Джованні дель Понте

Невидимі. Таємниця Туманної Бухти

Присвячується Джио-лею,

моєму особистому чарівному еліксиру

Дійові особи

Дуглас, 12 років

Дещо повнуватий, мішкуватий та не особливо хоробрий, але хлопець із добрим серцем. Крім того, має чудове почуття гумору й цінує влучні зауваження. Улюблене заняття — перегляд коміксів. Рано втративши матір, живе з батьком, який вимушений часто міняти місце проживання через роботу. Тому Дугласу важко знайти друзів. Та найважливіше, що він може бути Дверима: мимохіть відкриває проходи в інші просторові та часові виміри або кордон між життям і смертю.

Gli invisible il segreto di Misty Bay

Кристаль, 12 років

Ватажок загону, дуже розвинена для свого віку. Життєрадісна та грубувата, класичний приклад дворового дівчиська, що без вагань лізе в бійку. Кругла сирота, її виховувала бабуся, яка сама колись була в первинному загоні Невидимих. Бабця навчила онучку керувати власними здібностями, а саме телепатії — умінню розуміти переживання й думки інших людей.

Пітер, 12 років

Обережний розумник в окулярах, надзвичайних здібностей не має, але в нього дуже розвинене дедуктивне мислення. Батьки, надзвичайно суворі та правильні, примушують сина вдягатися у відпрасовані чистенькі костюмчики. Разом із його книжковою манерою висловлюватися це не додає хлопчикові популярності серед підлітків Туманної Бухти. Дуже любить тварин, особливо кішок, але йому ніколи не дозволяли тримати хоча б одну.

Кендред Хелловей, або дядько Кен, як і бабуся Кристаль, теж входив до первинного загону Невидимих. Закінчений альтруїст і мрійник, одружений із Гетті, засновник і директор бібліотеки Туманної Бухти.

Тітка Гетті, дружина дядька Кена. Досить повна промениста жінка, здається простодушнішою, ніж є насправді. Чудово готує.

Роберт Кершо на прізвисько Нишпорка, журналіст і детектив, приїхав до Туманної Бухти в пошуках примарного загону підлітків, що називають себе Невидимими (вони ось уже десять років з’являються на території Сполучених Штатів там, де із дітьми трапляється лихо).

Дамон Найт, колишній ватажок первинного загону Невидимих, провів більшу частину життя в Південній Африці, де має багатющі володіння.

Ангус Скрімм, мер міста часів юності дядька Кена; насправді був чаклуном, що викрадав дітей для проведення ритуалів, які б дозволили йому стати Верховним Магом. Дуже схоже, що зараз він повернувся…

Перше покоління Невидимих

Дамон

Девлін

Грета

Кен (майбутній дядько Дугласа)

Марк

Сьюзан (майбутня бабуся Кристаль)

Пролог

Напівтемрява. Запах цвілі та вологи.

Старий поклав шахівницю на запорошений стіл.

Це не була справжня шахівниця. Зовсім нещодавно вона слугувала кришкою якогось ящика або скрині. Старий прокреслив на ній лінії та зачорнив вугіллям ті клітинки, котрі мали бути чорними.

Він почав розставляти камінчики, в яких тільки його очі могли розпізнати ігрові фігури. Їх був повний комплект, і ходити ними було анітрохи не гірше, ніж справжніми. Старий глибоко зітхнув. Стільки років, очікувань — і ось нарешті момент настав.

Він насолоджувався тим, що гра ось-ось почнеться. Укотре обвів поглядом свою тісну келію, вирубану в скелі. Нарешті простягнув руку, узявся за першу фігуру, за першого персонажа. І зробив хід.

1

Невидимі

Старий будинок Ангуса Скрімма в тиші височіє на скелястому березі.

Ніч прозора й тепла. Здається, усе спокійно.

Не все, тому що в цьому самому будинку сидять під замком троє дітей в очікуванні долі жахливішої, ніж вони можуть собі уявити.

Замкнені в підвалі, спочатку вони намагалися втекти, потім почали кричати. Ніхто їх не чув.

Ніхто не прийде їм на допомогу. Ніхто з дорослих.

— Невидимі, ви тут? — шепоче Дамон, хлопчик тринадцяти років, ватажок загону Невидимих, що причаївся в чагарнику за будинком.

Ніхто не відповідає, але з-за дерев чується шерех.

— Грета тут!

— Марк тут!

— Кен тут!

— Девлін тут!

— Сьюзан тут!

— Добре, — відповідає Дамон. — Справа ось яка: для них ми єдина надія. Скрімм сильний, це так, але якщо ми вдаримо одночасно з усіх боків, не думаю, що він зможе затримати кожного. Якщо кого застукають, тим гірше для нього, ясно? Перший, кому вдасться звільнити цих малят, хай біжить до поліцейської дільниці та все розповість. На рахунок «три»: один… два…

Дамон коливається. Ця справа не схожа на решту: тепер небезпека реальна. Якщо когось із його людей зловлять, їм дістанеться ще більше, ніж тим дітям, а відповідати доведеться йому. Але назад дороги немає. Скрімм зовсім не дурний і вже майже напевно знає про їхню присутність тут. Знає, хто вони такі, а значить, йому недовго з’ясувати, хто де живе. Їх візьмуть удома, усіх по черзі… Ні, відступати пізно.

— Три! — шепоче нарешті.

Він іще не може припустити, що це коротке слово змінить все їхнє подальше життя.

Грета, Марк, Кен, Девлін і Сьюзан, кожен зі свого боку, стрибають до будинку Ангуса Скрімма.

Вони розуміють, що в когось із них може не вийти, але йдуть на ризик: на карті доля трьох дітей, замкнутих у підвалі.

Грета дістається мети першою. Відкидає з лиця довге пасмо чорного волосся і зазирає у вікно. Нічого, воно навіть не зачинене. «Мабуть, ти впевнений в собі, Скрімме? — думає вона. — Із цієї ночі не будеш таким довірливим!» І швидко пірнає в темне приміщення.

Марк прямує до чорного ходу. Бейсбольна біта, яку він стискає в руках, додає упевненості. Пробує повернути ручку і… двері відчиняються!

— Дуже легко, — дивується він. — Скрімм або ідіот, або вже чекає на нас…

Переступає через поріг, тихо крокує в темряві, й раптом йому спадає на думку, що, можливо, Ангусу просто нічого боятися? Кілька злодіїв, що наважилися з’явитися в тутешніх місцях, закінчили вельми погано, хтось навіть збожеволів. Та й Дамон твердить, що Скрімм і поліцію контролює.

Але про загін підлітків Ангус, напевно, не здогадується…

Кен іще здалеку помічає на рівні землі продовгувате віконце, залишене для вентиляції підземних приміщень. Якраз саме там можуть бути замкнені діти. Вікно зачинене, але Кен швидко знаходить камінець і загортає його в куртку. Ідеально приглушить удар. Несподіваний шерех у нього за спиною… Дамон, це тільки Дамон. Видно, і йому прийшла та ж ідея — тим краще. Незабаром і ці двоє потрапляють досередини.

Девлін сумнівається: він бачив, що решті було неважко потрапити в будинок. Це дивно. А раптом пастка? Звідти не чути ні звуку, його друзі можуть бути вже спіймані, і з ним буде те саме. Чи не краще почекати одну-дві хвилини? Дати своїм час на пошуки дітей, а якщо їм щось загрожуватиме, прийти на допомогу. Так, ліпше залишитися й почекати. Це гарний план. І більш безпечний.

Сьюзан помічає: Девлін залишився позаду. В якусь мить дівчинці схотілося підійти й запитати, що з ним, але вона передумала. Якщо навіть і злякався, їй краще не лишатися зовні — так швидше можна попастися. Підкрадається до відчиненого вікна з другого боку будинку. Скрімм залишив усе розчахнутим… Це погана ознака… Невже й дітей устиг убити? Ні, не треба думати про це. Необхідно зосередитися. І вгамувати це прокляте тремтіння в колінах!

Грета навпомацки пробирається по кімнаті, освітленій голубуватим сяйвом повного місяця, острівцями блідого світла й калюжами чорнильної пітьми. На якийсь момент сердиться на Дамона за його наказ не брати із собою навіть запальнички, але незабаром чує поскрипування з коридору та розуміє, що друг був правий: у такій темряві ніщо не видасть її присутності. Якщо залишатися зовсім нерухомою…

— Гей, хто тут?

Голос Скрімма? Людина, що ходить на двох ногах, так не скаже. Таким зловісним знущальним тоном. Серце Грети б’ється як божевільне, а кроки в коридорі наближаються. Можна було б повернутися до вікна, але вже надто пізно: їй доведеться піти вперед до дверей, що ведуть у коридор. Без коливань!

— Іди, голубонько, іди до дядька Ангуса. Я тобі нічого не зроблю…

Грета у відчаї озирається. Може, покликати на допомогу? Але тоді зловлять і друзів. Її рука тягнеться до складаного ножа, який дав Дамон, — один їй і один Сьюзан. «Краще, коли вони будуть у дівчат, — сказав він тоді. — Це додасть їм упевненості».

Раптом вона відчуває, що там, у глибині приміщення, є інші двері. Бере себе в руки та прямує туди.

Марк перетинає, як йому здається, обідній зал, і раптово помічає тінь, що слизнула за великим столом.

— Друзі, — шепоче Марк, міцніше стискаючи спітнілими руками бейсбольну біту, — друзі, це ви?

Відповіді нема, якщо не вважати такою щось на кшталт хрипкого зітхання.

Чується густе гарчання. Гарчання великої тварини.

— О Господи, — бурмотить Марк. Біта, яку він тримає в руці, уже не здається йому серйозною зброєю.

Марк біжить до дверей, через які сюди ввійшов. Коридор, кімната, інший коридор. Стукіт кігтів об дерев’яну підлогу дає зрозуміти, що звір його наздоганяє.

«Усе гаразд, ти вже практично врятувався, — підбадьорює себе хлопчик. — Заверни за ріг, петляй, відірвися від нього!»

Звір уже майже наздогнав нещасного. Перевертає стільці, ледь протискується у двері — дійсно дуже великий.

Ні! Тут немає ніякого виходу! Певно, Марк потрапив не в той коридор.

Хлопець біжить знову й починає плакати. Прямо за спиною брязкають щелепи.

У потилицю пашить гаряче дихання звіра.

— Ти нічого не чув? — кричить Дамон, відкинувши всяку обережність.

— Що саме? — неуважно відповідає Кен. Зараз вони в пристосованій під бібліотеку секретній кімнаті, і вся його увага прикута до книг.

— Неначе хтось біг…

— Поглянь сюди, — збуджено шепоче Кен. Його пальці ковзають корінцями книг. — Їм, напевно, сотні років! Ти тільки послухай назви: «Чарівна повня», «Молот відьми», «Таємні ритуали»…

Дамон озирається. Запорошені шафи повні такої літератури. «Світ безсмертних», — читає він у свою чергу. — «Де мас…», «Де маст…»

— «De Masticatione Mortuorum», це латина. Майже кожна книга варта цілого статку, звідки вони тут?

— Більше того, навіщо вони тут?

У цей момент лунає крик.

— А це ти чув? — свистячим шепотом вимовляє Дамон, схопивши Кена за рукав.

— Це був голос Марка, — чує він у відповідь. — Ускочив у халепу.

— Мерщій на допомогу!

— Ні, умови прийняті всіма! Ми повинні продовжувати пошук дітей! — Кену соромно за відмову допомогти Марку, але він знає, що вони з Дамоном можуть виявитися єдиною надією для тих нещасних.

— До біса! — кидає Дамон, відштовхуючи його та прямуючи в бік сходів. — Не допущу, щоб із ним щось трапилося!!

Кен бачить, як друг, побігши сходами, зникає з поля зору. Вилаявшись, хлопчик збирається йти слідом, але щось зупиняє його: на пюпітрі лежить відкрита книга… На перший погляд, такий же том, як і решта, але вабить до себе майже гіпнотично. Кен закриває її і читає назву: «Malartium».

Червоний спалах. Щось б’є Сьюзан прямо в обличчя та відкидає її до стіни. Другий спалах, ще й ще удари. Смак крові в роті. У місцях ударів палає одяг. Дівчинка гарячково намагається загасити полум’я і ранить ногу своїм ножем. Зі злістю відкидає його, хапає з крісла подушку й нею гасить пожежу.

