaučiau, kad kažkas negerai. Prisiminusi šiurpų Titos įspėjimą, suvirpėjau, bet nuvijau tą mintį iš galvos ir stengiausi susikaupti. Padėjusi Kitei patogiai atsigulti lovoje, rūpestingai įsitaisiau prie jos kojų. Drebančiomis rankomis pakėliau suknelę, mėgindama nors šį tą prisiminti, ką apie gimdymą išmokau per slaugos užsiėmimus. Reikia karšto vandens, chirurginių žnyplių, eterio, antklodžių. Suvirpėjau. Neturėjau nieko, tik rankas.

Matėsi, kad ji kraujuoja.

– Kite, – pasakiau, jai surikus. – Kite, pradėk stumti.

Regis, ji tik kentėjo ir negirdėjo manęs. Suspaudžiau jai ranką.

– Kite, – pakartojau, – klausyk manęs. Tu tuoj pagimdysi, bet turi man padėti. Prašau, stumk. Privalai nepasiduoti.

– Ana, leisk padėsiu, – pasakė pagaliau žadą atgavęs Vestris.

Jis atsiklaupė šalia. Trobelės žibintas apšvietė per ilgą laiką saulėje įdegusią jo odą. Galėjau tik įsivaizduoti, ką jam teko iškentėti, ir štai vėl viskas kartojasi.

Sudrėkinęs nosinę gertuvės vandeniu, Vestris šluostė Kitei kaktą, kol ji stūmė, o aš ją kalbinau.

– Jau matau kūdikio galvutę, – pasakiau. – Dar truputį.

Kitė pažvelgė į Vestrį dėkingumo kupinomis akimis. Jis laikė jos ranką ir glostė plaukus. Jai dar kartą stumtelėjus, vaikas įslydo man į rankas.

– Mergaitė! – sušukau. – Kite, mergaitė.

Vestris kišeniniu peiliuku padėjo nupjauti virkštelę, tada padavė kūdikį Kitei. Ji prispaudė naujagimį prie krūtinės.

– Mums reikia antklodžių, – pasakiau pastebėjusi Kitę virpant.

Vestris apkamšė suglebusią Kitę užtiesalu ir atsisagstė marškinius.

– Štai į ką suvystysime kūdikį.

Jis atsargiai suvystė kūdikį į rusvai žalsvus kareiviškus marškinius, šie per kelias savaites kariaujant suplyšo ir buvo kruvini.

Kitei su kūdikiu patogiai įsitaisius, mudu išėjome į lauką ir susėdome ant smėlio. Nebepajėgiau ilgiau sulaikyti jaudulio.

– Neverk, – švelniai ramino Vestris. – Jai viskas gerai. Tu priėmei kūdikį geriau negu tai būtų padaręs gydytojas.

Linktelėjau rankovės kraštu šluostydamasi ašaras.

– Nemaniau, kad jai taip nutiks. Lensą reikėtų nuteisti karo lauko teisme, kad paliko ją tokioj padėty.

Vestris atrodė sumišęs, bet linktelėjo.

– O kūdikis? Kur jį padės?

– Paims saloje gyvenanti misionierių pora, – atsakiau. – Kitė sutiko, bet... – mostelėjau į trobelę, – žinau, kaip jai bus sunku.

– Kai pajėgs atsikelti, nunešiu ją į stovyklą, – pasakė jis. – O tu paimsi kūdikį.

Linktelėjau.

– Turbūt turėtume parnešti ją namo prieš saulėtekį, kad išvengtume žiūrovų.

Patylėjęs, Vestris švelniai paglostė man plaukus.

– Ana, man buvo bloga be tavęs.

Man akyse sublizgo ašaros.

– Kiekvieną dieną ir valandą galvojau apie tave, – atsakiau.

– Ten tiek prisikentėjau, – pasakė jis. – Tik mintis, kad grįšiu pas tave, padėjo man ištverti.

Veidu prigludau prie nuogos jo krūtinės, tokios šiltos ir švelnios.

– Nežinau, ką būčiau dariusi, jeigu būtum negrįžęs, – pasakiau. – Nežinau, kaip būčiau toliau gyvenusi.

Paėmęs mano rankas, pakėlė kairę ir palietė žiedą man ant piršto.

– Daugiau nebegaliu dalytis tavęs su juo, – sukuždėjo jis.

– Žinau, – atsakiau įkvėpdama išvien su juo. Nepastebimai nusiėmiau nuo piršto žiedą ir jis įkrito į suknelės kišenę. – Tau daugiau nebereiks to daryti. Aš visa tavo, tik tavo.

Vestris taip aistringai mane pabučiavo, kad ištrynė kaltės jausmą, kurį jaučiau Džerardui. Turbūt taip apsikabinę būtume stovėję iki aušros, jeigu iš trobelės nebūtų pasigirdęs kūdikio verksmas, primindamas mums apie užduotį.

– Geriau nešam jas namo, – pasakiau Vestriui ir švelniai pabučiavau skruostą, nosį ir ranką. Iš tikrųjų dar niekada taip stipriai nemylėjau.

Vestris paplūdimiu į bazę nešė Kitę, įsuptą į užtiesalą iš trobelės. Net ir tokiam stipriam vyrui kaip jis, tai buvo nelengvas žygis, mums grįžus į stovyklą, prakaito lašai varvėjo per saulės nubučiuotą odą. Einant, kūdikis miegojo mano rankose. Net suvystyta į kareiviškus marškinius, mergaitė buvo labai panaši į motiną. Ji tikrai turėjo Kitės nosį ir aukštus skruostikaulius. Spėliojau, ar vieną dieną jai užaugs kupeta garbanų. Tikėjausi, kad taip.

– Dabar nunešim tave į ligoninę, – pasakiau Kitei.

– Bet, Ana, ne...

– Ša, – sukuždėjau. – Nesijaudink. Tau nėra ko gėdytis.

Buvo penkta ryto, ir nors kelios slaugės prižiūri ligonius kitame ligoninės gale, tikėtina, kad nesutiksim nė vienos iš jų, išskyrus slaugę Hildebrand.

Vestris įnešė Kitę į vidų. Nuvedžiau jį į atskirą kambarėlį dešinėje, ten jis švelniai paguldė ją į lovą. Padaviau mergaitę jai į glėbį. Vaikas jai tiko tarsi dėlionės paveikslėlis. Kitė pažvelgė į mane, paskui į Vestrį ir perbraukė ranka jam per apžėlusį smakrą.

– Ar kada nors tau atsidėkosiu?

– Ačiū, nebūtina, – atsakė jis šypsodamasis. – Bet galėtum padėti vaikučiui rasti kitus marškinius.

– Ak, – tarė šypsodamasi Kitė, – juk mano vaikeliui tinka šitas žalsvas atspalvis?

Nusijuokęs Vestris užsimetė šalia lovos ant kablio pakabintą baltą mediko chalatą, tikriausiai gydytojo Livingstono.

– Tau tinka, – pasakiau mirktelėdama.

Išgirdę pasisukant rankeną, visi sužiurome į duris. Įėjo slaugė Hildebrand, išvydusi Vestrį su baltu chalatu, krūptelėjo.

– Kas tu toks?

– Vestris Grinas, ponia, – atsakė jis. – Prieš išeidamas norėjau įsitikinti, kad abiem, tiksliau visoms trims, nieko netrūksta.

– Dabar, kareivi, aš jomis pasirūpinsiu, – atsakė ji greitai. – Ir parnešk chalatą, kai išplausi ir išlyginsi.

Linktelėjęs Vestris priėjo prie durų.

– Labanakt, ponios, – atsisveikino man šypsodamasis.

– Labanakt, – atsakiau. Vestriui išeinant pastebėjau keistai sunerimusį Kitės žvilgsnį.

– Ana, Kite, jums viskas gerai? – paklausė slaugė Hildebrand.

– Taip, – atsakiau. – Mergaitė gimė sveika, bet ją reikia nuprausti. Jas abi reikėtų sutvarkyti.

Linktelėjusi slaugė Hildebrand iš sieninės spintos išėmė dubenį.

– Ana, gali pirmą kartą išmaudyti mergaitę.

– Taip, – atsakiau, imdama iš Kitės rankų kūdikį.

– Aš paskambinsiu Meihjusams ir paprašysiu atvykti, – toliau kalbėjo slaugė Hildebrand. – Baigusi maudyti, suvystyk ją į atsarginę paklodę. Namie jie turės drabužėlių ir antklodžių.

Kitė papurtė galvą.

– Meihjusai?

– Ta pora paims tavo vaiką, – atsakė ji.

Kitės veide atsirado siaubas.

– Taip greitai, – pratarė. – Aš...

– Kite, pati šito norėjai, kitos išeities nėra, – šaltai atsakė slaugė Hildebrand. – Tu negali čia auginti vaiko. Taip bus geriausia ir jai, ir tau. Kuo greičiau ją paims, tuo lengviau bus tau.

Kitė liūdnai stebėjo, kaip aš maudau mergaitę, muilinu jos mažą galvutę ir švelniai frotiniu skudurėliu šluostau putas.

– Jos vardas Adela, – sumurmėjo Kitė.

– Brangioji, negali duoti jai vardo, – griežtai atsakė slaugė Hildebrand. – Meihjusai patys išrinks jai vardą.

– Man nerūpi! – atkirto Kitė žiūrėdama į šalį. – Man ji visada bus Adela.

Nuplovusi visas putas nuo švelnutės vaiko odelės, iškėliau ją iš dubens ir įsupau į rankšluostį. Nusausinusi, atsargiai suvysčiau į paklodę, kaip liepė slaugė Hildebrand, ir įdaviau ryšulėlį Kitei į rankas.

– Ne, – pasakė ji, nusisukdama ir vos gniauždama ašaras. – Negaliu jos laikyti. Jeigu paimsiu, nebepaleisiu. Argi nesupranti, Ana?

Kitė pravirko, bet taip verkiančios jos dar negirdėjau. Šitas sielvartas sklido iš kažkur labai giliai.

Prislėgta nutylėjau, stengdamasi dėl Kitės išlikti stipri, ir nešina kūdikiu išėjau iš kambarėlio. Kurį laiką palaukus, koridoriuje pasirodė trisdešimtmečių pora. Pro uždarytas duris veržėsi prislopintas Kitės kūkčiojimas.

Parodžiusi į porą, slaugė Hildebrand linktelėjo.

– Džonas ir Evelina Meihjusai, – pasakė išspaudusi šypseną. – Dabar jie paims kūdikį.

Pora atrodė maloni ir iš nekantraujančios moters šypsenos mačiau, kad ji su meile priims mergaitę. Ji paglostė kūdikiui galvutę.

– Turbūt alkana, – pasakė moteris, imdama mergaitę man iš rankų. – Mašinoje turim buteliuką.

Slaugė Hildebrand tyliai, gal net išdidžiai stebėjo, kaip naujoji motina užmezgė ryšį su ,,savo“ vaiku.

– Jos vardas Adela, – pasakiau tyliai už Kitę.

– Gražus vardas, – atsakė moteris, – bet mes išrinkome kitą. Vis dėlto įrašysiu jį į gimimo liudijimą, kad visą laiką būtų jos gyvenimo dalis.

Linktelėjusi pasitraukiau, o pora padėkojo slaugei Hildebrand ir išėjo akimirksniu tapusi trijų narių šeima.

– Einu pas Kitę, – pasakiau siekdama durų rankenos.

– Palauk, Ana, – pasakė slaugė Hildebrand, – kol kas neik. Prašau, pirma norėčiau su ja šnektelėti.

Nesupratau, ką ji turi galvoje, bet paklusau rimtai jos veido išraiškai. Atrodė, kad už durų pralaukiau visą amžinybę. Ką ji ten veikia? Ką ji kalba Kitei?

Prikišau ausį prie durų ir išsigandau, išgirdusi slaugę Hildebrand sakant: ,,Kartą buvau atsidūrusi tavo padėtyje.“ Jos žodžiai mane išgąsdino, pamačiusi sukantis durų rankeną atšokau.

Durims atsidarius, pasirodė Kitė sausomis akimis ir bejausme, bereikšme mina – tokios jos dar neteko matyti.

11 skyrius

Slaugė Hildebrand atleido mane nuo darbo ligoninėje, kad keletą dienų galėčiau rūpintis Kite. Kartu su ja sėdėjau kambaryje, nors man atrodė, jog jai labiau norėjosi pabūti vienai.

– Gal pažaidžiam kortom? – pasiūliau, imdama kortų malką iš šalia lovos stovinčio staliuko.

– Ne, dėkui, – atsiliepė Kitė. – Man nesinori.

Atnešdavau jai maisto ir stengiausi sudominti žurnalais. Vis dar manydama, kad Kitė sveiksta po ligos, Liza užnešė du naujus Vogue žurnalus, tačiau Kitė tik padėjo juos ant lovos ir mieliau įsmeigė žvilgsnį į sieną, užuot domėjusis naujausia mada.

Žinojau, kad niekuo jai negaliu padėti. Jai teks pačiai tai įveikti, todėl, praėjus dviem dienom po gimdymo, atsiprašiau ir išėjau pasivaikščioti paplūdimiu link trobelės. Man reikėjo pakeisti aplinką, o Kitei pabūti vienai.

Kaip ir tikėjausi, radau ten Vestrį, popiečio saulei liejantis į vidų, jis snaudė ant lovos.

– Sveikas, – sukuždėjau ir patogiai įsitaisiau šalia. Atsimerkęs šiltai man nusišypsojo ir prisitraukė prie savęs.

– Kertu lažybų, kad nežinai, jog miegi šalia šedevro, – pasakiau šypsodamasi.

Vestris perbraukė pirštu man per veidą ir nusistebėjo:

– Žinojau tai nuo pat pirmos dienos, kai įžengei į trobelę. Tu didžiausias meno kūrinys pasaulyje.

Nusišypsojusi papurčiau galvą.

– Ne, kvailiuk. Ne aš, o paveikslas. – Iš po lovos ištraukiau paveikslą. – Jis Gogeno.

Vestris greitai atsisėdo, žvelgdamas į drobę naujomis akimis.

– Kalbi rimtai?

Linktelėjau.

Jis nepatikliai papurtė galvą.

– Man visada atrodė, kad jį nutapė kas nors iš postimpresionistų, galimas daiktas, jaunesnis ir ne toks žymus, gal kuris nors jų mokinys. Tikrai Gogenas? Iš kur žinai?

– Man pasakė sena salos gyventoja, – atsakiau išdidžiai šypsodamasi.

Norėdamas geriau apžiūrėti, Vestris atsisėdo šalia manęs ant lovos.

– Nėra parašo, – pastebėjo jis.

– Galbūt iš pradžių jis nepasirašydavo savo darbų.

– Gal ir tavo tiesa, – sutiko. – Monė irgi nepasirašydavo.

Linktelėjau.

– Tik pažvelk į potėpius.

– Šiame paveiksle galima pasiklysti, – tarė Vestris, žavėdamasis lobiu savo rankose.

– Ką su juo darysim? – paklausiau, ranka lygindama suglamžytus Vestrio marškinius.

– Nežinau.

– Negalime čia palikti, – pasakiau, – karui pasibaigus, mums išvykus. Nenoriu nė pagalvoti, kad jį praris potvynio banga.

Vestris pritarė.

– Arba sugadins drėgnas oras. Nuostabu, kad tokiomis klimato sąlygomis taip ilgai išsilaikė.

Pakabinusi paveikslą ant kabliuko atsidusau.

– O gal jo vieta čia. – Akimirką žiūrėjau į paveikslą, paskui atsisukau į Vestrį. – Turiu tau dar kai ką pasakyti apie šitą trobelę.

– Ką?

– Sena moteris, vardu Tita, įspėjo mane dėl šios vietos. Ji sakė, kad visi, kas čia įkelia koją, užsitraukia nelaimę.

Vestris šyptelėjo.

– O tu tiki jos burtais?

– Na, prisipažinsiu, kad išsigandau.

– Prisimeni, Ana, apie ką kalbėjomės pirmą kartą susitikę? Sakei tikinti, kad gyvenime svarbiausia laisva valia. – Jis švelniai paglostė man plaukus. – Tavo gyvenimas bus turtingas, laimingas ir kupinas meilės, nes tokį susikursi.

Įspraudžiau savo ranką į jo.

– Tu teisus.

– Be to, – kalbėjo toliau, – tik pagalvok, kiek gero patyrėme tarp šių keturių sienų. Čia pamilome vienas kitą. Čia gimė kūdikis. Ir galbūt radome vieną didžiausių amžiaus meno kūrinių. Argi tai nelaimė, kaip sako senoji?

Mums sėdint ant kranto ir klausantis bangų mūšos, mintyse meldžiausi – Dieve, tebūnie jo tiesa.

Visi žinojome, kad laiko lieka vis mažiau. Gegužė praūžė kaip smarki audra, o mes su Kite iš salos išvyksime birželio viduryje, tuo pat metu, kai Vestrį su kitais vyrais išsiųs toliau kariauti, šįsyk į Europą. Todėl tolumoje kone girdėjau tiksint laikrodį, nuolatos man primenantį, kad to pasaulio, kurį pažinome, labai greitai nebeliks.

Man teks pažvelgti Džerardui į akis. Kitei teks palikti dukrelės gimimo vietą. Kaip mums sugrįžti į Siatlą, kai taip pasikeitėme? Kaip apsimetinėti vėl imantis ankstesnių vaidmenų toje svetimoje vietoje, kurią kažkada vadinome namais?

– Aš ketinu likti, – pareiškė Kitė vieną birželio pradžios rytą valgykloje. – Slaugei Hildebrand pravers pagalbininkė. Be to, Siatle manęs niekas nelaukia.

Ji nenorėjo įžeisti, tačiau jos žodžiai bei stojusi ilga tyla skaudino. Tai tiesa. Džerardas lauks manęs. Birželį jis grįžta namo.

Spėliojau, kas paskatino Kitę likti. Ji labai pasikeitė, iš tos moters, pirmą dieną išlipusios iš lėktuvo į salą, beliko tik šešėlis. Abejinga. Santūri. Sutrikusi. Ji atsidavė darbui ir kiekvieną laisvą minutę praleisdavo ligoninėje.

– Nelabai suprantu, – pasakiau valgydama virtą kiaušinį, – argi nepasiilgai namų? Argi nenori išvykti iš šitos salos po... visko, kas įvyko?

Ji pažvelgė pro langą į sodriai žalią kalvos šlaitą tolumoje. Kaip prisiminimai visam laikui susaistys mane su šia vieta, taip, įtariau, ir Kitė visada jaus, kad čia paliko dalelę savęs.

Ji išspaudė šypseną.

– Maniau, kad atėjus laikui norėsiu išvykti, – pasakė. – Bet dabar aš tiesiog nepasirengusi.

Linktelėjau.

– Šie mėnesiai mums susiklostė labai skirtingai, – pasakė ji gailesčio kupinu balsu. – Tu sutikai nuostabiausią vyrą. Tik pamanyk, radai jį čia per patį karą.

Tarsi pagal signalą Vestris pamojo iš kitapus valgyklos. Ir nesilaikydamas elgesio taisyklių priėjo prie mūsų stalo.

– Esate gražiausios moterys saloje, – pasakė jis, servetėlė vis dar kabojo jam už apykaklės. – Mieloji, kaip laikaisi? – kreipėsi į mane. Nuėmusi padaviau jam servetėlę.

– Nuostabiai, – atsakiau. – Šįryt man trūko tavęs trobelėje.

Keistokai jaučiausi atvirai kalbėdama apie mūsų paslaptį, tačiau dabar tai nebesvarbu, nes Kitė ten buvo, o be to, prie stalo sėdėjome vienos.

– Vestri, – kreipėsi kilstelėjusi galvą Kitė. Man nepatiko, kaip ji mirksi jam akutėmis. – Ligoninės spintoje radau ne vietoj padėtų grindlenčių. Pamaniau, gal tiks girgždančioms trobelės grindims užtaisyti.

Mano skruostai užkaito. Kodėl Kitė mano, kad tai jos reikalas kalbėtis su Vestriu apie trobelę? Ir dievaži, iš kur žino ar atsimena, kad grindys girgžda?

– Dėkui, Kite, – ramiai atsakė Vestris. – Užsuksiu šiandien pažiūrėti.

– Bet... – žiojausi sakyti ir nutilau.

– Kas yra? – paklausė Vestris.

– Nieko, – sumurmėjau. – Norėjau pasiūlyti į pavakarę susitikti trobelėje. – Žiūrėjau į Vestrį, kad būtų aišku, jog kviečiu tik jį.

– Mielu noru, – atsakė jis. – Pusę šešių būsiu laisvas. Kaip tik spėsim pamatyti saulėlydį.

– Gerai, – pasakiau ir man iškart palengvėjo.

Vestris jau norėjo eiti, bet pakilusi Kitė tarė:

– Jei nori, užsuk po pietų, aš dirbsiu iki aštuonių. – Ji keistai pažvelgė į mane. – Turiu galvoje, jei nori pamatyti tas grindlentes.

Vestris neįsipareigojamai linktelėjo ir išėjo iš pastato.

Valandėlę valgėme tylėdamos, tada Kitė vėl prabilo.

– Taigi, kaip sakiau, tikriausiai padirbėsiu dar kelis mėnesius, o paskui – kas žino, – jos žvilgsnis vėl nuklydo į langą. – Dabar slaugėms yra daugybė galimybių. Galbūt užsirašysiu ir su įgula išvyksiu į Europą.

Stebėjau, kaip varstosi jos burna, žodžiams sklindant iš lūpų. Kas ta moteris, sėdinti priešais mane? Norėjau pažvelgti jai į akis, bet ji nusuko žvilgsnį.

– Aš tik...

– Pasakiau slaugei Hildebrand, kad padėsiu šiandien daryti imunizaciją, – pertraukė ji. – Geriau jau eisiu.

– Taip, gerai, gali eiti, – atsakiau, jai jau einant pro duris.

– Kitei kažkas pasidarė, – pasakiau vakare įėjusi į trobelę ir nusispyrusi batelius kritau į lovą.

– O kur labas? – atsiliepė Vestris šypsodamasis ir padavė puokštę kinrožių.

– Atleisk, – tariau, grožėdamasi ryškiai geltonais žiedais – visiška įprastų raudonų kinrožių, kaip piktžolės augančių aplink karinę bazę, priešingybe. Geltonosios gana retos. Kiek žinau, tai buvo vienintelės geltonosios kinrožės saloje ir jos augo čia pat, vos už poros žingsnių nuo trobelės. Padėjau gėles ant kėdės ir atsidusau galvodama apie Kitę.

– Tiesiog per pusryčius jinai elgėsi keistai ir man dėl jos neramu. Per praėjusius kelis mėnesius labai pasikeitė. Aš jos beveik nebeatpažįstu.

Išsitraukęs kišeninį peiliuką Vestris rūpestingai ant raudonmedžio stalo supjaustė raudoną obuolį.

– Ji tikrai pasikeitė, – atsakė. – Kiekvienas, kam būtų tekę išgyventi tiek, kiek jai, pasikeistų. Ar nemanai, kad galbūt esi jai per griežta?

Linktelėjau.

– Turbūt tavo tiesa, – atsakiau, imdama iš jo skiltelę obuolio. Traškus saldumas minutėlei numalšino nerimą.

– Juk nenusiminei dėl to, ką ji pasakė apie grindlentes?

– Ne, – pamelavau, – na, gal truputį. – Atsidusau. – Ar neteisinga, kad nenoriu niekam atiduoti šios vietos?

Jis nusijuokė sėsdamasis ant lovos šalia manęs.

– Ne, bet labiau norėčiau, kad nenorėtum atiduoti manęs.

Žaismingai jį stumtelėjau.

– Nenoriu, todėl paklausiu, ar nuėjai šiandien pas ją į ligoninę?

– Taip, – atsakė mėgaudamasis mintimi, kad pavyduliauju.

– Ir?

Jis papurtė galvą.

– Tos grindlentės, apie kurias ji kalbėjo, niekam tikusios.

– Gerai, – apsidžiaugiau, – nes man patinka mūsų grindys.

Jis perbraukė pirštu man per sprandą.

– Ir man.

– Be to, – kalbėjau toliau, – dėl naujų grindlenčių netektume savo pašto dėžutės.

– Taigi, vienbalsiai nuspręsta, – pasakė suduodamas įsivaizduojamu plaktuku, – girgždančios grindlentės lieka.

Paėmęs auksinį medalioną atsargiai atidarė.

– Vis dar tuščias?

– Taip, – atsakiau. – Vis galvoju, ką geriausia čia įdėti, bet kol kas manęs neaplankė įkvėpimas.

Vestris žvitriai apsidairė.

– Reikia ko nors, kas primintų trobelę ir mus, kas džiugintų tavo širdį mūsų meilės prisiminimais.

Susiraukusi čiupau medalioną jam iš rankų.

– Mūsų meilės prisiminimais? Kalbi taip, tarsi mūsų dienos jau suskaičiuotos, tarsi tai tik...

– Ne, – atsakė ir pridėjo ranką man prie lūpų. – Mylėsiu tave visą gyvenimą, bet pati žinai, kad vėl išvyksiu kariauti. Kol būsiu Europoje, kad ir kaip ilgai tęstųsi karas, noriu, kad savo prisiminimuose rastum mane ir šitą vietą. Tai tau padės ištverti, kol būsime atskirai.

Pakilęs Vestris apieškojo kambarį, perbraukė rankomis per stalą, pintas sienas, užuolaidas, paskui atsiklaupė ant grindų.

– Radau, – pasakė, lauždamas mažytį gabalėlį nuo persimetusios grindų lentos. Dalelė trobelės. Galėsi visada nešiotis su savim, o kartu ir mane.

Jam dedant į medalioną grindlentės gabalėlį, kone šipulėlį, man akyse tvenkėsi ašaros. Jis buvo tobulas.

– Na va, – pasakė, tapšnodamas per medalioną man ant krūtinės – dabar visada būsiu su tavim.

Iš mano bučinio jis suprato, kokia dėkinga jaučiausi.

Tuoj po saulės laidos Vestris uždegė ant stalo stovinčią žvakę ir susiglaudę klausėmės, kaip pučia vėjas ir mėnesienoje čirpia svirpliai, kol, išgirdę bauginantį garsą, suklusome.

Tolumoje nuskambėjo piktas ir ryžtingas vyro balsas, o paskui nevilties kupinas moters riksmas. Balsai iš pradžių skambėjo toli, turbūt giliai džiunglių tankumyne, per toli, kad kreiptume dėmesį, tačiau riksmas ėmė artėti, ir aš instinktyviai griebiau Vestriui už rankos.

– Kaip manai, kas ten?

– Nežinau, – atsakė, stodamasis ir greitai užsimetė marškinius. – Bet manau, kad ji pakliuvo į bėdą. Pabūk čia, – liepė man.

– Būk atsargus, – sukuždėjau. Nežinau, dėl ko labiau nerimavau, ar kad Vestris išeina vienas, ar kad lieku viena trobelėje.

Jis tyliai išsmuko pro duris ir nusėlino į tankmę. Vėl išgirdome riksmą, paskui žingsnius. Kažkas bėga, pamaniau.

Pakilusi apsiaviau batelius apgailestaudama, kad trobelėje neturim jokio ginklo. Ar Vestris atsinešė šautuvą? Turbūt ne. Vyrai paprastai nesinešiodavo ginklų už karinės bazės ribų. Sunkiai nurijusi pagalvojau, kad Vestris ten vienui vienas. O kas, jeigu jam prireiks mano pagalbos? Nusprendžiau, jog negaliu tiesiog sėdėti trobelėje ir laukti.

Tyliai išėjau į lauką, pastebėjusi į trobelę atremtą storą pagalį, paėmiau. Dėl viso pikto, pamaniau.

Nuslinkau link paplūdimio, bet staigiai atsisukau netoliese triokšelėjus šakai. Ar sulūžo man už nugaros? Širdis daužėsi krūtinėje. Pajutau tykant pavojų. Aplink tvyrant blogį.

Vėl nuskambėjo riksmas, šįsyk šalia paplūdimio.

– Ne, ne! Prašau neskaudinti mane, prašau!

Žioptelėjau. Atpažinau tą balsą. Dieve mano, Atėja. Ar ji bando bėgti čia, į trobelę, kaip aš jai sakiau? Turbūt Lensas ją persekioja. Kur Vestris? Prasibrovusi pro tankmę išėjau į paplūdimį ir išvydau vaizdą, visam laikui įsirėžusį mano atmintyje.

Gaubiant tamsai veidų nesimatė, tačiau akims apsipratus išvydau siaubingą vaizdą. Mačiau, kaip jis laiko sugriebęs ją už plaukų. Paskui mėnesienoje blykstelėjo plienas.

– O Dieve, ne! – aiktelėjau.

Peilis. Jis perpjovė jai kaklą peilio ašmenimis, o aš be žado stebėjau, kaip jos mažas, suglebęs kūnas krenta į smėlį.

– Ne, – sumurmėjau, nepajėgdama atgauti balso. – Ne, negali būti.

Tamsi figūra nusviedė peilį tarsi kamuolį į džiunglių gilumą, o tada pasileido bėgti pajūriu.

Mėgindama sulaikyti ašaras pribėgau prie Atėjos.

– Atėja, labai, labai apgailestauju.

Pasidėjau ant kelių jos kraujais paplūdusią galvą. Ji gargaliavo ir dusdama kvėpavo.

– Jis, jis, – ji spjaudėsi kraujais.

– Ne, mieloji, – sukuždėjau. – Tik nekalbėk, nieko nesakyk.

Jai burnoje kaupėsi kraujas. Ji merdėjo. Jeigu spėtume nunešti į ligoninę, galbūt gydytojas Livingstonas dar ją išgelbėtų. Privalom ją išgelbėti, tariau sau.

Atėja gestu parodė į išsipūtusį apvalų pilvą. Ji nėščia. O varge, sudejavau.

– Vestri! – sušukau. – Vestri!

Iš tos pusės, kur nubėgo Lensas, pasigirdo artėjantys žingsniai, meldžiausi, kad jis negrįžtų baigti savo darbo.