Навколо неї починають витися спіралі вогню, пекельні метеори. Тікаючи від них, Сьюзан усе далі заглиблюється в чорний лабіринт будинку; язики полум’я її переслідують, полюють на неї.

— О-о-ой!!

Вогонь лиже спину. Волосся! Горить її волосся!

Девлін, який перебуває зовні, чує шум і кричить у відповідь. Він міг би втрутитись, але дуже боїться.

Грозовий розряд прорізає небо та примушує Девліна підскочити. До цього на небі й хмаринки не було, а ось тепер починається буря.

— Тобі нічого соромитися, друже.

Девлін обертається і бачить його. Це Скрімм. Надто близько, щоб тікати.

— Не є боягузтвом неучасть у свідомо програній битві.

Чоловік усе наближається, медоточиво посміхаючись. Патьоки дощу голубувато блищать на його довгому чорному волоссі та борідці клином. Одягнений Скрімм у темне плаття до п’ят, шкіра його — кольору слонової кістки, а в очах танцюють язички пекельного полум’я. Рука, якою він торкається до стегна Девліна, ніби зроблена з льоду; холод проникає в кров хлопчика й доходить до серця.

— …І там, у будинку, немає нічого, що могло б заподіяти зло твоїм друзям. Нічого, окрім них самих.

Девлін не розуміє, про що марить ця дивна людина й чому сміється так голосно.

— Дивися, Девліне! — несподівано наказує Ангус і, схопивши Девліна за голову, примушує його заглянути собі у вогненні очі.

І Девлін бачить.

Бачить Грету, яка гадає, що її зловив Скрімм. Не знаючи, як від нього вирватися, вона б’є його спочатку рукою, потім ножем…

Ранить Марка, упевненого, що його наздогнала тварина. Він плаче, кричить і намагається не підпустити звіра до себе, але той здається невразливим до ударів бейсбольної біти.

Сьюзан марно махає руками та ногами, з усіх сил намагаючись струсити із себе неіснуюче полум’я…

І б’є Дамона, який прагне захиститися, як може. Адже впевнений, що на нього напав величезний павук і хоче обмотати липким павутинням.

— Ти їх бачиш, Девліне? — цідить крізь зуби Скрімм, не відпускаючи голови хлопчика. — Тепер розумієш, чому ви безсилі проти мене?

— X… х-х… — губи Девліна відмовляються слухатись.

— Що? Що ти там говориш, дурний шмаркачу?

— Досить!!!

Девлін непритомніє.

Спалахи блискавок яскраво освітлюють старий будинок Ангуса Скрімма. Грета, Марк, Дамон і Сьюзан опам’ятовуються туго зв’язаними.

Насилу звільняються, допомагаючи один одному. Окрім них, у будинку нікого немає. Ніхто не прийшов прогнати їх, ніхто навіть не показався. Саме цього й хотів Ангус Скрімм: дати зрозуміти, що вони проти нього — ніщо. Він дозволяє їм піти, адже підлітки нічого не можуть йому зробити. І вони встають і йдуть у дощ, уникаючи дивитися один одному в очі, не кажучи ані слова.

Якби Скрімм не був такий самовпевнений, він би помітив, що серед них відсутній Кен, шостий із Невидимих.

— Юначе… Даруйте…

Дуглас Маклеод оглянувся на звук і зняв із голови навушники, які вдягав під час перегляду фільму:

— Що?

Стюардеса нерішуче промовила:

— Твій апельсиновий сік. Ти, певно, спав?

— Ні, ні, я дивився кіно. Спасибі.

Дуглас відпив великий ковток соку й поставив склянку на столик при своєму кріслі біля ілюмінатора. Хоча йому було тільки дванадцять, хлопець уже не вперше летів літаком один: батьки працювали консультантами з реструктуризації мереж гіпермаркетів і часто переїздили; тому, скільки себе пам’ятає, Дуглас раз у раз опинявся в дорозі між Нью-Йорком, Бостоном, Мемфісом, Лос-Анджелесом… Потім несподівано померла мати, й батько ще більше занурився в роботу. Відтоді хлопчик зазвичай проводив канікули в літньому таборі або в родичів. Цього разу прийшла черга дядька Кендреда, старшого брата матері, який жив у невеликому, але прекрасному містечку біля моря, — так принаймні казав батько. Але тато завжди любив трохи перебільшувати.

Хлопчик струсив зі своєї шотландської сорочки останні крихти крекеру. Це було сильніше за нього: він міг зжувати що завгодно, коли читав книгу або дивився кіно. І дійсно, вага Дугласа була трохи більша, ніж слід було б мати юнакові його віку.

Варто додати, що хлопчина не особливо прагнув стежити за формою. Замість гри у футбол із друзями надавав перевагу читанню книг або перегляду коміксів. Хоча іноді й міг пограти активно, навіть збивав коліна, катаючись на роликовій дошці. Неуважно провів рукою по нозі, що боліла: садно… Це була подія!

Знову вдягнув навушники та спрямував погляд на екран, який розташовувався над середнім рядом крісел. Він відвернувся… Цікаво, як там тепер справи в Невидимих?

Із першого погляду хлопчик зрозумів: щось не так. Щойно стежив за захопливими пригодами групи підлітків, а зараз бачить якусь серію «Симпсонів». Переконавшись, що стюардеса не відійшла далеко, покликав її:

— Перепрошую, добродійко…

— Тобі щось іще?

— Ні, спасибі… Чим закінчилося кіно, яке було перед цим?

— Яке кіно?

— Ну, це, про загін підлітків, Невидимих… Які…

Стюардеса поглянула на екран:

— Але це перше кіно, ніякого іншого ще не було.

— Було, в нім ще показували…

— Я зрозуміла, — відповіла стюардеса, широко посміхнувшись. — Ти, напевно, заснув і тобі наснилося, так?

Дуглас нічого не сказав. Адже він точно дивився цей фільм… Хоча коли стюардеса стверджує, що показували тільки «Симпсонів», схоже, він дійсно спав. Ну або знову стався один із його несподіваних провалів у пам’яті. У такі моменти хлопчик дуже дивувався з того, що відбувалося навколо. Це не фобія, але він ніколи ще не наважувався розповісти все кому-небудь. Та й роз’їжджаючи так часто, Дуглас практично не мав часу потоваришувати з ким-небудь настільки, аби можна було повністю довіритися.

Стюардеса продовжувала з посмішкою:

— О, не хвилюйся, таке часто трапляється. Кілька тижнів тому один пан теж заснув — ми тоді летіли до Канади, — а коли прокинувся, запитав, скільки ще летіти до Риму! Довелося викликати командира, і тільки потім він заспокоївся та пригадав, що якраз і збирався летіти до Канади, а зовсім не до Риму…

Дуглас посміхнувся у відповідь, і стюардеса попрощалася з ним, відходячи до іншого пасажира.

До приземлення ще хвилин двадцять, тому можна й подрімати. Поклавши навушники на столик, хлопчик зручніше влаштувався в кріслі біля вікна.

Перед тим як заснути, він ще встиг подумати: «Невидимі, ага… Шкода, а так було схоже на дійсно цікаве кіно…»

2

Нишпорка

Роберт Кершо зойкнув від задоволення, чим порушив тишу готельного номера.

Готель був найнижчої категорії, як і всі ті, де чоловік зазвичай зупинявся, але Кершо це не турбувало. Роберт був справжнім Нишпоркою й тому цікавився тільки тим, що шукав у даний момент.

А зараз він займався чимось, що не давало спокою ось уже десять років. І не міг зупинитися, поки всього не з’ясує.

Тремтячими від збудження руками витяг ножиці з футляра й почав вирізувати статтю з місцевої газети.

Він уклеїв її разом із іншими до товстого зошита, вже наполовину заповненого подібними до цього повідомленнями:

ТАЄМНИЧИЙ ПОРЯТУНОК ХЛОПЧИКА

З ПОЛУМ’Я ПОЖЕЖІ!

У поліції він розповів, що його врятували дивні підлітки, які нібито не бояться вогню.

ЗВІЛЬНЕНО ВИКРАДЕНИХ ШКОЛЯРІВ

На запитання, як їм удалося врятуватися, одні з них промовчали, інші ж заявили, що своїм порятунком зобов’язані групі однолітків. Ті називають себе Невидимими, з’являються начебто нізвідки й так же несподівано зникають.

ДІВЧИНКУ, ЩО ЗАГУБИЛАСЯ ПІД ЧАС ЗАВІРЮХИ,

ПРИВІВ ДОДОМУ ПІДЛІТОК.

ПОТІМ ВІН ЗНИК. ЦЕ ПРИВИД?

Заміток на такий кшталт були десятки, але та, яку Кершо вирізував зараз, повинна була б увійти до розряду ОСОБЛИВИХ. Вона набагато інформативніша від інших: там містилися два факти — ім’я і місце. Ось ця стаття:

РЕНДІ ВИЙШОВ ІЗ КОМИ!

Уже багато днів маленький Ренді, котрий потрапив із батьками в автокатастрофу; був прикутий до лікарняного ліжка. Але раптом учора ввечері він розплющив очі. Родичам, що плакали від щастя, хлопчик розповів свій сон, в якому якась дівчинка привела його в його тіло й повернула відтак до життя. Наскільки малюк пам’ятає, дівчинку звали Грета, вона з Туманної Бухти. Таке містечко дійсно існує на півострові Монтеррей у Каліфорнії. Яке пояснення можна дати цьому феномену? Лікарі висувають найрізноманітніші гіпотези…

У статті йшлося ще про щось, але Роберт пропустив це. Безплідні припущення не становили інтересу. Тільки в нього були фрагменти головоломки, яка незабаром повинна бути розгадана. Тепер він отримав дві важливі вказівки: ім’я — Грета й назва місця — Туманна Бухта, Каліфорнія.

Подивився на карту Сполучених Штатів, розкладену на столі. Червоними кружечками на ній були відзначені місця феноменів, про які писали в газетах. Поряд із кружечками проставлені дати, усі в межах останніх десяти років. Феномени виникали без певної системи, у довільному порядку. Але тільки на перший погляд, тому що останнього року відмітки на карті неначе прагнули до певної мети — Туманної Бухти, штат Каліфорнія.

Туманна Бухта.

Вони поверталися додому.

3

Ласкаво просимо до Туманної Бухти

Дуглас Маклеод прибув до аеропорту в середині дня. Зупинка автобусів розташовувалася саме там, де йому сказав батько. Дугласу пощастило — він застав автобус, готовий вирушати. Менш ніж за годину хлопчик буде на місці.

Туманна Бухта. Хто знає, як там…

Містечко показалося несподівано, як це завжди буває, коли подорожуєш автомобілем. Розкинуте на берегах природної затоки, воно все раптом відкрилось удалині як на долоні, поки автобус поволі з’їжджав серпантином. Спуск був настільки крутим, що Дугласу раз у раз здавалося, ніби вони ось-ось упадуть униз.

Хлопчик закрив свою копію «Людей Ікс», поклав її до ранця та обтрусив звичні крихти.

Поки автобус минав будиночки, розташовані на схилі, Дуглас думав про дядька, який, імовірно, уже чекав його на кінцевій станції. Дядька звали Кендред, але він наполягав, аби до нього зверталися Кен, тому що повне ім’я, як він стверджував, викликало в нього напад позіхання. Дуглас раніше рідко зустрічався з дядьком, коли той приїжджав відвідати свою сестру, маму Дугласа. Брат був набагато старшим за сестру, а тому, через університет та інші справи, вони рідко бачилися.

Коли мати хлопчика померла, Кен перестав приїжджати до племінника, хоч і телефонував йому кожного разу на Різдво. Проте він охоче погодився взяти Дугласа на літо, ось чому хлопчина зараз знаходився в автобусі на шляху до узбережжя, до зупинки Туманна Бухта.

І дійсно, незабаром автобус востаннє повернув і зупинився прямо на набережній… Так, усе правильно — це була кінцева.

Опинившись на вулиці, Дуглас мало не знепритомнів від мигтіння одягу людей, але його дядька не було й сліду. Неймовірними зусиллями хлопчик відшукав товсту сумку серед багажу, вивантаженого на тротуар, і почав продиратися до неї через натовп. Хтось сунув йому в руку чорний рекламний аркушик із золотистими літерами: «ХОЧЕТЕ ЗНАТИ СВОЄ МАЙБУТНЄ? ПРАГНЕТЕ НАВЧИТИСЯ КЕРУВАТИ ВЛАСНИМ ВНУТРІШНІМ ПОТЕНЦІАЛОМ? ВАМ ДОПОМОЖЕ ДОСВІДЧЕНИЙ ХІРОМАНТ ГРЕТА РОУЛЕНДС: ГОРОСКОПИ Й ВОРОЖІННЯ ПО РУЦІ. ТЕЛЕФОН…»

— Дугласе? Привіт, друже, вибач за запізнення.

Хлопчик підвів очі та побачив свого дядька, який ішов назустріч. Дуглас одразу впізнав його, хоча той і був одягнений не у звичайний спортивний костюм, а в елегантну темно-сіру трійку з краваткою.

Його волосся трохи побілішало з того часу, як вони бачилися востаннє, і тепер дядько був дивно схожий на майстра Джеппетто з діснеєвського «Піноккіо». Він був старший за Дугласового тата на кілька років, уже, напевно, розміняв сьомий десяток, і здавався худішим. На його обличчі вгадувався смуток, який дядько не відразу приховав, побачивши Дугласа.

Посміхаючись, хлопчик укинув до кишені рекламку та взяв свою сумку.

— Дугласе! Як справи, розбишако?

— Чудово, дядьку Кендр… Кене. Як тітка?

— Бурчить, як завжди, стара перечниця. Ну, ти розумієш — нічого нового… Як справи у школі? Твій батько казав, що в тебе великі успіхи.

— Ну, не так щоб дуже, спасибі…

Як Дуглас і побоювався, відстань та час створили певний бар’єр, і розмова не здавалася невимушеною. Дуглас додав:

— Який елегантний костюм! Це заради мене ти так убрався?

Чоловік посерйознішав і хлопчик злякався, що бовкнув не те. Здалося, дядько це помітив. Знову примусив себе посміхнутися й пояснив, що якраз повертається з похорону — кілька днів тому померла Сьюзан Купер, подруга його дитинства.

— Ви досі пам’ятаєте? Давніх друзів, я маю на увазі, — запитав Дуглас.

— Так, хоча буває, по кілька років не бачимося. Тобі це може здатися дивним у такому маленькому місті… Знаєш, у дитинстві судиш про однолітків із погляду симпатії, спільної участі в іграх та моментальної прихильності, а потім зростаєш, система цінностей змінюється…

Здавалося, дядько говорив більше для себе, ніж для Дугласа. В якийсь момент він повністю відсторонився, ніби знайшов найточніший сенс цих несвідомо вимовлених слів, і тепер над ним замислився.

Хлопець, зі свого боку, не був упевнений, що зрозумів усе досить добре, але йому не хотілося бачити дядька в такому стані. Тому він спробував відволікти його.

— Ми йдемо додому?

Мабуть, дядько саме такої допомоги й потребував, адже його обличчя негайно проясніло:

— Не зараз, Дугласе. Спочатку я хотів тобі дещо показати…

І ось вони вже їдуть у дядьковій автівці вгору крутим підйомом, яким нещодавно спускався автобус. А потім різко звертають на другорядну дорогу, що привела їх до тунелю. Минули тунель.

Досить довго їхали вони вздовж берега океану, поволі піднімаючись серед нагромадження скель по трасі, ще крутішій, ніж автобусна, і хлопчисько вже почав замислюватися, коли вони нарешті приїдуть.

Аж ось досягли верхівки скелястого пасма. Машина перетнула голе плоскогір’я, під'їхала до краю обриву над морем і зупинилася. Дядько заглушив мотор і кинув на племінника змовницький погляд; потім, не вдаючись до подальших роз’яснень, зручніше влаштувався на сидінні й почав протирати окуляри.

Дуглас хотів щось сказати, але Кен посміхнувся та приклав палець до губ.

— Терпіння, терпіння, Дугласику, — потім передумав і відчинив дверцята. — Виходь, побачимо більше.

Хлопчик здивувався, проте послухався та приєднався до дядька на краю обриву. Щоправда, до самого краю він не підійшов, оскільки страждав запамороченнями й завжди уникав великої висоти. Тому одного швидкого погляду вниз для нього було досить, щоб стати дуже обережним.

Подивившись на дядька, Дуглас зрозумів, що той не зводить очей з океану. Племінник зробив те саме — спрямував погляд на обрій. У пам’яті в нього спливли образи батька та дому. Хлопчик уже почав думати, чи зможе звикнути до дивацтв дядька, як раптом води розступилися і океан вибухнув.

Піна спадала вниз, оголюючи величезну чорну тушу, що виринала та зникала. А потім новий вибух, знову і знову…

— Кити! — загукав дядько Кен. — У цю пору року вони завжди тут салютують. Запізнилися на кілька днів, але все одно я хотів тобі це показати… Знаєш, я сподівався, ти будеш задоволений. Радий? Що скажеш?

Колись Дуглас вирішував, до якого типу людей віднести дядька. Пізніше в нього почала формуватися певна думка, котра тепер зміцнилася: дядько, поза всяких сумнівів, дивна людина.

Але тут хлопчик відчув, як в обличчя йому б’ють бризки води, здійняті китами: подув вітер, і піна стала долітати на гору. Іншого разу Дуглас прикрився б рукою, а зараз не став цього робити. Здавалося, він у чомусь помилився. Волосся змокло від бризок, і в пам’яті спливла інша картина — хрестини. Так, у певному розумінні Туманна Бухта вітала його.

Уперше з моменту приїзду Дуглас відчув себе не чужим тут і несподівано прошепотів: «Привіт, Бухто. Я приїхав».

Дядько цього не почув.

4

Хтось у тумані

Час було повертатися. Сонце почало сідати. З моря прийшов густий туман, що дуже швидко змінив пейзаж до невпізнання. Якщо вдень містечко сяяло під сонцем, то тепер людей на вулицях ставало менше, а будинки занурювалися у ватяну пелену, тому все здавалося зовсім примарним. Туман був настільки густим і піднімався схилом так швидко, що здавалося, ніби це казковий велетень підтягує до самого підборіддя щільну ватяну ковдру.

Дядько Кен увімкнув фари.

— Це мені не подобається, Дугласе. Боюся, нам доведеться зробити, невеликий гак, аби виїхати на головну дорогу… У такому тумані я можу звернути не туди, а це не жарти…

Вони їхали вгору, знову піднімаючись між скелями.

Несподіваний порив вітру зробив вікно в тумані, і, перш ніж воно затяглося, Дугласу здалось, ніби він бачить якусь фігуру там, попереду, на пласкій верхівці.

Проте дядько не звернув на це жодної уваги та продовжував їхати насвистуючи, наче нічого не сталося.

Але раптом людина вибігла прямо на них, очі її горіли, як у кішки.

— Гальмуй, дядьку!

Кен різко натиснув на гальмо, зупинивши машину за кілька сантиметрів від хлопчини в окулярах. «Це вони блищали», — вирішив Дуглас. Через мить нещасний постукав подорожнім у скло.

— Пане Хелловею, чи не будете ви такі люб’язні підвезти мене? — попри пишну мову та невпевнену усмішку, було зрозуміло, що хлопчисько прагне здаватися спокійнішим, ніж є насправді. «Тобі пощастило, — думає Дуглас. — Он як захекався!»

— Боже, Пітере, я ж міг тебе задавити!..

Поки дядько допомагав підліткові влаштуватися на задньому сидінні, Дуглас помітив на плоскогір'ї інші фігури, нерухомі, як статуї. Швидше за все, це теж були хлопці, але їхніх облич не було видно. Деякі нахилилися, ніби прагнули відсапатися: здавалося, перед тим вони довго бігли.

— А зараз, Пітере Пікі, поясни…

— Це не важливо, пане Хелловею. Боюся здатися настирливим, але чи можу я просити вас відвезти мене додому? — поспішно відповів Пітер, в очах якого продовжував відбиватися туман.

Але дядько Кен був дуже схвильований і хотів знати суть справи:

— Пітере, це на тебе не схоже… Тебе хтось переслідував, так? — він хотів вилізти з автівки.

— Ні, ні, я прошу вас, не думайте про це. Скажімо так, мене трохи потурбували.

— Хто, Пітере? Що відбувається?

— Ленс Ханігуд і його зграя. Цьогоріч Ленс знову провалився на іспитах і зігнав злість, ударивши мене.

Дядько Кен посміхнувся:

— А, якщо такі справи, вітаю.

— Що ви сказали, даруйте? — зніяковів Пітер Пікі.

Дядько ввімкнув першу передачу.

— Значить, ти й цьогоріч виявився найкращим у класі, чи не так?

Пітер Пікі опустив очі, в яких угадувався сміх.

— Ну, правду кажучи…

— Пітере, це мій небіж Дуглас…

— Привіт! — привітався Дуглас.

— …який поживе в мене кілька тижнів. Не зайдеш до нас повечеряти? Думаю, ти краще, ніж я, допоможеш йому призвичаїтися до нашого міста.

Автомобіль рушив із місця. Дуглас подав руку Пітеру, який поки що немов навмисно жодного разу не глянув на хлопця. Але при рукостисканні їхні очі нарешті зустрілися, й тривога в погляді Пітера стала зникати.

Хоча вже потемніло, було видно, що юнак злегка почервонів, кажучи:

— Дуже радий, Дугласе, але мене засмучує, що наша зустріч відбулася за таких драматичних обставин…

— Це ще нічого, — заперечив Дуглас. — Мій будинок стоїть на околиці, й запевняю тебе, трапляються дні, коли не знаю, що б віддав і за таких друзів, як оці твої!

Пітер посміхнувся й міцніше стиснув руку Дугласа.

Доїхавши до будинку дядька, вони вже стали друзями.

5

Прибуття до будинку

— Ду-у-угласе, яка я рада тебе бачити! — співучо промовила досить повна тітка Гетті, обійнявши племінника та скоса поглянувши на чоловіка. — Де вас носило? Китів, мабуть, тобі показував? Із того часу, як ми одружилися, мене він туди не возив! А то дивилися вдвох тільки одного разу. Як тепер пам’ятаю, це було так…

Дуглас усміхнувся: дядько жартівливо передражнював її ззаду. Вона несподівано оглянулася, але Кен уже роздивлявся стелю, заклавши руки за спину. Дуглас подумав, що це був їхній сімейний жарт ось уже невідомо скільки років. Тут господиня помітила Пітера, що стояв біля дверей і досі ще перебував під враженням пережитих подій.

— О, Пітере, й ти тут? Заходь, заходь, бідненький, як твої справи?

— Пані, ви дуже люб’язні, — відповів Пітер із легким заслоном, — я б сам ніколи не наважився напроситись, але ваш чоловік…

Тітка Гетті не стала чекати, поки він завершить, і не повела, а прямо-таки потягнула його в кімнату, на ходу звільняючи від куртки. Це виглядало так, ніби Пітер потрапив у торнадо.

— Овва, а ти помужнішав! — заспокоїла його господиня. — Знаєш, я хотіла трохи побалувати Дугласа і, як завжди, перестаралася. У мене є чим і полк прогодувати! — Зачинивши двері, тітка підштовхнула всіх до їдальні. — Хутчіш, хутчіш, мити руки та відразу до столу! Кене, покажи їм ванну! До речі, Пітере… зателефонуй своїм і скажи, що залишаєшся у нас вечеряти!

Вечеряли в дуже дружній атмосфері, починаючи з локшини й закінчуючи медовим пирогом. Дуглас поступово звикав до Пітерової манери говорити та із задоволенням відзначав, що, незважаючи на вихованість, Пітер був трохи дивакуватим. Перед тим як усістися за стіл, той попросив пластикову тарілочку, куди складав залишки кожної страви — для двох своїх кішок. Хлопець вимушений був уточнити, що відмовився на їхню користь від вельми апетитних шматочків.