– Vestri! – sušukau dar kartą.

– Aš čia, – atsiliepė jis. – Aš čia.

– Ak, Vestri! – sušukau. – Pažvelk į ją, tik pažiūrėk, ką jis jai padarė, – aiktelėjau. – Ir jos kūdikiui.

Atėja kilstelėjo ranką, tarsi kažko siekdama, gal žmogaus.

– Ji neišgyvens, – pasakė jis.

– Ką tu kalbi? – sušukau apimta nevilties. – Žinoma, išgyvens. Turi išgyventi. Pažadėjau apsaugoti ją nuo to pabaisos.

Atėjos kvėpavimas nusilpo, tik kartkartėmis sugargaliuodavo arba žioptelėdavo.

Vestris uždėjo ranką ant manosios.

– Ana, – sukuždėjo, – jai perpjautas kaklas. Geriausia, ką galim dėl jos padaryti, tai sumažinti skausmą, kad nebesikankintų.

Supratau jo užuominą, tačiau ar tikrai galėjau taip pasielgti? Tai prieštaravo viskam, ko išmokau slaugių mokykloje, vis dėlto, laikydama rankose mirštančią Atėją, žinojau, kad tai ne tik teisinga, bet ir vienintelė išeitis.

– Nubėk ir atnešk mano kuprinę iš po stalo, – paprašiau. – Paskubėk!

Jis sugrįžo nešinas kuprine ir išėmė morfijaus, kurio kiekviena slaugė per karą nešiodavosi su savim. Ampulėje buvo tiek, kad būtų galima nuraminti per šimtą kilogramų sveriantį vyrą arba prie rojaus vartų nusiųsti keturiasdešimt šešių kilogramų moterį.

Pabučiavusi Atėją į kaktą, suleidau į ranką pirmą dozę ir patryniau vietą, kur įdūriau adatą.

– Na va, – pasakiau, mėgindama sulaikyti ašaras ir jos labui kalbėti ramiu bei tvirtu balsu. – Tuoj nebeskaudės. Atsipalaiduok.

Jos kvėpavimas nuo dusinančio žiopčiojimo perėjo į silpną gargaliavimą. Man suleidus antrą dozę, jos akys nukrypo į žvaigždes, tada suvirpėjo ir užsimerkė. Iš pradžių patikrinau jos pulsą, paskui pridėjau ausį prie širdies.

– Mirė, – pasakiau Vestriui, man veidu upeliais sruvo ašaros. – Jie mirė. Kaip jis galėjo taip pasielgti? – sušukau. – Kaip galėjo?

Vestris nuleido suglebusį Atėjos kūną ant švelnaus smėlio ir padėjo man atsistoti, tada apkabino drebantį mano kūną.

– Turėjau ją išgelbėti, – sušukau jam į krūtinę. – Pažadėjau apginti. Aš jai pažadėjau.

Vestris papurtė galvą.

– Padarei, ką galėjai. Ji mirė ramiai.

– Kaip jis galėjo? – pakartojau apimta pykčio. – Kaip galėjo taip su ja pasielgti?

Atsisukau į paplūdimį, kur vos prieš valandėlę pabėgo vyras, tikriausiai Lensas. Išsiveržusi iš Vestrio glėbio, pasileidau į tą pusę, kur jis nubėgo.

Vis dėlto pasivijęs Vestris tvirtai sugriebė mane per liemenį, neišsilaikiusi ant kojų rankomis kritau į šaltą smėlį. Mėginau išsivaduoti, vėl atsistoti, tačiau Vestris neleido man pajudėti.

– Ana, liaukis, – maldavo jis. – Tu negali.

– Ką nori pasakyti? Kodėl negaliu? – surikusi sviedžiau saują smėlio į tuščią paplūdimį, kur pradingo žudikas. – Mes ką tik matėm, kaip jis nužudė nėščią moterį. Vestri, turim jį rasti ir nuvesti pas pulkininką. Jis privalo sumokėti už tai, ką padarė.

Atsiklaupęs šalia Vestris glostė man veidą. Ant skruostų jutau ašaras, Vestris jas nušluostė.

– Paklausyk manęs, – pratarė švelniai. – Tai, ką šįvakar matėme, buvo tragiška. Tačiau privalai patikėti mano žodžiais, niekada niekam negalėsime prasitarti apie tai, ką matėm.

Papurčiau galvą.

– Nesąmonė, – prieštaravau. – Įvykdyta žmogžudystė, privalome apie tai pranešti. Mes pasirūpinsim, kad jį nuteistų.

– Negalime, – sumurmėjo Vestris. Jo balsas nuskambėjo keistai, kupinas pralaimėjimo. – Kadangi buvo įvykdytas užpuolimas, – ir patylėjęs pridūrė: – O mes įvykdėme žmogžudystę.

– Ne, netiesa.

– Tačiau visiems taip atrodys, – pasakė jis. – Be to, jei šita paslaptis išaiškės, mums ir tiems, kuriuos mylime, gali atsitikti kai kas blogiau.

Ką jis žino? Ką slepia? – pagalvojau.

Atsistojusi nuo suknelės nupurčiau smėlį.

– Kokia nesąmonė, – pasakiau. – Kaip galiu grįžti į bazę, žinodama, kad žudikas yra laisvėje?

Jis pažvelgė man į akis.

– Šįvakar sakei, kad myli mane, kad nori amžinai likti su manim, – pasakė rodydamas į trobelę.

Linktelėjau.

– Taigi, ar pasitiki manim?

Sutrikusi iškėliau rankas.

– Vestri, aš tik...

– Tik pažadėk, kad niekam neprasitarsi, – paprašė. – Vieną dieną suprasi. Pažadu.

Atsisukę abudu pažvelgėme į Atėją. Net ir mirusi, ji skleidė grožį ir švelnumą. Giliai atsidususi, pažiūrėjau į stiprų, patikimą Vestrio veidą. Kad ir koks neužtikrintas atrodė jo planas, pasitikėjau juo. Jeigu sakė, kad taip elgtis teisinga, turėjau tuo patikėti.

– Niekam nepasakosiu, – sukuždėjau.

– Gerai, – atsakė, glostydamas man skruostą. – Reikia ją palaidoti iki saulėtekio.

12 skyrius

Tas kapas nebuvo vertas jos trumpo gražaus gyvenimo, tačiau paguldėme Atėją ilsėtis į laikiną žemės plotelį kokie dvylika metrų už trobelės po jostro medžiu. Laimei, turėjome kastuvą. Vestris atsinešė jį prieš savaitę, tikėdamasis įstatyti vieną trobelės pamatų tašą. Jis valandą kasė kapo duobę. Ilgai jį stebėjau, o kai daugiau nebegalėjau ištverti žvirgždančio garso kastuvui vis smingant į žemę, tyliai nuėjau į paplūdimį.

Vos po kojomis pajutau smėlį, suklupau ant kelių. Dar niekada neteko regėti tokio siaubo. Širdyje vis tiek troškau teisingumo, nors ir sutikau pasitikėti Vestriu. Mintyse vis iš naujo pergalvojau tą vaizdą, tikėdamasi aptikti kokią nors detalę ar praleistą kadrą, tada ir prisiminiau peilį.

Prieš pabėgdamas Lensas nusviedė jį į tankmę. Prisiminiau, kaip mėnesienoje sužvilgo plienas, ir širdis krūtinėje ėmė smarkiau plakti. Jei rasčiau peilį, bent jau turėčiau įrodymą, kad jis žudikas.

Nubėgusi į trobelę pasiėmiau žibintą, tada atsargiai priėjau prie džiunglių pakraščio. Gilumoje stūgavo ir prunkštė gyvūnai. Krūmuose šlamėjo vėjas. Anksčiau atrodžiusi graži ir rami, dabar ši vieta virto tikru blogio rojumi. Jau norėjau apsisukusi grįžti, bet įsidrąsinau sakydama: ,,Atėja. Prisimink Atėją.“ Linktelėjusi sau žengiau žingsnį į priekį, tada kitą. Atrodė, kad su kiekvienu žingsniu po kojomis vis labiau traška.

Žibintu apšviečiau taką priešais. Turėtų būti čia pat. Gal dar už poros žingsnių. Labai arti prašliaužus gyvatei, aiktelėjusi atšokau, bet vėl žengiau pirmyn. ,,Nesustok, Ana“, – sakiau sau. Atsisukusi į paplūdimį mintyse bandžiau apskaičiuoti atstumą, kurį galėjo nuskrieti peilis. Apžiūrėjusi man iš kairės augančią didžiulę palmę, ėmiau ieškoti po ja. Turbūt kur nors čia.

Tačiau po keleto minučių ėmiau spėlioti, ar tik džiunglės neprarijo peilio, tapdamos baisaus nusikaltimo bendrininkėmis. Atsirėmusi į palmę, pastačiau žibintą ant žemės ir kaip tik tuomet kažkas dzingtelėjo.

Atsiklaupusi tučtuojau pastebėjau tviskant metalą. Drebančiomis rankomis ištraukiau į žemę įsmigusį kruviną peilį. Prisitraukiau žibintą, kad galėčiau perskaityti užrašą ant kareiviškos rankenos: ,,Dalinio nr. 432; išdavimo nr. 098“.

– Ana! Ana, kur tu?

Vestrio balsas prasiskverbė pro tankmę. Ar aš ilgai užtrukau? Ką pagalvos, pamatęs ieškančią peilio, ypač po to, kai pažadėjau juo pasitikėti?

– Ana? – pasigirdo arčiau. Paėmusi suknelės kraštą, atplėšiau žydrą drobės skiautę. Greitai įvyniojusi peilį, plikomis rankomis išrausiau gana gilią duobutę jam paslėpti ir įkišau ten. Užpylusi žemėmis ir lapais atsistojau, ir sulig tuo priėjo Vestris.

– Ak, štai kur tu, – pasakė jis. – Ką veiki džiunglėse? Aš nerimavau.

– Mąsčiau, – pasakiau, valydamasi žemėtas rankas į suknelę.

– Ateik, – pasakė jis. – Suprantu, kad naktis buvo sunki, bet mums reikia, – nutilęs ieškojo tinkamų žodžių, – ištverti iki galo.

Linktelėjau ir nusekiau paskui jį prie laikino kapo, tada laukiau, kol Vestris atneš Atėją. Grįžo, nešdamas ją rankose, vos tai išvydus, man vėl ėmė srūti ašaros.

Jis paguldė jos kūną į duobę ir mudu tylėdami žiūrėjome. Po kelių minučių Vestris paėmė kastuvą, bet aš sulaikiau jį.

– Palauk, – pasakiau.

Nuo šalia augančio jostro nuskynusi tris rožinius žiedus, atsiklaupiau prie Atėjos kapo.

– Ji nusipelnė gėlių, – pasakiau neatitraukdama akių nuo jos veido.

Išbarsčiusi žiedus ant jos kūno, nusisukau Vestriui ėmus kastuvu žerti ant jos žemę. Negalėjau žiūrėti, tačiau prisiverčiu išbūti iki galo. Tylėdami parėjome į stovyklą, nes mūsų pasaulis pasikeitė – turbūt amžinai.

Jau buvo beveik trečia nakties, kai tyliai įslinkau į kambarį. Apsidžiaugiau Kitei nesujudėjus, nes mano suknelė buvo kruvina, purvina ir suplėšyta. Nusimetusi drabužius sugrūdau juos į šiukšliadėžę ir apsivilkusi naktinius marškinius susirangiau lovoje. Tačiau miegas neėmė. Žinojau, kad neįvykdėme nusikaltimo, bet mane kankino siaubinga ir vis dėlto labai tikra baimė, kad nusikaltome.

Kitą rytą pažadino beldimasis kumščiu į duris. Nesusigaudydama atsisėdau lovoje ir žvilgtelėjau į Kitės lovą – ši buvo tvarkingai paklota. Užsidengiau veidą, kai pro langą tiesiai į akis ėmė spiginti ryški šviesa. Kiek valandų?

Beldimas į duris nesiliovė.

– Tuoj atidarysiu, – sumurmėjau nerangiai lipdama iš lovos ir klupinėdama nuėjau prie durų. Koridoriuje priekaištingai suraukusi antakius stovėjo Stela.

– Ana, kas tau? – užsipuolė ji. – Miegi iki pusės dvylikos? Slaugė Hildebrand širsta. Atsiuntė tavęs. Tavo pamaina prasidėjo aštuntą.

Įsižiūrėjau į mažą žadintuvą, stovintį ant stalelio prie lovos.

– Vaje! – aiktelėjau. – Negali būti, kad taip ilgai miegojau.

Stela pašaipiai šyptelėjo.

– Turbūt ilgai vakarojai.

Ji nužvelgė mane ir jos akys sustojo ties mano rankomis.

– Ką darei? Lipdei purvo pyragus?

Pažvelgiau į juodas panages ir susidrovėjusi paslėpiau naktinių klostėse. Tuomet užplūdo praėjusios nakties prisiminimai. Žmogžudystė. Peilis. Nuslėptas nusikaltimas. Vestrio įspėjimas. Tikėjausi, kad Stela nepastebėjo, kaip pašiurpo mano rankų oda.

– Prašau pasakyt slaugei Hildebrand, kad tuoj pat ateisiu, tik apsirengsiu, – paprašiau.

– Ir nusiprausk, – pridūrė smerkiamai šyptelėjusi Stela ir nuėjo.

Linktelėjau.

– Stela! – šūktelėjau jai pavymui per koridorių.

– Ką? – paklausė atsisukusi.

– Kodėl Kitė neatėjo manęs pažadinti?

– Man irgi įdomu, – atsakė, jos balse neišgirdau nė krislo sarkazmo, o Stelai tai nebūdinga. – Ji tapo kažkokia keista. Tarsi būtų...

– Tarsi būtų nebe mano draugė, – baigiau garsiai. Tie žodžiai lyg granatos pataikė į pavargusią mano širdį.

Stela uždėjo ranką man ant peties.

– Nesijaudink, mieloji, – pasakė. – Kad ir kas jai užėjo, esu tikra, greitai praeis.

Tikėjausi, kad jos tiesa.

Po Kitės gimdymo, tarp jos ir slaugės Hildebrand užsimezgė neįtikima draugystė. Kitė dažnai likdavo ligoninėje padėti viršininkei atlikti ypatingų darbų, o kai atsirasdavo svarbi užduotis arba reikėdavo slaugyti sunkų ligonį, jos pavardė sąraše visada būdavo pirmoji.

Džiaugiausi matydama, kaip Kitė pasižymi darbe. Juk būtent šito ji ir norėjo gyvenime. O čia jos darbas buvo prasmingas. Tačiau kuo energingiau ji dirbo slauge, tuo labiau tolo nuo manęs.

Tokį nesutarimą namie, Siatle, būtume jautusios daug stipriau, tačiau karo zonoje nekreipėme dėmesio, nes mūšiai, naujienos ir kančios slopindavo asmenines problemas.

– Liza prieplaukoje iš kapralo sužinojo, kad padėtis Ramiajame vandenyne vėl pablogėjo, – pasakiau Kitei tą vakarą per pietus. Be karo, daugiau apie nieką ir nesikalbėdavome.

– Tikrai? – atsiliepė, nė nepakeldama akių nuo knygos.

– Manai, vėl teks įtemptai dirbti? – paklausiau, man labai nepatiko toks oficialus bendravimas.

– Tikriausiai, – atsakė žiovaudama Kitė. – Na, aš jau eisiu. Slaugė Hildebrand prašė kai ką padaryti. Būsiu ligoninėj.

Kitapus valgyklos pastebėjau su Tedu bei keliais kitais vyrais besijuokiantį Vestrį. Svarsčiau, kaip jis gali būti toks ramus ir linksmas praėjus vos keletui valandų po to, ką mums teko išgyventi.

Nunešusi padėklą į virtuvę, palaukiau jo lauke ant takelio.

– Sveika, – pasilabino jis mūsų akims susitikus. Paėjom kelis žingsnius link valčių prieplaukos. – Kaip laikaisi? – sukuždėjo, kai kiti vyrai nebegalėjo nugirsti.

– Blogai, – atsakiau. – Vis prisimenu praėjusią naktį ir be paliovos meldžiuosi, kad tai būtų buvęs tik blogas sapnas. Vestri, pasakyk, kad tai buvo tik košmaras.

Jis prisitraukė mano galvą prie savosios.

– O kad galėčiau.

– Ar matei Lensą? – sukuždėjau.

– Ne, – atsakė ir nesmagiai apsidairė. – Ar negirdėjai?

– Ko negirdėjau?

– Šįryt jį su tuzinu kitų išsiuntė į ypatingą karinę misiją.

– Regis, jis nori pabėgti, – nepatenkinta sumurmėjau.

Vestris atrodė įsitempęs.

– Daugiau apie tai nebekalbėkim, – pasakė. – Per daug pavojinga.

Linktelėjau, prisiminusi paranojišką Lizos elgesį. Ji buvo įsitikinusi, kad bazėje pilna klausymosi įtaisų, todėl ką nors slapto pasakydavo tik kareivinėse, ir tai dažniausiai tik tualete.

– Ar šįvakar pasimatysim trobelėje?

Vestris pasikasė kaktą.

– Norėčiau, bet vėliau dar dirbsiu, o po vakarykštės nakties... man norėtųsi pabūti vienumoj.

Vienumoj? Tas žodis pervėrė mane tarsi strėlė.

– A, – tarstelėjau pastebimai įsižeidusi.

Vestris pamėgino praskaidrinti nuotaiką šypsena.

– Tenorėjau pasakyti, kad mudu labai mažai miegojome, todėl geriau anksčiau atsigulkime.

– Tavo tiesa, – atsakiau vis dar įskaudinta.

– Be to, – pridūrė jis, – ar tikrai esi pasirengusi ten grįžti po... po to, kas įvyko?

Taip, siaubas įsiskverbė į mūsų asmeninį pasaulį, bet negalėjau atsikratyti jausmo, kad Vestris išduoda trobelę ir mus.

– Nežinau, – sumurmėjau. – Bet tai, ką ten išgyvenome, buvo gražu, ir nenoriu to prarasti.

– Ir aš nenoriu, – atsakė jis.

Po savaitės vėl įžengiau į trobelę, tačiau buvau viena. Vestris prisidėjo prie kitapus salos kažką statančių vyrų. Jis aiškiai nepasakė, kada grįš. Slenkant dienoms pajutau, kad trobelė mane kviečia, traukia grįžti, ir po ypač ilgos pamainos ligoninėje, kur didžiąją laiko dalį moterys leido susibūrusios prie mažyčio radijo imtuvo, klausydamos naujausių žinių apie Ramiajame vandenyne vykstančius mūšius, pasidaviau jos kvietimui.

Jau temo, kai išsiruošiau į paplūdimį, eidama link trobelės suspaudžiau medalioną. Prasibroviau pro tankmę, bet žengtelėjau atgal, pastebėjusi kažką sėdint ant trobelės laiptelio.

– Kas ten? – garsiai paklausiau.

Žmogysta pakilo ir pajudėjo link manęs. Jai artinantis ėmiau trauktis atatupsta.

– Kas jūs? – sušukau gailėdamasi neatsinešusi žibinto. Tačiau, kai atsidūrėm po atviru dangumi, mėnesiena ją apšvietė, ir aš atpažinau Titą.

– Ana, – kreipėsi ji.

Ką ji čia veikia? Be abejo, ieško Atėjos. Man ėmė daužytis širdis. Ką aš jai pasakysiu?

Senosios moters veidas atrodė pavargęs ir iškankintas.

– Ar norėtumėt užeiti? – paklausiau mostelėjusi į trobelę.

Ji taip pažvelgė į trobelę, kad supratau, jog greičiausiai labai seniai yra ten buvusi. Ji papurtė galvą.

– Ar pamiršai, ką tau sakiau apie šitą vietą? – sumurmėjo. – Ji užkeikta.

Parodžiusi į paplūdimį, išėjo iš tankmės. Nežinodama, ko tikėtis, nusekiau iš paskos.

– Sėskis, – pasakė mostelėdama netoli tos vietos, kur Atėja kabinosi į gyvenimą. Man palengvėjo, kad bangos nuplovė kruviną smėlį.

Valandėlę sėdėjom tylėdamos, kol pagaliau Tita prabilo:

– Žinau, kad ji mirė, – pasakė.

Nežinodama, ką atsakyti, sėdėjau įsmeigusi žvilgsnį į bangas, raminanti mūša malšino sielvartą.

– Įspėjau tave, – pasakė rūsčiai. – Šita vieta bloga. Negera. Ir štai ji pasiėmė mano Atėją, mūsų Atėją. Ji buvo ypatinga, supranti?

Veltui mėginau sulaikyti ašaras, kurios savaime tekėjo pro užmerktas akis.

– Ak, Tita! – sušukau. – Man labai gaila.

– Cit! – pasakė stodamasi senoji. – Kas padaryta, tas padaryta. Dabar tavo pareiga ieškoti teisybės.

Klausiau savęs, ką ji žino? Ar – dar blogiau – ką manosi žinanti? Ar matė suplūktą žemę, kur Vestris kasė kapą?

Sumišusi stebėjau, kaip eina link džiunglių.

– Tita, – pasakiau. – Prašau, Tita, palaukit. Jūs klystat. Jei manot, kad aš, kad mes...

– Teisybės, – pakartojo, paskutinį kartą atsisukusi į mane, – tai vienintelis būdas tau kada nors išsklaidyti burtus.

Stebėjau ją, einančią į tankmę, atrodė, kad džiunglės ją visą prarijo. Atsidususi susmukau ant smėlio, rankomis, kaip vaikystėje išbarus motinai, apsikabinau kelius. Bent kol kas Lenso nėra saloje ir ilgą laiką nesimatė japonų aviacijos ,,paradų“. Kodėl gi jaučiau tykant blogį? Pagalvojau apie Atėjos krauju suteptą peilį, užkastą už kokių šešiasdešimties metrų ir saugiai susuktą į suknelės skiautę. Tik aš žinau, kad jis ten. Galiu paimti kaip įrodymą. Galiu ieškoti teisybės, kaip kad primygtinai reikalauja Tita. Tačiau kaip man nepaisyti Vestrio nuomonės?

Pakilusi nuėjau prie trobelės ir apgraibomis atrakinau duris, tada vėl padėjau raktą į knygą. Viduje tvyrojo tvankus ir troškus oras. Pagalvojau apie po lova padėtą paveikslą ir atsiklaupiau jo paimti. Mintyse svarsčiau, kas per pora jame pavaizduota? Ar jie gyveno šioje trobelėje? Ar juos ištiko nelaimė, kaip sako Tita? O gal jiems pasisekė išvengti prakeiksmo?

Nuo stalo paėmusi popieriaus lapą ir plunksnakotį, atsisėdau rašyti laiško Vestriui, širdis ėmė smarkiau plakti pagalvojus, ką jam parašysiu:

Brangusis Greisonai,

o kad būtum dabar čia, paimtum mane į savo glėbį ir ištrintum mano regėtą siaubą. Nerimauju, kad po to, ką teko matyti, daugiau niekada šitos sienos nebebus tokios kaip anksčiau, ir tai mane baugina.

Aš kai ką sugalvojau, suplanavau. Mes nieko aiškaus nenusprendėm dėl ateities, tačiau po karo, kai viskas baigsis, galbūt galėsim nueiti pas kariuomenės viršininkus ir pranešti apie nusikaltimą. Galbūt tada tu jau nebedvejosi. Aš turiu įkaltį, kuris atėjus laikui išteisins mus nuo bet kokio įtarimo. Brangusis, prašau pasakyt, kada bus laikas.

Noriu dar kai ką pasakyti. Dabar jau žinai, kad myliu tave ir nieko kito taip netrokštu, kaip pasidalyti savo gyvenimą ir visą amžinybę su tavim – jeigu nori, tiesiog čia, saloje. Meile mano, tai reiškia, kad būsiu tavo, jei paprašysi.

Mylėsiu amžinai

Kleo

Sulenkusi per pusę pakišau po lenta ir giliai atsidususi nuėjau prie durų.

Praėjus dviem dienom po to, ant lovos sėdinti Kitė išsigandusi pakėlė akis nuo žurnalo.

– Ar girdėjai, kaip kažkas bilstelėjo į langą? – paklausė manęs.

Buvo pusė keturių, bet nedirbome ligoninėje, nes mums visoms buvo įsakyta likti kareivinėse, kadangi už trijų kilometrų nuo kranto buvo pastebėtas japonų karo laivas. Vienoje rankoje Kitė spaudė rožančių, o kita vartė moterų žurnalą. Aš išsitraukiau romaną, pradėtą skaityti vos atvykus į salą, tačiau negalėjau skaityti. Mane tiesiog sukaustė aplink tvyranti baimė.

Papurčiau galvą.

– Nieko negirdėjau.

Niekas nežinojo, kas bus. Viena slaugė sakė, kad tas laivas plaukia kitur. Kita teigė, kad kareivis pagal laivo koordinates patvirtino, jog šis tiesiu taikymu plaukia į Bora Borą. Karas čia? Mūsų saloje? Nenoras tuo patikėti buvo patogi gynyba, tačiau visi žinojome, kad mus gali pulti. Neturėjome kito pasirinkimo, tik stebėti ir laukti.

– Po kareivinėmis yra rūsys, – pasakiau. – Stela mano, mes pereisim ten, jei...

Kitė krūptelėjo.

– Štai ir vėl tas garsas, – pasakė ji. – Kažkas beldžiasi į mūsų langą.

Išspaudžiau šypseną.

– Suprantu, Kite, tu nerimauji, bet japonų kol kas nėra už lango.

Kitė neatsakė šypsena. Tik pakilusi nuėjo prie lango.

– Matai? – pasakė pergalingai šypsodamasi. – Ten Vestris. Turbūt bando atkreipti mūsų dėmesį.

Mūsų dėmesį? Stebėjau, kaip prie lango stovinti Kitė pamojavo Vestriui. Man nepatiko, kad vos tik jį pamačiusi akimirksniu pralinksmėdavo.

– Einu su juo pasikalbėti, – pasakiau ir viena išėjusi pro duris greitai nusileidau prie išėjimo.

– Labas, – sukuždėjau išėjusi į lauką.

Vestris nusišypsojo.

– Kodėl šnabždi?

– Ar nežinai? Gali užpulti salą.

Vestris susikišo rankas į kišenes ir pakreipė galvą į dešinę, žiūrėdamas į mane su linksma šypsena.

– Man patinka tavo narsa. Prieik, noriu pažvelgt į tave.

Užsibuvau jo glėbyje ilgiau negu dera karinėje bazėje, tačiau kažkodėl dabar nebegalvojau apie padorumą.

– O tu atrodai per daug pasitikintis, – atkirtau.

Jis gūžtelėjo.

– Po to, ką teko patirti mūšio lauke, karo laivas horizonte nelabai trikdo.

– O kas, jeigu jie puls? – paklausiau. – Jeigu plaukia į salą?

– Gal ir plaukia, – atsakė jis. – Tačiau kol kas anksti spręsti.

Atsidusau.

– Tik pamanyk, tiek mėnesių čia išbuvom, o mus užpuls prieš pat išvykstant. Nepasisekė.

Vestris paglostė man smakrą, pirštu braukdamas profilį, per nugarą perbėgo virpulys.

– Einam į trobelę, – sukuždėjo man į kaklą.

– Per pačią sumaištį?

– Kodėl ne? – atsakė, hipnotizuojamai mane glamonėdamas.

– Todėl, kad mums buvo įsakyta nekelti kojos iš kareivinių, – silpnai prieštaravau.

Vestris pažvelgė į mane savo didelėmis šviesiai rudomis akimis.

– Bet galbūt tai mūsų paskutinis kartas trobelėje prieš... prieš...

Nė vienas nežinojom, kas bus toliau, tačiau širdyje jaučiau – svarbiausia yra dabar. Spustelėjau jam ranką.

– Gerai.

– Jeigu pasiseks, – pasakė jis, – nepastebėti ir nieko nesutikdami nueisim per džiungles.

Linktelėjau.

– Manai, būsim ten saugūs?

– Paplūdimyje matysim laivą, o jeigu priplauks arčiau, grįšim ir aš prisidėsiu prie kitų karių.

Susiraukiau prisiminusi, kaip pulkininkas Donahju primušė Vestrį kareivinėse, sudvejojau.

– Ar dėl to nepakliūsi į bėdą?

– Tikriausiai, – atsakė. – Jo akys spindėjo pavakario saulėje. – Bet nesvarbu.

Jis paėmė mane už rankos ir aš žvilgtelėjau į antrą aukštą, kur lūkuriavo Kitė. Mūsų akims susitikus, parodžiau į paplūdimį ir pamojavau tikėdamasi, kad supras. Tačiau nė nenusišypsojusi ji greitai nusisuko.

Vestris atrakino trobelės duris ir įėję į vidų lengviau atsikvėpėme.

– Jaučiuosi taip, tarsi būtume pabėgėliai, – pasakiau.

– Turbūt ir esam, – atsakė, apkabindamas mane per liemenį.

– Vestri?

– Ką, brangioji?

– Prieš porą dienų buvau čia. Man baisu, – pasakiau.

– Kodėl baisu?

– Tita buvo atėjusi.

– Tita?

– Sena moteris, su kuria gyveno Atėja. Ji lyg ir šamanė ar dvasinė vadovė. Man nelabai aišku, bet, regis, ji žino apie Atėją.

– Iš kur ji gali žinoti?

– Nežinau, – atsakiau. – Bet dar kartą perspėjo apie trobelės prakeiksmą. Ir sakė, kad tik teisybė išsklaidys burtus.

Vestris suraukė antakius.

– Netikėk tuo, ką sako.

– Kodėl turėčiau netikėti? Šitą vietą ji žino geriau negu mes.

– Nei ji, nei tu nesuprantate, kad teisybė sukels kai ką, kas daug blogiau už mus slegiantį kaltės jausmą. Vestris atsisėdo ant senos raudonmedžio kėdės. Pirmą kartą jo akyse pastebėjau, kaip jį slegia paslaptis. Kaip ir aš, jis nenorėjo slėpti teisybės, tačiau nepersigalvojo. – Kaip man priversti tave suprasti, kad negalim ieškoti teisybės? Bent jau ne tokios, kokios nori tu. Taip reikia.