Із мовчання господарів Дуглас здогадувався, що дядько все ще думає про Сьюзан Купер, свою померлу подругу. Він би, може, й хотів поговорити про неї, але стримувався, щоб не засмучувати його та Пітера. Несподівано саме тітка розрядила ситуацію:

— Кене, щось чути про внучку бідної Сьюзан?

Дядько нарешті позбувся удаваної веселості.

— Ні, Гетті, поки нічого, на жаль, — потім повернувся до Дугласа. — Бачиш, подруга, про яку я казав, була вдовою та виховувала свою внучку Кристаль. А в день смерті бабусі дівчинка зникла…

— А її не викрали?

— Не думаю. Може, про це більше розповість наш Пітер. Кристаль навчається з ним в одній школі.

Почувши, що до нього звертаються у справі, Пітер відклав шматок пирога й витер туби серветкою:

— Точно не знаю, пане Хелловею. Можу тільки припустити, що Кристаль не хотіла потрапити до сирітського притулку. Як відомо, інших родичів у неї немає, так що…

— Але це жахливої — вигукнула тітка Гетті. — Тепер, імовірно, ховається де-небудь у брудному й сирому куточку міста, наражаючись бозна на яку небезпеку?

— Так, на жаль, усе може бути. Проте якось вона сказала, що має найпотаємніше бажання — стати актрисою. Тому не виключаю, що Крис могла вирушити до Голлівуду…

— Але це жахливо! — повторила тітка. — Одна — й до Голлівуду! Кене, її треба неодмінно знайти! Можна дати оголошення на національне телебачення й заспокоїти крихітку, пояснити, що боятися нічого, хай повертається додому!

— Звичайно, її можна зрозуміти, — відповів дядько, — однак ти теж маєш рацію. Ми вже роздавали біля бібліотеки листівки з оголошенням, та поки що безрезультатно…

Після вечері дядько повів Дугласа до його кімнати.

— Хлоп’ята, йдіть за мною, — запросив він, піднімаючись дерев’яними сходами.

— Дивися, Дугласе, спальні кімнати знаходяться на другому поверсі. Упевнений, тобі буде найзручніше в тій, де жив я у твоєму віці.

Нагорі було безліч дверей. Але дядько прямував у самий кінець коридору, де за трьома сходинками розташовувалися невеликі старі дерев’яні двері з напівкруглим верхом. Кен оглянувся й підморгнув Дугласу: «Що ж, я думаю, павутиння тебе не збентежить…» І відчинив двері.

Ще з вулиці Дуглас помітив праворуч від даху великий купол, що дуже нагадував астрономічну обсерваторію. А зараз із криком «Оце так, дядьку, просто фантастика!» оглядав приміщення зсередини. Підлогу вистеляв дерев’яний паркет зі старовинним візерунком. Ліворуч була шафа для одягу та високе полуторне ліжко зі строкатою стьобаною ковдрою, на протилежнім боці — книжкова шафа на всю стіну та, якраз під куполом, три телескопи різних систем. Зі стелі в чіткому порядку звисали різні за розміром розфарбовані кулі з пап’є-маше, у центрі світилася яскраво-жовта куля: Сонячна система! І жодного павутиння.

— Дядьку, у мене просто немає слів!

— Дугласе, мене вже майже з’їла заздрість! — прошепотів Пітер.

— Знаєте, я завжди захоплювався астрономією, — сказав Кен, заходячи до кімнати. — Астрономією та книгами, якщо бути точним. Тут тільки дуже мала їх частина, — він постукав по корінцях кінчиком пальця. — Решта в бібліотеці. Це ви побачите вже завтра. У мене вельми рідкісна колекція античних томів і…

Дядько зупинився, бо зрозумів: племінник зараз надто переповнений враженнями, щоб думати про книгозбірню.

Дуглас із розгону сів на ліжко й захоплено оглядав інтер’єр.

— Щоб його та бодай його, оце так! Просто чудово!

— До речі, Дугу, — мовив Пітер, заглянувши в окуляр одного з телескопів, — звідси чудово видно моїх батьків, вони зараз дивляться телевізор!

— Серйозно? — не повірив Дуглас, приєднуючись до нього. — Дай подивитися!

Дядько лишив їх самих. Решту вечора їм буде чим зайнятися.

Пізніше, ще раз подякувавши тітці Гетті за смачнющу вечерю, Пітер пішов, забравши свою тарілочку із залишками.

Ідучи крізь уже негустий туман під світлом ліхтарів, хлопчик був щасливий. Сором’язливий і обережний, більшу частину часу він проводив із матір’ю та її подругами, які ледь не щодня приходили до них пограти в бридж. Але тепер приїхав цей товстенький хлопчина, і влітку Пітеру вже не доведеться нудьгувати. Навіть навпаки, буде дуже цікаво. І він не помилився.

Будиночки на пагорбах Туманної Бухти переважно всі були схожими один на одного. Як і в Дугласа, спальня Пітера розташовувалась на другому поверсі. Перш ніж улягтися, він переклав кращі із залишків (до яких тітка Гетті додала цілу курячу ніжку) до лотка, накрив його кришкою та поставив на підвіконня зовні, поряд із гілкою черешні. Зачинивши вікно, ліг у ліжко.

«Так, кожен по-своєму дивакуватий», — вирішив Дуглас, що спостерігав за Пітером у телескоп. Відвів погляд і посміхнувся, думаючи про нового приятеля. Дістав із сумки піжаму, переодягнувся й ліг спати.

6

Візит із минулого

Попри пізню годину Марк Уоррік уже вкотре перераховував гроші. Йому все-таки вдалося вибити їх із одного типа, що просив про відстрочення: якщо це дуже важка справа, раніше треба було думати.

Уоррік не завжди був таким. Колись він вірив в ідеали — альтруїзм, справедливість, дружбу… На зміну альтруїзму прийшов інтерес, справедливість поступилася місцем користолюбству, а вже що говорити про дружбу…

Опівдні в нього побачення, яке не можна перенести або відмінити, побачення з давньою подругою — її похорон, але Марк не пішов. У всякому разі для Сьюзан Купер уже нічого не можна зробити, а на нього чекала невідкладна робота, котру слід було закінчити.

Але…

Чоловік підвівся з-за письмового столу, перетнув широку кімнату, обставлену антикварними меблями, привезеними з Європи, і підійшов до вікна. Відсунув фіранку. Звідси, з привілейованого місця на верхівці пагорба, він міг одним поглядом охопити всю Туманну Бухту до самого порту, а також цю ватяну масу, що ковдрою вкрила океан.

Старий повернувся до спогадів дитинства й подумав про колишніх друзів, про Сьюзан, зокрема, а ще про Грету, для якої завжди виробляв що-небудь цікаве. Мила стара наївна Грета… Дивлячись на повний місяць, пригадав одну з її порад: «Не можна виглядати з вікна при повному місяці, коли сили зла бродять порожніми причалами біля пришвартованих кораблів, залазячи в усі затишні куточки. Не можна дивитися з вікна, адже рано чи пізно ти їх побачиш. І коли ти побачиш їх, вони побачать тебе».

Марк Уоррік меланхолійно посміхнувся та провів рукою по втомлених очах.

Якийсь шерех.

Чоловік злякано оглянувся, але в напівтемряві кабінету не зміг нічого побачити. Подивившись на письмовий стіл біля протилежної стіни, пошкодував, що стоїть далеко від настільної лампи.

Спробував заспокоїтися. Почув потріскування, можливо, це був жук-точильник або осідання антикварних меблів… Зазвичай він не був таким полохливим, так що ж сталося тепер?

Утомився, напевно. Так, час завершувати на сьогодні. Уоррік зручніше закутався в халат і зітхнув.

Щоб позбутися, нарешті, тривоги, попрямував до столу й вимкнув світло. Знаючи будинок як свої п’ять пальців, знайшов вимикач у коридорі за дверима кабінету.

Гучна пронизлива трель.

«Телефон, це всього лише телефон, — сказав він собі. — Спокійно, припини, що з тобою?»

— Алло! — прохрипів Марк. Прочистив горло.

Жодної відповіді.

— Алло! Кажіть! Не час так безглуздо жартувати!

Знову нічого, тільки ледве чутне дзижчання.

Уоррік уже хотів покласти трубку, але потім передумав і просто натиснув на важіль, щоб перервати зв’язок.

Почекав кілька секунд і прибрав палець. На тому кінці знову нічого, якщо не брати до уваги дуже далекого мелодійного дзвону, чимось йому знайомого. Притиснув трубку якомога щільніше до вуха й раптом зрозумів, що на тому кінці дійсно хтось є.

Мелодія здавалася йому все більш визначеною: співала дівчина… співала пісню, котру він не чув уже так давно, так давно; потім голос хлопця, що вимовляв лічилку з однієї старої гри; потім хор, хор дівчат і хлопців та клятва, й із цього хору виділився один голос, його голос. Його власний голос шістдесят років тому.

— Хто це? Хто ви? Чого ви від мене хочете? — розгублено заговорив Марк.

Голоси припинилися. Знову тиша. Потім шум океану, гуркіт хвиль, що б’ються об скелі, та завивання бурі. Як і тієї ночі…

І раптом людський голос:

— Ангус Скрімм, пам’ятаєш?

Марк відчув гострий біль у грудях, хотів щось відповісти, але не зміг. Нарешті йому вдалося:

— Але це неможливо! Він же мертвий! Мертвий!

— Ні. Це ти мертвий.

Дуглас прокинувся раптово. Зрозумів, що сидить на ліжку й ноги звисають униз.

Було холодно. Провів рукою по піжамі та відчув, що вона мокра від поту.

Вочевидь, наснився кошмар (або це знову був один із отих «відходів», адже тепер нічого не міг пригадати), потім щось його збудило, якийсь крик або стогін. Хлопчик сидів нерухомо в безмовній кімнаті, напружуючи слух, прагнучи хоч щось почути.

І нарешті він почув.

Це дійсно був стогін, ніби від болю.

Дуглас зліз із ліжка й узяв светр. Вдягаючи його, прочинив двері кімнати. Нікого: тиша.

Ні. От знову. Лунає з нижнього поверху.

Хлопчик вийшов на сходи й почав спускатися. У напівтемряві будинок здавався величезним: через вікна проникало тьмяне світло вуличних ліхтарів… та ще знайомий голубуватий відсвіт телевізора внизу, у вітальні.

Коли Дуглас став босою ногою на дерев’яну підлоту першого поверху, то зрозумів: стогнав дядько. Вийшов у вітальню та побачив, що той спить на дивані перед телевізором, де передача давно вже закінчилася.

Дуглас трохи заспокоївся: теж кошмар, Кену теж наснився кошмар.

Розбудити його?

— Ні!..

Дуглас остовпів. Це слово прошепотів дядько. Потім знову стогін.

І ще:

— Невидимі… Ні… Невидимі…

Дуглас пополотнів.

Як це можливо? «Невидимі» — назва групи підлітків, про яких показували в тому кіно в літаку… у його «сні»… Як це можливо?

— Ні, все скінчено, Дамоне… Скінчено…

Дуглас не зміг більше терпіти.

— Дядьку, дядьку, прокинься! — загукав хлопчик, трясучи Кена за руку.

— Що… Що сталося?

— У тебе, напевно, кошмар був, ти марив про щось невидиме…

— Невидиме?.. — розгубленість дядька тривала лише мить. Він моргнув і пильно подивився на племінника. Посміхнувся, — а, Дугласе! Пробач, що тебе розбудив, це напевно дійсно був кошмар, не варто хвилюватися…

— Але… але…

Зрозумівши, що хлопчик досі наляканий, дядько Кен устав і поклав руку йому на плече.

— Заспокойся, Дугласе, гайда на кухню, зробимо собі молока з медом. Це всього лише поганий сон, а сни не можуть нашкодити, це тільки… плоди нашої фантазії.

На кухні дядько ввімкнув світло та відчинив холодильник.

— Часто вони означають, що людина про щось хвилюється, — він налив молока в каструльку й поставив її на вогонь, — але ще частіше свідчать: ми надто добре повечеряли, — тут Кен посміхнувся, — і я боюся, що, живучи в тітки, ти до цього звикнеш.

Молоко швидко нагрілося, дядько налив його у дві склянки, додав туди по дві повні ложечки меду й простягнув напій племінникові.

— Так, так, я це знаю, — сказав Дуглас, відпивши великий ковток. — Тільки річ у тому, що твої слова нагадали мені сон і…

— Не дивно, — спокійно перервав його дядько, ковтнувши молока у свою чергу. — Знаєш, я читав у якійсь книзі, що не зрідка трапляється, коли двом людям, якщо вони дуже близькі, сниться один і той же сон; до цього особливо схильні родичі. Не знаю, чи є уві сні між родичами якийсь зв’язок, але це може бути щось на кшталт…

— Телепатії?

— Ти бачив? — засміявся дядько. — Саме це слово я й шукав.

Хлопчик уже заспокоївся й лише зараз пригадав, як нещодавно Кен починав розповідати про свою бібліотеку, а він, Дуглас, зовсім не слухав — настільки був зайнятий телескопами. Небіж спробував виправитися:

— До речі, дядьку, бібліотека… Вона справді вся твоя? Не казатимеш же ти…

Дядько прояснів.

— Ні, вона дійсно вся моя. Знаєш, наші дід і бабця були вельми заможні та значну частину залишених ними грошей я витратив на придбання рідкісних книг зі всього світу. Під кінець назбирав їх стільки, що в певному розумінні змушений був відкрити бібліотеку, інакше де б я їх зберігав?

— І як це в тебе вийшло? Захоплення старовинними книгами, я розумію. А що з астрономією?

Дядько засміявся, це був невимушений сміх, сміх від душі, від якого Дугласу стало тепліше, ніж від випитого молока.

— Ну так, звичайно, я захоплювався й астрономією. Ці дві пристрасті народилися приблизно одночасно, але незабаром до астрономії я охолонув, а любов до книг лишилася… До книг і казок: Це велика любов, яка, сподіваюся, пошириться й на інших. Для цього й відкрив бібліотеку. І тепер часто організовую публічні читання — намагаюся підтримувати в людях здатність мріяти. Якщо ти на якесь із них прийдеш, тобі неодмінно сподобається!

Дядько був повний ентузіазму. Стало зрозуміло, що це невиправний ідеаліст.

— Казки, Дугласе. Ти й не здогадуєшся, наскільки вони важливі! Це в них розкривається сенс речей, характери людей… Від самого твого народження світ розповідає їх тобі та дякує тобі за казки. Досить прикласти вухо до стіни будинку, щоб вона оповіла про всіх, хто в нім жив або хто в ньому живе зараз. Цією ж мовою говорять трава, земля…

Кен зупинився, дивлячись на склянку з молоком, яку тримав у руці, ніби всередині склянки й містився сенс усього, що він хотів сказати.

— І це саме вони, — продовжував дядько, — дозволяють тобі летіти на крилах фантазії, позбавляють монотонності й живлять уяву, котра дуже важлива для розвитку та підтримки тебе в тонусі. І книги розкажуть про чарівництво, захопливі пригоди, про…

Поки дядько добирав влучне слово, його погляд упав на годинник із зозулею.

— Боже, Дугласе, уже глибока ніч, а я тобі тут лекцію читаю! — Він устав і разом із племінником вийшов із кухні. — Е, та ти босоніж? Ноги посиніли від холоду!

Голова Дугласа була ще повна дядькових слів. Він зі здивуванням помітив, що забув узути капці. Посміхнувся й запитав:

— Ти теж ідеш спати, дядьку?

Той подивився на небожа, і в напівтемряві його очі здалися ще більш утомленими, ніж раніше.

— Спасибі за турботу, друже, але думаю, посиджу тут трохи, заповнюватиму свій щоденник. Знаєш, така стара звичка — роблю це щовечора… Хто знає, може, після прочитання стількох казок мені теж захочеться написати хоча б одну.

— Дядьку, я хотів запитати тебе про дещо… — почав хлопчик, але зупинився.

— Сміливіше, Дугласе. Можеш питати в мене все, що забажаєш.

— Ти розповіси про мою маму?

Кен кивнув на знак згоди, тепло посміхаючись.

Незабаром Дуглас улігся під ковдру. Він крутився з боку на бік, але заснути не міг. Передчуття розповіді про матір радувало його, проте була й інша річ, яка дуже турбувала. Імовірно, страх знову побачити кошмар.

— Сни не можуть нашкодити, — сказав дядько. Вирішивши, що так воно і є, Дуглас заплющив очі.

7

Таємничий спільник

Наступного дня рано-вранці Пітер зайшов по Дугласа, щоб разом прогулятися містом-.

— Куди підемо? — збуджено запитав той, вдягаючи легку куртку на футболку з тиграми з написом «Келвін і Хоббс».

— Бачиш, Дугласе, — відповів Пітер, — тут, у Туманній Бухті, великого вибору нема… Є морський музей, невеликий аквапарк — але пора року зараз не та, тож він відпадає, — Піт подивився на пасмо скель. — Хоча я б сказав, що найкращим атракціоном будуть гроти, якими рясніють ці скелі, і…

— Бі-і-іп! — відреагував Дуглас.

— Як ти сказав?

— Бі-і-іп, окей, стоп, годиться: поцілив у яблучко! Гроти, кажеш? Гроти й також печери, чи не так? — у передчутті Дуглас усе більше входив в азарт.

— Так, дійсно, також печери; але більша їх частина доступна тільки з боку моря, і щоб туди потрапити, потрібен човен…

— Чудово, більша частина, а решта?

— Ну гаразд, ти сам захотів. Гайда до мене! Візьмемо два ліхтарі та необхідне спорядження…

Дуглас захоплено підняв руки:

— Юхху-у! Ти розумник, Пітере! Спорядження, кажеш?

Пітер дивився на нього через товсті лінзи, хитро посміхаючись.

— Ну так, смачнючі бутерброди, зокрема…

— А ти здорово вмієш говорити, Піте. Чи не думав стати політиком? Або мером? Та що я кажу — губернатором! Ні, яке там губернатором…

Не гаючи часу, вони розійшлися: Пітер за ліхтарями та бутербродами, а Дуглас — за рюкзаком і двома пляшками грушевого соку.

Незабаром хлопці вже продиралися крізь чагарник відкритим боком пагорба, на північ від скелястого пасма. І жоден не помітив, що за ними стежить щось моторне та безшумне.

— Дугу, — заговорив Пітер, — я хотів би звернути твою увагу на прояви геодинаміки, типові для карстових областей.

— Що? — спитав Дуглас, спантеличено дивлячись на свого супутника.

— У місцях поширення карсту вугільний ангідрид, який міститься у воді, реагує з карбонатом кальцію, виходить розчинний бікарбонат, котрий призводить до утворення промоїн…

— Ну і що, що? — квапив Дуглас.

Пітер схопив його за рюкзак:

— Я хочу сказати, що, починаючи звідси, скельне пасмо Є комплексом провалів і тріщин в ґрунті, тож будь обережний, — і вказав йому, куди слід ставити ногу: Дуглас ледь не потрапив у глибоку тріщину.

— Ой! — вигукнув Дуг, відскочивши назад. — Ти зробиш мені послугу? Величезну, величезну послугу?

— Із великим задоволенням. — Наступного разу, коли я зберуся поставити ногу в провалля на зразок цього… — Дуглас ковтнув слину.

— То що зробити?

— …наступного разу скажи тільки «стопі», зрозумів? Цього досить.

Пітер посміхнувся:

— Ти вважаєш, я багатослівний, Дугласе?

Хлопчик сперся на нього, аби підвестися.

— Іноді, мій друже. Лише іноді.

Пітер засміявся й пішов уперед, тримаючись краю пасма. Угорі вітер задув достатньо відчутно, і Дуглас уже став сумніватися, чи була це дійсно вдала ідея, як раптом Пітер сказав: «Ось ми й прийшли» і з посмішкою повернувся до свого супутника. Той просувався вперед, згорбившись і міцно чіпляючись руками за скелі.

— І куди ми прийшли? Я бачу лише камінь і суху траву!

Пітер кивнув убік і відсунув гілки великого куща, де відкрився широкий чорний отвір.

— Ти збожеволів, — запротестував Дуглас. — По-перше, я тут не пролізу, по-друге… по-друге, я тут не пролізу…

— Ти боїшся? — піддражнив його Пітер.

— Це я боюся? — обурився Дуг.

— Саме це я й хотів почути, — відповідав Піт і пірнув в отвір.

— Пітере! Гей, Пітере! Наскільки там глибоко?

Жодної відповіді. «До біса, — зважився Дуглас, — хай не думає, що я боязкий товстун…» І поліз слідом, що, втім, вдалося йому цілком легко.

Хлопчик спускався, поки світло, котре проникало згори, не згасло й навколо не запанувала пітьма. Він іще не був упевнений, що Пітеру так минеться ця дуже небезпечна мандрівка, з якої вони могли не вийти живими.

Аж раптом перед Дугласом стали виникати спалахи світла, незрозумілі картини, дощ і знову спалахи, блискавки, почулися вигуки, немов із якоїсь жахливої битви. Потім його ніби хтось схопив, і хлопчик щосили закричав.

— Заспокойся, Дугласе, заспокойся!

Пітер увімкнув ліхтар і спрямував його вгору на стелю грота, промінь чітко відбився на стіні.

Дуглас недовірливо поглянув угору та зрозумів, що до входу було всього лише близько чотирьох-п’яти метрів, звідти навіть проникало світло. Хай не дуже сильне, але друзі стояли не в повній темряві.

— Пітере, це жахливо! Мені здалось, я спускався в непроглядній пітьмі десятки метрів і…

— Заспокойся, Дугу, — повторив Пітер, поклавши руку йому на плече. — Можливо, перехід від яскравого сонця до цієї напівтемряви відбувся дуже швидко, а уява доповнила решту.

— Уява, ти сказав?

Але чи могла уява намалювати йому ті картини? І ту атмосферу, як під час «сну» в літаку?

Дуглас не хотів здатися дивним своєму новому товаришеві.

— Так, ти маєш рацію, Пітере… Напевно, у мене розігралася уява.

— Може, виліземо назад? Якщо тобі тут не подобається…

— Ні, не треба, минулося. Це був тільки момент. Знаєш, нагорі в мене трохи паморочилося, але тепер почуваюсь відмінно, — щоби здатися рішучішим, він подивився далі, у напрямку темного дна грота. — Так, значить, слід іти туди?

— Майже прийшли вже… — відповів Пітер, посвітивши ліхтарем. — Іди за мною, не відставай.

Дуглас підвівся й пішов за другом невеликим отвором до розколини, звідки йшло світло та лунав звук водоспаду. У хлопчика перехопило подих: за розколиною відкривався вхід до справжньої печери з тунелями, що розгалужувалися. Зі стелі, обвішаної сталактитами, через невеликі отвори пробивалося денне світло. Незабаром стало видно й джерело шуму: підземний потік, який біг у розташовану неподалік широку тріщину.

— Оце супер! — вирвалося в Дугласа, коли вони з Пітером ішли просторим підземним залом. Дуг озирнувся й помітив, що по обидва боки розколини насипані валуни, немовби вхід до цього великого залу з’явився після обвалу чи вибуху. Печера дуже підходить для гри в піратів!

— Тут дійсно дуже здорово, Пітере! Це місце тільки ти знаєш?

Пітер стояв у центрі залу й задумливо розглядав щось на підлозі.

— Раніше думав, що знаю тільки я і ще одна дуже дорога мені людина, Дугласе. Тепер же мені здається, що я помилявся.

Дуглас підійшов ближче та зрозумів, що хотів сказати його супутник: сліди багаття, порожні пивні пляшки й зім’ятий журнал для дорослих свідчили: тут хтось зупинявся.

— Агов, Ленсе, поглянь, хто це в нашому секретному штабі?

Друзі подивилися вгору: із отворів у стелі на них вирячилися п’ять пар очей якихось старших хлопців. Імовірно, це були хулігани, що переслідували Пітера того вечора, коли вони з Дугласом познайомились.

— Ага, так і є, Марве. Посягання на чужу приватну власність. Ну й часи пішли — нічого без охорони залишити не можна!