Linktelėjusi paėmiau jo ranką. Man nesinorėjo ginčytis galbūt paskutinę mūsų naktį kartu. Iškišusi galvą pro langą tolumoje įžiūrėjau karo laivą.

– Jis vis dar ten, – pasakiau.

Vestriui prisitraukus mane, prisiminiau jam paliktą laišką, kuriame nuoširdžiai ir atvirai parašiau apie ateitį. Ar jis perskaitė? Ar irgi norėtų praleisti visą gyvenimą su manim? Nervingai atsidusau.

– Vestri, – sukuždėjau.

– Ką mylimoji?

– Ar radai mano laišką?

– Ne, ilgokai čia nebuvau.

Jau norėjo eiti prie grindlentės jo pasiimti, bet aš sulaikiau.

– Kol kas neimk, – paprašiau kiek susidrovėjusi. – Išeidamas įsidėk į kišenę. Noriu, kad perskaitytum vienas.

– Ar kas nors blogo?

– Ne, ne, – atsakiau. – Luktelėk ir sužinosi.

Linktelėjęs stipriai prispaudė prie savęs. Spustelėjęs įjungė ant stalo stovintį mažą radiją ir vėl kuo aiškiausiai pasigirdo prancūzų radijo stotis.

– Daugiau apie nieką nebegalvokim, tik apie mūsų meilę, – pasakė mums linguojant pagal muziką.

– Gerai, – sukuždėjau.

Jo pasiūlymas suveikė tarsi burtai, užkirsdamas kelią karui, nerimui dėl Kitės ir po žmogžudystės paplūdimyje tvyrantiems šešėliams. Tą akimirką trobelė vėl buvo mūsų, tik mūsų.

Netrukus po saulės laidos Vestris pabučiavo man į skruostą.

– Turbūt jau metas grįžti, – pasakė jis.

Pajutusi, kad jis vis labiau nerimastauja, susirūpinau. Nesupratau, ar tarp mūsų esantis priešas verčia jį dvejoti, ar – abu tai žinojome ir labai bijojome – kad jau nebeilgai būsime kartu.

– Turbūt, – sutikau svarstydama, ar išgyventume trobelėje, japonams pasirodžius ant kranto. Gal užkeikta trobelė mus apsaugotų?

Rankomis išlyginau suknelę ir iš naujo įsisegiau plaukų segtuką.

– Nepamiršk laiško, – pasakiau, Vestriui atidarius duris.

– Taip, – atsakė ir atsiklaupęs pakišo po lenta ranką. – Palauk, koks laiškas? – Jis papurtė galvą. – Čia nieko nėra.

– Kvailiuk, – pasakiau klaupdamasi šalia. – Aišku, yra. Gal per toli užkišau. Įspraudžiau ranką kuo giliau, bet nieko neradusi išsigandau.

– Dieve mano, Vestri! – sušukau, – laiškas dingo.

– Kaip dingo? Niekas nežino mūsų slėptuvės. Nebent kam nors pasakei.

– Tikrai nesakiau, – atsakiau sumišusi.

Vandenyne blykstelėjusi šviesa atkreipė Vestrio dėmesį į svarbesnį rūpestį.

– Vėliau išsiaiškinsim, – pasakė jis, – turiu tave parvesti.

Sugirgždėjusios durys užsidarė ir Vestris ceremoningai jas užrakino.

– Pareisim takeliu per džiungles, – pasakė jis. – Bus saugiau.

Linktelėjusi padaviau jam ranką. Mums einant per tankmę, galvojau apie laišką. Kas galėjo jį paimti ir kodėl? Dabar, likus tiek mažai laiko, norėjau, kad Vestris žinotų, ką iš tikrųjų jam jaučiu ir ko tikiuosi po karo. Svarsčiau, ar bus proga jam tai pasakyti? Ar jis jaučia tą patį?

Vis dėlto, kai grįžome į bazę, jau nebegalvojau apie laišką. Tačiau man nedavė ramybės kita mintis.

– Vestri, – sukuždėjau apimta baimės, jam lydint mane prie moterų kareivinių durų. – Mums reikia grįžti!

Jis pažvelgė suglumęs.

– Kodėl?

– Paveikslas, – pasakiau. – Mes palikom paveikslą.

Jis gūžtelėjo.

– Vėliau paimsim.

– Ne, ne, – prieštaravau. – Tas, kas paėmė mano laišką, gali paimti ir paveikslą.

Vestris akimirką atrodė susirūpinęs, tada papurtė galvą.

– Ne. Tas, kas paėmė laišką, galėjo paimti ir paveikslą, bet nepaėmė.

Papurčiau galvą.

– Mane apėmė bloga nuojauta, – pasakiau. – Negaliu nė pagalvoti, kad paveikslas paklius vagims į rankas. Jis priklauso muziejui ar galerijai, kur jį saugos ir bus galima grožėtis.

– Mes pasirūpinsim, kad ten atsidurtų, – patikino Vestris. – Kai tik tas laivas praplauks. Pažadu. Nuėjęs tau atnešiu.

– Pažadi?

– Taip, – pasakė ir pakštelėjo man į nosį.

Nuėjau prie durų.

– Būk atsargus, – pasakiau.

– Tu irgi.

– Štai kur tu! – koridoriuje sušnabždėjo slaugė Hildebrand. Net ir šnabždėjo ji taip, tarsi šauktų. – Neturiu laiko nei klausytis tavo pasiaiškinimo, nei drausminti, todėl tik pasakysiu, kad iš visų slaugių į rūsį eini paskutinė. Japonai atplaukia. Pulkininkas įsakė moterims slėptis. Reikia paskubėt.

Mano širdis daužėsi, leidžiantis eile laiptų paskui slaugę Hildebrand. Ranka patapšnojau per suknelės apykaklę, kur buvau įsisegusi Kitės Siatle dovanotą mėlyną roželę. Tą rytą netikėtai panorau įsisegti, aiktelėjau suvokusi, kad jos nebėra. Staigiai sustojau.

– Ko lauki? – piktai paklausė slaugė Hildebrand.

Kaip pamišusi dairiausi tai į laiptus, tai atgal į duris.

– Aš tik... – apgraibomis ieškojau, pašėlusiai tapšnodama suknelės kišenes, – kai ką pamečiau, kai ką labai svarbaus.

– O tavo gyvybė tau svarbi?

Nuolankiai linktelėjau galva.

– Tada einam. Reikia nusigauti į rūsį.

Kaip galėjau taip neapdairiai pamesti segę? Įsivaizdavau ją gulinčią paplūdimyje, smėlyje, ir bangos nuplaus ją į jūrą. Suvirpėjusi pagalvojau apie Kitę. Ar tai ženklas, kad mūsų draugystė pasibaigė?

Toliau leidausi laiptais paskui slaugę Hildebrand, mums praėjus pro užrakintas duris stebėjau, kaip, patraukusi kilimėlį, sunkiai atidarė grindyse įtaisytas duris.

– Tu pirma, – pasakė, rodydama į juodą plyšį apačioje.

Kopėčiomis nusileidau į tamsią patalpą, kur mirkčiojo keli žibintai. Atsistojusi ant žemės, įžiūrėjau Lizą su Stela ir toliau sėdinčias kai kurias kitas slauges.

– Kite? – garsiai šūktelėjau. – Ar tu čia?

Man atsakė tik tyla. Susirūpinusi atsisukau į slaugę Hildebrand.

– Ji ten, – pasakė parodžiusi į vienišo žibinto šviesą dešinėje tolimiausiame kampe.

– Kite, – pasakiau eidama prie jos, kol įžiūrėjau išsigandusį veidelį ir netvarkingai išsitaršiusias neklusnias garbanas. Ji sėdėjo atsirėmusi į sieną, atrodė nusiminusi.

– Jaudinausi, kad vis neateini, – pasakė nusibraukusi ašarą.

Atsisėdusi šalia, spustelėjau jai ranką.

– Aš jau čia.

Nežinojome, kas vyksta viršuje. Po dviejų valandų, – nors atrodė, kad praslinko dvylika, – slaugė Hildebrand paskyrė Stelą padėti išdalyti maisto davinį – vandens ir konservuotų pupelių. Maistu pasirūpinta kelioms dienoms, net savaitėms. Suvirpėjau nuo minties, kad reiks gyventi tamsoje ir valgyti kiaulienos konservus.

– Prašom, – Stela pasiūlė gertuvę. Gurkštelėjusi sunkiai nurijau. Vanduo atsidavė rūdimis.

Visos sustingome viršuje pasigirdus žingsniams.

– Slaugės, – sušnabždėjo slaugė Hildebrand, imdama ant sienos kabantį šautuvą, – užgesinkit žibintus.

Paklususios patamsyje klausėmės vis labiau artėjančių ir garsėjančių žingsnių. Pasigirdo dunkstelėjimas ir sugirgždėjusios durys grindyse atsidarė. Stipriai suspaudžiau Kitei ranką. O Dieve, japonai ateina, pamaniau.

Tačiau vietoj svetimos kalbos rūsyje nuskambėjo pažįstamas balsas:

– Slaugės, saugu! Laivas pasuko į vakarus. Galite išeiti.

Moterys sušuko ,,valio!“ – visos, išskyrus Kitę, kuri tik spoksojo priešais save. Paėmiau ją už rankos.

– Eime, brangioji, – pasakiau. – Viskas baigta. Jau galim eiti.

Ji atrodė išsigandusi, tarsi pažadinta iš sapno. Jai uždegus žibintą, pastebėjau pažįstamą apsiblaususį žvilgsnį ir santūrią veido išraišką.

– Taip, žinoma, – atsistojo ir aplenkė mane.

– Ar galite patikėti, kad rytoj mus išsiunčia? – kitą dieną per pusryčius nusistebėjo Liza.

Rytoj. Nuo tos akimirkos, kai pamilau Vestrį, labai bijojau šios dienos. Išvykimas iš salos reiškė, kad mūsų tikrovė baigsis ir prasidės nauja, kur, baiminausi, viskas bus sudėtingiau, negu mums atrodo.

– Vyrus išsiųs iš ryto, – pridūrė Stela. Jai nepatiko, kad Vilas vyksta kariauti į Europą, kaip ir man, kad ten siunčia Vestrį.

– Pamaniau, – kalbėjo ji toliau, – jei su kariuomene vykčiau į Europą, bent jau būčiau arčiau jo. Jei kartais...

Papurčiau galvą. Karas stipriai išsekino Stelą, ji baisiai sulyso. Jai labiau negu kuriai kitai reikėjo pailsėti.

– Neapsaugosi jo vykdama į Europą, – pasakiau. – Važiuok namo ir lauk grįžtančio.

Ji linktelėjo.

– O žinot, kur važiuoja Kitė? Girdėjau, kad vyksta į Prancūziją, į patį karo centrą. Ji prisidėjo prie karių, kuriuos siunčia į Normandiją.

Nukaitau. Į Prancūziją? Kodėl nepapasakojo visų savo planų? Nejaugi mano, kad man tai nesvarbu?

– Vilką minim – vilkas čia, – tarė Stela parodžiusi į duris.

Į valgyklą įėjo besišypsanti Kitė. Kaip seniau paraudusiais skruostais. Ji priėjo prie mūsų stalo rankoje laikydama puokštę geltonų kinrožių, vos pamačius jas, man ėmė degti skruostai.

– Labas rytas, damos, – pasisveikino ji. – Ar skanu šiandien valgyt?

Pajutau į save įbestą Stelos žvilgsnį.

– Skanu, – atsakė Liza, nepastebėdama tvyrančios įtampos, – jeigu mėgsti guminius kiaušinius.

Kitė sukikeno, dėdama ant stalo baltu kaspinu perrištas gėles.

– Argi ne gražios? – pasakė ji, žavėdamasi geltonais vainiklapiais nykaus rusvo stalo fone. Iškart juos atpažinau, žinoma, tas kinrožės krūmas auga prie trobelės. Tikrai iš ten.

– Nagi, nagi, – tarė Stela, – regis, kažkas įsigijo gerbėją.

– Oi, Stela, – apsimetė drovia Kitė.

– Tai iš kur jas gavai? – neatlyžo Stela. Norėjau, kad liautųsi. Nenorėjau žinoti.

Kitė nusijuokė ir apsisukusi nuėjo prie bufeto, palikdama mus spėlioti.

Kostelėjusi Stela vyptelėjo.

– Ar neįspėjau tavęs, kai pirmą dieną susitikom saloj?

Staigiai atsistojusi nuėjau prie durų.

– Ana! – šūktelėjo Stela. – Palauk, nenorėjau nieko tuo pasakyti. Grįžk.

Lauke takeliu einant į kareivines širdis daužėsi, atminty atkūrus pastarąsias kelias savaites. Prisiminiau, kaip nušvisdavo Kitė pamačiusi Vestrį ir kaip nutolo nuo manęs. Aišku, kad Kitė neabejinga Vestriui. Taip pagalvojusi sustingau – ar įmanoma, kad ir jis jai? Praeityje visi vaikinai, išskyrus Džerardą, teikdavo pirmenybę Kitei, o ne man. Ją pirmą pakviesdavo šokti. Ji gavo daug kvietimų į absolventų susitikimo pokylį, o aš tik vieną. Mintyse greitai svarsčiau: Dieve mano, laiškas. Regis, Vestris visai nesijaudino, kad kažkas galėjo paimti. O gal apsimetė, kad jį pavogė, kad nereikėtų atsakyti į mano meilės išpažintį, mano viltis dėl ateities – mudviejų ateities?

Paspyrusi akmenuką ant tako papurčiau galvą, kratydamasi neramių minčių. Ne, rytoj mes išvykstam ir daugiau apie tai nebegalvosiu. Mums beliko vos keletas valandų kartu. Nebėra laiko kvailystėms.

– Štai ir viskas, – kitą rytą po pusryčių pasakė atsidususi Kitė. Pasilenkusi užsegė lagamino užtrauktuką, šis atrodė keistai tuštesnis, palyginti su didžiule manta, kurią įvilkau į šitą kambarį prieš dešimt mėnesių. Kaip ir šis lagaminas, saloje Kitė paliko dalį savęs.

– Po valandos išskrendu, – pasakė santūriai, jos žvilgsnis nuklydo į kalvos šlaitą už lango, tas vaizdas dažnai patraukdavo jos dėmesį. Spėliojau, ko ji ieško tose kalvose.

– Mes su slauge Hildebrand susitiksim su ryt į Prancūziją išskrendančiu eskadronu, o tada... – Ji nutilo.

Kitė vienui viena Prancūzijoje, dingtelėjo man. Nenorėjau nė pagalvoti, kaip ir nenorėjau, jog vyktų viena į Bora Borą. Nesvarbu, ką galvoju apie jos jausmus Vestriui. Žinojau, kad kažkur po vidinių randų sluoksniais, apgaubusiais ją tarsi šarvai, slepiasi mano geriausia draugė. Tačiau šįsyk primygtinai nesisiūlysiu vykti kartu.

– Ak, Kite! – sušukau pašokusi ant kojų. O kad galėčiau pralaužti tuos šarvus, pamaniau. – Kodėl viskas taip susiklostė?

Gūžtelėjusi Kitė paėmė lagaminą. Ji valandėlę žiūrėjo į mane.

– Turbūt taip nutinka saloje, – pagaliau sumurmėjo.

– Ne, Kite, klysti, – pasakiau ir savo balse išgirdau baimę, kad draugystė baigėsi, o kartu ir tam tikras gyvenimo laikotarpis. Pagalvojau apie savo, kaip draugės, prasižengimus. Galėjau praleisti su ja daugiau laiko. Galėjau labiau paremti paskutinėmis nėštumo savaitėmis, bet argi nerėmiau? O svarbiausia, reikėjo neslėpti nuo jos trobelės ir viso kito. Tarp mūsų atsirado per daug paslapčių. O juk žadėjau niekada jų neturėti.

– Kite, – maldavau. – Aš nepasikeičiau. Aš vis dar ta pati senoji Ana. Ir kertu lažybų, kad širdyje vis dar esi ta pati Kitė. Tik noriu, kad mes ir toliau liktume Ana ir Kite.

Ji pažvelgė į mane akimis, kurių neatpažinau, – pavargusiomis, brandesnėmis ir visko mačiusiomis.

– Ir aš norėčiau, – švelniai pasakė ir nusisuko. – Bet manau, kad nebegalim.

Linktelėjusi pajutau, kaip iš kažkur giliai kyla ašaros. Jos susitvenkė akyse, o tada nesulaikomai ėmė srūti skruostais.

– Lik sveika, Ana, – atsisveikino neatsisukdama Kitė. Jos balsas nuskambėjo dalykiškai, mums augant taip girdėdavau kalbančią su tarnais arba su pardavėju vaistinėje. Man norėjosi sušukti Kitei tuojau pat liautis! Baikim apsimetinėti. Tačiau tik stovėjau bežadė, per daug apstulbusi ir nusiminusi, kad ką nors sakyčiau. – Linkiu tau kuo geriausios kloties, – tarė siekdama durų rankenos.

Spragtelėjusios užsidarė durys ir kambarį užpildė spengianti tyla. Susmukusi ant grindų, regis, kelias valandas raudojau rankom užsidengusi akis. Kokią teisę ji turi štai taip išvykti, nutraukusi mūsų draugystę? Kaip ji gali taip šaltai elgtis?

Laikrodžiui išmušus vienuoliktą, prisiverčiau atsistoti atplėšdama pavargusias kojas nuo grindų. Pažadėjau Vestriui atsisveikinti aerodrome, jis išskrenda po pusvalandžio, iškart po manęs.

Kai padėjusi lagaminą prie durų žvilgtelėjau į raudonas ir ištinusias akis, vos save atpažinau.

Akimirką išsigandau, kad jo nerasiu. Prisimerkusi žiūrėjau į tirštą šurmuliuojančių rusvai žalsvos spalvos vyrų minią. Nedidelis dalinys liks saloje, bet dauguma, tarp jų ir Vestris, gavo naujus pavedimus. Kas į Prancūziją, kas į Didžiąją Britaniją, o keletas laimingųjų, tokių kaip aš, vyks namo.

Prisimerkusi žiūrėjau į veidus, kol minios pakraštyje mūsų akys susitiko.

Nepaisydama, kad per garsiakalbį slaugėms buvo liepta lipti į lėktuvą, palikau lagaminą prie Stelos su Liza ir nubėgau pas Vestrį. Apkabinęs jis kilstelėjo mane ir mes pasibučiavome.

– Mylimoji, neverk, – tarė jis, šluostydamas ašarą man nuo skruosto. – Mes neatsisveikinam.

– Kaipgi ne, atsisveikinam, – pasakiau, ranka braukdama per švariai nuskustą jo skruostą. – Mes nežinom, kaip bus ten. – Suvokiau, kad šie žodžiai tinka ne tik jam, bet ir man.

Vestris linktelėjo, iš kuprinės ištraukęs geltonų kinrožių puokštelę įdėjo man į delną. Žiedai buvo perrišti baltu kaspinu. Kitė – smilktelėjo man.

– O šitos gėlės, – išlemenau, – vakar tas pačias padovanojai Kitei?

Vestris sumišo, bet linktelėjo.

– Na, taip, aš buvau...

Per garsiakalbį sududeno kitas balsas:

– Visi vyrai, sėskitės į lėktuvą.

– Vestri, – išsigandusi tariau. – Ar nori ką nors pasakyti? Ar tai susiję su Kite?

Jis akimirkai nudelbė žvilgsnį į kojas, paskui pažvelgė į mane.

– Nieko, – pratarė, – bet vis tiek reikėjo tau papasakoti. Prieš porą savaičių sutikau ją verkiančią paplūdimyje. Ėjau į trobelę, todėl pakviečiau užeiti kartu.

Man ėmė degti skruostai nuo minties, kad Vestris nusivedė ją į mūsų trobelę – vienas, be manęs.

Negalėdama patikėti papurčiau galvą.

– Kodėl nepasakei? Kodėl ji nepasakė?

– Atsiprašau, Ana, – tarė. – Tikrai nemaniau, kad svarbu.

Atsisukusi žvilgtelėjau į lėktuvą, su kuriuo turėjau skristi namo. Šalimais stovinti Stela pašėlusiai man mojavo.

– Ana! – sušuko ji. – Jau laikas!

Paskutinį kartą pažvelgiau į Vestrį. Vėjas sutaršė jam plaukus. Troškau perbraukti rankomis gelsvai rusvas sruogas, kaip tai dariau šimtus kartų trobelėje, įkvėpti jo odos kvapo, atsiduoti jam. Tačiau šįsyk susilaikiau.

– Lik sveikas, – sukuždėjau į ausį, paskutinį kartą prigludusi prie jo skruosto savuoju. Ir prieš nubėgdama į lėktuvą, įdaviau gėles jam į ranką.

– Ana, palauk! – sušuko Vestris. – O kaip paveikslas? Ar paėmei jį?

Sustingau.

– Kaip paėmiau? Maniau, tu paimsi.

Vestris iškėlė rankas.

– Atleisk, Ana, – pasakė apimtas panikos. – Ketinau nueiti, bet nebuvo laiko. Aš...

Jo dalinys jau sulipo į lėktuvą ir mačiau, kad vadas eina prie jo. Atsisukusi į paplūdimį pagalvojau: jeigu greitai bėgčiau, ar spėčiau nubėgti iki trobelės ir paimti paveikslą prieš išskrendant lėktuvui?

– Prašau, – maldavau prie laiptatakio į lėktuvo saloną stovinčios Stelos. – Prašau pasakyt lakūnui, kad man tereikia penkiolikos minučių. Kai ką palikau bazėje. Pažadu labai greitai grįžti.

Už jos išdygo lakūnas.

– Apgailestauju, ponia, tačiau nebėra laiko, pasakė tvirtai. Tuojau pat lipkite į lėktuvą.

Lipant į lėktuvą kojos buvo lyg švininės. Prieš lakūno padėjėjui užtrenkiant liuką, mano akys susitiko su Vestrio. Per lėktuvo variklį, riaumojantį kaip pabaisa, nesigirdėjo jo žodžių, tačiau supratau iš lūpų: ,,Labai gaila, aš grįšiu. Prašau nesijaudink, Ana, aš...“

Liukas su trenksmu užsidarė, man nespėjus suprasti paskutinių jo žodžių. Negi svarbu, svarsčiau, nosinaite šluostydamasi ašaras. Viskas baigta. Trobelėje mus užbūrusių kerų nebeliko, lėktuvui vis labiau įsibėgėjant ir kylant aukštyn, jaučiau, kaip jie sklaidosi. Stebėjau vis mažėjančią salą, kol beliko tik taškelis. Taškelis, kur tiek daug visko įvyko ir tiek daug liko.

Prie manęs palinko Stela.

– Ar pasiilgsi salos?

Linktelėjusi nuoširdžiai atsakiau:

– Taip.

– Ar galvoji kada nors grįžti? – atsargiai pasiteiravo. – Mes su Vilu kalbėjom, kad grįšim aplankyti. Žinoma, karui pasibaigus.

Prieš atsakydama vėl pažvelgiau pro langą, nepajėgdama atplėšti akių nuo skaisčiai žalios dėmelės, plūduriuojančios žalsvai melsvoje jūroje.

– Ne, – patikinau ją. – Nemanau, kad kada nors grįšiu.

Suspaudžiau ant kaklo kabantį medalioną, dėkinga, kad turiu saugiai įdėtą gabalėlį trobelės. Su juo visada galėsiu grįžti – bent jau savo širdyje.

13 skyrius

– Pasiilgom tavęs, dukrele, – pasakė tėtė, man įlipus į mašiną, buvau dėkinga, kad galinėje sėdynėje nepamačiau sėdinčios Maksinos. Nors ir praėjo keletas mėnesių po to, kai sužinojau apie jų romaną, išardžiusį mūsų šeimą, vis dar nepajėgiau to suprasti.

Atsidususi atsirėmiau į minkštą odinę ,,Buick“ sėdynę, o tėtis užvedė mašiną ir pajudėjo atbulas. Čia nebus nei džipų, nei žvyrkelių, nei duobių.

– Gera grįžti namo, – pasakiau, giliai įkvėpusi malonaus Siatlo oro.

Kelionė atgalios iškankino – teko persėsti į daug lėktuvų ir keturias dienas plaukti jūra. Buvo laiko apmąstyti ramybės neduodančius neišspręstus klausimus, vis dėlto visa virpėjau iš nežinios, išlipusi iš lėktuvo į kilimo ir tūpimo aikštelę Siatle.

– Džerardas grįžo, – atsargiai pasakė tėtis, tarsi norėdamas pamatyti, kaip reaguosiu.

Pažvelgiau į sterblėje sudėtas rankas, kurios mylėjo Vestrį ir vis dar jį tebemyli. Tos išdavikės rankos.

– Ar jis nori mane matyti? – paklausiau.

– Žinoma, nori, brangioji, – atsakė tėtis. – Verčiau paklausiu, ar tu nori jį matyti?

Jis perprato mano širdį. Visada suprasdavo.

– Nežinau, tėti, – sumurmėjau ir pravirkau. – Jau nebežinau, ko noriu.

– Nagi, mieloji, – tarė jis. Pasislinkau arčiau jo priekinėje sėdynėje ir jis apkabino mane savo tvirta ranka, kuri man sakė, kad galų gale viskas bus gerai. Man labai norėjosi tuo tikėti.

Vindemero, regis, nepalietė nei laikas, nei karas. Vis dėlto, važiuodama pro pažįstamas vilas, žinojau, kad išorė apgaulinga. Priešais Larsonų namą vis dar buvo graži pievutė, puikus sodas su įmantriomis akmeninėmis vazomis ir fontanas su angelu vidury žiedinio kelio, tačiau žinojau, kad kiekvieną sieną ir paviršių slegia sielvartas. Dvyniai namo nebesugrįš. Teris žuvo mūšyje prie Marselio, o Laris – po dviejų dienų sudužus lėktuvui, skrisdamas namo paguosti motinos.

Godfrių vila irgi laikėsi oriai, nors žinojau, kad už vartų slypi kai kas daugiau. Mums važiuojant pro ją, sulaikiau kvėpavimą, prisiminusi sužadėtuvių šventę, Kitės veidą ir kaip abi sėdėdamos ant šaligatvio kūrėme ateities planus. Jei būtume žinojusios, kaip viskas susiklostys, ar būtume išvykusios?

Atsiminimai skaudino, todėl greitai nusukau akis.

– Jis grįžo penktadienį, – pasakė tėtis. – Išleido namo truputį anksčiau gydytis.

Sustingau.

– Gydytis?

– Taip, – pasakė. – Kulka pataikė jam į ranką ir petį. Galbūt niekada nebevaldys kairės rankos, bet, atsižvelgiant į kitus sužalojimus per karą, tai nieko baisaus.

Visa suvirpėjau iš jaudulio. Tėtis teisus. Vaikinai likdavo suluošinti, žūdavo. Nepalyginsi su Džerardo sužeidimu, tačiau kažin kodėl ši žinia netikėtai mane nuliūdino.

– Neverk, brangioji, – ramino tėtis, glostydamas man plaukus. – Jis pasveiks.

– Žinau, – sušukau. – Žinau, kad pasveiks. Tik...

– Sunku ištverti, – pasakė jis. – Suprantu.

– Šitas karas, – sušukau, – viską pakeitė – mus visus.

– Tiesa, – rimtai pritarė tėtis, stodamas pažįstamam įvažiavime. Žinoma, viskas atrodė taip pat, kaip prieš man išvykstant. Tačiau žinojau, kad pasikeitė. Ir niekada jau nebebus taip, kaip buvo.

Išgirdau duslų beldimą į miegamojo duris. Kur aš? Atsisėdusi bandžiau susigaudyti. Senos nėriniuotos užuolaidos. Didelė lova su ratukais. Taip, aš namie. Kiek dabar valandų? Kokia savaitės diena? Iš tamsos už lango supratau, kad vėlyvas metas. Ar labai vėlu? Ar ilgai miegojau? Į stogą barbeno lietus, užsimerkusi prisiminiau atogrąžų liūtis su audrom, ypač kaip mudu su Vestriu maudėmės per liūtį paplūdimyje. Vis dar jaučiau jo glėbį, užuodžiau muiliną odą. Smarkiai sumirksėjau. Ar tai būta tik sapno?

Labiau įsisupau į apklotą, nors vėl pasigirdo beldimasis į duris, šįsyk garsiau. Kol kas nenorėjau matyti Maksinos. Mintyse prašiau jos eiti sau. Leisti man nugrimzti į prisiminimus.

Po kelių minučių iš po durų ant medinių grindų išlindo popieriaus lapelis. Valandėlę žiūrėjau nesiryždama paimti, tačiau, regis, jis tvinksėjo, blykčiojo, lyg ryški šviesa spigino į akis. Taigi atsisėdau, tada prisiverčiau atsistoti ir jį paimti.

Laikydama rankose smėlio spalvos popierių, giliai įkvėpiau pamačiusi pažįstamą raštą:

Brangioji Antuanete,

žinau, kad jautiesi įskaudinta. Aš taip pat. Prašau leist man tave paguosti.

Maksina

Pirštais suėmiau šaltą durų rankeną ir iš lėto pasukau, šiek tiek pravėrusi duris, koridoriuje pamačiau stovinčią Maksiną, kaip visada į kuodą susuktais plaukais. Jos liekną liemenį juosė tvarkingai išlyginta prijuostė. Rankose laikė padėklą su sumuštiniais. Stiklinėje vazelėje buvo pamerkta rausva rožė, iš dramblio kaulo spalvos puodelio kilo garo debesėliai. Užuodžiau ,,Earl Grey“ arbatą.

Paleidusi durų rankeną sušukau:

– Maksina!

Ji padėjo padėklą ant stalelio prie lovos ir apkabino mane. Man iš akių nesuvaldomai riedėjo ašaros, iš pradžių silpnai, o paskui taip stipriai prapliupau raudoti iš visos širdies ir sielos, kad, atrodė, niekada nesiliausiu.

– Išsiverk, – sukuždėjo Maksina. – Nelaikyk savyje.

Ašaroms nuslūgus, Maksina padavė nosinaitę ir puodelį arbatos, atsirėmiau į galvūgalį ir po rožiniais medvilniniais naktiniais marškiniais pasikišau kojas.

– Jei nenori, gali nekalbėti, – švelniai tarė ji.

Pirmą kartą pažvelgiau jai į akis ir pamačiau, kaip ji kenčia.

– Labai apgailestauju dėl to laiško, kurį tau parašiau. Man nereikėjo rašyti. Reikėjo leisti tavo tėvui pranešti. Tai ne mano reikalas, – pasakė ji.

Paėmiau Maksinos ranką. Jos pirštai buvo šalti.

– Visada būdavai atvira su manim, – tariau. – Teisingai padarei, kad parašei.

– Ar kada nors atleisi? – dėl stipraus prancūziško akcento ji kažkodėl atrodė nuolankesnė, pažeidžiamesnė. – Ar kada nors mylėsi mane taip kaip anksčiau?

Giliai įkvėpiau.

– Maksina, aš niekada nesilioviau tavęs mylėjusi.

Jos akys sužibo, tarsi jai būtų reikėję tik šito atsakymo.

– O dabar, – pasakė ji, – valgyk sumuštinius ir papasakok man apie gyvenimą Polinezijoje. – Jaučiu, kad turi daug ką papasakoti.

Paėmiau karštą sumuštinį su kumpiu ir linktelėjau, nekantraudama papasakoti viską, kas man nutiko, ar bent jau dalį.

Kitą dieną nustojo lyti, o išsisklaidžius debesims Siatle ėmė šviesti birželio saulė, ir aš pralinksmėjau.

– Labas rytas, Antuanete, – virtuvėje pragydo Maksina, – pusryčiai ant stalo.

Nusišypsojusi atsisėdau šalia tėtės, apžiūrinėdama savo lėkštę: švieži vaisiai, skrudinta duona su sviestu ir omletas – tikra šventė, palyginti su maisto daviniu saloje.

Pakabinusi prijuostę Maksina atsisėdo kartu prie stalo. Tėtis švelniai nosim prisiglaudė jai prie skruosto, tai pamačiusi suvokiau, kad, nors ir susitaikiau su jų meile, vis tiek dar reiks apsiprasti. O motina, ar susitaikė su skyrybomis?

– Tėti, – atsargiai pasiteiravau, – ar gavai kokią žinią iš motinos?

Maksina padėjo šakutę. Visiems pasidarė slogu ir nesmagu.

– Taip, – atsakė jis. – Ji dabar Niujorke, mieloji, bet tu pati žinai. Kiek suprantu, ji tau parašė. – Iš kišenės ištraukė skiautę popieriaus. – Prašė paskambinti šituo numeriu. Norėtų, kad nuvažiuotum jos aplankyti. – Patylėjęs pridūrė: – Kai būsi pasirengusi.

Perlenkiau sulamdytą popierėlį ir padėjau šalia lėkštės. Ji, be abejonės, apsipirkinėja, lankosi madų peržiūrose. Bet ar yra laiminga?

– Šįryt skambino Džerardas, – tarė tėtis nekantraudamas pakeisti temą.

– Tikrai?

– Šiandien popiet norėtų užeiti.

Instinktyviai suėmiau medalioną. Kaip ženklą.

– Taip, – pasakiau, žvelgdama į Maksiną, ar pritars, – susitiksiu.

Iš Maksinos šypsenos supratau, kad nusprendžiau teisingai. Pirmas žingsnis, norint susivokti šioje naujoje tikrovėje, buvo pamatyti Džerardą ir pripažinti mūsų kartu planuotą gyvenimą. Patrynusi pirštą, kur anksčiau buvo sužadėtuvių žiedas, atsidusau.

– Gerai, – atsiliepė tėtis iš už laikraščio, – pasakiau jam, kad užeitų apie antrą.

Išgirdau kieme sustojant Džerardo mašiną, paskui verandoje pasigirdo jo žingsniai. Sustingau pagalvojusi, ką jam pasakysiu? Kaip man elgtis?

Įkišusi galvą į kambarį, Maksina gestu parodė į laiptus.

– Antuanete, jis jau čia, – tarė ji švelniai. – Ar esi pasirengusi?

Ranka persibraukiau plaukus ir nuėjau į laiptų aikštelę.

– Taip, – atsakiau nurimusi.

Pirmas laiptelis, antras. Svetainėje girdėjau su tėte kalbantį Džerardą. Pajutusi jo artumą, širdis netikėtai suvirpėjo. Trečias laiptelis, ketvirtas. Balsai nutilo. Šeštas laiptelis, septintas. Ir štai išvydau jį, stovintį laiptų apačioje, žiūrintį į mane meilės ir jaudulio kupinomis akimis, kurios prikaustė mano žvilgsnį.

– Ana! – sušuko jis.

– Džerardai! – mano balsas truputį sugergždė. Jo ranka buvo parišta rusvai gelsva paraište.

– Na, taip ir stovėsi, ar prieisi pabučiuoti sužeisto kareivio?

Nusijuokiau ir, nuskriejusi laiptais žemyn, puoliau jam į glėbį, tada gal instinktyviai, o gal iš įpratimo švelniai pakštelėjau į skruostą.

Kostelėjęs tėtis linktelėjo Maksinai.

– Paliksim jus dviese, – pasakė šypsodamasis, – jums reikia atsigriebti už tą laiką, kai nesimatėt.

Džerardas paėmė mane už rankos ir nusivedė prie sofos salone, paskui sveikąja ranka uždarė dvigubas duris.

– Negaliu apsakyti, kaip ilgėjausi tavęs, – tarė sėsdamasis šalia.

Jau buvau pamiršusi, koks jis gražuolis, tiesiog pribloškiantis.

– Atsiprašau, kad retai tau rašydavau, – pasakiau suraukusi kaktą.

– Nieko tokio, – atsakė meiliu balsu. – Žinojau, kad esi užsiėmusi.

Susimąsčiau – jeigu žinotų tikrąją priežastį, ar būtų toks atlaidus?

– Tavo ranka, – tariau švelniai liesdama jo petį, bet staigiai atitraukiau ranką. – Ak, Džerardai, tėtis sakė, kad galbūt nebegalėsi jos valdyti.

Jis gūžtelėjo.

– Galėjau ten žūti, – pratarė žiūrėdamas į kelius. – Visus vyrus aplink pakirto kulkos. Visus, išskyrus mane. Nesuprantu, kaip likau gyvas.

Mačiau, kad Džerardo krūtinę, kaip ir mano, slegia sunki našta, tik jo krūtinė kilnesnė.

Jis paėmė mano rankas, bet stabtelėjo, pakeldamas kairę ranką, ant kurios nebebuvo sužadėtuvių žiedo.

– Džerardai, aš...

Jis papurtė galvą.

– Nereikia pasiaiškinimų. Kol kas gerai, kad grįžai ir esi čia.

Parėmiau galvą jam į petį.

1944, rugsėjis

– Ar gali patikėt, kad išteku? – pasakiau Maksinai, grožėdamasi balto šilko suknele, kurią motina prieš prasidedant karui parsiuntė iš Prancūzijos.

– Antuanete, atrodai labai gražiai, – pasakė ji ir įsmeigė į korsažą smeigtuką. – Tik paprašysim siuvėjos truputį čia susiaurinti. Ar sulysai?

Gūžtelėjau.

– Turbūt jaudinuosi ir tiek.

– Mieloji, ar tau kas nors neduoda ramybės? Gali man pasipasakoti.

Man nespėjus atsakyti į klausimą, suskambo telefonas.

– Aš atsiliepsiu, – pasakiau bėgdama laiptais į virtuvę. – Turbūt Džerardas.

– Alio, – atsiliepiau linksmai truputį uždususi. – Niekad neatspėsi, ką aš vilkiu.

Ragelyje girdėjosi traškesys.

– Ana? – išgirdau pažįstamą moterišką balsą. – Ana, ar tai tu?

– Taip, aš, – atsiliepiau. – O su kuo kalbu?

– Su Mere.

Aiktelėjau.

– Mere! O Dieve, kaip laikaisi?

– Gerai, – atsakė ji. – Neturiu daug laiko, todėl kalbėsiu trumpai. Gaila, bet turiu pranešti liūdną žinią.

Pajutau, kaip išbalau. Merė. Liūdna žinia, pagalvojau.

– Kas atsitiko?

– Aš Paryžiuje, – pasakė ji. – Esu čia dėl Edvardo, bet apie tai papasakosiu kitą kartą. Tikriausiai girdėjai, kad miestą išlaisvino.

– Taip, – atsakiau, vis dar apstulbusi, kad kalbuosi su sena drauge.

– Tai nuostabu, Ana. Sąjungininkai jau čia. Kurį laiką netikėjome, kad tai įvyks, – patylėjusi kalbėjo toliau: – Norėjau tau pranešti, kad šiandien kariuomenės ligoninėje mačiau Kitę ir...

Dažnai prisimindavau Kitę, ypač dabar, artėjant mano vestuvėms. Vos tik ją paminėjo, širdies gilumoje vėl pajutau skausmą.

– Mere, ar jai viskas gerai?

– Taip, – atsakė ji. – Ji sveika. Ana... Ana, bet Vestris.

Atsisėdau, nes kambarys ėmė suktis, man į šoną įdūrė pasiklydęs vestuvinės suknelės smeigtukas.

– Ana, ar girdi mane?

– Taip, – silpnai atsiliepiau, – girdžiu.

– Į jį pataikė, – pasakojo toliau. – Jis sužeistas. Jis priklausė miestą šturmavusiai 4-ajai pėstininkų divizijai. Jo artilerijos divizioną sumušė per mūšį. Dauguma mirė. Jis kažkaip išgyveno.

– Dieve mano, Mere, ar jis labai sunkiai sužeistas?

– Tiksliai nežinau, – atsakė ji, – tačiau man pasirodė... ką gi, Ana, sunkiai.

– Ar turi sąmonę?

Ryšys vėl ėmė traškėti.

– Mere, ar girdi mane?

– Taip, – atsakė ji, – girdžiu. – Jos balsas skambėjo iškraipytai ir labiau nutolęs negu prieš tai. Žinojau, kad ryšys gali bet kada nutrūkti. – Reikia, kad atvažiuotum. Turi pamatyti jį prieš...

– Bet kaip? – sušukau panikuodama. – Kelionės ribojamos, ypač į Europą.

– Aš žinau kaip, – atsakė Merė. – Ar turi popieriaus ir plunksnakotį?

Pagrabinėjusi virtuvės stalčiuje radau bloknotą. Pamačiusi motinos raštą, supratau, kaip labai jos pasiilgau. Praėjo daugiau kaip metai, kai grįžau namo, bet dar nebuvau nuvažiavusi pas ją į Niujorką.

– Turiu, – pasakiau.

– Užsirašyk kodą: A5691G9NQ.

– Ką jis reiškia?

– Tai diplomatinio korpuso kelionių kodas, – pasakė ji. – Naudodamasi juo, įsėsi į laivą, kuris po keturių dienų iš Niujorko plaukia į Paryžių. O atvykusi ateik pas mane adresu: Sen Žermeno g. 3–49.

Bloknote sukeverzojau adresą ir papurčiusi galvą pasakiau:

– Tikrai manai, kad mane praleis?

– Taip, – atsakė ji. – O jeigu kils kokių nemalonumų, paminėk Edvardo Notono pavardę.

Stipriai suspaudžiau ragelį, stengdamasi neprarasti ryšio su ja.

– Ačiū, Mere, – padėkojau, bet ryšį užgožė atmosferiniai trukdžiai ir šis nutrūko.

– Džerardai, turiu tau kai ką pasakyti, – tariau per pietus tą vakarą. Pastūmiau lėkštę į šalį. Pietūs, net su šviežiomis bulvėmis kepta lašiša, nesužadino apetito.

– Nieko nevalgai, – pastebėjo jis susirūpinęs.

Sėdėjo priešais pasipuošęs pilku kostiumu. ,,Kotedžo“ klubas per karą tarsi išmirė, aplinkui nesigirdėjo žmonių klegesio ir netvyrojo įprastinė cigarečių dūmų migla. Ant scenos grojo vienišas saksofonistas. Kai kuriais atžvilgiais sėdėdama čia jaučiausi kaip išdavikė, išduodanti žuvusiuosius arba kenčiančiuosius ligoninėse. Gerklėje pajutau įstrigusį gumulą.

– Mylimoji, kas yra? – paklausė jis, balta medžiagine servetėle šluostydamasis lūpų kampučius.

Giliai įkvėpiau.

– Kai buvau Bora Boros saloje, susipažinau su vyru, kurį...

Džerardas stipriai užsimerkė.

– Nepasakok, – paprašė purtydamas galvą. – Prašau, nereikia.

Linktelėjau.

– Suprantu, tačiau iki vestuvių privalau kai ką padaryti.

– Ką?

– Man reikia išvykti, – pasakiau. – Tik trumpam.

Mačiau, kad Džerardas įsižeidė, bet neprieštaravo.

– O kai grįši, ar būsi tokia kaip anksčiau?

Pažvelgiau giliai jam į akis.

– Tam ir turiu išvykti, kad išsiaiškinčiau, – atsakiau.

Jis nusuko žvilgsnį. Jaučiausi nepatogiai, nes mano žodžiai jį įskaudino. Sužeista kairė ranka karojo suglebusi ir negyva. Jis nenorėdavo jos parišti, mums kur nors einant.

– Ana, – pasakė kostelėjęs. Balsas virptelėjo ir jis nutilo, norėdamas atgauti jėgas. Džerardas niekada neverkdavo. – Jeigu taip reikia, jei yra vilties, kad tada vėl visa širdimi būsi mano, aš palauksiu.

14 skyrius

Kitą rytą tėtis nuvežė mane į traukinių stotį. Laukė ilga kelionė į Niujorką, tačiau tai buvo vienintelis kelias. Prieš sėsdama į Merės minėtą laivą, vieną dieną praleisiu su motina. Meldžiausi, kad Vestris išgyventų iki man atvykstant. Norėjau tiek daug jam papasakoti ir tiek daug iš jo išgirsti. Klausiau savęs, ar tas meilės grūdelis, kurį jaučiu širdyje, vis dar yra ir jo širdy?

– Motina nesitvers džiaugsmu tave pamačiusi, – pasakė susigėdęs tėtis, visada toks atrodydavo, kalbėdamas apie motiną. Atrodė nesąžininga, kad, turint omenyje iširusią jų santuoką, tame pačiame sakinyje pavartojo žodžius ,,nesitvers džiaugsmu“ ir ,,motina“, tačiau nusprendžiau į šias smulkmenas žiūrėti pro pirštus.

– Turi adresą, ar ne? – paklausė jis.

– Taip, – pasakiau rodydama į rankinę, kur buvo įdėtas bilietas ir motinos adresas.

– Gerai, – tarė jis. – Traukinių stotyje sėsk į taksi ir važiuok tiesiai į jos butą. Dukrele, būk atsargi.

Nusišypsojau.

– Tėti, pamiršai, kad kone metus gyvenau karo zonoje. Tikrai nepražūsiu mieste.

Jis irgi nusišypsojo.

– Žinoma, nepražūsi, brangioji. Paskambink, kai žinosi, kada grįžti, ir aš atvažiuosiu tavęs pasiimti.

Prieš lipdama į traukinį, pabučiavau jam į skruostą. Traukinio palydovas paėmė mano bilietą ir palydėjo į mažą saloninio vagono kupė, kurioje praleisiu dvi dienas viena keliaudama per šalį.

Jau buvo vėlu, kai traukinys atvyko į Didžiąją centrinę stotį, jam slystant bėgiais, mirgėjo didmiesčio šviesos. Sunkiai įsivaizdavau motiną, įsikūrusią šiame dideliame ir margame mieste, visai nepanašiame į Siatlą.

Išlipusi iš traukinio nutempiau lagaminą pro žmonių spūstį: prasibroviau pro moterį, apsuptą krūvos vaikų, pro vyrą su beždžionėle, laikančia mažytes lėkštes, ir žilagalvį benamį, ištiesusį kepurę ir kažką nesuprantamai bambantį.

Gatvėje knibždėjo taksi. Pakėliau ranką ir mane pastebėjo tamsiaodis vairuotojas, linktelėjęs parodė į galinę sėdynę.

Atidariusi duris įgrūdau lagaminą, paskui atsisėdau. Oras atsidavė cigarečių dūmais ir pelėsiais.

– Važiuosiu į, – nutilusi žvilgtelėjau į popierėlį, – Rytų 57-ąją gatvę 560.

Jis linktelėjo išsiblaškęs.

Pažvelgus pro langą man ėmė lietis akyse. Mirkčiojo žalios, raudonos, rožinės, geltonos šviesos. Atostogaujantys jūreiviai baltutėlaitėmis uniformomis tvirtai glaudė moteris: blondines, brunetes, aukštas, žemas. Karas dar nesibaigė, tačiau prasidėjo žmonių antplūdis. Tai jautėsi nuo mažų Siatlo priemiesčių iki kunkuliuojančių Niujorko gatvių.

Pastatai lėkė pro šalį tarsi filmo kadrai, vienas po kito, jų vaizdas atrodė svetimas ir vienišas. Pagaliau taksi netikėtai sustojo medžiais apsodintoje gatvėje.

– Atvažiavom, panele, – pasakė taksistas. Sumokėjau jam, padėjęs lagaminą ant šaligatvio, jis parodė į vienbutį plytų namą blizgančiomis raudonomis durimis.

– Ačiū, – padėkojusi nuėjau prie laiptų. Paskambinau į duris ir po minutės pasirodė motina. Buvo beveik vienuolika vakaro, tačiau ji stovėjo tarpduryje pasidažiusi ir pasipuošusi raudona suknele atvirais pečiais. Jos rankoje teliūskavo pakreipta martinio taurė.

– Ana! – sušuko motina, apkabindama mane laisva ranka, pastebėjau, kad buvo ką tik pasidariusi manikiūrą. Alyvuogė iššoko iš taurės ir nukrito ant grindų.

Susvirduliavusi motina žengtelėjo atgal, paleidusi iš rankų lagaminą puoliau jos prilaikyti.

– Noriu pasižiūrėt į tave, – tarė pernelyg linksmu balsu. Įdėmiai nužvelgusi mane, pritariamai linktelėjo. – Brangioji, gyvenimas Polinezijoje tau nepakenkė. Turbūt numetei daugiau kaip keturis kilogramus.

Nusišypsojau.

– Na, aš...

– Užeik į vidų! – ir nusisukusi nuėjo šnarėdama raudona suknele.

Nusekiau įkandin, tempdama lagaminą į prieškambarį, kur virš galvos grėsmingai kabojo krištolinis sietynas, per didelis ir per daug įmantrus tokiai mažai erdvei.

– Čia ne Vindemeras, – tarė gūžtelėjusi pečiais, – bet dabar tai mano namai. Jau pamėgau didmiesčio gyvenimą.

Ji nusivedė mane į mažą svečių kambarį parketo grindimis, kur stovėjo senamadiška sofa.

– Žinoma, noriu viską čia perdaryti. Leonas man padeda. – Tą vardą ištarė taip, tarsi aš jį pažinočiau.

– Leonas?

– Mano interjero dekoratorius, – tai pasakiusi nugėrė gerą gurkšnį gėrimo. Nepamenu, kad Siatle motina būtų mėgusi martinį, neprisiminiau ir kyšančių raktikaulių. – Jis tvirtina, kad šitam kambariui tiks rausvai violetinė spalva, bet aš nesu tikra. Man labiau patiktų žalsvai melsvas atspalvis. Kaip manai, brangioji?

– Žalsvai melsva gal kiek per drąsu šitam kambariui, – pasakiau atvirai.

– Brangioji, aš kaip tik šito ir noriu, – pasakė, ranka braukdama per gretimą sieną. – Drąsos. Tavo tėvas buvo toks tradiciškas. – Ji vienu mauku baigė gėrimą ir sukikeno. – Man daugiau nebereikia būti tradicinei.

Linktelėjau, nenorėdama leistis į kalbas apie tėtį, kai ji šitokios būsenos.

Motina papurtė galvą.

– Ką aš čia vis plepu, – tarė, paėmusi varpelį nuo gretimo stalelio. – Brangioji, tu turbūt išvargusi. Pakviesiu Minę.

Ji paskambino varpeliu ir po kelių minučių pasirodė nedidukė mano amžiaus mergina.

– Mine, būk gera, palydėk Aną į jos kambarį.

– Taip, ponia, – spygtelėjo ji ir paėmė mano lagaminą.

– Labanakt, brangute, – palinkėjo motina, glostydama man skruostą. – Žinau, kad negalėsi pabūti ilgiau, tačiau iš ryto, prieš tau išvykstant, mes kaip reikiant pasilinksminsim. Eik, mieloji, išsimiegok.

– Labanakt, – pasakiau, lipdama laiptais įkandin Minės, o motina nuėjo prie baro ir paėmė butelį džino.

Kitą rytą mane, miegančią trečiame aukšte, pažadino už lango pasigirdęs automobilio signalas. Užsidengiau galvą pagalve tikėdamasi vėl užmigti, bet veltui. Žvilgtelėjau į laikrodį: dar tik be dvidešimt septynios, tačiau vis tiek atsikėliau ir apsirengiau. Motina turbūt jau laukia, prieš sėsdama į laivą, norėjau kuo daugiau laiko praleisti su ja.

Apačioj esantis kambarys dienos šviesoje man pasirodė vienišesnis negu vakar vakare. Ant sienų nekabojo nei nuotraukų, nei paveikslų. Motina mėgo paveikslus.

– Labas rytas, panele, – droviai pasisveikino Minė pro virtuvės duris. – Gal galėčiau padaryti jums arbatos ar kavos?

– Mielai išgersiu arbatos, Mine, dėkui, – atsakiau šypsodamasi.

Po kelių minučių ji atėjo nešina padėklu, ant kurio buvo puodelis arbatos, lėkštė su vaisiumi, ragelis ir virtas kiaušinis.

Apžiūrėjau padėklą.

– Ar neturėčiau palaukti motinos?

Minė sutriko.

– Turbūt, – atsakė. – Tik kad ji...

– Mine, kas yra?

– Vakar vakare čia buvo ponas Švarcas, – atsakė nervingai, norėdama, kad ją suprasčiau ar pritarčiau.

– Kalbi apie Leoną?

– Taip, ponia, – atsakė. – Jis atvyko, jums nuėjus miegoti.

– A, – tarstelėjau. – Ir motina dar miega?

– Taip.

– Mine, o jis vis dar čia?

Nudelbusi akis į kojas, ji ėmė kramtyti nykščio nagą.

– Jis čia, ar ne?

Minei, regis, palengvėjo kažkam papasakojus paslaptį.

– Kai jis lieka nakvoti, dažniausiai ponią pamatau tik po dvylikos, kartais pirmą valandą.

Linktelėjau, kaip įmanydama stengiausi neparodyti, kokia esu nusivylusi.

– Tuomet pusryčiausiu čia, – pasakiau imdama padėklą. – Dėkui.

– Ak, panele... panele Ana, – nervingai užsikirto Minė. – Nesakysit poniai Kelovėj, kad aš... kad aš jums pasakiau?

Raminamai patapšnojau jai per putlią ranką.

– Aišku, nesakysiu, – patikinau ją. – Tai bus mūsų paslaptis.

Po valandos iš buto išėjau į gatvę. Prieš išvažiuodama į prieplauką ir sėsdama į laivą, turėjau penkias valandas. Šūktelėjusi sustabdžiau taksi nelabai žinodama, kur noriu važiuoti.

– Kur važiuosit, panele? – paklausė vairuotojas.

– Nežinau, – atsakiau. – Mieste būsiu vos kelias valandas. Gal ką nors pasiūlysit?

Vairuotojui nusišypsojus sublizgo auksinis dantis.

– Keista, regis, visi aplinkui tiksliai žino, kur važiuoja.

Gūžtelėjusi pakėliau akis į motinos butą. Naktinės užuolaidos jos miegamajame vis dar buvo užtrauktos.

– Anksčiau ir man atrodė, kad žinau. Maniau, kad viskas aišku, bet...

Vairuotojo veidas surimtėjo.

– Paklausykit, panele, – tarė jis, – nenorėjau jūsų įskaudinti.

Papurčiau galvą.

– Neįskaudinot.

– Ką gi, – tarė jis, iš švarko kišenės traukdamas sulankstytą brošiūrą. – Ar mėgstate meną?

Prisiminiau trobelėje paliktą paveikslą. Staiga panūdau jį turėti.

– Taip, – atsakiau. – Mėgstu.

– Tada nuvešiu jus į Metą.

– Į Metą?

Jis pažvelgė į mane kaip į vaiką.

– Metropoliteno meno muziejų.

– Taip, – pasakiau šypsodamasi, – puiku.

– Tikiuosi, rasite tai, ko ieškote, – mirktelėjęs pasakė vairuotojas.

– Ir aš, – atsakiau iš rankinės paduodama jam tris šiugždančius banknotus.

Po kelių minučių jau stovėjau priešais didžiulį mūrinį pastatą su milžiniškomis dramblio kaulo kolonomis abipus įėjimo. Užkopiau laiptais prie dvigubų durų ir užėjusi nuėjau tiesiai prie informacijos kabinos.

– Atsiprašau, ponia, – paklausiau. – Ar kartais neturite prancūzų dailininkų paveikslų?

Daugmaž mano motinos amžiaus moteris linktelėjo, nė nepakeldama akių nuo knygos.

– Žinoma, turim, panele. Jie kabo rytiniame priestate, trečiame aukšte.

– Ačiū, – padėkojau ir pasukau prie artimiausio lifto. Aišku, buvo kvaila manyti, kad rasiu Gogeno paveikslų. Vis dėlto troškau sužinoti, ar nedidelis paveikslas trobelėje kuo nors panašus į kitus jo kūrinius. Svarsčiau, ar Tita neklydo dėl tikrojo trobelės savininko ir užkeikimo.

Trečiame aukšte išlipau iš lifto. Aukštas buvo tuščias, išskyrus berniuką su raudonu balionu, įsikibusį motinai į ranką, ir prie vakarinės sienos stovintį prižiūrėtoją.

Ėjau nuo vieno paveikslo prie kito, skaitydama užrašus apačioje: Monė, Sezanas ir kiti, kurių pavardės man buvo nežinomos. Išnaršiusi visą patalpą, netekau vilties ir atsisėdau ant suoliuko prie lifto.

– Atsiprašau, panele, – pakėlusi akis išvydau prie manęs einantį prižiūrėtoją. Jis nuleido akinius kiek žemiau ant nosies. – Gal galiu jums padėti ką nors rasti?

Nusišypsojau.

– O, nieko tokio. Tiesiog paikai tikėjausi rasti vieno dailininko paveikslų, bet klydau.

Jis pakreipė galvą į dešinę.

– Kokio dailininko?

– Prancūzų, to, kuris didžiumą savo paveikslų nutapė Polinezijos salose. Man turbūt pavyks jį rasti Prancūzijoje.

– Kokia jo pavardė?

– Polis Gogenas, – atsakiau, stodamasi ir spausdama lifto mygtuką leistis žemyn.

– Na, taip, – tarė vyras, – mes tikrai turime kai kuriuos jo paveikslus.

– Turite? – nuskambėjus lifto skambučiui durys atsidarė. Pasitraukiau ir šios užsidarė.

– Taip, – atsakė rodydamas į duris už poros žingsnių. Ant jų kabojo aukso spalvos spyna. – Šis sparnas užrakintas dėl priežiūros darbų, bet, matydamas didelį jūsų susidomėjimą, galbūt galėčiau ypatinga proga atrakinti.

Džiugiai nusišypsojau.

– Ar galėtumėte?

– Raktas štai čia, – tarė tapšnodamas per kelnių kišenę.

Nuėjau paskui jį prie durų, jis įkišo žalvarinį raktą į spyną ir palaikė atidaręs duris.

– Žiūrėkit, kiek norit, – tarė su pasididžiavimu balse. – Būsiu čia pat.

– Ačiū, – padėkojau, – labai ačiū.

Praėjau pro duris ir šios spragtelėjusios užsidarė už nugaros. Palyginti su kitu sparnu, patalpa buvo nedidelė, tačiau visos sienos nukabinėtos paveikslais. Iš pradžių nežinojau, nuo kur pradėti – ar nuo peizažų dešinėje, ar nuo portretų kairėje – tačiau akis užkliuvo už kitame gale kabančio paveikslo su paplūdimio vaizdu. Kažkodėl pasirodė matytas. Nelabai tikėjausi, kad kadaise trobelėje gyvenęs menininkas galėjo nutapyti tą patį paplūdimį, tačiau einant artyn ši mintis nebeatrodė tokia nereali.

Paveiksle buvo nutapytas geltonas kinrožės krūmas šalia palmių lapais dengtos trobelės. Mūsų trobelės. Ant kranto lūkuriavo vietinė salos moteris. Tas paveikslas atrodė tarsi trobelėje buvusio paveikslo porininkas – tarsi pirma nufotografuoto vaizdo nuotrauka.

Žengtelėjau atgal dairydamasi paveikslo aprašymo: kur nutapytas, kelintais metais ir ypač dailininko pavardės. Tačiau siena buvo tuščia.

Atidariusi duris iškišau galvą į koridorių, norėdama rasti prižiūrėtoją.

– Atsiprašau, pone, – sukuždėjau.

Linktelėjęs jis priėjo prie manęs.

– Taip?

– Atleiskite, kad trukdau. Minėjote, kad šis kambarys uždarytas dėl priežiūros darbų. Gal žinote, ar buvo nuimtos prie paveikslų kabančios lentelės su užrašais? Mane konkrečiai domina vienas paveikslas.

Vyras nusišypsojo.

– Parodykit, gal galėsiu padėti.

Kai įėjom, parodžiau paveikslą.

– Štai šitas.

– Žinau šitą paveikslą, – tarė jis. – Jis ypatingas.