У голові Дугласа промайнула тисяча думок. Хотілося крикнути: якщо його відпустять, то в житті більше сюди не прийде. Він міг пообіцяти все, що йому накажуть власники таких грубих фізіономій. Проте серед усього того точно не було фрази, яку вимовив Пітер:

— Печери належать усім. А цей зал я відкрив набагато раніше, ніж ви!

— Почекай, Пітере, — перелякано прошепотів Дуглас. — Може, варто сказати, що зараз ми підемо?..

— У жодному разі, Дугласе. Вони тільки лякають, я їх не боюся!

— Годі базікати, суперчерв’яки! Саме ви мені й потрібні! — пророкотав Ленс. Водночас усі обличчя зникли з отворів.

— Браво, Пітере, бурхливі оплески, — проскиглив Дуглас, озираючись у безплідних спробах знайти шлях до відступу.

— Вимушений іще раз просити тебе заспокоїтися, Дугу…

— Навіщо? Чи не будеш такий люб’язний пояснити мені, якого біса…

Не спускаючи очей з одного з тунелів, Пітер вимкнув ліхтар і простягнув Дугласу руку.

— Дугу, ти віриш мені?

— Ні! — схлипнув Дуглас.

Його супутник посміхнувся.

— Я не брехав, коли казав, що знайшов цей зал раніше, ніж вони. Я знаю прохід, яким можна швидко вийти звідси. Вимкни ліхтар і йди за мною.

— Вимкнути ліхтар?.. — пробелькотав Дуглас.

— Так, вимкни ліхтар і дай мені руку.

Дугласу здалося, що він сам собі підписав смертний вирок, але все ж вчинив, як сказали. Відчув, що його тягнуть через зал, тоді як усе ближче віддавалися луною загрозливі вигуки та самовдоволений регіт Ленса.

Пітьма тим часом стала повною. Дугласа кинуло праворуч, ліворуч, потім знову праворуч. Сам того не бажаючи, він почав відчувати повагу до цього чудного хлопчини, який міг у темряві так упевнено прокладати шлях.

Іноді друзі потрапляли в промені світла, що йшло невідомо звідки. Якісь голоси гукали: «Ось вони!» або «Онде!», а потім почулося найстрашніше: «Ми їх візьмемо, вони в глухому куті!»

— Пітере! — здавлено прошепотів Дуглас, — Пітере, будь обережний… — І одразу ж почув тупіт у себе за спиною: вони наздоганяли.

— Пітере! Пітере!..

— Будь готовий стрибнути!

— Га?

Земля раптово вирвалася в Дугласа з-під ніг. Приземлився хлопець невдало, упавши на свого друга. Він знав, що серце фізично не може вистрибнути через рот, але щось уже примушувало його сумніватися в цьому. Побіг далі. Тепер вигуки Ленса та його команди стишував звук підземної річки. Праворуч, іще раз ліворуч і… нарешті вони зупинилися.

Пітер увімкнув ліхтар. Безвихідь, попереду була прямовисна стінка! Із отвору в її нижній частині виливався підземний потік.

— О-о-о… — промовив Пітер.

— Чому ти кажеш «о-о-о»? Чому ти кажеш «о-о-о»? — істерично закричав Дуглас.

Друг невпевнено подивився на нього.

Дугласа охопив жах.

— Ти переплутав тунелі! Ти переплутав тунелі! Ти… ну й гаразд! Куди тече ця підземна річка?

Пітер подивився на жерло, звідки виливався потік.

— До моря, мабуть…

— І яка вірогідність, що ми виберемося звідси?

— Яка вірогідність? Маєш на увазі, скільки мільйонних?

— Сюди! — несподівано наказав голос.

Дуглас оглянувся й був засліплений: хтось світив йому в очі ліхтарем! Хлопчина пригадав, як хтось переслідував їх зовсім нещодавно, й тут промінь ліхтаря перемістився з його обличчя на тунель, звідки вони прибігли.

— Давай за ним! — прокричав Пітер, штовхнувши свого друга, і хлопчик, зовсім уже збитий із пантелику, кинувся за незнайомцем.

Коли вони пробігли метрів сто, Дуглас помітив дивну річ: світло, яке раніше було попереду, тепер освітлювало їх іззаду.

— І ворушися, хом’яче! — вимагав таємничий спільник.

— Ой! — скрикнув Дуглас. Чиясь рука штовхнула його.

Вибігли на місце, де тунель розширювався.

— А зараз тихо! — прошепотів спільник і вимкнув ліхтар. Практично відразу Дугласа засліпили ліхтарі команди Ленса, вороги бігли прямо на них.

Дуглас зупинився, але таємничий спільник штовхав його, примушуючи продовжувати біг, і в якийсь момент... вони опинилися пліч-о-пліч зі своїми переслідувачами! Тільки Ленс і його хлопці спускалися, а вони піднімалися. Одного разу Дуглас був так близько біля одного з хуліганів, що зачепив його ліктем, але той не звернув на це жодної уваги та продовжував мчати тунелем разом із рештою.

«Чому вони мене не побачили?» — здивувався Дуглас.

Вони пробігли ще трохи, і ось нарешті побачили сонячне світло. Востаннє зібравшись на силі, Дуглас і Пітер видерлися назовні.

Дуглас притулився до скелі, щоб відсапатися, і думав, що таємничий рятівник вийде з хвилини на хвилину. Проте ніхто не з’явився.

— Давай, Дугу, — поквапив його Пітер, починаючи бігти до стежини, яка привела їх угору.

— А хіба… — Дуглас насилу перевів дихання, — ми його чекати не будемо? Тобі не цікаво дізнатися, хто врятував наші дули?

— Це цікаво, звичайно, але я хочу відірватися від Ленса та його посіпак!

«Логіка залізна», — вирішив Дуглас, ще раз оглядаючись на вихід із печери. Але жодних слідів рятівника не було.

Ленс Ханігуд розплющив очі.

Він балансував на карнизі башти міської ратуші.

Хлопець злякався. Намагаючись утриматися за мармурову стіну, кинув погляд униз і виявив: він абсолютно голий. Щось висіло в нього на шиї, якась табличка, але він не міг прочитати напису на ній.

Як він сюди потрапив? Пам’ятав лише, що коли вони загубили слід Пітера Пікі, повернулися до міста. Решта пішли підкріпитися в закусочну, а Ленс залишився чекати їх на лавці в саду біля ратуші, й тоді…

У голові в нього пролунав голос.

Голос повідав, що це вона вивела їх угору, і на майбутнє було б краще, аби він і його зграя залишили Пітера Пікі в спокої. А Ленс що відповів?

«Д-добре!»

Голос сказав, що не розчув.

«Доб-ре! — роздратовано продекламував Ленс. — Я все зрозумів! Я облишу Пітера Пікі! Ніхто з моїх його більше й пальцем не чіпатиме!!»

Голос, здавалося, залишився задоволений. Тепер хлопець міг кликати на допомогу.

— Так, кепські справи, — звернувся Дуглас до Пітера. Зараз вони прямували до бібліотеки дядька Кена. Дуг раз у раз озирався. — Я хочу сказати, ми здорово вляпалися. Тепер уже не зможемо тут з’явитися: не виключено, що будь-якої секунди нам зустрінеться цей дурень Ленс!

— Гей, куди біжать ці люди? — запитав Пітер. — Схоже, біля ратуші відбувається щось цікаве.

Цієї миті почулося завивання сирени, й пожежний фургон на великій швидкості попрямував услід за тими, хто біг.

Дуглас і Пітер перезирнулися. І теж побігли за рештою.

Потрапивши на майдан, вони остовпіли.

Пожежники якраз знімали Ленса — зовсім голого! — із башти ратуші. Місцева молодь і підлітки, висипавши на вулицю, сміялися та піддражнювали його.

Наші друзі підійшли ближче й побачили табличку, яку один із пожежників зірвав із шиї нещасного:

ВІН ДІЙМАВ ПІТЕРА ПІКІ.

АЛЕ ТЕПЕР БІЛЬШЕ НЕ БУДЕ.

Невидимі

Деякі підлітки пізнавали Пітера та підходили його привітати.

Із обличчя Піта не сходила легка усмішка й вираз нерозуміння, проте Дуглас був здивований іще більше: Невидимі, знову ці Невидимі… він залишив Пітера та підійшов роздивитися табличку, кинуту на сидінні в пожежному фургоні.

— Гей, хлопчино, — хтось узяв Пітера за руку, вивільняючи з натовпу дітей. — Це ти Пітер Пікі?

Цікавим виявився високий світловолосий чоловік у сонячних окулярах і довгій темній куртці без рукавів, але з безліччю сумок і підвісних скриньок.

— Власного персоною, добродію!

— Так ти, значить, у темі? Хто такі ці «Невидимі»? Це твої друзі?

— Я якраз один із них! — збрехав Пітер, сказавши це доволі впевнено, адже й інші знайомі могли його чути. — У цієї команди в нашому місті довгі руки!

— І ти до неї входиш?

— Аякже! А зараз вибачте, я маю йти.

Роберт Кершо, Нишпорка, відпустив руку хлопчика, і той приєднався до свого товстенького приятеля. Потім обидва вони пішли, збуджено перемовляючись.

Детектив запалив цигарку й самовдоволено усміхнувся. Улучив погаслим сірником у центр урни.

8

Так мало відповідей і так багато запитань

Поки тітка Гетті на кухні готувала вечерю, Дуглас захлинаючись розповідав дядькові про пригоду в печері. Задзвонив телефон.

Кен пішов узяти слухавку.

— Грето! Скільки літ, скільки зим… — почав він, але усмішка раптом зійшла з його обличчя. — Що? Ні, я не слухав новини… Марк помер? Заспокойся, Грето: я не можу розібрати твоїх слів… Давай міркувати розсудливо: кому може бути вигідно розганяти Невидимих після стількох років? Добре, добре, чекай. Я зараз буду.

Поклавши слухавку, дядько Кен важко замислився, потім підвів очі й зустрівся поглядом із племінником. На якийсь момент здалося, що Дуглас збирається запитати про телефонну розмову.

Хлопчик чув: ішлося про Невидимих, хоча минулої ночі дядько зробив вигляд, ніби їх не знає. Чому він приховав це?

Намагаючись здаватися безтурботним, Кен підійшов до племінника, що сидів за столом.

— Вибач, Дугласе, я маю бігти. Не заперечуєш, якщо ми перенесемо нашу лекцію з астрономії на завтрашній вечір?

— Уяви собі, дядьку, — відповів Дуглас із усмішкою. — Мені ще майже місяць бувати тут біля моря… А завтра ввечері сюди прийде й Пітер.

— Ви добре потоваришували, еге ж? — запитав дядько Кен, одягаючи вітровку.

— Так, він чудний, але в цілому нормальний.

Дядько пішов на кухню до тітки Гетті. Після короткої розмови вони вийшли під навіс.

— Бувай, Дугу, на добраніч. І тобі добраніч, люба, — дядько спробував її поцілувати, але вона незадоволено відсторонилася.

— Ти можеш іти, але не здумай перетворювати це на звичку, гаразд?

Тітка та племінник спостерігали, як Кен поволі зникав у тумані.

— До побачення, тітонько, — несподівано сказав Дуглас, знімаючи з вішалки біля дверей свою куртку.

— «До побачення»? Ти теж ідеш?

— Ну так, хіба я вам не сказав? На цей вечір мене запросили до Пітера. Я скоро повернуся, — і поспішив на вулицю.

— Ну що тут скажеш? — розвела руками господиня. — Щойно в мене було двоє чоловіків удома, а зараз… Не затримуйся, чуєш?

Дуглас помахав рукою на прощання і теж зник у тумані.

Він не хотів так чинити з тіткою, але розумів, що телефонна розмова Кена вочевидь пов’язана з цими таємничими Невидимими і — хтозна, усе можливе — з його власними нічними кошмарами.

Тому й вирішив слідувати за дядьком.

Через кілька хвилин пішого ходу Дуглас побачив, як Кен підійшов до дверей одного з будиночків. Пролунав дзвінок, і відчинила досить повна, схожа на циганку жінка з довгим чорним волоссям. Іще хлопчик помітив, що в неї за спиною стояв чоловік зі стурбованим виглядом. Коли двері зачинилися, хлопчик підійшов ближче та прочитав напис на золотистій табличці під кнопкою дзвінка:

ГРЕТА РОУЛЕНДС, ХІРОМАНТКА.