– Kieno jis?

– Ogi pono Gogeno, – atsakė šypsodamasis. – Tikrai galima suprasti iš fone pavaizduotos salos moters ir jo parašo.

Apimta pagarbios baimės papurčiau galvą.

– Parašo?

– Štai čia, – pasakė rodydamas į apatinį kairį kampą. Geltoni dažai, kuriais buvo pasirašęs, susiliejo su kinrože.

Žinoma, tai Gogenas. O kad Vestris čia būtų, pagalvojau.

– O štai kitas, – parodė jis į už poros žingsnių kabantį didesnį paveikslą, vaizduojantį moterį nuogomis krūtimis, į plaukus įsikišusią jostro žiedą. Žioptelėjau, pamačiusi panašumą. Atėja. Ji kaip du vandens lašai panaši į Atėją – dingtelėjo man.

Grįžau prie mane labai patraukusio paveikslo su paplūdimio vaizdu.

– Gal kartais žinote, kada jį nutapė?

– Tuo metu, kai gyveno Taičio saloje, – atsakė jis, – 1890-ųjų pradžioje.

– Taityje?

– Taip, arba netoliese, – atsakė. – Sklinda gandai, kad jis gyveno visose šalia esančiose salose. Iš tikrųjų retkarčiais jo paveikslas atsiranda pas kokį laivo kapitoną, kuris mainikauja su čiabuviais. Neįkainojamas paveikslas mainais į pakelį cigarečių. – Jis papurtė galvą. – Neįtikėtina, ar ne?

Linktelėjau apimta tos pačios baimės, kaip ir tą dieną, kai išvykau iš salos suprasdama, kad paveikslas gali būti visam laikui prarastas.

– Ar žinote ką nors daugiau apie jo gyvenimą salose?

– Jis buvo atsiskyrėlis, – tarė prižiūrėtojas. – Gyvendavo kur nors pasislėpęs, susidėjęs su dvigubai už save jaunesnėmis moterimis, ir jį dažnai ištikdavo kokia nors nelaimė. Jis sirgo sifiliu ir mirė vienas nuo infarkto. Mano galva, nelabai laimingas gyvenimas.

Linktelėjusi pagalvojau – viskas sutampa: trobelė, paveikslas, Titos įspėjimas ir prakeiksmas.

Dėkinga pažvelgiau į prižiūrėtoją.

– Iš kur tiek daug žinote apie Gogeną? – paklausiau.

– Po šias sales slampinėja nedaug meno vagių, – atsakė mirktelėjęs. – Turiu daug laisvo laiko. Be to, jis mano mėgstamiausias dailininkas. Ir nenusipelno būti atskirtas šiame kambaryje. Jo paveikslai turėtų kaboti šalia Monė, Van Gogo darbų.

Linktelėjau, norėdama vėl atsidurti saloje ir paimti mūsų su Vestriu paliktą paveikslą. Atneščiau jį į muziejų ir paprašyčiau pakabinti čia, šalia kito, taip būtų baigta pasakoti vieno paveikslo pradėta istorija.

– Atsiprašau, brangioji, kad šįryt pramiegojau, – pasakė sofoje sėdinti motina, man grįžus į butą. Ant kaktos laikė ledukų kompresą. – Man siaubingai skauda galvą.

Norėjau pasakyti: ,,Todėl, kad visą naktį gėrei su kažkokiu ponu Švarcu“, tačiau tik maloniai nusišypsojau.

– Mama, aš turėjau ką veikti.

– Gerai, – tarė ji. – Apgailestauju, tačiau aš per daug prastai jaučiuosi ir negalėsiu šiandien palydėti tavęs į prieplauką. Susitariau, kad po pusvalandžio atvažiuotų vairuotojas tavęs paimti. Tikrai nuvažiuosi laiku.

Linktelėjau.

– Mama, – nutilusi, gerai apsvarsčiau žodžius, – mes nesikalbėjome apie tai, kas įvyko, apie tėtį ir Maksiną.

Ji nusuko žvilgsnį.

– Mama, – kalbėjau toliau, – ar tau viskas gerai? Žinau, kad turėjo būti labai skaudu.

Pajutau jos liūdesį, net kai bandė užgniaužti, siūlydama indą su paplotėliais, Minės padėtą ant stalelio.

– Mama?

Ji atsiduso.

– Atėjus laikui pasijusiu geriau, – tarė. – Visą laiką ką nors veikiu. O dabar man netrūksta vyrų.

Susidrovėjusi nusukau akis.

– Vedybos buvo didžiausia mano gyvenimo nesėkmė.

– Ak, mama...

– Taip, – tarė tildydama mane, – noriu, kad išklausytum.

Linktelėjau, nors ir nebuvau visiškai tikra, ar noriu tai girdėti.

– Aš visada mylėjau tavo tėvą, – toliau kalbėjo ji. – Tačiau jau seniai supratau, kad jis manęs nemyli. Iš tikrųjų niekada nemylėjo. Na, bent ne taip, kaip vyras turėtų mylėti žmoną. – Atsidususi ištiesė priešais save tuščias rankas. – Taigi, – tarė pereidama nuo gailesčio kupino balso prie praktiško tono, – tebūnie tai pamoka tau, brangioji. Kai tekėsi, – nutilusi pažvelgė giliai man į akis, – įsitikink, kad jis tave myli, tikrai myli.

– Gerai.

Ji atsirėmė į pagalvę.

– Mieloji, nepaminėjai, kokiu tikslu keliauji į Prancūziją?

Supratingai į ją pažvelgiau.

– Kaip tik dėl to, mama, ką sakei apie meilę, ir vykstu ten. Man reikia įsitikinti.

15 skyrius

Kaip buvo sakiusi Merė, diplomatinio korpuso kelionių kodas tiko. Prieplaukoje man drebėjo rankos, o skeptiškas jaunas kareivis įtariai nužvelgė, tačiau, paminėjus Edvardo Notono pavardę, padavė lapelį su kajutės numeriu ir mostelėjo eiti.

Paskutinę varginančios kelionės dieną, pažaliavusi nuo jūros ligos, ėmiau galvoti, ar ne veltui keliauju. Net jei ir pamatysiu Vestrį, ar jis norės mane matyti? Praėjo daugiau nei metai nuo įtempto atsisveikinimo Bora Boros saloje ir jis nei paskambino, nei parašė. Tikriausiai, buvo sudėtinga, nes Europoje vyko smarkūs mūšiai, tačiau galėjo pamėginti. Jis net nepabandė.

– Lipame į krantą, – už durų koridoriuje sušuko kajutės stiuardas. – Keleiviai, nepamirškite pasiimti savo daiktų.

Pažvelgiau pro mažutį langelį. Paskendęs ūkanotoje migloje matėsi apsnūdęs Havro uostas, nuo jo į Paryžių mane greitai nuveš traukinys. Į širdį smelkėsi abejonė. Ką čia veikiu? Praėjo vieni metai. Labai ilgi metai. Ar tik nesivaikau seniai pamirštos svajonės? Paėmusi lagaminą nuvijau šalin tas mintis. Jei jau taip toli atkeliavau, tai ir eisiu iki galo.

Stovėjau Merės gatvėje, Sen Žermene, pakėlusi akis į senovinį mūrinį pastatą su nedideliais balkonais, papuoštais gėlėmis ir augalais vazonuose. Pro langus mirksėjo žvakės. Mintyse spėliojau, kaip Merė čia gyveno, kol miestas buvo okupuotas? O tas Edvardas, kaip susiklostė jų meilės istorija? Ar laiškas ką nors pakeitė? Ar ji grįžo pas jį? Ar viskas baigėsi laimingai? Buvo vėlus metas, beveik dešimta vakaro, džiaugiausi matydama kavines ir restoranus, pilnus miesto gyventojų, vaikštinėjančius už rankų susiėmusius įsimylėjėlius. Tačiau miesto išgyventi siaubo ženklai dar buvo labai juntami. Prie šiukšlių dėžės mėtėsi pusiau sudeginta ir suplėšyta fašistų vėliava. Kitapus gatvės matėsi nuo ugnies pajuodusi žalia kepyklos stoginė. Lentomis užkaltas langas. Ant durų kabojo geltona Dovydo žvaigždė.

Įėjusi į Merės pastatą, prieš tyliai pasibelsdama, dar kartą patikrinau buto numerį. Po kelių minučių išgirdau, kaip kažkas priėjęs atšovė durų skląstį.

– Ana! – sušuko Merė. – Tu atvykai!

Ašarų pilnomis akimis apkabinau seną draugę.

– Turiu įsignybti, – tariau. – Vis dar negaliu patikėti, kad esu čia.

– Turbūt labai pavargai, – tarė ji.

Giliai įkvėpiau.

– Mere, man reikia žinoti, kaip Vestris? Ar neseniai jį matei? Ar jis?..

Merė nudelbė akis.

– Porą dienų nebuvau ligoninėje, – tyliai tarė. – Bet pasakysiu tau, Ana, jis rimtai sužeistas. Daugybė šautinių žaizdų.

Man staiga pasidarė tvanku ir trošku. Ašaros gėlė akis.

– Mere, neištversiu, jeigu jo neteksiu.

Sena draugė apkabino mane per liemenį.

– Ateik, tau reikia pailsėti, – tarė ji. – O ašaras patausok rytdienai.

Užėjau pas Merę į butą, ji uždegė dvi lempas ir mostelėjo sėstis greta ant puošnios sofos su paauksuota apdaila. Kambario sienos buvo aptrauktos senovinių raštų audiniu.

– Labai gražūs namai, – sumurmėjau tebegalvodama apie Vestrį.

Merė gūžtelėjo. Tas butas jai netiko, atrodė tarsi mokinukė, apsivilkusi vakarine motinos suknele.

– Jau nebeilgai čia gyvensiu, – pasakė nesileisdama į smulkmenas. – Gal nori sumuštinio ar ragelio?

Žvilgtelėjusi į kairę jos ranką pastebėjau, kad be žiedo. Nesąmoningai dešine ranka uždengiau savo kairę, ant kurios buvo žiedas su dideliu deimantu, prisiminiau, kaip slėpdavau jį saloje.

– Nieko nenoriu, ačiū, – pasakiau ir pagalvojau, kad Merė kažkokia pasikeitusi. Jos šukuosena ir gelsvai ruda plaukų spalva liko ta pati. Šypsena tebeslėpė kreivus dantis. Tačiau akys... taip, akys pasikeitė. Jos buvo kupinos gilaus liūdesio, todėl troškau sužinoti, kas jai nutiko.

– O Edvardas? – jo vardas nuaidėjo naktyje, vos ištarusi ėmiau gailėtis, kad paklausiau.

– Nėra jokio Edvardo, – abejingai atsakė ji, pro langą žvelgdama į Paryžiaus žiburius ir didžiąją Seną tolumoje. – Daugiau nebėra. – Vėl nutilo, tada atsisukusi tarė: – Klausyk, jeigu tu nieko prieš, nebenorėčiau apie tai kalbėti.

Greitai linktelėjau.

– Baisu ir pagalvoti, ką tau teko išgyventi, turiu omenyje, per okupaciją.

Merė perbraukė ranka retus plaukus.

– Tai buvo tiesiog siaubinga, Ana, – tarė ji. – Man pasisekė, kad vis dar kaip amerikietė esu čia. Laimei, koledže mokiausi prancūzų, tai man padėjo išsilaikyti. Dokumentai, kuriuos Edvardas... – Nutilo, tarsi vien jo vardas ją skaudintų. – Jo padaryti dokumentai apsaugojo mane. Tiesiog stebuklas, kad manęs nesusekė, nes dalyvavau pasipriešinimo judėjime.

– Kaip baisu, Mere. Tu labai drąsi.

Jos akys atrodė liūdnos ir šaltos.

– Fašistai darydavo kratas, – pasakojo ji toliau, – bijodavau ką nors blogai pasakyti ar ne taip nusičiaudėti – būtų išsivedę apklausti. Vargšės iš namų išvarytos žydų šeimos. – Patylėjusi parodė į duris. – Šiame pastate gyveno trys. Mano koridoriuje buvo keturių narių šeima. Mėginome juos išgelbėt, – ji iškėlė rankas, – bet per vėlai. Vienas Dievas težino, ar jie kada nors grįš.

Sumirksėjau stengdamasi nepravirkti.

– Ak, Mere.

Ji papurtė galvą, lyg norėdama nuslopinti kitą prisiminimą, galbūt per daug skaudu pasakoti, tada iš suknelės kišenės išsitraukė nosinaitę.

– Apgailestauju, – tarė. – Maniau, galėsiu kalbėti su tavim apie tai, bet, deja... per daug skaudu.

Paėmiau jos ranką, ant riešo pastebėjau mažytį rožinį randą. Mane užgriuvo prisiminimai iš Bora Boros.

– Prašau, – tariau, – nebekalbėkim apie praeitį.

Merė atsiduso.

– Gaila, bet visada ją prisiminsiu.

– Miesto buvo pasigailėta, – tariau ieškodama teigiamos gaidos.

– Taip, – tarė Merė. – Stebuklas. Kurį laiką manėm, kad miestas užsiliepsnos, o kartu ir mes.

– Mere, – atsargiai pasiteiravau, – o kaip nutiko, kad atsidūrei čia? Ar atvykai dėl... laiško, kurį atidaviau tau išvykstant iš Bora Boros?

Ji patrynė sterblėje sudėtas rankas.

– O kad būtų taip paprasta atsakyti, – tarė ilgesingai. – Taip, pasielgiau kvailai atvykdama čia.

Akimirką pagalvojau, kad geriau nebūčiau atidavusi laiško Merei, taip būčiau apsaugojusi ją nuo sielvarto, kurį tuomet jautė. Tačiau jei ne tas laiškas, Merės nebūtų Paryžiuje. Ji nebūtų radusi Vestrio ir man paskambinusi. Stebėjausi, kaip mūsų gyvenimai susipynė, troškau, kad jos baigtųsi laimingai, kaip, tikėjausi, ir mano.

– Kur žadi vykti? – paklausiau, ieškodama jos veide ženklo, kad viskas bus gerai – kibirkštėlės akyse, šypsulio, ko nors.

Tačiau ji tik liūdnai pažvelgė pro langą.

– Dar nenusprendžiau.

Paryžiaus žiburiai spindėjo, pralinksmėjau pagalvojusi apie Vestrį. Jis buvo kažkur ten.

– Ar rytoj eisi kartu į ligoninę? Labai jaudinuosi, kad pamatysiu jį po... tokio ilgo laiko.

Akimirkai migla Merės akyse išsisklaidė.

– Žinoma, eisiu, – atsakė. – Ar žinai, kad ir Stela Paryžiuje?

– Paryžiuje?

– Taip, – kalbėjo toliau. – Atvyko praėjusį mėnesį.

– O Vilas?

– Ir jis čia. Po mėnesio jie ketina susituokti.

– Nuostabu, – tariau šypsodamasi. – Norėčiau su ja susitikti.

– Ji su Vilu kelioms dienoms traukiniu išvyko į pietus, – pasakė Merė. – Stela nusimins, prasilenkusi su tavim.

– Kelintą ryte važiuosim į ligoninę?

Merė vėl pažvelgė pro langą.

– Lankymo valandos nuo devynių. Nuvažiuosim taksi. O dabar eik tiesiai koridoriumi, tavo kambario durys antros iš kairės. Tikriausiai esi labai pavargusi. Pailsėk. – Iš paskutiniųjų stengėsi nusišypsoti, tačiau lūpų kampučiai atrodė sustingę ir apsunkę, surakinti liūdesio.

– Ačiū, Mere, – padėkojau imdama lagaminą.

Prieš nueidama raudonmedžio plokštėmis iškaltu koridoriumi į miegamąjį, paskutinį kartą pažvelgiau į saloną. Merė nejudėdama sėdėjo ant sofos, rankos sudėtos sterblėje, žiūrėjo į Seną ir į tviskantį išlaisvintą Paryžių.

Kažkas įvyko čia, tarp šių sienų. Taip, kažkas baisaus. Jaučiau tai.

Pirmoji nespecializuota JAV ligoninė dunksojo tolumoje, stipriai suspaudžiau Merei ranką, kai sustojusios priešais žiūrėjome į milžinišką fasadą. Danguje švietė saulė, tačiau pastatą iš visų pusių supo šešėliai.

Suvaldžiusi jaudulį paklausiau:

– Kodėl pastatas atrodo taip...

– Grėsmingai?

– Taip, – atsakiau, prisimerkusi žiūrėdama į paskutinį aukštą.

– Todėl, kad čia, prieš atvykstant sąjungininkams, buvo įsikūręs blogis, – pasakė ji.

Merė paaiškino, kad dvylikaaukštis pilkas pastatas, buvusi Božono ligoninė, didžiausia Paryžiuje, per karą tapo fašistų tvirtove. Perėmęs valdžią generolas majoras Polas Holis, chirurgas, pertvarkė pastatą, pašalino iš patalpų gydymo įrangą, kurią vokiečiai naudojo atlikdami baisius medicininius eksperimentus, dažniausiai su žydais ir lenkais. Ant paskutinio aukšto buvo pavaizduotas raudonas kryžius, kuris man labiau priminė bombonešį, o ne kryžių.

Merė parodė į kažkelinto aukšto langą.

– Ar matai ten aukštai? Atdaras langas septintame aukšte.

Linktelėjau.

– Ten radau iš bado mirusius lenkę moterį su kūdikiu, – pasakė tyliai. – Fašistų gydytojai su jais eksperimentavo. Stebėdavo pro stiklą ir viską smulkiai rašėsi. Skaičiau dokumentus. Ji mirė po devynių dienų, o kūdikis po vienuolikos.

Sudrebėjau.

– Tačiau siaubas baigėsi, – iškilmingai tarė Merė. – Generolas Holis viską čia pakeitė. Per praėjusias dvi savaites priėmėm kone tūkstantį sužeistųjų ir laukiame dar daugiau.

Negalėjau atplėšti žvilgsnio nuo septinto aukšto.

– Ana?

– Ką? – silpnai sumurmėjau.

– Ar esi pasirengusi?

– Tikiuosi, taip, – atsakiau.

Kartu užkopusios laiptais užėjome į pastatą. Slogiame ir sunkiame ore tvyrojo juntamas blogis. Statinys negalėjo nesugerti dalies čia vykdyto blogio. Galima nušveisti sienas, išvaškuoti grindis, bet blogio kvapas liks.

Lifte Merė nuspaudė devinto aukšto mygtuką ir mes pradėjome kilti. Ant švieslentės keičiantis numeriams, man sukosi mintys. Pirmas aukštas, antras. Ar jis bus gana sąmoningas ir mane atpažins? Trečias aukštas. Ar vis dar myli mane? Ketvirtas aukštas. Ką mes darysim?

– Ak, Mere, – pratariau spausdama jai ranką. – Man taip baisu.

Ji nei paguodė, nei patvirtino mano baimę.

– Teisingai pasielgei čia atvykdama, – pasakė ji. – Nesvarbu ką, tačiau išsiaiškinsi iki galo.

Atsidusau.

– Ar girdėjai ką nors apie Kitę?

Merė akimirką pasijuto nesmagiai, iš veido supratau, kad girdėjo kalbų apie mūsų nesutarimus bei rūpesčius saloje.

– Štai kas, – nervingai tarė, – turiu tau kai ką pasakyti. Po to, kai paskambinau, kai kas...

Liftui netikėtai sustojus penktame aukšte, įėjo gydytojas su dviem slaugėm, ir mūsų pokalbis nutrūko.

Išlipome devintame aukšte ir aš aiktelėjau nuo vaizdo, kurį išvydau. Turbūt trys šimtai, o gal daugiau sužeistų vyrų gulėjo ant sulankstomųjų lovų, jų suglebę kūnai buvo apkloti rusvai žalsvomis vilnonėmis antklodėmis.

– Šiame aukšte sudėtinga – tarė Merė. – Čia guli sunkiausi ligoniai.

Mano širdis ėmė smarkiai daužytis krūtinėje.

– Kur jis? – paklausiau kaip paklaikusi dairydamasi aplink. – Mere, nuvesk mane pas jį.

Prie mūsų priėjusi daugmaž mano amžiaus slaugė nė nešyptelėjusi linktelėjo Merei.

– Maniau, kad šiandien nedirbi.

– Taip, – atsakė Merė. – Atėjau čia dėl draugės. Ji norėtų aplankyti poną Griną.

Slaugė pažvelgė į mane, paskui į Merę.

– Vestrį Griną?

Man per kūną perėjo šiurpuliai, išgirdus kitą moterį tariant jo vardą.

– Taip, – atsakė Merė, – Vestrį Griną.

Slaugė pasisuko į mane ir prisimerkė.

– O kas jūs?

– Ana, – sumurmėjau. – Ana Kelovėj.

– Ką gi, – tarė reikšmingai pažvelgusi į Merę, tada dirstelėjo į vyrų patalpą už nugaros, – Nežinau, ar... – Ji atsiduso. – Aš patikrinsiu.

Kai ji nebegalėjo išgirsti, atsisukau į Merę.

– Nesuprantu, kodėl ji taip keistai elgiasi?

Merė dairėsi po patalpą, paskui pro langą, vengdama mano žvilgsnio.

– Mere, – maldavau. – Kas nutiko?

– Atsisėskim, – pasakė ir paėmusi mane už rankos nusivedė prie suolo, stovinčio už poros žingsnių. Virš mūsų tiksėjo laikrodis, kiekvienas jo rodyklės judesys tarsi šaipėsi iš manęs.

– Kai tau paskambinau, – tarė ji, – aš kai ko nežinojau. Nežinojau, kad Vestris...

Abidvi sužiurome išgirdusios medinėmis grindimis atkaukšint žingsnius. Mano akys išsiplėtė pamačius artėjant pažįstamą veidą.

– Kite! – sušukau pašokusi ant kojų. Nepaisant to, kas tarp mūsų įvyko, norėjau pulti senai draugei į glėbį ir atlaidžiai su meile ją apkabinti, kaip ir turėtų būti.

Tačiau greitai sustojau pažvelgusi į Kitės akis – svetimo žmogaus akis.

– Sveika, – dirbtinai pasisveikino.

Merė pakilo ir atsistojo greta.

– Kite, – tarė ji, – Ana atvyko iš toli pamatyti Vestrio. Tikiuosi, nuvesime ją pas jį.

Kitė susiraukė.

– Apgailestauju, bet tai neįmanoma.

Papurčiusi galvą sumirksėjau, nes nuo ašarų ėmė perštėti akys.

– Kodėl, Kite? – sušukau. – Ar jis sunkiai sužeistas? Ar be sąmonės?

Kitė pažvelgė į mano sužadėtuvių žiedą, pasigailėjau jo nenusimovusi. Prieš valandėlę mus pasitikusi slaugė vieningai atsistojo šalia Kitės. Ką jos nuo manęs slepia?

– Kite, – maldavau, – kas yra?

– Apgailestauju, Ana, – tarė ji šaltai. – Iš tikrųjų Vestris nenori tavęs matyti.

Kambarys ėmė suktis, laikydamasi sugriebiau Merei ranką. Dieve mano, atkeliavau net iš Siatlo, o kai stoviu vos už poros žingsnių nuo jo, jis nenori manęs matyti?

– Nesuprantu, – sumikčiojau, skrandyje pajutusi šleikštų pykinimą. – Tik norėjau...

Kitė susidėjo rankas ir nusisuko.

– Ana, dar kartą labai apgailestauju, – pasakė nueidama. – Linkiu kuo geriausios kloties.

Stebėjau, kaip užėjo į patalpą ir pasukusi į dešinę pradingo už užuolaidos.

– Eime, Ana, – sumurmėjo Merė imdama mane už rankos. – Brangioji, man labai gaila. Suklydau atsivesdama tave čia. Reikėjo paaiškinti...

– Ką paaiškinti? – sušukau. – Kad... geriausia mano draugė uždraus man pamatyti vienintelį vyrą, kurį kada nors mylėjau? – Klausiausi, kaip nuaidėjo mano žodžiai, ir mane pačią nustebino jų skaudus atvirumas. Džerardui galbūt atiteko mano ranka, tačiau širdis visada priklausys Vestriui. Išsivadavau iš Merės. – Ne, – tvirtai tariau.

Pastūmusi Merę užėjau į sužeistų vyrų patalpą. Prie lifto prislopinti garsai dabar virto į aiškiai girdimas dejones, veblenimus, verksmus ir juoką. Galima buvo išprotėti nuo tiek žmogiškų emocijų.

Sparčiai žengiau pro išrikiuotas lovas nužvelgdama vieną veidą po kito. Vieni pakeldavo į mane ilgesingas akis, kiti tiesiog spoksojo priešais. Kurgi jis? Jei jį rasiu, jei pažvelgsiu jam į akis, tikrai persigalvos. Tikrai vis dar mane myli. Neleisiu Kitei mūsų išskirti. Neleisiu jai kalbėti už Vestrį. Virpančia širdimi lėkiau pro vyrų eiles melsdama tučtuojau pamatyti pažįstamas šviesiai rudas akis, pavergusias mano širdį saloje.

Vis dėlto, po valandėlės praėjusi visas eiles, neradau Vestrio nė pėdsako. Kaip pašėlusi dairiausi po patalpą, tada prisiminiau, kaip Kitė nepastebimai užėjo už užuolaidomis atskirto ploto. Ar jis ten? Spausdama medalioną perėjau patalpą, sustojau prie baltai ir pilkai dryžuotų užuolaidų. Ar mane nuo Vestrio beskiria šita medžiagos atkarpa?

Drebančiomis rankomis kilstelėjau užuolaidos kraštą tiek, kad galėčiau pažvelgti į vidų. Ten stovėjo keturios ligoninės lovos, kuriose gulėjo kareiviai. Aiktelėjau atpažinusi tolimiausioje lovoje gulinčio vyro veidą.

Vestris.

Išvydusi jo veidą pajutau silpnumą kojose – dar labiau sulysęs, su pastebima ražiena aplink smakrą, tačiau toks pat gražus ir puikus, koks išliko mano širdyje. Dar labiau atitraukiau užuolaidą, bet greitai stabtelėjau pamačiusi prie jo lovos einančią Kitę. Prisitraukusi kėdę, drėgnu rankšluosčiu švelniai ir meiliai nušluostė jam veidą, paskui paglostė kaktą. Jis pažvelgė į ją su šypsena, o man ėmė degti skruostai.

Pajutau, kaip kažkas truktelėjo už liemens, išgirdau Merės balsą:

– Ana, – tarė ji, – nereikia, pamiršk jį.

Papurčiau galvą.

– Bet Vestris, mano Vestris! – sušukau, paleidau užuolaidas ir įsikniaubiau Merei į petį. – Kaip ji galėjo, Mere? Kaip ji galėjo?

Kilstelėjusi mano smakrą, Merė rožine nosinaite nušluostė skruostus.

– Man labai gaila, mieloji, – tarė ji. – Eikim.

Nuėjau paskui ją prie lifto, bet stabtelėjusi iš rankinės išsiėmiau rašiklį ir lapelį popieriaus.

Merė sumišo pamačiusi, kad atsisėdau ant suolo.

– Ką darai?

Po valandėlės atsistojau ir padaviau jai perlenktą lapelį.

– Rytoj, kai išvyksiu, – tariau, – ar galėtum perduoti Vestriui?

Merė paėmė lapelį ir skeptiškai pažvelgė į jį.

– Jeigu siųsiu jam laišką į ligoninę, Kitė perims, – kalbėjau toliau. – Esi mano vienintelė viltis.

Merė atsargiai žiūrinėjo lapelį.

– Ar tikrai nori jam dar kažką pasakyti?

Linktelėjau.

– Noriu, kad jis tai perskaitytų.

– Tada pasirūpinsiu, kad jį gautų, – pasakė ji, sunerimau balse išgirdusi pastangą. – Ryt iš ryto dirbsiu. Pamėginsiu jam perduoti.

– Pažadi? – paklausiau, jos veide ieškodama man reikalingo patikinimo.

– Taip, – švelniai atsakė išsekusiu balsu. – Pasistengsiu.

Siatle nepavyko išblaškyti minčių apie Vestrį. Praėjo daugiau nei mėnuo nuo tos liūdnos dienos Paryžiuje, tačiau net įprastinės gyvenimo namuose pramogos ir po kelių savaičių įvyksiančios vestuvės nepadėjo man išmesti jo nei iš galvos, nei iš širdies. Suskambėjus telefonui, kaskart pašokdavau, ir kas rytą sėdėdavau prie lango, nekantriai laukdama pašto. Tikrai, perskaitęs Merės perduotą raštelį, būtų man parašęs arba paskambinęs. Kodėl gi jis neparašė?

Bet vieną ramų antradienio rytą, kai su Maksina ruošėmės važiuoti į miestą, suskambo durų skambutis. Man iškrito rankinė, ant grindų nuriedėjęs lūpdažis pasirito po sofa.

– Aš atidarysiu, – šūktelėjau Maksinai ir atidariusi duris išvydau paštininką.

– Labas rytas, ponia, – tarė jis. – Panelė Kelovėj?

– Taip, aš, – atsakiau.

Jis man padavė mažą vokelį.

– Jums telegrama, – tarė šypsodamasis. – Iš Paryžiaus. Prašyčiau pasirašyti.

Palengvėjusia širdimi brūkštelėjau parašą ir laiptais užlėkiau į savo miegamąjį. Uždariusi duris, kad niekas netrukdytų, atplėšiau vokelį. Viduje buvo prigludusi geltona popieriaus juostelė su penkiomis mašinraščio eilutėmis. Atsisukusi į šviesą giliai įkvėpiau.

Iš kelionės grįžau anksčiau tšk

Mirė Merė tšk

Rugsėjo 18 d. rytą pasikorė tšk

Edvardas galutinai sudaužė jai širdį tšk

Kuo geriausi linkėjimai iš Europos,

bučiuoju, Stela tšk

Ilgai spoksojau į lapelį, kol pamažu ėmiau suvokti žodžius ir atsipeikėjau po patirto šoko.