ГОРОСКОПИ, ПРОГНОЗ МАЙБУТНЬОГО Й ВОРОЖІННЯ ПО РУЦІ

Дуг автоматично поліз до кишені куртки та витягнув чорний рекламний аркушик із золотистими літерами. Його ще в день приїзду хтось дав хлопчині на автобусній зупинці.

«…досвідчена хіромантка Грета Роулендс…» — було написано на зім’ятій рекламці. «Цікавий збіг…»

За будинком росли дерева, котрі піднімалися схилом пагорба. Хлопчик подумав: там буде краще за все сховатися й простежити, що відбувається всередині.

Продершись крізь чагарники, Дуглас в одну мить подолав схил і обрав місце для спостереження.

Раптом десь унизу, під прочиненим вікном, щось заворушилося в кущах.

Дуглас причаївся, не знаючи, що робити далі.

Потім став поволі наближатися до кущів. Чи це, бува, не злодій? Тоді чи не краще тікати? Але щось підказувало йому: це не злодій.

— Стій на місці та не обертайся!

Від цих слів, пошепки сказаних йому на вухо, хлопчик покрився холодним потом.

— Що ти тут робиш, хом’яче, часом не стежиш за мною?

Дуглас спочатку вирішив усе заперечувати, але потім йому дещо спало на думку.

— А ти… це ти врятував нас у печері від Ленса та його зграї, я вгадав?

Запитання хлопчини, мабуть, здивувало співрозмовника, тому той не відповів. Дуглас скористався його сум’яттям і оглянувся, але позаду нікого не було.

Хлопець вирішив не здаватися:

— І це ти підняв Ленса на верхівку ратуші, чи не так?

Ставлячи запитання, він дивився навсібіч. Але нікого ніде не бачив.

Зробив іще спробу:

— Ти із загону Невидимих, правда?

Дуглас оглянувся ще раз і ось він, таємничий рятівник, точніше… рятівниця! Перед ним стояв не хто інший, як дівчинка приблизно його віку, з довгою рудою косою та веснянкуватим обличчям.

— А ти племінник Кендреда Хелловея, так? — запитала вона, вже не прагнучи робити свій голос грубим.

Дуглас посміхнувся та простягнув руку:

— Привіт! Мене звуть…

— Дугласе Маклеод, я про тебе вже все знаю, — відповіла дівчинка, ігноруючи простягнуту руку. — Я Кристаль Купер. Чи ти й це вже вгадав?

— Якщо так, я радий, що ти не виїхала до Голлівуду. Можна запитати, чому ти шпіониш за моїм дядьком?

— Бачиш, я тут через купу причин, про які тобі краще не знати, повір. А зараз іди звідси…

Кристаль спробувала взяти Дугласа за плече та раптом замовкла. Відсмикнула руку, ніби опеклася, й пильно подивилася на нього. Тільки тепер Дуглас звернув увагу, що її очі світяться в темряві.

— Ти… ти Двері… — прошепотіла вона.

— Як… Двері? Спасибі, що я хоч не від рідного батька це дізнався… — спробував пожартувати Дуглас, але його надто стурбувала ця дивна дівчинка.

— Ходімо, — тихо запросила вона, — ти маєш усе знати.

Тим часом у будинку відбувалася незвичайна розмова.

— Я тобі кажу, це так і є, Кене, — вигукнула Грета Роулендс, і крижинки в її келиху лікеру задзвеніли. — Чи ти чекаєш, доки буде вбито всіх, і лише тоді повіриш, що він повернувся?

— Грета права, мій друже, — втрутився Девлін Стівенсон. — Смерть Марка вельми показова. Скрімм повернувся! Адже Марк написав ім’я, що ж іще треба?

— Його ім’я? — стривожився Кендред Хелловей. — Звідки ти знаєш?

— У мене знайомий у поліції… Ім’я Скрімма написане на одному з папірців, виявлених на письмовому столі Марка. Але на цьому дива не закінчуються: тіло знайшли вдома і за висновком слідчого смерть була природною, як і в решти…

— Інфаркт у нього, апоплексія мозку в Сьюзан, — уточнила Грета, наповнюючи три келихи напоєм, приготованим нею самою з трав.

— Так, але є одна обставина, яку поліція не змогла пояснити, — продовжував Девлін, беручи свою порцію, — чому одяг обох був мокрим від дощу та морської води, хоча тіла були знайдені вдома?

— Дощ… — подумав Кен уголос, — як тієї ночі…

— Послухай, Кендреде, — звернулася до нього Грета, подаючи келих, — я не знаю, що ти там вивчав упродовж усіх цих років, але моя причетність до магії обмежений ворожінням на картах і прогнозом майбутнього для тих, хто в це вірить. Не то щоб я не знала, як робити свою роботу, але…

— Грета хоче сказати, — втрутився Девлін, — що нам до зарізу потрібна книга Скрімма: це єдина можливість зупинити його!

— Але… але в мене її немає!

— Так уже й немає, Кене? — Девлін скептично подивився на нього. — Із твоєю пристрастю до стародавніх фоліантів? Хочеш сказати, що за всі ці роки в тебе ніколи не виникало бажання навіть просто знайти її?

— Ви що, думаєте, я брехатиму в такій серйозній справі? Ви ж мені самі розповідали, що Malartium був утрачений під час вашої сутички зі Скріммом!

— Ну тоді хай небо тобі допомагає, Кене, — відповів Девлін, падаючи в крісло. — Хай небо тобі допомагає.

— Стривайте, ми ще з Дамоном не говорили… — втрутилася Грета.

— Це так, але хто знає, де він зараз… — заперечив Кен. — Він часто їздить у справах до Південної Африки.

— У всякому разі наш обов’язок — попередити його про смертельну небезпеку, — зітхнув Девлін.

Дуглас і Кристаль сиділи на верхньому майданчику старого маяка. Звідси відкривався чудовий краєвид. Цієї ночі вся Туманна Бухта була вкрита туманом, але вище, на небі, виразно виділялися зірки й повний місяць.

— Так ось де ти ховаєшся… — промовив Дуглас. — Гарна місцинка, красивіше й не вигадаєш.

— Дугласе, послухай… Буде краще, якщо я почну тобі дещо пояснювати…

— Так, скористаємося моментом.

Дуглас відкинувся на спинку розхитаного стільця, склавши руки на потилиці.

— …до того, як ти зробиш яку-небудь дурість, що виявиться для тебе фатальною, — доповнила дівчинка.

Дуглас не змінив свого положення, але було чутно, як він ковтнув.

— Так-от… Не знаю із чого б почати…

— Спробуй із початку.

— Ні, з кінця буде краще. Сьогодні вдень я повісила табличку на шию цьому безмозкому Ленсу та підписала її ім’ям Невидимих… Ні, так не називається ні наш, ні будь-який інший загін із тих, що існують сьогодні в Бухті. Це знак загону, який діяв шістдесят років тому й до складу якого входила моя бабуся.

— Діяв шістдесят років тому… — повторив за нею Дуглас.

— Саме так. У нім також були твій дядько, Марк і ті двоє, з якими Кендред зустрічався сьогодні ввечері. Так-от, бабуся ніколи мені не пояснювала, із чим або з ким вони мали справу тоді: вона казала, що це дуже вражає, а я ще дуже маленька. Точно знаю одне — вони мали контакт із магією…

— Магія? — перебив її Дуглас, підхоплюючись зі стільця. — Ти жартуєш, звичайно?

— Дугласе, а як, ти гадаєш, можна було відвести від вас Ленса сьогодні вранці в печері? І як, ти вважаєш, мені вдалося переконати його залізти на башту ратуші, якщо не за допомогою гіпнозу?

— Що-о? — Дуглас подивився їй в очі, очі, що світилися в темряві. — Не будеш же ти стверджувати, що ти теж чарівниця?

— Телепатка, якщо висловлюватися точніше. Я сприймаю переживання людей, а також їхні думки. І можу вселяти свої думки іншим. Ну й гіпноз для трюків невеличких…

— Телепатія та гіпноз! — вигукнув Дуглас недовірливо. — Так я тобі й повірив!

— Ну добре, — усміхнулася вона. — Тоді поясни, чому ось уже десять хвилин ти спокійнісінько розмовляєш із моїм віддзеркаленням?

Дуглас озирнувся на огорожу, звідки зараз донісся голос Кристаль. Вона сиділа на поручнях і глузливо дивилася на нього.

Він глянув туди, де дівчинка знаходилася раніше, але там її не було. Знову подивився на огорожу: і тут зникла. Відчув, як вона приклала свої руки до його очей, знаходячись іззаду. Різко оглянувся — і ось він знову бачить Кристаль.

— Так, ти маєш рацію: мені не вдасться тебе переконати, — засміялася вона.

Дугласу хотілося спертися на огорожу.

— Непогано, правда? — піддражнила Кристаль. — Якщо врахувати, що я це зробила вперше. — Вона замовкла й поглянула вниз на океан, даючи Дугласу час перетравити побачене.

— Кристаль, — нарешті заговорив він. — Що ти мала на увазі, коли казала, що я — Двері?

— Двері — це той, хто може утворити прохід між сьогоденням і минулим чи майбутнім. Найсильніші Двері здатні також прокладати шлях через інші виміри, та мені ти не здаєшся настільки сильним…

— Ага, велике спасибі…

— Ні. Але ти можеш бути корисним.

— Хочеш сказати, що мої сни — це правда? Я дійсно бачу те, що відбувалося багато років тому?

— Сни? Які сни? Розкажи!

Пітера Пікі розбудили: хтось стукав у вікно. Прочинивши його, хлопчик визирнув назовні.

— Крис, це ти?

— Ку-ку! — відгукнулася Кристаль. Вона сиділа, зручно вмостившись, на гілці черешні. — Подивимося, Піте, що ти мені приготував на вечерю… — заговорила вона, відкриваючи пластиковий контейнер. — Оце і все? А шматочок пирога покласти не забув?

— Мені стає все важче переконувати матір, що найкращі шматки я залишаю для бродячих котів нашого району. Отже, не вередуй, як завжди.

— Гаразд, я й так дуже задоволена сьогоднішнім вечором, — сказала вона, із апетитом відкушуючи шматок рулету. — Я говорила з Дугласом, і ти мав рацію: хлопець не такий простий, як здається, і він допоможе мені дізнатися одну річ про бабусю.

— Яким чином — якщо, звичайно, ти захочеш ввести мене в курс твоїх незбагненних задумів?

Показавши йому язик, вона відповіла:

— Завтра ми зустрічаємося в будинку його дядька. Пошукаємо записи про ті часи, коли Кендред входив до загону Невидимих. Це буде цікаво!

9

Іще один сон Дугласа

Уночі Дугласу наснився новий кошмар, який знову подарував відчуття реальності. Можливо, тому, що насправді це був зовсім не сон. Принаймні у звичайному розумінні цього слова.

«Двері» — так сказала Кристаль.

Уві сні Дуглас побачив вулиці Туманної Бухти такими, якими вони були шістдесят років тому.

Ніч, дощить. Часті блискавки прорізають небо, бруківкою струмками тече вода.

Це дивно, адже в снах, як правило, не відчувається холод води на тілі та запах океану, принесений вітром.

Жовтувате світло серед струменів дощу. Круглий ліхтар перед входом до приймальні шерифа.

Квапливі кроки асфальтом. Хтось біжить сюди. Важко дихає. Це хлопчисько… хлопчисько, якого Дуглас відразу пізнав. Це Кен, Кен із загону Невидимих.

— Мене звуть Кен Хелловей, — важко відсапуючись, каже хлопчина заступникові шерифа, низенькому чоловікові із заспаними очима.

— Дуже приємно, — відповідає той із сарказмом.

Підліток коливається: не знає, із чого почати. Нарешті вирішує дати волю почуттям:

— Це він! Ми все з’ясували! Затримайте його, а то він їх уб’є!

— Заспокойся, малюче, — щиро радить йому заступник шерифа. — Я нічого не зрозумів. Про що ти?

— Мої друзі! Вони візьмуть Malartium, який я викрав, і…

— А, тепер починаю розуміти: ідеться про зізнання.