– Ne! – surikau. Tik ne Merė, tik ne tu, Mere, kartojau mintyse. Prisiminiau liūdesį ir dvejonę jos akyse. Ji iškentėjo daugiau sielvarto negu moteris gali ištverti, bet taip nutraukti gyvenimą? Kaip ji galėjo? Man per skruostus ritosi ašaros, sulanksčiau popierėlį ir numečiau ant grindų.

Po kelių minučių pulsas padažnėjo nuo minties – Dieve mano! Kada, pasak Stelos, ji pasikorė? Pakėliau popierėlį. Rugsėjo aštuonioliktą. Ne. Ne, negali būti.

Siaubo apimta sėdėjau įbedusi žvilgsnį į sieną. Po mūsų apsilankymo ligoninėje, Merė nebenuėjo į darbą. Ji mirė taip ir neperdavusi mano raštelio Vestriui.

Praėjus dviem savaitėms, mūsų vestuvių rytą, Džerardas stovėjo tarpduryje.

– Ar tu pasirengusi? – paklausė jis.

Nesilaikydamas papročio, primygtinai norėjo pats užvažiuoti pas mane ir prieš ceremoniją nuvežti į bažnyčią, galbūt nerimavo, kad antraip neatvyksiu.

Pažvelgiau į jį, stovėjo prie durų pasipuošęs smokingu, į atlapą išdidžiai įsisegęs puikią baltą rožę. Ausyse nuskambėjo motinos žodžiai: ,,Kai tekėsi, įsitikink, kad jis tave myli, tikrai myli.“

Pagalvojau apie Paryžiaus ligoninėje matytą Vestrio ir Kitės švelnumo akimirką. Kokia naivi buvau manydama, kad jis laukia manęs, kad vis dar mane myli. Dabar jau nebesvarbu, ar jis gavo raštelį, ar ne. Pažvelgiau į Džerardą iš naujo jį įvertindama. Jis mane myli. Visada mane mylės. To pakaks visam gyvenimui.

– Taip, – atsakiau, nurydama nuoskaudą, skausmą, praeities šmėklas ir paduodama jam ranką. – Pasirengusi.

Man stojantis, pasisupęs ant kaklo auksinis medalionas vėl pakibo man ties širdim.

16 skyrius

– Taigi ištekėjai už senelio, – tarė Dženifer, jos balsas grąžino mane į dabartį. Saulė nusileido, už lango horizonte beliko rausva juosta.

Nusišypsojusi rankoje laikyta nosinaite nusišluosčiau ašarą.

– Žinoma, ištekėjau už senelio. Argi nesidžiaugi? Juk antraip tavęs čia nebūtų.

Dženifer nepatenkino mano atsakymas.

– Tai aš atsiradau dėl tavo sielvarto?

– Niekai, – patikinau ją. – Aš mylėjau tavo senelį.

– Tačiau ne taip, kaip Vestrį?

Linktelėjau.

– Per savo gyvenimą supratau, kad būna įvairiausių meilių. – Pagalvojau apie Džerardą, stiprų patikimą Džerardą. Ilgėjausi jo įpročio nosimi priglusti man prie skruosto arba iš ryto pasveikinti su laikraščiu ir ant lengvos ugnies be lukšto virtu kiaušiniu bei gelsvai rusva skrudintos duonos riekele. Jis paskyrė man savo gyvenimą, noriai atiduodamas visą savo širdį, o aš jam tedaviau dalį savosios. Nes mano širdyje liko užrakintas kambarys, kur visą laiką degė žvakė kitam žmogui.

– Ak, senele, – tarė Dženifer, atrėmusi galvą man į petį. – Kodėl anksčiau man nepapasakojai šitos istorijos? Turbūt jauteisi labai vieniša tiek metų nešiodama ją savyje?

Patapšnojau per medalioną.

– Ne, brangute, – tariau. – Aš niekada nebuvau viena. Supranti, jeigu daliniesi meile su kitu, kad ir laikinai, ji visam laikui lieka tavo širdyje. – Atsegiau medalioną ir mažytis medžio gabalėlis nuo trobelės grindų įkrito man į delną. Nustebusi Dženifer pasilenkė prie jo.

– Ne, – pakartojau, – aš niekada nebuvau viena.

Dženifer suraukė antakius.

– O kaip Kitė? O Vestris? Ar daugiau nebandei jų rasti?

– Ne, – atsakiau. – Tą dieną, kai ištekėjau už tavo senelio, prisiekiau viską ir juos abu išmesti iš galvos. Teko, kad būčiau su juo sąžininga.

– O kaip trobelė ir paveikslas? O tavo pažadas Titai? Pameni, kad prašė ieškoti teisybės?

Mane apėmė gilus nuovargis.

– Aš nepamiršau, – nuoširdžiai atsakiau.

– Aš vyksiu su tavim, – pasakė ryžtingai linktelėjusi Dženifer.

– Kur vyksi?

– Į Bora Borą.

Nusišypsojau.

– Ak, brangute, tu labai miela, bet tikrai nemanau...

– Taip, keliausim kartu, – pasakė ji, nepaisydama mano nuogąstavimo. Jos akys tiesiog degė iš jaudulio.

Papurčiau galvą. Viską papasakojus, senos žaizdos vėl atsivėrė, jos buvo tokios pat jautrios ir skaudžios, kaip ir tada, kai buvau įskaudinta.

– Nemanau, kad galėsiu.

Dženifer pažvelgė giliai man į akis.

– Argi nesupranti, senele? Argi tau neaišku? Tu privalai.

Lėktuvas barškėjo ir kratėsi leisdamasis į šalia Taičio esančią Bora Boros salą.

– Keleiviai, dabar šiek tiek didesnis audringumas nei paprastai, – per vidaus telefono ryšį sučirškė australas palydovas. – Likite savo vietose. Lėktuvo kapitonas tuojau pat saugiai mus nutupdys.

Užsimerkusi prisiminiau skrydį į Bora Borą prieš daugel metų, Kitė sėdėjo šalia, o salonas buvo pilnas nekantraujančių slaugių, kurios sulaikiusios kvapą klausėsi, kaip senoji slaugė Hildebrand perspėjo mus apie pavojų kupiną salą. Atsidusau prisiminusi, kaip švelniai palietusi mano ranką Kitė padėkojo, kad atvykau kartu, ir pažadėjo, kad nesigailėsiu. Jeigu galėčiau, ar norėčiau viską grąžinti?

Lėktuvą stipriai kratė ir Dženifer atsisuko į mane.

– Nesijaudink, senele, – meiliai tarė.

Spustelėjau jai ranką, dairydamasi po saloną, pilną jaunų porų, matyt, vykstančių medaus mėnesio. Mums iš dešinės sėdintis jaunuolis švelniai glostė savo nuotakai plaukus ir bučiavo jai ranką, kol abu pro langelį stebėjo salą apačioje. Nesusilaikiusi pajutau jiems pavydą ir pagalvojau, kaip jiems pasisekė, kad šitaip aplankys salą, be karo ar laiko keblumų. Troškau vėl būti dvidešimt vienų. Pradėti nuo šios akimirkos su šalia sėdinčiu Vestriu.

– Pasiruošusi? – paklausė Dženifer, žadindama mane iš minčių. Lėktuvas nusileido, greitai atsistojau ir nusekiau paskui anūkę prie atvirų durų, kiti keleiviai jau leidosi laiptais.

Palydovė man prie palaidinės prisegė purpurinę orchidėją, tokios sodrios spalvos, kad pagalvojau, ar tik nenupurkšta dažais.

– Ponia, sveika atvykusi į Bora Borą, – tarė ji. – Jums patiks ši sala.

– Man ji visada patiko, – atsakiau šypsodamasi ir įkvėpiau šilto bei drėgno oro. Judrus oro uostas įsikūrė ten, kur prieš septyniasdešimt metų tebuvo vienas kilimo ir leidimosi takas. Skaisčiai žalios kalvos šlaitas buvo nusėtas namais. Viskas pasikeitė, tačiau ore tvyrojo pažįstamas gėlių aromatas, o toliau spindėjo žalsvai melsvas vanduo, kviesdamas mane į pakrantę. Tada supratau, kad mano širdis grįžo namo.

– Senele, imk mano ranką, – tarė Dženifer ir ištiesė ranką man pasilaikyti.

Papurčiau galvą, jaučiausi kaip niekad stipri ir tvirta.

– Aš pati, – pasakiau leisdamasi laiptais. Taip, pakartojau mintyse, aš pati.

Maršrutinis autobusas atvežė mus į viešbutį ,,Autrigerio apartamentai“, įsikūrusį vos už pusantro kilometro nuo oro uosto. Dženifer įkišo raktą-kortelę į duris ir mes pastatėme lagaminus kambaryje su oro kondicionieriumi.

– Pažvelk į vaizdą! – šūktelėjo Dženifer, rodydama į langą priešais. Stiklinės durys įrėmino puikų smėlio ir lūžtančių bangų vaizdą, kaip tik tada pastebėjau kai ką pažįstamo.

– Dieve mano, – tariau eidama prie lango. – Pajūrio forma... nuostabu.

– Kas yra? – paklausė pribėgusi Dženifer. – Ką matai?

– Gal ir klystu, bet man atrodo, kad šitą viešbutį pastatė senosios karinės bazės vietoje! – šūktelėjau. – Aš atpažįstu šitą paplūdimį iš to, kaip jis sukimba su krantu. Po blizgančiu vandeniu slepiasi povandeninė uola. – Papurčiau galvą, tikėdamasi išvysti slaugę Hildebrand, Kitę ar – atsidusau – nuo jūros link manęs einantį Vestrį. – Vėl čia būti, tai tiesiog... – Atidariusi duris išėjau į balkoną. Dženifer nėjo iš paskos.

– Senele, neskubėk, – tyliai pasakė. – Aš būsiu kambaryje.

Balkone atsisėdau į pintą krėslą, mano mintis ir širdį pakerėjo pažįstamos bangos.

Po valandos grįžusi į kambarį, radau Dženifer miegančią ant lovos. Iš prieškambaryje stovinčios sieninės spintos išėmusi papildomą vilnonę antklodę švelniai ją apklojau, tada nuo rašomojo stalo paėmiau bloknotą. Žinojau, kur man reikia eiti.

Mieloji,

einu pasivaikščioti. Nenorėjau tavęs žadinti. Grįšiu į pavakarę.

Bučiuoju

senelė

Pasiėmiau šiaudinę skrybėlę ir išėjau iš viešbučio, praėjau baseiną, kur bikinius vilkinčios moterys kepinosi karštoje saulėje, paskui paplūdimio barą, kur porelės gurkšnojo vaisinius kokteilius, ir atsidūriau ant kranto, kur, be vieno kito namelio, įsitaisiusio palei paplūdimį, viskas buvo po senovei, taip pat ramu, kaip ir kadaise man išvykstant.

Vėl pasijutau dvidešimt vienų, su slaugės drabužiais po ilgos darbo pamainos ligoninėje išsmukusi į paplūdimį, vis žvilgčiojanti per petį, kad įsitikinčiau, jog niekas neseka, ir tuksinčia širdimi nekantraujanti pamatyti jį.

Klumpinau pakrante. Smėlis, į kurį klimpo pėdos, dabar atrodė sunkesnis. Nuo kaktos nusišluosčiau prakaitą ir užsitraukiau ant akių skrybėlę, saugodama suvytusį veidą nuo negailestingų saulės spindulių. Nužvelgiau palmėmis apaugusią pakrantę. Kurgi ji? Tikrai turėtų būti netoliese.

Virš galvos klykavo paukščiai, o aš energingai toliau kas žingsnis atidžiai apžiūrinėjau tankmę – turėtų būti kažkur čia.

Po dvidešimties minučių uždususi sustojau ir susmukau ant smėlio pavėsyje iš širdies gilumos atsidusdama. Aišku, trobelės nebeliko. Kaip galėjau būti tokia kvaila ir manyti, kad ji vis dar manęs laukia.

– Atsiprašau, ponia.

Pakėliau akis šalimais išgirdusi vyrišką balsą.

– Ponia, ar jums viskas gerai?

Prie manęs ėjo kokių šešiasdešimt kelerių metų vyras, ne ką vyresnis už mano vyriausiąjį sūnų, kartu su panašaus amžiaus moterim. Ji vilkėjo mėlyną paplūdimio suknelę, o tamsūs plaukai buvo laisvai susegti segtuku.

– O, taip, – susikaupusi atsakiau.

– Aš Gregas, o čia mano žmona Lorena, – prisistatė jis. – Mes gyvename čia pat, ant kalvos šlaito.

– Aš Ana, – atsakiau. – Ana Kelo... – nutilau nustebusi, kad apsirikau. Didžiąją savo gyvenimo dalį nugyvenau kaip Godfri, tačiau saloje ši pavardė man tarsi netiko.

– Ana Kelovėj, – baigiau sakyti.

Lorena pažvelgė į vyrą, paskui vėl į mane.

– Ana Kelovėj?

– Taip, – tariau sumišusi, nes iš jos balso supratau, kad mane pažįsta. – Atsiprašau, ar mes buvome anksčiau susitikusios?

Moteris papurtė galvą, tada nustebusi pažvelgė į vyrą.

– Ne, – tarė klaupdamasi šalia. – Tačiau mes labai ilgai tikėjomės jus susitikti.

– Nesuprantu, – tariau įdėmiai žiūrėdama į ją.

– Ar patikėsi? – stebėjosi Lorena, purtydama galvą ir žiūrėdama į Gregą, paskui atsisuko į mane. – Jūs gyvenote saloje per karą?

Linktelėjau.

– Netoliese yra sena pajūrio trobelė, – atsargiai kalbėjo ji toliau. – Jūs ją matėte, ar ne?

– Taip, – atsakiau. – Bet iš kur jūs žinote?

Ji atsisuko į vyrą, tada į mane.

– Jis visada sakė, kad atvyksite.

– Jis?

– Ponas Grinas, – tarė ji.

Papurčiau galvą jausdama, kaip padažnėjo pulsas. Susidėjau rankas į sterblę.

– Nesuprantu. Jūs žinote apie trobelę? Ir, – sulaikiau jaudulį, – apie Vestrį?

Moteris linktelėjo, o atsistojęs vyras parodė į krantą už manęs.

– Reiktų grįžti atgal, ji stovi šalia mūsų namų, – tarė jis. – Nuo to laiko, kai čia buvote, džiunglės kaip reikiant užaugo. Turbūt nepastebėjusi praėjote.

Greitai pakilau. Sustingusios kojos priminė, kad man jau nebe dvidešimt vieni.

– Ar nuvesite mane prie jos?

– Taip, – atsakė jis šypsodamasis.

Valandėlę ėjome tylėdami. Kartkartėmis jie žvilgčiojo į mane susirūpinę, tačiau aš nežiūrėjau į juos, leisdama bangų mūšai užgožti mintis. Ar noriu išgirsti, ką jie žino apie trobelę ir Vestrį?

Netikėtai sustojęs Gregas parodė į džiungles, kur tankiai augo palmės.

– Eikite tiesiai ten, – pasakė jis.

– Ačiū, – padėkojau, braudamasi pro tankmę, kol išėjau į nedidelę proskyną.

– Palaukite, ponia Kelovėj, – šūktelėjo jis nuo paplūdimio.

Atsisukau.

– Tik žinokite, kad trobelė jau nebe ta kaip kadaise.

Linktelėjusi ėjau toliau braudamasi pro karingus vijoklius, tarsi siekiančius ūseliais apsivyti mano silpnas rankas. Pažvelgiau į dešinę ir į kairę. Kurgi ji? Tada pastebėjau peraugusį kinrožės krūmą. Dar nežydėjo, tačiau maži geltoni pumpurėliai jau stiebėsi tarp lapų. Man ėmė daužytis širdis. Turėtų būti čia pat, pamaniau.

Patraukusi vijoklį, kad netrukdytų, išvydau suklypusią trobelę. Palmių lapų stogas visai palaikis, vietomis įlūžęs. Pintos sienos sudilusios, vienos sienos nebelikę, trūko ir durų. Giliai atsidusau prisiminusi, kaip su Vestriu prieš daugel metų radome trobelę. O kas dabar iš jos beliko.

Laiptelis į trobelę supuvo, taigi teko gerokai kilstelėti koją, o tai ganėtinai sudėtinga sulaukus mano metų. Skėstelėjusi rankas įsiropščiau į vidų, išgąsdindama ten tupėjusį paukštį, suklykęs jis greitai pro langą išskrido lauk.

Atsistojusi nuo kelnių nusibraukiau dulkes ir pagarbiai apsidairiau po kambarį. Suglamžyta lovatiesė ant lovos, rašomasis raudonmedžio stalas su kėde, nuplyšusios ir nuo kabliukų krintančios mano pasiūtos užuolaidos – viskas vis dar savo vietose. Pažvelgiau į sieną, kur kažkada kabojo paveikslas, ir susimąsčiau, ar jis vis dar po lova, įvyniotas į maišinį audeklą, kaip su Vestriu palikome?

Giliai įkvėpusi atsiklaupiau ranka grabinėdama palovę. Driežiukui išbėgus atšokau. Po kelių minučių susitvardžiau ir patraukiau apklotą, kad po lova pakliūtų daugiau šviesos. Tolėliau mėtėsi paliktas skarmalas, bet paveikslo nebuvo.

Atsistojau ir susmukau į kėdę, prislėgta septyniasdešimties metų jausmų naštos. Kaip naivu buvo tikėtis, kad jis vis dar ten, pamaniau.

Man pakilus po kojomis sugirgždėjo grindys, nusišypsojau prisiminusi kažkada mūsų su Vestriu pasidarytą pašto dėžutę. Būčiau kvailė, jei manyčiau, kad ten laukia laiškelis. Bet vis tiek atsitūpiau, stengdamasi sulaikyti ašaras, ir iškilmingai pakėlusi seną grindų lentą įsižiūrėjau po ja. Įkišusi ranką į ertmę, grabinėjau tol, kol užčiuopiau kažką kieto ir švelnaus.

Knyga. Ne, lyg ir dienoraštis. Ištraukiau užrašų knygelę odiniais viršeliais ir nupūčiau per ilgus metus užaugusį dulkių sluoksnį.

Šviesa darėsi blankesnė, žinojau, kad netrukus ims leistis saulė. Atvertusi viršelį prisimerkiau, kad įskaityčiau užrašą pirmame puslapyje:

Laiškai Anai nuo Vestrio...

Dieve mano, jis sugrįžo, kaip ir buvo žadėjęs, dingtelėjo man.

Negrabiai atsiverčiau kitą puslapį, akys buvo pasiryžusios skaityti žodžius, o širdis troško juos sugerti, bet lauke išgirdau balsą:

– Ponia Kelovėj?

Nuaidėjo Grego balsas. Nenoriai užverčiau dienoraštį ir įsidėjau į krepšelį.

– Taip, – atsiliepiau kildama, – aš čia.

Atsistojau tarpduryje, jam su žmona priėjus.

– Kaip gerai, – tarė jis. – Mudu nenorėjom per ilgai jūsų čia vienui vienos palikti. Leiskit, padėsiu nulipti.

Ištiesęs stiprias rankas švelniai suėmė mane per liemenį ir nukėlė ant žemės.

Lorena pažvelgė į trobelę, paskui į mane.

– Ar radote, ko ieškojote?

Pažvelgiau į trobelę.

– Ne, – atsakiau, – bet radau kai ką geresnio.

Ji atsargiai nusišypsojo, tarsi žinotų daugiau už mane apie šią vietą, apie tai, kas man čia nutiko.

– Ar nenorėtumėt užeiti pas mus į verandą puodelio arbatos? Mūsų namai prie pat paplūdimio.

Linktelėjau.

– Dėkui, mielai užeisiu.

Lorena iš mėlyno ir balto arbatinuko įpylė juodosios arbatos.

– Grietinėlės ir cukraus?

– Taip, ačiū, – atsakiau.

Namas buvo gražus. Paprastas statinys su dviem miegamaisiais ir erdvia medine terasa, patogiai įsitaisęs šalia paplūdimio. Jiems tiko.

– Mes pragyvenome čia trisdešimt penkerius metus, – tarė Gregas. – Anksčiau su Lorena dirbome Niujorke, tačiau, apsilankę čia septintojo dešimtmečio pabaigoj, supratom, kad miesto gyvenimas ne mums.

– Taigi pasilikom, – atitarė jam Lorena. – Už kelių kilometrų atidarėm restoraną.

Aš, žinoma, jiems pavydėjau. Galbūt taip būtume gyvenę su Vestriu, nes tokio gyvenimo širdyje ilgėjausi.

Gurkštelėjusi arbatos padėjau baltą porcelianinį puodelį ant lėkštelės.

– Užsiminėt, kad pažinojote Vestrį, – tyliai tariau baimindamasi to, ką išgirsiu.

Gregas žvilgtelėjo į Loreną, paskui į mane.

– Taip, – tarė jis. – Mes daugel metų jį pažinojom.

Dieve mano, jie kalba būtuoju laiku, pagalvojau ir paklausiau:

– Pažinojote?

– Taip, – toliau kalbėjo Lorena. – Jis atvykdavo čia kiekvienais metais. Vadino tai savo kasmetine piligrimine kelione.

– Piligriminė kelionė?

Gregas nusišypsojo.

– Atkeliaudavo čia tikėdamasis rasti jus.

Jaučiausi sutrikusi, lyg ta arbatos puodelyje sūkuriuojanti grietinėlė, kurią stebėjau. Valandėlę iš lėto bandžiau suprasti Grego žodžius, bet, prisiminusi Kitę ir kokį tą dieną Paryžiaus ligoninėje mačiau Vestrį, papurčiau galvą.

– Nesuprantu, – pasakiau, mėgindama suderinti jų pasakojimą su tuo, ką maniau esant tiesa.

Gregas gurkštelėjo arbatos.

– Jis papasakojo mums jūsų meilės istoriją, – tarė jis. – Kaip judu per karą šioje saloje įsimylėjote ir kaip karas jus išskyrė.

Papurčiusi galvą pasakiau:

– Bet kodėl jis nebandė surasti manęs Siatle? Kodėl niekada neparašė?

– Jam atrodė, kad tai ne jo reikalas, – paaiškino Lorena. – Jis žinojo, kad jūs sukūrėte šeimą ir gyvenote savo gyvenimą. Vis dėlto giliai širdyje tikėjo, kad galbūt sugrįšite ir vieną dieną lauksite jo trobelėje, taip, kaip laukėte jo prisiminimuose.

Nuo žemės pakėliau krepšelį ir ištraukiau užrašų knygelę rudu odiniu viršeliu. Laikydama ją rankose jaučiau, kad ji kupina jausmų.

– Štai ką radau, – pasakiau. – Jo rašytus laiškus man.

– Taip, – toliau pasakojo Lorena. – Kiekvienais metais jis parašydavo jums po vieną ir palikdavo trobelėje tikėdamasis, kad rasite. – Suplojusi rankomis ilgesingai papurtė galvą. – Tai buvo taip romantiška. Mudu su Gregu žavėjomės matydami, kaip metai po metų jis atvyksta čia, nors, atsižvelgiant į jo sveikatą, kelionė reikalaudavo daug jėgų. – Ji meiliai patapšnojo vyrui per ranką. – Mane labai sujaudindavo.

Išsitiesiau kėdėje.

– Ką turite galvoje minėdama jo sveikatą?

Gregas prisimerkė.

– O jūs nežinote?

– Ko nežinau?

Lorena nepritariamai žvilgtelėjo į vyrą, tada palinko prie manęs, tarsi ruošdamasi atskleisti kažką siaubingo.

– Brangioji, – tarė ji, – ponas Grinas sėdėjo ratukuose. Per karą jį suparalyžiavo.

Pridėjau ranką prie širdies, mėgindama nuslopinti skausmą. Suparalyžiuotas. Užsimerkusi prisiminiau Paryžiaus ligoninėje matytą vaizdą, kur jis gulėjo pakėlęs akis į Kitę. Ar jis atsisakė pasimatyti su manim ne dėl užsimezgusios draugystės su Kite, o iš išdidumo?

– Suprantu, kad jums visa tai labai sunku girdėti, – tarė Lorena. – Atsiprašau, jei per daug papasakojom, tiesiog visus tuos metus stebėdami, kaip atsiskleidžia to puikaus žmogaus meilės istorija, tikėjomės, kad vieną dieną pamatysim atomazgą. Tiesiog nuostabu, Ana, kad esate čia. Su Gregu laukėme, kad atvyksite dėl Vestrio, tačiau po tiek daug metų netekome vilties.

Pažvelgiau į užrašų knygelę rankose mėgindama susigaudyti.

– O kaip Vestris? Kur jis dabar?

Lorena atrodė sunerimusi.

– Tiksliai nežinome, – atsakė ji. – Jis liovėsi keliavęs čia prieš kokius penkerius metus. Mudu labai baiminomės, kad gal jis...

Gregas palietė Lorenos ranką, tarsi ragindamas patylėti.

– Juk radote užrašų knygelę, – tarė jis, – paskaitykite ją. Galbūt išsiaiškinsit.

Atsistojau.

– Ačiū, – padėkojau. – Labai jums ačiū už viską. Man jau laikas. Manęs laukia anūkė.

Lorena atsistojo greta.

– Ponia Kelovėj, palydėsim jus iki viešbučio.

Papurčiau galvą.

– Dėkui, pareisiu pati.

Laiptais nusileidau iki tako į paplūdimį. Sparčiai ėjau, taip greitai, kaip pajėgiau kelti skaudamas kojas per smėlį, melsdama, kad būtų ne per vėlu.

17 skyrius

Balkoną apšvietė ankstyvo rytmečio saulė man patogiai įsitaisius pintame krėsle. Dženifer išėjo pabėgioti, grįš po valandos. Atsivertusi Vestrio dienoraštį, perverčiau nuo vandens dėmėtą pirmą puslapį ir ėmiau skaityti pažįstamą rašyseną:

Brangioji mano Kleo,

tai pirmas laiškas, kurį rašau tau po to, kai paskutinį kartą matėmės saloje, kai tą paskutinę dieną ūžiantys lėktuvai nunešė tave į vieną pusę, o mane į kitą. Šiandien, rugpjūčio 23 dieną, grįžau į trobelę, – labai seniai tą pačią dieną mudu susitikome saloje, – vildamasis rasti tave čia, arba ką nors, kas tave primintų, ir nors praėjo kone dvidešimt metų, tu vis dar esi mano mintyse ir širdyje. Apsidžiaugsi sužinojusi, kad senoji trobelė gerai išsilaikė per tuos metus. Viskas tebėra taip, kaip palikome. Švelnus vėjelis vis dar plazdena užuolaidas. Stovi rašomasis stalas su kėde. Lova. Trūksta tik tavęs.

O kad būtum čia, mano meile. O kad galėčiau kaip anksčiau paimti tave į glėbį. Žinau, kažkur toli gyveni savo gyvenimą ir aš nenoriu jo drumsti. Tačiau mano širdis tavęs ilgisi ir visada ilgėsis. Todėl kasmet šią dieną grįšiu į salą tikėdamasis, kad mūsų keliai vėl susitiks. Palieku dienoraštį mūsų pašto dėžutėje, nekantriai laukdamas tavo laiško ir tavęs.

Tavo

Greisonas

1959, rugpjūčio 23 d.

Padėjau dienoraštį ant kelių stebėdamasi laišku, kuris penkiasdešimt metų keliavo pas mane. Jis vis dar myli mane. Dieve, vis dar myli. Kaip ir aš – mylėjau jį 1959 metais ir tebemyliu šiandien. Rašo, kad trobelė tada buvo tokia, kokią palikome. Tačiau kodėl neužsimena apie paveikslą? Atsivertusi kitą puslapį skaičiau toliau:

Brangioji mano Kleo,

prisipažinsiu, kad iš nekantrumo širdis smarkiai plakė, kai atidaręs pašto dėžutę išėmiau dienoraštį. Tikėjausi pamatyti tavo laiškelį, o dar geriau – tave pačią, laukiančią manęs. Tačiau tiek metų laukus, ką reiškia dar vieni? Būsiu kantrus, meile mano, pažadu.

Metams bėgant daug galvojau. Dažnai spėlioju, kodėl neatsakei į mano laiškus, kuriuos siunčiau iš Paryžiaus ligoninės ir kodėl neatvykai manęs aplankyti. Kitė sakė, kad ištekėjai, bet nepatikėjau, bent iš pradžių. Kaip galėjai ištekėti, kai mudu taip vienas kitą mylėjome?

Šiaip ar taip, dabar jau su tuo susitaikiau, tačiau vis tiek tikiuosi, kad grįši, kad mudu būsime kartu. Žinau, gyvenimas nestovi vietoje, bet dalelė manęs nesidžiaugs gyvenimu tol, kol vėl būsiu su tavim.

Iki kitų metų, meile mano.

Greisonas

1960, rugpjūčio 23 d.

Susijaudinusi stipriai užverčiau dienoraštį, buvo per daug skaudu visa tai skaityti. Ligoninėje Kitė man melavo. Ji perėmė jo laiškus. Kodėl ji taip pasielgė? Svarsčiau – jeigu būčiau gavusi Vestrio laiškus, ar viskas būtų susiklostę kitaip?

Prie durų išgirdusi Dženifer, atsisukau į viešbučio kambarį.

– Senele, koks gražus rytas, – tarė ji. – Eik į lauką pasivaikščiot.

Pakilusi švelniai įdėjau dienoraštį į lagaminą ir išėmiau Ženevjevos Torp laišką.

– Paskambinkim jai, – pasakiau kaip niekad pasitikėdama savimi.

Dženifer atsisėdo šalia manęs ant lovos, o aš surinkau telefono numerį ir klausiausi skambančio signalo: vieną kartą, paskui antrą, trečią.

Atsiliepusi moteris kažką pasakė prancūziškai, bet aš nesupratau.

– Sveiki, – tariau, – jums skambina Ana Kelo... Ana Godfri. Ieškau ponios Ženevjevos Torp.

Prancūziškai kalbėjusi moteris prakalbo puikia anglų kalba.

– O taip, sveiki, Ana, čia Ženevjeva.

– Aš atvykau, – pasakiau, labiau dvejodama nei tikėjausi. – Esu Bora Boroje.

– Vaje! – šūktelėjo ji. – Koks puikus siurprizas! Aš išsiunčiau laišką, bet nelabai tikėjausi, kad man paskambinsite, o dar labiau, kad su jumis susitiksiu. Ar galėtume pasimatyti prieš jums išvykstant?

– Taip, – atsakiau. – Dėl to čia ir atvykau.

– Ar šiandien per anksti?

– Ne, – pasakiau, – puiku. Mes apsistojome ,,Autrigerio apartamentuose“. Gal norėtumėt susitikti ir kartu ko nors išgerti?

– Mielai, – atsakė ji. – Daug metų laukiau šito pasimatymo.

– Tikriausiai ir aš, – atsakiau. – Taigi iki vakaro.

Padėjau ragelį tikėdamasi, kad nesuklydau.

– Būsite dviese? – paklausė administratorė man ir Dženifer užėjus į restoraną.

– Ne, – atsakiau. – Laukiame dar vieno svečio. – Kaip tik tada prie baro sėdinti moteris pakilo ir mums pamojo. Ji buvo graži, smulkutė, rausvais skruostais, o šviesiai kaštoninius garbanotus plaukus susegusi auksaspalviu segtuku.

– Sveikos! – pasisveikino priėjusi prie manęs ir Dženifer. Ji atrodė ne ką vyresnė už mano sūnus, gal šešiasdešimties su viršum. – Jūs turbūt Ana.

– Taip, – atsakiau nesupratusi, kodėl spaudžiant jai ranką mane apėmė pažįstamas jausmas. – O čia mano anūkė Dženifer.

– Sveikos atvykusios, – šiltai pasisveikino ji. – Aš esu Ženevjeva.

– Labai malonu susipažinti. Gal atsisėskim? – pasiūliau.

Ji nešėsi didelį medžiaginį krepšį tamsiai mėlynais dryžiais. Spėliojau, kas jo viduje.

– Mielai, – atsakė ji.

Administratorė palydėjo mus prie stalo, stovinčio prie lango. Priėjus padavėjui, užsakiau butelį vyno.

Ženevjeva nusišypsojo.

– Negaliu patikėti, kad esate čia, – tarė purtydama galvą. – Man jūs atrodėte tokia nereali. Ir nors jūsų pavardė per karą buvo įrašyta į slaugių registrą, man vis tiek atrodėte išgalvota.

Nutilome, kol priėjęs padavėjas pripildė vyno taures. Gurkštelėjau vyno ir mane užliejo šiluma.

– Taigi, kiek suprantu, jūs žinote apie trobelę, kuri yra maždaug už pusės kilometro, – tarė ji sukdamasi į Dženifer. – Tiesiog maža trobelė, ją galima praeiti nepastebėjus.

Linktelėjau.

– Taip, žinau.

– Keista, – tarė ji, gurkštelėjo vyno ir užsigalvojusi atsišliejo į atlošą. – Vietiniai gyventojai prie jos nesiartina. Sako, kad užkeikta. Maža būdama ir aš ją aplenkdavau. Su tėvais iškylaudami tame paplūdimyje, atsitiktinai su broliu ją aptikome, tačiau nė vienas neišdrįsome užeiti. – Ji gūžtelėjo. – Tačiau kažkuriuo metu mane turbūt įveikė smalsumas. Prieš kokius dvidešimt penkerius metus įlipusi pro langą apžiūrėjau vidų. Ir ką jūs manote – po savaitės sužinojau, kad vyras man neištikimas, o motina miršta nuo krūties vėžio.

– Labai užjaučiu, – tarė Dženifer ir papildė mūsų taures.

– Vadinasi, tikite, kad ji užkeikta? – paklausiau.

Ženevjeva minutėlę sūkuriavo vyno taurę.

– Nežinau, – atsakė. – Viena mano pusė tiki, tačiau kita jaučia, kad ten yra labai daug gėrio. Pajutau tai užėjusi į vidų. – Ji suraukė nosį. – Turbūt suku suprasti?

– Ne, – atsakiau, – trobelėje ir mane apimdavo tas pats jausmas. Daug laiko praleidau ten viena.

Įkišusi ranką į krepšį, Ženevjeva ištraukė baltą vokelį.

– Prašom, – tarė šypsodamasi. – Radau trobelės kampe ant grindų. Manau, kad čia jūsų.

Giliai įkvėpusi atverčiau voko atlanką. Viduje užčiuopiau kažką kieto ir šalto. Besileidžiančioje saulėje sužibo mėlyni stikliukai. Mano segė. Kitės dovanota. Aiktelėjau kitapus perskaičiusi įrašą, laikas ištrynė tuos žodžius. Akyse susitvenkus didelėms ašaroms, kambarys susiliejo.

– Saloje tikrai vienu ar kitu metu būna daug Anų, – pasakiau suglumusi. – Iš kur sužinojote, kad šita segė mano?

– Patyrinėjau, – atsakė ji šypsodamasi.

– O tyrinėdama, – tai pasakiusi nutilau, – ar kartais negirdėjote apie Vestrį? – pažvelgiau į Dženifer. – Vestrį Griną?

Ženevjeva linktelėjo.

– Taip, tiesą sakant, radau jo knygą trobelės rašomojo stalo stalčiuje.

– Knygą?

– Taip, – atsakė ji. – Seną romaną, išleistą 1930-aisiais. Knygoje buvo įrašyta jo pavardė.

Nusišypsojau prisiminusi, kad Vestris norėjo išlaikyti paslaptyje mūsų ryšį su trobele.

– Labai ilgai ieškojau, – pasakojo toliau Ženevjeva, – kol radau jį. Prieš daug metų pasikalbėjom, dar prieš man imantis laiške jums minėto projekto. Paskui vėl mėginau su juo susisiekti, tačiau nepavyko. – Ji atsiduso. – Telefono numeris pasikeitė ir, regis, niekas nežinojo tolesnio jo likimo.

Nuleidusi akis į skreitą, kartą perlenkiau gelsvą nosinaitę, paskui kitą.

– Atleiskite, – tarė ji, – nenorėjau pasakyti, kad jis...

– Ką jis pasakojo? – staiga įsiterpė Dženifer, norėdama praskaidrinti nuotaiką. – Tuo metu, kai kalbėjotės?

Nusišypsojusi Ženevjeva pažvelgė į lubas tarsi norėdama tiksliai prisiminti.

– Skambėjo tarsi iš romano puslapių, – atsakė ji. – Sakė, kad kažkada jus labai stipriai mylėjo ir kad tebemyli.

– Tai kodėl neparašė ar nepaskambino? – paklausiau papurčiusi galvą.

Ženevjeva gūžtelėjo.

– Turbūt turėjo savų priežasčių. Ponas Grinas buvo ekscentriškas. Tikriausiai visi menininkai tokie.

Sumišusi suraukiau antakius.

– Menininkai?

– Na, taip, – atsakė Ženevjeva. – Aš, žinoma, nemačiau nė vieno jo kūrinio, tačiau žinau, kad turi, tiksliau tariant, turėjo sukūręs ir sukaupęs gana įspūdingų darbų: paveikslų, skulptūrų. Po karo Europoje studijavo meną, paskui apsigyveno kažkur JAV centrinėje dalyje, kur dėstė meną universitete.

– Ženevjeva, – paklausiau, – ką turite galvoje sakydama, turėjo sukaupęs?

– Jis viską padovanojo įvairioms galerijoms, – atsakė ji. – Pamenu jį sakant, kad menu reikia dalytis, grožėtis, o ne atskirti nuo žmonių.

Nusišypsojau.

– Mano pažinotas Vestris tikrai taip manė.

Dženifer kostelėjo.

– Ženevjeva, minėjote, kad Vestris kūrė skulptūras, – pasakė ji, žvilgtelėjusi į mane pritarimo. – Ar žinote, su kokiomis medžiagomis dirbo? Su moliu ar bronza?

Supratau, kur link krypsta jos mintys. Saloje visada kildavo noras ieškoti netikrų sąsajų.

– Tiksliai nežinau, – gūžtelėjusi atsakė Ženevjeva. – Apie savo kūrybą jis beveik nekalbėjo. Galiu klysti, nes tai buvo labai seniai. Daug kas užsimiršo.

Abi su Dženifer stebėjome, kaip iš krepšio ji išima geltoną užrašų knygelę ir deda ant stalo.

– Ar neprieštarausite, jeigu užduosiu jums kelis klausimus? – atsargiai paklausė.

– Žinoma, ne, – atsakiau, dešine suimdama kairėje rankoje drebančią vandens stiklinę.

– Kaip jau rašiau laiške, labai seniai šioje saloje buvo nužudyta jauna moteris, – tarė ji. – Aš bandau išsiaiškinti, kas įvyko, ieškau teisybės.

Su Dženifer susižvalgėm.

– Kaip suprantu, jūs buvote slaugė, bet nelaimės vakarą nedirbote. – Ji palinko arčiau. – Ana, gal matėte ar girdėjote ką nors svarbaus? Šitos žmogžudystės aplinkybes gaubia visiška paslaptis. Tarsi sala ją būtų prarijusi ir nepalikusi nė vieno įkalčio. Jūs esate paskutinė mano viltis ieškant teisybės.

– Taip, – atsakiau, – aš tikrai kai ką žinau.

Ženevjeva atsivertė užrašų knygutę.

– Ką žinote?

Sterblėje sunėriau rankas, prisiminusi Vestrio įsitikinimą saugoti paslaptį. Daug metų nagrinėdama, mintyse vis iš naujo pergalvodama tuos įvykius, niekaip nesupratau, ką ir kodėl jis gynė. Galbūt atskleidusi paslaptį, sužinosiu trokštamus atsakymus.

– Atėja, – tariau. – Jos vardas buvo Atėja.

Ženevjevos akys išsiplėtė.

– Taip, – atsakė ji.

Dženifer po stalu spustelėjo man ranką.

– Ji buvo graži moteris, – kalbėjau toliau. – Menkai ją pažinojau, tačiau ji tryško salos gerumu.

Linktelėjusi Ženevjeva padėjo ant stalo tušinuką.

– Daugelis salos gyventojų niekada nesusitaikė su jos mirtimi, – tarė ji. – Net ir šiandien. Tie, kurie yra gana seni, kad prisimintų, tebekalba apie tai kaip apie didžiulį blogį, įvykdytą jų saloje. Štai kodėl dėl jos ir jų visų ėmiausi šios misijos išsiaiškinti teisybę.

– Galiu jums padėti, – tariau. – Man reiks jus kai kur nuvesti. Žinau įkaltį, kuris galbūt padės jums rasti teisybę.

Mano žvilgsnis nukrypo į saulėlydį už lango, oranžinį su violetiniais atspalviais.

– Šįvakar jau per vėlu, – pasakiau. – Ar galime ryt iš ryto susitikti pajūryje priešais mūsų viešbutį?

– Taip, – atsakė Ženevjeva dėkingai šypsodamasi. – Būsiu, kada tik pasakysite.

– Ar tinka pusę dešimtos?

– Puiku, – atsakė ji. – Labai nekantrauju.

Tą vakarą, kai sėdėjau balkone stebėdama švelniai krantą skalaujančias bangas, šalia padėtoje Dženifer rankinėje suskambo mobilusis telefonas. Jūra spindėjo apšviesta priešpilnio mėnulio.

– Mieloji, – šūktelėjau jai pro stiklines duris, – tau skambina.

Išlėkusi į balkoną su žaliomis pižamos kelnėmis ji grabinėjo rankinėje.

– Kaip keista, – tarė, – nemaniau, kad mano telefonas čia veiks.

– Sveiki! – atsiliepė ji. Aš abejingai klausiausi pokalbio.

– Jūs juokaujate! – ji, regis, klausėsi visą amžinybę. – A, – nutilo sunerimusi, tada nusišypsojo. – Ką gi, esu jums dėkinga. Labai jums ačiū. Grįžusi į Siatlą paskambinsiu.

Dženifer baigė kalbėti ir atsisėdo šalia į pintą krėslą.

– Skambino archyvuose dirbanti moteris, – tarė priblokšta. – Jie jį rado. Jie rado menininką.

Užsimerkiau, prisiminusi jos klausimą Ženevjevai. Ar tai įmanoma? – pamaniau.

– Tai ne jis... ar ne? – nenorėjau prisipažinti, tačiau Dženifer vaizduotė sužadino viltį.

– Gaila, senele, – atsakė ji. – Ne, tai ne Vestris.

Linktelėjau.

– Žinoma, – tariau, taip vaikiškai bandydama susieti dvi istorijas.

Dženifer stebėjo dangumi skrendantį jūros paukštį, lydėdama akimis, kol šis pradingo.

– Menininkas mirė prieš ketverius metus, – pasakė ji.

– Apgailestauju, mieloji, – patapšnojau jai ranką.

– Nieko tokio, – atsakė nenoriai šypsodamasi. – Bent jau paaiškėjo paslaptis, na, tam tikra prasme. Dabar, kai žinau jo pavardę, galbūt galėsiu pasikalbėti su jo šeima.

– Teisingai, – pasakiau. – Gaila, kad neturime butelio šampano.

– Kodėl?

– Tokia proga pakeltume taures.

Dženifer pažvelgė į mane sumišusi.

– Mieloji, – pasakiau, – pagaliau radai vyruką, kurio ieškojai.

Dženifer atsišliejo man į petį.

– Ir tu rasi saviškį, – tarė ji. – Jaučiu, kad viskas išsispręs.

– Galbūt, – pratariau vildamasi, kad nenugirs dvejonės mano balse, nes širdyje jaučiau pavėlavusi.

Kaip planuota, kitą dieną po pusryčių paplūdimyje susitikome su Ženevjeva.

– Labas rytas, – priėjo linksmai šypsodamasi. Ji nešėsi kuprinę, o garbanoti plaukai kyšojo iš po baltos nulėpusios kepuraitės nuo saulės.

– Labai ačiū, kad šiandien susitikom, – padėkojo ji, mums gerokai nutolus nuo viešbučio. – Negaliu jums apsakyti, kaip jaudinuosi artėdama prie atsakymų.

– Tikiuosi, kad mano atsakymai teisingi, – tyliai pasakiau, ruošdamasi tam, kas manęs laukė. – Papasakokit, ką jau žinote apie nusikaltimą.

– Na, – tarė taisydamasi kuprinę, – žinau tik tai, ką ir kiti salos gyventojai, arba manosi žinantys, kad nusikaltimą įvykdė vyras, nuo kurio pastojo keletas salos moterų ir amerikietė slaugė.

Kitė.

Linktelėjau.

– Aš nemačiau jo, – tyliai pasakiau, žvelgdama priešais į baltą smėlį. – Buvo per tamsu. Tačiau ten galėjo būti tik vienas vyras – Lensas.

– Lensas?

– Taip, – atsakiau. – Su juo tuo metu susitikinėjo mano geriausia draugė. Jis pametė ją siaubingoje padėtyje – nėščią, vieną ir toliau sau flirtavo su vietinėmis moterimis.

Staiga sustojusi Ženevjeva atsisuko į mane.

– Nesuprantu, Ana, – tarė ji. – Jeigu jūs visa tai žinojote, kodėl nepasakėte? Kodėl niekam nepranešėte?

Atsidususi stipriai sunėriau rankas.

– Suprantu, kaip skamba, tačiau viskas sudėtingiau negu atrodo. – Trobelė buvo arti, todėl mostelėjau į ant kranto išmestą rąstą. – Minutėlei prisėskim. Papasakosiu, ką žinau.

Susėdome ant į krantą išplauto rąsto, kuris, metų metus kovodamas su bangų mūša, papilkėjo ir tapo lygus.

– Štai čia mačiau, kaip jis peiliu jai perpjovė gerklę, – pasakiau.

Ženevjeva ranka užsidengė burną.

– Lūkuriavau šešėlyje, kol jis pradingo, tada nubėgau prie jos. Laikiau ją savo rankose, kol ji kabinosi į gyvenimą ir bandė kvėpuoti. – Papurčiau galvą. – Niekuo jai nebegalėjau padėti. Ji merdėjo. Po kelių minučių pasirodė Vestris. Abu prisiminėm, kad kuprinėje turiu paslėpusi morfijaus. Slaugės visada jo nešiodavosi medicininių reikmenų dėžutėje. Tai galėjo nutraukti jos skausmą – abu žinojom. Iš pradžių nenorėjau to daryti, bet matydama, kaip sunkiai ji kvėpuoja, ir girdėdama, kaip gurguliuoja jos plaučiai, supratau, kad tai vienintelė išeitis. Morfijaus su kaupu pakako jos kančioms ir gyvenimui nutraukti. Ji mirė man ant rankų.

Ženevjeva patapšnojo man per petį.

– Teisingai pasielgėte, – tarė ji. – Tokiu atveju kiekvienas iš mūsų būtų pasielgęs lygiai taip pat.

Nusišluosčiau ašarą.

– Tą patį kartojau sau visus tuos metus, bet širdyje žinojau, kad galėjau padaryti daugiau.

– Pranešti apie nusikaltimą? – paklausė Ženevjeva.

– Taip.

– Sakykite, o kodėl nepranešėt?

Linktelėjau.

– Vestris pasiūlė niekam neprasitarti. Sakė – mūsų pačių labui, antraip mus apkaltintų žmogžudyste. Tačiau nemanau, kad tai buvo tikroji priežastis. Vestris nebūtų vengęs teisingumo, nebent dėl svarbios priežasties. – Pažvelgusi į krantą prisiminiau jį tą naktį, tokį įsitikinusį ir stiprų. – Jis žinojo kai ką, ko nežinojau aš. Sakė, kad turime kažką apginti, – pasakojau toliau. – Jeigu būtume kreipęsi į karinės bazės valdžią, jis bijojo, kad atsitiktų kai kas baisaus. Pasitikėjau juo.

– Ar nenumanote, ką turėjo galvoje?

– Ne, – atsakiau skėstelėjusi rankomis. – Patikėkit, jau septyniasdešimt metų galvoju apie tą naktį ir nepasidarė nė kiek aiškiau nei prieš tuos septyniasdešimt metų, kodėl jis nerimavo.

Ženevjeva atsiduso.

– Bet, – kalbėjau toliau, – kaip sakiau vakar vakare, kai ką jums parodysiu. Įkaltį. Žmogžudystės naktį paslėpiau jį tikėdamasi, kad praėjus daugeliui metų pravers, kai bus galima atskleisti tiesą. Turbūt jau atėjo laikas.

Atsistojau ir Ženevjeva su Dženifer nusekė man iš paskos.

– Ar norėtumėt, kad jus ten nuvesčiau? – paklausiau.

– Taip, – nekantraudama atsakė Ženevjeva.

Dženifer prilaikė mane, kol skynėmės kelią per tankmę vis gilyn į džiungles. Susimąsčiau – kaip atrodau tokio amžiaus slampinėdama po džiungles? Bet numojau ranka į savo amžių. Svarbiausia – tiesa, buvau pasiryžusi ją rasti.

Įsižiūrėjau į priekį stengdamasi susigaudyti.

– Taip, – linktelėjau sau. – Turėtų būti štai čia.

Peizažas, žinoma, buvo pasikeitęs, tačiau priekyje pamačiusi didelę palmę supratau, kad mes jau arti. Aplenkusi Ženevjevą ir Dženifer spartesniu žingsniu priėjau prie senos palmės kamieno. Atsiklaupiau ir, sukišusi rankas į drėgną žemę, kiek pajėgdama ėmiau kasti. Turi būti čia – pagalvojau.

– Ar galiu padėti? – paklausė Ženevjeva, palinkusi virš žemės krūvelės, kurią sukasiau plikomis rankomis.

Papurčiau galvą.

– Dar kelios minutės ir rasiu, – pasakiau kone iki alkūnių išsižemėjusi. Gal seniau būčiau ėmusi nerimauti dėl juodų panagių, bet dabar man buvo vis tiek. Dar niekada nebuvau taip arti tiesos. Užuodžiau ją, o po akimirkos ir pajutau.

Kokių trisdešimties centimetrų gylyje ranka užkliudžiau kažką kieto, tada ėmiau dar stipriau kasti, kad galėčiau ištraukti. Aiktelėjau.

– Senele, ar viskas gerai? – sukuždėjo šalia atsiklaupusi Dženifer.

– Taip, – atsakiau traukdama labai seniai paslėptą ryšulėlį. Atvyniojau suplyšusią medžiagą, buvusį mano suknelės kraštą, iš kurio nuo drėgmės ir vabzdžių beliko skutai, ir parodžiau peilį.

– Žmogžudystės ginklas, – pasakiau Ženevjevai. – Radau jį po to, kai žudikas numetė į džiungles, tada užkasiau tikėdamasi atėjus laikui vėl rasti.

Lyg teismo ekspertė Ženevjeva iš kuprinės išėmė užsegamą maišelį ir atsargiai įdėjo peilį. Tada padavė man drėgną nosinaitę rankoms nusišluostyti.

– Pačiu laiku, – tyliai tarė ji. – Ačiū.

– Nedėkokite, – iškilmingai atsakiau. – Tik įvykdykit teisingumą, kurio nusipelno Atėja.

– Gerai, – atsakė Ženevjeva, pro maišelį apžiūrinėdama peilį. – Tie įrašai – dalinio ir išdavimo numeriai – turėtų ką nors reikšti.

– Taip, – atsakiau. – Jie atves jus pas Lensą.

– Gerai, – atsakė dėdamasi į kuprinę. – Paieškosiu per karo istorijos draugiją, kuri turi visus karo archyvus. Jus irgi taip suradau.

Šypsojausi, kol tylėdamos ėjome į paplūdimį. Atskleidusi tiesą jaučiausi gerai, man palengvėjo.

Ženevjevos kuprinėje suskambus mobiliajam telefonui, atsiprašiusios su Dženifer nuėjome į pakrantę, kur panardinau rankas į sūrų vandenį, plaudamasi likusį purvą ir prie peilio prilipusį blogį.

– Didžiuojuosi tavim, senele, – pasakė atsiklaupusi šalia Dženifer. – Pasielgei labai drąsiai.

– Dėkui, brangioji, – atsakiau į kelnes sausindamasi rankas. – Man reikėjo tai padaryti prieš daug metų.

Paplūdimiu grįžome pas Ženevjevą, ji vis dar kalbėjosi telefonu.

– Taip, mieloji, – tarė ji. – Pažadu, kai grįšiu namo, papietausim kartu, kaip buvom sutarusios, – ji nutilo. – Ir aš tave myliu, Adela.

Man pašiurpo oda. To vardo negirdėjau ištariant nuo tada, kai... – dingtelėjo man. Pažvelgiau į Dženifer, iš jos veido išraiškos supratau, kad ir ji pagalvojo apie sąsają.

– Atleiskite, – po kelių minučių tariau Ženevjevai. Jau matėsi viešbutis ir pakrantėje skardėjo besimaudančių žmonių pliuškenimasis ir juokas. – Netyčia nugirdau, kaip paminėjote Adelos vardą.

– O, taip, – atsiliepė ji, – tai mano duktė.

– Labai gražus vardas, – pasakiau, – bet gana retas.

– Tikrai, – sutiko ji. – Tiesą sakant, per savo gyvenimą neteko sutikti kitos Adelos. Tai mano antras vardas. Suprantat, mane įsivaikino, o tą vardą galbūt išrinko mane pagimdžiusi motina.

Nusukau akis, negalėdama nuslėpti apėmusio jaudulio.

– Tėvai jautėsi įpareigoti jį įrašyti, – tarė akimirkai užsigalvojusi. – O kai gimė mano duktė, tai buvo vienintelis vardas, kuris jai tiko.

– Ana, – susirūpinusi paklausė ji, – ar jums negera?

– Ne, – atsakiau susiėmusi, – viskas gerai. Tik pagalvojau, ar kada nors buvote susitikusi arba bandėt rasti jus pagimdžiusią moterį?

– Patikėkit, bandžiau. Tėvai man nieko apie ją nepasakė. – Ji trumpam susimąstė, tada nusišypsojo. – Mokykloje mokytoja kartą sakė, kad turbūt mano motina buvo prancūzė, nes mano nosis labai prancūziška. Bet niekada nesužinosiu. Gimimo įrašai seniai sunaikinti.

Priešais mane stovi Kitės duktė. Tas pats kūdikis, kurį padėjau pagimdyti trobelėje, pagalvojau.

– Ką gi, – tarė suplojusi rankomis Ženevjeva.

Suvokusi tiesą, pamačiau, kad jos akys tokios pat kaip ir Kitės jaunystėje.

– Aš jums vis pasakoju apie save ir varginu tokioje karštoje saulėje. Rytas buvo labai jaudinantis. Jums reikia pailsėti. Užsuksiu rytoj, kai išsiaiškinsiu eilės numerius ant peilio. Turėčiau iki pietų sužinoti.

Linktelėjau.

– Būtų puiku, – atsakiau, man sukosi galva.

– Tada turėsim apie daug ką pasikalbėti.

– Tikrai, – pasakiau ir užkišau nepaklusnią garbaną jai už ausies, kaip kad būčiau padariusi priešais mane stovinčiai Kitei.

18 skyrius

– Valandžiukei nubėgsiu į paplūdimį, – kitą rytą pasakė Dženifer. Ką tik ištrinkti jos plaukai kvepėjo kokosiniu šampūnu. – Ar ko nors norėtum? Gal ragelio ar kavos su pienu?

Nusišypsojau.

– Dėkui brangioji, nieko.

Jai išėjus spragtelėjusios užsidarė durys, o aš išsiėmiau Vestrio dienoraštį ir ėmiau toliau skaityti jo laiškus. Įsigilinusi į pageltusius puslapius sužinojau, kaip jis gyveno be manęs ir kokią meilę man puoselėjo, ta meilė, regis, su kiekvienais metais vis stiprėjo ir skaidrėjo. Kai atsiverčiau paskutinį puslapį, parašytą prieš penkerius metus, man suspaudė širdį.

Brangioji mano Kleo,

štai ir vėl esu čia – dar vieni metai, dar vienas rugpjūtis – per senas, kad būčiau čia vienas be tavęs. Man šie metai nebuvo palankūs. Tikiuosi, tau jie buvo geresni, kad ir kur būtum.

Ar pameni dainą, kurios tą naktį klausėmės trobelėje per radiją – „La vie en rose“? Vienas posmas skambėjo taip: ,,Padovanok man savo širdį ir sielą, kad gyvenimas visada būtų rožinis.“ Šitie žodžiai tinka mano gyvenimui. Nors šalia ir nebuvo tavęs, tavo prisilietimo, vis tiek visada buvai su manim. Kartą man atidavei savo širdį ir sielą, ir aš to niekada nepamiršau.

Tai visų svarbiausia, net jei daugiau nepasimatysim.

Brangioji mano, la vie en rose.

Visada tavo

Greisonas

Ženevjeva į mūsų viešbučio kambarį atvyko trečią valandą. Dženifer ją įleido, įėjusi ji padėjo rankinę ant rašomojo stalo.

– Jūs nepatikėsite, ką sužinojau, – pasakė ji.

– Ką? – nekantraudama paklausiau.

Ženevjeva atsisėdo ant lovos greta manęs.

– Patikrinau tuos numerius ant peilio, – tai pasakiusi iš nuostabos papurtė galvą. – Ana, tas peilis ne Lenso.

– Dieve mano, o kieno? – paklausiau nustebusi.

Iš rankinės išėmusi užrašų knygutę, ji atsivertė pirmą puslapį.

– Turbūt šitas siurprizas jus išgąsdins, – pasakė. – Peilis buvo išduotas pulkininkui Matjui Donahju, visos karinės bazės vadui. – Ji pažvelgė į mane laukdama paaiškinimo. – Gal čia kokia klaida.

Aš viską blogai supratau, pagalvojau.

– Jokios klaidos, – atsakiau sėsdamasi tiesiai. Mintyse regėjau praeities vaizdus: ant lovos verkiančią Kitę, Kūčių vakarą koplyčioje sutrikusią ir paklaikusią Atėją, kruviną Vestrio veidą vyrų kareivinėse. Žinoma, tai buvo ne Lensas. Dabar man paaiškėjo. Už viską, kiekvieną įvykį, buvo atsakingas pulkininkas.

Ženevjeva atrodė sumišusi.

– Niekas nepatikės, kad vadas, be to, visų gerbiamas, galėjo įvykdyti tokį žiaurų nusikaltimą. – Nutilusi vėl iš rankinės išsiėmė užrašų knygutę. – Vienintelis būdas mums įsitikinti ir tai įrodyti yra rasti jo suvedžiotą amerikietę slaugę ir pasikalbėti su ja. Galbūt šioje istorijoje jos kaip tik ir trūksta. Peilis per daug surūdijęs pirštų atspaudams nustatyti, o tą įvykį prisimenantys senieji čiabuviai nekalbės. Patikėkite, jau bandžiau. – Gūžtelėjo netekusi vilties. – Ar pavyks pasikalbėti su ta slauge telefonu? Kažin, ar ne?

– Galbūt, – tyliai pratariau ir nutilusi svarsčiau savo žodžius. – Taip atsitiko, kad aš pažįstu tą moterį.

Ženevjevos akys išsiplėtė.

– Tikrai?

– Taip, – atsakiau. – Bent jau pažinojau. Labai seniai ji buvo mano draugė. Tiesą sakant, geriausia draugė. Iš tikrųjų mes kartu atvykom į salą.

– Kuo ji vardu?

– Kitė. Kitė Morgan, – atsidusau. – Deja, nežinau, kas jai nutiko. Nuo to laiko mes nebesikalbėjom, išties labai ilgai.

Ženevjevos akys sužibo.

– Kitė, žinau tą vardą. Taip, man regis nusirašiau jos pavardę iš darbuotojų sąrašo ligoninės dokumentuose. Vienu metu buvau radusi jos telefono numerį, bet taip ir nepaskambinau, tuo metu nebuvo reikalo. – Pervertusi užrašų knygutę stabtelėjo ties vienu puslapiu. – Taip, štai jis, – kalbėjo toliau. – Kitė Morgan Hampton. Ji gyvena Kalifornijoje... na, bent jau gyveno prieš dvejus metus. Ana, ar paskambinsit jai?

Man pasidarė silpna.

– Aš?

– Taip, – atsakė, laukiamai žiūrėdama į mane.

– Bet tai jūsų sumanymas, – atsakiau. – Jūs ir skambinkite.

Ženevjeva papurtė galvą.

– Ji greičiau kalbės su jumis, negu su... svetimu žmogumi.

O kad žinotum, pagalvojau.

Prisiminiau, kokia Kitė buvo šalta man paskutinį mėnesį saloje ir kaip elgėsi su Vestriu – įsiterpė tarp mūsų, visam laikui nutraukdama mūsų meilę. Ne, negaliu su ja kalbėtis.

Ant savo peties pajutau Dženifer smakrą.

– Laikui bėgant žmonės keičiasi, – sukuždėjo ji. – Kažkada tu ją mylėjai – argi nenori išgirsti, ką ji papasakos?

Taip, tikrai ją mylėjau ir gal tebemyliu. Po tiek daug metų ją prisiminusi, vis dar nuliūsdavau ir susijaudindavau.

– Na, gerai, – nusileidau, – paskambinsiu.

Dženifer padavė man telefoną ir aš dvejodama surinkau Ženevjevos užrašų knygutėje parašytus skaičius.

– Alio? – Kitės balsas tapo gergždesnis, tačiau skambėjo taip pat. Sustingau negalėdama ištarti nė žodžio.

– Alio? – pakartojo ji. – Jeigu skambinat dėl reklamos...

– Kite! – pagaliau pratariau plonu balsu.

– Taip?

– Kite, – mano balsas užlūžo, o per skruostus ėmė srūti ašaros. – Kite, čia Ana.

– Ana?

– Taip! – sušukau. – Ana Kelovėj Godfri.

– Vaje, Ana, – tarė ji. – Ar tai tikrai tu?

– Taip, tikrai.

Dženifer padavė man servetėlę ir aš tyliai išsišnypščiau nosį, išgirdau, kaip Kitė kitame ragelio gale padarė tą patį.

– Ana, aš...aš... – jos balsas sudrebėjo. – Nė nežinau ką sakyti. Kaip laikaisi?

– Kaip keista, – atsiliepiau. – Po tiek metų nelabai žinau, ką tau atsakyti. Nuo ko pradėti?

– Ką gi, – švelniai tarė Kitė. Jos balse nebeliko Paryžiuje mane taip sukrėtusio atšiaurumo. Metai sušvelnino jos balsą, o gal ir širdį. – Visų pirma norėčiau atsiprašyti.

– Kite, aš...

– Ne, leisk baigti, – pertraukė ji. – Ana, aš sergu. Galbūt kito karto nebebus, todėl privalau pasakyti. – Nutilo tarsi norėdama susikaupti. – Man labai seniai reikėjo susisiekti su tavim. Pati nežinau, kodėl to nepadariau. Man gėda.

– Ak, Kite, – pratariau, nauja servetėle šluostydamasi vis tekančias ašaras.

– Labai apgailestauju dėl to, kaip elgiausi saloje ir Paryžiuje, – kalbėjo ji toliau. – Po gimdymo mano širdis pasidarė tarsi ledinė. Pati to nesuprasdama, nugrimzdau į liūdesį. Dabar žinau, tai buvo depresija – vadinamoji depresija po gimdymo, duktė man sakė. Bet aš...

Pažvelgiau į Ženevjevą, sėdinčią ant kėdės prie rašomojo stalo ir tyliai stebinčią, visų jos panašumų į Kitę nė neišvardyčiau: graži, energinga, impulsyvi.

– Kite, turi dukrą?

– Na, taip, tris... ką gi, keturias... – ji nutilo. – Apsidžiaugsi sužinojusi, kad ištekėjau už gero žmogaus. Po karo susipažinau su juo Paryžiuje, jis buvo jūrų pėstininkas. Mes persikėlėm gyventi į Kaliforniją. Gerai nugyvenau gyvenimą. – Minutėlę ragelyje stojo tyla. – Ana, o kaip tu gyvenai? Dažnai pagalvodavau apie tave.

– Iš esmės gerai, – tyliai atsakiau.

Kitė atsiduso.

– Ana, privalau tau kai ką pasakyti apie Vestrį.

Kaip gali jo vardas man vis dar kelti tiek jausmų ir skausmo? Smarkiai užsimerkiau.

– Paryžiuje jis be perstojo kalbėjo apie tave, – tarė ji. – Visą laiką klausinėdavo tikėdamasis, kad atvyksi.

– Aš buvau atvykusi, – atsakiau. – Juk prisimeni.

– Taip, – Kitės balse girdėjau gėdą, lyg kulka rikošetu lekiančią skersai Ramųjį vandenyną. – Aš tau jo pavydėjau, – pasakė ji.

– Taigi perimdavai jo laiškus man?

Kitė aiktelėjo.

– Tu žinai?

– Neseniai sužinojau, – atsakiau.

– Ana, man taip gėda, – gailiai tarė. – Negaliu ištverti minties, kad jei ne aš, tavo gyvenimas gal būtų susiklostęs visai kitaip.

Krūtinėje susikaupęs pyktis akimoju išgaravo.

– Aš tau atleidžiu, – pasakiau. – Pirma minėjai, kad beliko nedaug laiko, ir aš tą patį jaučiu.

– Aš vis dar turiu savo segę, – patylėjusi pasakė ji. – Tą, kurią ir tau padovanojau ,,Kotedžo“ klube. Laikau ją papuošalų dėžutėje. Aš dažnai į ją žiūriu, Ana, ir galvoju apie tave.

Tiksliai prisiminiau tą akimirką, kai man ją padovanojo kaip tvirtos draugystės ženklą. Užsimerkusi tuojau pat išvydau į šiugždų mėlyną popierių įvyniotą ir auksinės spalvos kaspinu perrištą dėžutę. ,,Kotedžo“ klube aplink mus sūkuriavo dūmai. O kad ta sagė būtų išlaikiusi mūsų draugystę. O gal ir išlaikė. Išėmusi ją iš kišenės apverčiau rankoje, žiūrinėdama išgraviruotus žodžius.

– Ir aš turiu, Kite, – pratariau. – Laikau ją rankoje.

– Labai norėčiau vėl tave pamatyti, – tarė Kitė. – Kur esi? Siatle?

– Ne, – atsakiau. – Bora Boroje.

– Bora Boroje?

– Taip, šalia manęs yra moteris, kuri tiria saloje įvykdytą nusikaltimą, žmogžudystę.

Valandėlę Kitė tylėjo.

– Kalbi apie Atėją, ar ne?

– Taip, – atsakiau, – tu prisimeni.

– Žinoma, prisimenu.

Nusprendžiau neklausinėti, iš kur ji apie tai sužinojo. Dabar jau nebesvarbu.

– Norėjau tavęs kai ko paklausti, – atsargiai tariau, – jei neprieštarausi.

– Klausk.

– Mes niekada nesišnekėjom, kas buvo tavo vaiko tėvas, – kalbėjau toliau. – Visada maniau, kad tai Lensas, tačiau dabar turime įrodymą, Atėjos žmogžudystę siejantį su...

– Pulkininku?

– Taip, – atsakiau, – tu žinai?

– Taip, – paaiškino ji. – Ir Vestris žinojo.

– Nesuprantu.

– Ana, jis apie tai niekam nepasakojo, – pasakė ji, – nes gynė mane. Dar prieš žmogžudystę jis sužinojo apie mano padėtį, net anksčiau už tave. Jis matė mane su pulkininku ir nugirdo pokalbį paplūdimyje. Vestris taip pat žinojo, kad pulkininkas turėjo panašių santykių su salos moterimis. Aš buvau užsispyrusi ir naivi. Vestris įspėjo mane dėl jo, bet aš nepaklausiau.

Prisiminiau, kaip kareivinėse jį žiauriai sumušė pulkininkas.

– Jis grasino Vestriui, ar ne?

– Taip, – kalbėjo toliau Kitė. – Pulkininkas jį įspėjo, kad jei bandys kištis arba grįžęs namo praneš savo viršininkams, jis padarys man ką nors baisaus.

– Dieve mano, Kite! – šūktelėjau. – Vadinasi, slėpdamas Atėjos žmogžudystę, Vestris gynė tave?

– Taip, – atsakė ji. – Prisiminusi galvoju, kad man grėsė didesnis pavojus negu galėjau įsivaizduoti. Vestris mane nuo jo išgelbėjo.

Atsidusau.

– Todėl ir užsimezgė tavo jausmai jam, ar ne?

– Tikriausiai, – prisipažino Kitė. – Iki tol sutikti vyrai su manim elgdavosi bjauriai, o jis buvo garbingas vyras, rūpinosi manim ir gynė. Tačiau buvo įsimylėjęs mano geriausią draugę.

Pro langą pažvelgiau į krantą, prisiminusi, kaip Kitė žiūrėjo į Vestrį. Negalėjau jos kaltinti, kad jį įsimylėjo.

– Kad ir kaip ten būtų, – pasakojo ji toliau, – Atėja buvo nužudyta, nes laukėsi nuo jo ir atsisakė tai slėpti, kaip ir kitos moterys.

– Kitos moterys?

– Taip, – tarė ji. – Bent jau dvi kitos, vienai buvo vos keturiolika. – Ji nutilo atskleidusi tokią baisią žinią. – Man seniai reikėjo apie tai pranešti, bet norėjau viską pamiršti. O kai išgirdau apie jo mirtį, nusprendžiau, kad vis tiek degs pragare.

– Kada jis mirė?

– 1963-iaisiais – atsakė ji. – Mirė vienas San Fransisko viešbučio kambaryje nuo širdies priepuolio.

Atsisėdusi tiesiai pažvelgiau į Dženifer, paskui į Ženevjevą.

– Bet tai nereiškia, kad nebeįmanoma įvykdyti teisingumo, – atsakiau. – Jis yra apdovanotas karo veteranas. Mes paprašysim, kad kariškiai panaikintų jo statusą po mirties. Aš tuo pasirūpinsiu.

Ženevjeva pritariamai linktelėjo. Kaip ji jausis sužinojusi, kad viso šito blogio kaltininkas yra jos tėvas? Giliai įkvėpiau, nes tai, ką ketinau pasakyti, joms abiem daug ką pakeis.

– Kite, – tariau, mostelėjusi Ženevjevai prieiti prie telefono. – Norėčiau, kad su kai kuo pasikalbėtum. Jos vardas Ženevjeva. Manau, judvi turite daugiau bendro negu žinot. Jos duktė, pavyzdžiui... na, geriau jūs abi pasikalbėkit.

Ženevjeva sumišusi pažvelgė į mane, bet paėmusi ragelį nusišypsojo.

– Ponia Hampton?

Pakilusi nuo lovos mostelėjau Dženifer eiti kartu. Ji supratingai linktelėjo ir išėjusios tyliai uždarėme duris.

– Turbūt tai geriausia, kas iš viso to paaiškėjo, – pasakė Dženifer šypsodamasi man koridoriuje.

Susiėmusios už rankų nusileidome laiptais į vestibiulį po atviru dangumi, kur atsisėdusios stebėjome, kaip į krantą įnirtingai dūžta bangos, netikėtai užklupdamos saulėje besideginančius žmones ir išvaikydamos juos su jūros vandenyje permirkusiais rankšluosčiais toliau nuo vandens. Žavėjausi tuo reginiu. Tarsi supratusi, kad išmušė teisybės valanda, sala plovė blogį nuo savo krantų.

Pirštu perbraukiau medaliono grandinėlę spėliodama, ar Titos žodžiai išsipildys. Ar dabar to užkeikimo, apie kurį ji kalbėjo, nebeliks? Tik laikas parodys.

19 skyrius

Svetainėje suskambėjus telefonui, sudejavau. Norint atsiliepti, reikėjo atsikelti iš lovos ir su kiekvienu žingsniu jausti, kaip skauda kaulus. Bet neatlyžtantis skambutis gundė prieiti. Vienas žingsnis, paskui kitas. Nors ir skaudėjo kojas, bet jos judėjo, priėjusi prie telefono suspėjau pakelti ragelį ir uždususi atsiliepti.

– Senele, čia aš, – sučiauškėjo Dženifer. – Šiandien ta diena.

Praėjo daugiau nei trys mėnesiai po to, kai grįžome iš salos. Nesitikėjau, kad kelionė suteiks tiek daug pasitenkinimo, tačiau grįžusi vis tiek jaučiausi emociškai išsekusi. Suteikusi ramybę Ženevjevai, Atėjai, Kitei ir galbūt net salai, pati išvykau sieloje siaučiant audrai, tik šį tą nugirdusi apie Vestrį ir įsikibusi į senų laiškų knygą.

– Senele?

– Taip, brangioji, – atsiliepiau. – Kad aš šiandien ne kaip jaučiuosi.

– Bet važiuosi, ar ne?

– Ak, mieloji, – pratariau susmukusi į sofą, klodamasi ledines kojas vilnone antklode. – Nemanau, kad pajėgsiu.

Dženifer nutilus, man suskaudo širdį. Ji palydėjo mane į kelionę ir visą laiką buvo šalia pasiruošusi padėti, kaip galiu palikti ją vieną tokią svarbią dieną?

– Brangioji, juk išsiversi be manęs? – paklausiau, masažuodama skaudamą nugarą. Prieš savaitę Dženifer atidavė baigiamąjį straipsnį ir laikraštis sužinojo apie jos projektą, kaip ir universiteto ryšių su visuomene grupė.

– Ak, senele, – tarė ji. – Žinau, kad daug prašau, ypač kai pastaruoju metu prastai jautiesi, bet labai norėčiau, kad atvažiuotum. Ten bus tiek daug žmonių, man vienai bus labai nejauku. Aš taip jaudinuosi. Man bus ramiau, jeigu būsi šalia. Po valandos užvažiuosiu tavęs paimti. Pastatysim mašiną prie pat, kad tau nereikėtų toli eiti.

Prisiverčiau ištiesti kojas ir atsistojau. Tariau sau – padarysiu tai dėl Dženifer.

– Ką gi, – pratariau giliai įkvėpusi, – tada važiuosiu. Dėl tavęs, brangioji.

– Ak, senele, ačiū! – sušuko ji. – Greit atvažiuosiu.

Padėjusi telefoną nuo kavos stalelio paėmiau Ženevjevos laišką. Gavau jį vakar ir jau spėjau daug kartų perskaityti.

Brangioji Ana,

norėjau padėkoti, kad atvykote į Bora Borą. Po jūsų viešnagės įvyko permainų saloje, mano gyvenime ir Atėjos likime. Tikiuosi, kad jūsų gyvenime taip pat.

Rašau, norėdama pranešti gerą žinią – susisiekiau su kariuomenės departamentu ir viską jiems perdaviau. Jie sutiko surinkti medžiagą bylai prieš pulkininką Donahju. Labai keistai jaučiuosi žinodama, kas mane sieja su tuo vyru, tačiau ir toliau ieškau teisybės dėl Atėjos ir mano negimusio broliuko ar sesutės.

Kadangi kariuomenės departamentas negali patraukti baudžiamojon atsakomybėn mirusiojo, mano atstovė sako, kad jie dirba su pareigūnais saloje rinkdami bylos faktus. Tikėtina, kad bent jau visuose kariniuose dokumentuose iš jo bus atimti apdovanojimai ir pasižymėjimo ženklai.

Salos valdininkai kalba apie paminklą, kurį pastatys mieste Atėjai atminti. Ana, argi nenuostabu? Žinoma, labai norėtume, kad, atėjus laikui, ir jūs atvyktumėte į ceremoniją. Be jūsų drąsos nieko nebūtų įvykę.

Ak, vos nepamiršau – kitą mėnesį skrendu į Kaliforniją pirmą kartą pasimatyti su Kite. Ji pakvietė pasisvečiuoti. Adela skris kartu. Turiu įsignybti, nes sunku patikėti, kad tai tikra. Tai tiesiog nuostabu.

Visada šiltai, su meile ir dėkingumu jus prisiminsiu.

Bučiuoju

Ženevjeva

Universiteto miestelyje buvo tylu, mano batelių kulniukai garsiai kaukšėjo į plytomis išklotą takelį, blizgantį po ką tik nulijusio lietaus. Tolumoje laikrodis išmušė vidurdienį.

– Dar truputį, – pasakė Dženifer, žiūrėdama man į veidą, ar nepervargau.

– Nieko tokio, brangioji, – patikinau ją. Rudeniškas oras maloniai gaivino odą. Netikėtai pasijutau žvalesnė. – Rodyk kelią.

Praėjome eilę klevų, jų lapai buvo nusidažę geltonai ir raudonai. Šalimais ramiai stovėjo didingas plytų pastatas. Iš karto jį atpažinau. Baigęs darbą banke ir išėjęs į pensiją, Džerardas čia dėstė finansų kursą. Kaip aš mėgdavau eiti su juo pasivaikščioti universiteto miesteliu, ypač rudenį.

– Eikim pro čia, – tarė Dženifer, imdama mane už rankos, kai priėjome siaurą takelį, vedantį aplink gebenėm apaugusį pastatą. Ji kilstelėjo medžio šaką, kad galėčiau pralįsti. Kiek kartų vaikštinėjau čia su Džerardu, bet nė karto nekilo mintis nueiti už pastato. Nė kartelio.

– Štai ji, – tarė išdidžiai rodydama į priekį.

Prisimerkusi įsižiūrėjau į skulptūrą. Supratau, kodėl Dženifer taip ja susižavėjo. Skulptūra pasakojo istoriją. Susidomėjusi priėjau arčiau apžiūrinėdama bronzinę porą, susiglaudusią paprastame tarpduryje. Kodėl mano širdis taip smarkiai plaka? Vyras ilgesingai žvelgė į moterį, o jos žvilgsnis buvo nukreiptas į kairę, kažkur į tolį.

– Graži, – pasakiau žiūrėdama iš arti. Vyras rankose laikė didelę dėžę su spyna, o jam prie kojų mėtėsi keletas daiktų: dailininko drobės, sudužęs butelis ir knyga. Kai priklaupiau, man ėmė drebėti rankos. Tą akimirką mano širdis suprato.

Dženifer tyliai stovėjo už poros žingsnių. O kur visi jos minėti žmonės ir iškilmės? Braukiau ranka per ant pjedestalo gulinčią bronzinę knygą, šaltą, šlapią nuo lietaus, kol paliečiau viršelio kampą. Negali būti! – pamaniau. Pakėlusi sunkų kraštą nustebusi žiūrėjau į plieninį raktą, mano širdis plakė vis greičiau.

Mostelėjau Dženifer prieiti.

– Viena nepajėgsiu, – pasakiau nuo skruosto nusibraukusi ašarą.

Ji prilaikė mane, o aš įkišau raktą į dėžės spyną, sandariai uždaryti dėžės kraštai saugojo kai ką viduje. Idealiai tinka, pagalvojau. Pasukau raktą į dešinę, bet šis užsikirto.

– Turbūt per ilgą laiką užrūdijo, – tariau. – Pabandysiu dar kartą.

Ištraukiau raktą ir vėl įkišau į spyną lengvai krestelėdama. Silpnai spragtelėjusi užsispyrusi spyna atsirakino.

Dženifer palinko, o aš, pakėlusi dangtį, išvydau mėlyno aksomo dėklą. Paėmusi jį iš bronzinės kriptos nuėjau prie šalimais stovinčio suoliuko ir su Dženifer atsisėdome.

– Ar atidarysi? – sukuždėjo ji.

Atsisukau į ją ašarų pilnomis akimis.

– Tu žinojai, ar ne?

Santūriai nusišypsojusi Dženifer linktelėjo.

– Iš archyvų į Bora Borą paskambinusi moteris pasakė, kad menininko pavardė yra Greisonas Hodžas, bet aš jo neatpažinau. Turėjau prisiminti, tačiau tik praėjus kelioms savaitėms po sugrįžimo, man toptelėjo mintis. – Nutilusi žiūrėjo į mane, ar pritariu. – Savo kūrinius jis pasirašydavo slapyvardžiu. Nenorėjau nuo tavęs slėpti, bet norėjau, kad pamatytum pati.

Atsargiai atidariusi dėklą atplėšiau rudą vyniojamąjį popierių.

Dženifer aiktelėjo:

– Paveikslas? Tas, kur buvo trobelėje?

Pagarbiai linktelėjau. Senasis Gogeno paveikslas šildė man rankas, tarsi visus tuos metus jame būtų glūdėjusi Bora Boros saulė. Spalvos tokios pat gyvos, o kompozicija tokia pat jaudinanti, kaip pirmą dieną jį išvydus. Akimirksniu vėl atsidūriau saloje, ant skruostų jaučiau šiltą orą, smėlį po kojomis ir mane supančią Vestrio meilę.

– Jis rado jį! – sušukau. – Kaip buvo žadėjęs. – Žinoma, kad tesėjo duotą pažadą, pagalvojau. – Tik pamanyk, tiek metų jis manęs čia laukė, tiesiog panosėje, o aš nepastebėjau. – Dėkingomis akimis pažvelgiau į Dženifer. – Ačiū, brangioji, – tariau žiūrėdama į skulptūrą, paskui į paveikslą. – Ačiū už dovaną.

Dženifer neramiai pažiūrėjo į pastatą, tada atsisuko.

– Senele, – sukuždėjo, – ar tu pasirengusi?

– Kam?

– Susitikti su juo.

Mano širdis suvirpėjo iš jaudulio.

– Bet juk sakei, kad jis...

– Mirė? – ji papurtė galvą. – Taip, mirė Greisonas Hodžas, devyniasdešimtmetis vyras iš Barklio, Jutos valstijos, bet ne Vestris Grinas.

Vestris čia? Ar gali būti? Negalėjau patikėti.

– Nežinau, – tariau užgniaužusi ašaras. – O tavo projektas?

Dženifer nusišypsojo.

– Kuo puikiausiai baigėsi.

Jaučiausi silpna ir nepasitikinti.

– Kiek pamenu, visą laiką svajojau apie šią dieną, bet dabar man...

– Baisu?

– Taip, – sumurmėjau ranka susiglosčiusi plonus plaukus – nedaug jų beliko. Kodėl neapsivilkau suknelės? Ir nepasidažiau lūpų?

Jausdama mano nepasitikėjimą Dženifer papurtė galvą.

– Vestris matys tik tai, ką matau aš – tavo tikrąjį grožį.

Ji padavė man nosinaitę nusišluostyti akims.

– O dabar luktelėk. Nueisiu prie paradinių durų ir pasakysiu jiems, kad mes pasirengusios.

– Nori pasakyti, – išlemenau, – kad jis jau čia?

– Taip, – pasakė išdidžiai šypsodamasi. – Jo sūnus šįryt jį atvežė. Jie atvyko net iš Niujorko.

Šyptelėjusi Dženifer nuėjo takeliu ir pradingo už seno pastato fasado. Likusi viena pažvelgiau į skulptūrą, įdėmiai įsižiūrėdama vyrui į akis. Nors ir nulietos iš bronzos, jos buvo labai panašios į Vestrio. Giliai atsidusau – tiek kartų čia vaikščiojau, o kad nors kartą būčiau stabtelėjusi ir pastebėjusi, pamačiusi man ant kelio paliktą užuominą, gal būčiau jį radusi.

Išgirdusi girgždant žvyrą, atsisukau į takelį. Pasirodžius vyrui, išgąsdintas žvirblių pulkas nuskrido į gretimą medį. Atpažinau jį net ir kėdėje su ratais – iš laikysenos, smakro linijos. Mūsų akims susitikus, jis davė ženklą vidutinio amžiaus vyriškiui už nugaros, ir uždėjęs rankas ant ratų stipriai stūmėsi pats, tai stebino, matant jo žilus plaukus ir raukšlių išvagotą veidą. Jis visą laiką neatitraukė nuo manęs akių.

Sustojęs priešais suoliuką, kur sėdėjau, ištiesė rankas ir atsargiai suėmęs laikė mano ledinius pirštus savo stipriuose šiltuose delnuose.

– Sveika, Kleo, – tarė, pridėjęs ranką man prie veido. Švelniai perbraukę man per skruostą, jo pirštai rado medalioną.

– Sveikas Greisonai, – pasisveikinau šluostydamasi ašaras.

– Brangioji, tu šiek tiek pavėlavai, – pasakė su ta pačia šelmiška šypsena, kuri mane taip sužavėjo tą dieną, kai mudu susipažinome.

Žiūrėjau į jį.

– Ar kada nors man atleisi? Kad nežinojau, kad neieškojau... aš...

Vestris perbraukė pirštu man per lūpas ir raminamai nusišypsojo. Jis visada mokėdavo mane nuraminti, pagalvojau.

– Tik truputį pavėlavai, – atsakė švelniai, – bet ne per vėlai.

Akimoju jam vėl buvo dvidešimt penkeri, o man dvidešimt vieni. Amžius išgaravo. Laikas pradingo tolumoje.

Jis užsisagstė rudą velvetinį švarką, nustatęs stabdžius, pasislinko prie kėdės krašto ir atsirėmęs atsistojo.

Aiktelėjau.

– Maniau, kad...

Jis šyptelėjo.

– Kad norėtum pasivaikščioti rudenį? – paėmęs kėdės šone padėtą pilką lazdelę, tvirtai suėmė ją kaire ranka ir ištiesė man dešinę. – Pasirengusi?

– Taip, – atsakiau džiugiai šypsodamasi, žavėdamasi juo, stovinčiu greta, tokiu aukštu ir patikimu. Po pažastimi pasikišusi paveikslą, padaviau jam ranką, smarkiai mirksėdama, kad įsitikinčiau nesapnuojanti.

Ėjome universiteto miestelio takeliu nelabai žinodami kur. Bet dabar jau nebesvarbu. Mūsų meilės istorija baigėsi taip, kaip norėjau. Iki pat pabaigos aš mylėjau jį, o jis – mane. Šitą istoriją pūs Bora Boros vėjai, minės aplūžusi trobelė, o aš amžinai nešiosiuosi širdyje.

Vestris atvyko. Prakeiksmo nebeliko. Kartu žingsniavome lėtai, bet užtikrintai. Įsikibusi į parankę prisiglaudžiau prie jo, o nuo gretimo medžio šakos nukritusius du tamsiai raudonus lapus atskirai šokdino rudens vėjas, kol jie švelniai nusileido ant drėgnos žemės vienas šalia kito.

Padėka

Labai nuoširdžiai dėkoju mano nepakartojamai agentei Elisabeth Weed, kuri bendradarbiavo su manim rašant ir šią knygą, negailėdama paskatinimų bei patarimų (o kartais teikdama ir nemokamą psichologinę pagalbą). Dirbti su tavim yra džiaugsmas ir didelė garbė. Taip pat labai dėkoju Stephanie Sun, ji ir Elisabeth buvo pirmosios šios knygos skaitytojos. Tavo draugiškos pastabos mane padrąsino, o siūlymai pagerino knygą. (Džiaugiuosi, kad Vestris tau atrodė nuostabus, ir man jis iki šiol toks atrodo!)

Nepatartina rašyti knygos, kai esi gerokai įpusėjusi nėštumą ir ruošiesi pristatyti kitą savo knygą. Tačiau vis tiek parašiau. Dėkoju savo mielai redaktorei Denise Roy už palaikymą, kol su kūdikiu ant rankų peržiūrėjau ir taisiau šitą knygą, tuo pat metu ruošdamasi išleisti savo pirmąjį romaną. Denise, mane be perstojo stebina tavo įžvalgi redaktorės akis ir kūrybiškos idėjos. Esi puiki kolegė redaktorė. (Ačiū už supratingumą, kai kūdikis kartais klykdavo mums kalbantis telefonu, nes jis klykė tikrai garsiai.)

Jaučiuosi labai dėkinga Jenny Meyer, iš „Meyer“ rašytojų agentūros, kad supažindino užsienio redaktorius su mano kūryba ir taip entuziastingai palaiko mano knygas. Dėkoju Nadiai Kashper, Lizai Keenan, Milenai Brown, Kym Surridge ir visiems „Plume“ leidykloje, jūs esate geriausi. Brangūs draugai Sally Farhat Kassab, Wendi Parriera, Camille Noe Pagan, Lisa Bach, Natalie Quick ir daugelis kitų, visą laiką mane drąsinusių, – ačiū jums, mielieji. Taip pat Glamour, Health, Redbook redaktoriams bei kitiems žurnalams, kartą ar du pratęsusiems galutinį terminą, kad galėčiau baigti knygą, – amžinai jums dėkinga.

Negaliu apsakyti, kokia dėkinga esu savo tėvams Terry’ui ir Karen Mitchellams už tai, kad mylėjo, taikstėsi ir drąsino mane, o ypač už tai, kad pasidalijo prodėdės Michaelio Handgraafo dienoraščiu, parašytu per karą Ramiajame vandenyne. Mano broliams Joshui Mitchellui ir Josiahui Mitchellui, taip pat seseriai bei artimiausiai draugei Jessicai Campbell – labai jus myliu, bet vis tiek geriau už jus žaidžiu kauliukais „Tile rummy“. Taip pat prisimenu mirusį senelį Jamesą Robertą Mitchellą, kurio pasakojimai apie karą Ramiajame vandenyne išliko įsirėžę mano atmintyje.

Turiu tris sūnus – Carsoną, Russellą ir Colby – nė vienam iš jų nebuvo nė ketverių, kai rašiau šią knygą. Labiau negu rašymas man patinka vienintelis dalykas – būti jų motina.

Paskutinis ir visų svarbiausias – Džeisonas, mano geriausias draugas, partneris, su kuriuo ganome vaikus, ir mylintis vyras, šito pasakojimo nebūtų, jeigu ne mūsų kelionė į Moorėjos ir Taičio salas 2011 metais. Toje paprastoje pajūrio trobelėje, kur buvome apsistoję (kartu su driežais ir daugybe atogrąžų skruzdėlių!), pirmą kartą užsimezgė šita istorija. Tu esi mano įkvėpimas ir gyvenimo ramstis. Rašau tau ir tavo dėka.

Content

Джио Сара Pajūrio trobelė