— Та яке зізнання! Сьогодні вночі ми з друзями проникли до його будинку, але він на нас чекав і…

— Стривай, я записую. Отже: крадіжка, зазіхання на чужу приватну власність, проникнення в чуже житло…

— Та ні ж, ви мене не зрозуміли, я не прийшов каятися, — кричить Кен, утрачаючи надію. — Я кажу, що знаю, хто викрав цих дітей!

— Що? — дивується заступник шерифа, котрий остаточно прокинувся. — Спокійно, друже. Ти в цьому впевнений?

— Присягаюся власним життям!

— Звідки такий галас? — заходить інший поліцейський, високий і кремезний.

— Даруйте, пане шерифе, але хлопчина стверджує, що йому відомо, хто викрав тих самих дітей, — квапливо пояснює заступник.

— Правда? І хто ж?

— Ангус Скрімм! — вигукує Кен настільки голосно, наскільки вистачає сил.

Чоловіки завмирають, потім перезираються, і шериф починає пригладжувати своє намащене гелем волосся, ніби прагнучи подавити роздратування.

Його заступник відкладає олівець і нахиляється до хлопчика, що стоїть біля конторки, мокрий від дощу:

— Слухай, синку. Якщо ти хутко підеш звідси та повернешся додому, я не буду…

— Ви маєте мені повірити! Ці діти й мої друзі в смертельній небезпеці!

— Ну гаразд, ти сам цього хотів. Знай, усе, що ти скажеш, може бути використане проти тебе, — каже поліцейський, прагнучи надати своєму обличчю суворого виразу. — Ти готовий продовжувати?

— Звичайно! Я кажу правду! Ми з’ясували, що це Скрімм викрав дітей!

— І як ви це з’ясували?

— За його годинником! Ось, погляньте! — і викладає на конторку «цибулину», старий кишеньковий годинник.

Заступник шерифа бере його до рук.

— Звідки вони у тебе?

— Це довго розповідати. Річ у тому, що минулої ночі ми з друзями влізли до нього в будинок, але… але… Загалом ми нічого не змогли зробити, тому що він чаклун!

У шерифа починається нервовий тик. Заступник поспішає втрутитися:

— Ну, все! Ми й так багато часу на тебе витратили.

— Дайте мені завершити! Він їх загіпнотизував! Але мені вдалося викрасти в нього книгу, якою він користується для своєї магії. І тепер Дамон хоче застосувати її та провести над собою й нами кривавий ритуал, аби знищити Скрімма! Мій друг утратив голову, і якщо ви не поквапитеся…

— Послухай, хлопчино. Ти кажеш, що ви влізли до будинку Ангуса Скрімма, викрали дві його особисті речі — книгу й годинник, — і тепер звинувачуєш його, що він, бачте, чародій на кшталт Мерліна. Але хай йому біс, чому ми повинні в це вірити? — Поліцейський обходить конторку й бере Кена за петельки. — Знаєш, що я скажу? Я відведу тебе до камери, й ти посидиш там до завтрашнього ранку, поки батьки за тобою не прийдуть! Можливо, вони розкажуть, кому належить цей годинник насправді.

— Ні, відпустіть, — молодий Кендред Хелловей намагається вирватися. — Ви маєте мені повірити! Ви повинні допомогти!

Але поліцейський тримає міцно. Хлопчика швидко заштовхують до камери.

Коли заступник шерифа йде, Кен схоплюється з ліжка та хапається за віконні гратки. «Дамон був правий, — думає він у відчаї. — Безумовно, шериф і його люди перебувають під упливом чар Ангуса Скрімма!

У всякому разі вони йому не повірили, і тепер викрадені діти можуть розраховувати тільки на допомогу Невидимих.

Але самим Невидимим хто допоможе?»

Проглядаючи Malartium, підлітки знайшли опис ритуалу, який дозволить їм перемогти Скрімма. Але ціною цього можуть стати їхні душі!

Дуглас прокинувся раптово, переляканий кошмаром. Озирнувся і з подивом зрозумів, що лежить у ліжку в себе в кімнаті, у будинку дядька й тітки.

Чогось було холодно. «Спітнів», — вирішив він. Хоча ні, дивно. Його піжама та волосся змокли… так, ніби він по-справжньому побував під дощем.

«Нісенітниця якась, — подумав Дуглас. — Це може бути тільки піт».

Що ж це тоді… гірко-солоне? Морська вода?

Хлопчик перевдягнув піжаму, протер волосся рушником і знов улігся під ковдру.

Але не зміг, та й боявся заснути.

10

Приховані записи

У місті, навіть такому невеликому, як Туманна Бухта, зовсім неважко стати невидимим. Головне — це добре знати місцевість, особливо мало відвідувані закутки. І глухі кути, які тільки на перший погляд не мають виходу: завжди знайдеться лазівка, куди можна забратися, або технічні двері, котрі ведуть у двір якого-небудь ресторану чи готелю. У готелі ж є мережа справжнісіньких допоміжних переходів, виходів у темні галереї (до складів продуктів), підвальних і напівпідвальних приміщень. Та й у звичайних будинках існують маловідомі «шляхи сполучення», рідко використовувані коридори, порожні кімнати з вікнами до саду або пожежні сходи, що ведуть на дах. Не кажучи вже про каналізацію та підвали.

Загалом, якщо хтось тікає та ховається в будівлях і підземних комунікаціях — чи від прихильників, чи від поліції, чи від соціальних працівників — його ніколи не знайдуть. А Кристаль якраз і була такою.

Саме цей шлях вона обрала, щоб пересуватися з одного району в інші й нікому не потрапляти на очі. Адже з моменту, коли дівчинка зникла після смерті бабусі, її шукали поліція, соціальні служби, друзі сім'ї та доброзичливці. Здавалося, вони прочешуть усе. Але, на щастя, Кристаль мала особливий талант: здатність гіпнотизувати.

Цього її навчила бабуся, і внучка скоро досягла надзвичайних успіхів. Їй було достатньо всього лише подивитися в очі людині, щоб увести її в глибокий транс. Особливо якщо заскочити її зненацька або знати, що вона має слабку волю.

Відомо, що того ранку Кристаль дісталася до будинку Дугласа без пригод. Сховавшись у саду там, де вказав їй друг, вона чекала, поки дядько Кен піде до бібліотеки, а тітка Гетті піде скупитись.

Визирнувши з кущів, вона помахала Пітеру, який уперто вдавав, що її не помічає. «Як це по-жіночому», — подумав Піт, засуджуючи необережність Кристаль. Біля дверей він зустрівся з тіткою Дугласа, привітався та простежив, як вона йшла до зупинки. Автобус мав відвезти її до центру міста.

Через якийсь момент Дуглас знайшов свого друга на веранді та подав Кристаль знак, що шлях вільний.

— Ну й вигляд у тебе… — звернулася до нього дівчинка, коли вони підіймалися сходами на горище. — Знову щось цікаве наснилося?

Дуглас розповів їй свій сон. Хоч і не вірив досі, що нарешті знайшов людину, якій можна довіритися.

— Здорово! — прокоментувала Кристаль.

— Це все? Більше нічого не скажеш? Ти ж маєш телепатичні здібності, чи не так?

— Телепатичні… Ти думаєш, я брешу? Давай іще прочитаємо щоденник твого дядька: можливо, справа стане зрозумілішою.

— Спасибі, ти дуже допомогла… — сказав Дуглас, скоса позираючи на Пітера, який усміхався. — А він нам навіщо? — запитав, кивнувши в його бік. — Його теж приймемо до загону?

— Чому «теж»? А тебе самого коли до загону прийняли? — гарячково промовила Кристаль.

Дуглас вирішив з’ясувати все до кінця:

— Ти хочеш воскресити Невидимих, так?

— Так, але…

— Ну тоді який же це загін із однієї людини? Наскільки я розумію, потрібні принаймні двоє… А краще — троє. Правильно, Пітере?

— Правильно, командире! Тобто…

— Командир? — втрутилася Кристаль. — Гаразд, поки облишмо. Повернемося до цієї розмови, якщо ви витримаєте Випробування Хоробрості.

— «Випробування Хоробрості»? — стривожився Пітер.

— Що, злякався, відважний досліднику печер? — підчепив його Дуглас.

— Ми тут задля того, щоб знайти ці горезвісні записи, хіба ні? — відрубав Пітер.

На горищі розташовувався типовий набір найрізноманітніших речей, які кожен хлопчисько, і Дуглас зокрема, хотів би мати під рукою. Але не сьогодні. Часу було обмаль, вистачило б на пошуки записів! Проте поглянувши на всі ці гори старих меблів і коробків із книгами, підлітки зажурилися: справа уявляється нелегкою.

— У мене в голові паморочиться… — почав Дуглас.

— А в мене сьогодні є ще справи… — луною відгукнувся Пітер.

— Може, хай над цим Кристаль помізкує, а ми займемося чимось іншим… — продовжував Дуглас.

— Так, це більш жіноча робота… — додав Пітер.

— Ну звісно! Я не буду тут сама копирсатися, — заперечила Кристаль. — Ніхто не вийде звідси, поки ці бісові записи не будуть знайдені!

— Іншого виходу в тебе немає — я правильно кажу, Піте? — промовив Дуглас, посміхаючись своєму приятелеві.

— Атож, немає, — підтвердив той. — Жоден чоловік, що поважає себе, не допомагатиме тендітній жінці, коли їй дійсно потрібна допомога.

Хлопці перезирнулися та голосно розреготались, після чого взялися розбирати мотлох.

— Дурні, — пробурмотіла Кристаль та пішла в дальній куток горища.

Після цілої години пошуків усі троє повалилися від утоми на широкий запорошений диван.

— Доповідайте, — наказала Кристаль.

— У мене нічого, — видихнув Дуглас.

— У мене те ж саме, — промовив Пітер. — А в тебе, Крис?

— Та хіба в цьому бедламі що-небудь знайдеш? Тільки цілковиті ідіоти могли так бездарно звалити стільки непотрібних манатків в одну купу!

— Мені здається, вона хоче сказати «ні, я нічого не знайшла», правда, Піте? — засміявся Дуглас.

Раптом Кристаль спохмурніла й затулила руками обличчя, ніби їй стало прикро. Дуглас закрутився на місці: краєм ока він помітив дядька, який піднімався сходами.

Пітер миттю прошмигнув за диван.

— Крис, це мій дядько! Ховайся! — прошепотів Дуглас, бачачи, що дівчинка все ще закриває обличчя руками.

Кен ішов прямо до дивана, на якому сиділа Кристаль, так що він не міг її не помітити. Проте, не кинувши на дівчинку навіть погляду, дядько попрямував до певного місця біля цегляної стіни. У цей момент Дуглас спостеріг іще одну дивну річ: старий не створював ніякого шуму, немов рухався повітрям!

Дядько досяг стіни та приклав до неї руки. Раптом його обличчя почало тремтіти. Дуглас протер очі. Фігура Кена стала бліднути й через якийсь момент зникла зовсім.

Дуглас оглянувся на Пітера: той не зводив очей із місця, де щойно бачив Хелловея. Потім підвівся та подивився на Кристаль. Дівчинка ще закривала руками обличчя й тремтіла. Дуглас торкнувся її плеча: майка була мокрою від поту.

— Крис?

— Безтілесна проекція, — пояснила дівчинка, опустивши, нарешті, руки. Від знесилення навіть не могла розплющити очі.

— Га?

— Твого дядька тут не було… Це я викликала його образ.

Пітер подивився на свій одяг у пилюці й павутинні.

— Перепрошую, а попередити ти не могла?

Кристаль загрозливо поглянула на нього.

— Гаразд, гаразд, я просто так спитав, — відбувся жартами Пітер.

— Це досить нескладний, але виснажливий трюк, — пояснила Кристаль, стримуючи усмішку. — Пам’ять про дійових осіб залишається в атмосфері приміщення надовго, приблизно як запах духів… Відчувати її — перше, чого мене навчила бабуся.

Тим часом Дуглас підійшов до місця, де зупинявся дядько. Повторюючи його рухи, притулив долоні до стіни. Поводивши пальцями, знайшов цеглину, дещо висунуту вперед. Хлопчик схопився за неї та почав тягнути. Услід за цією цеглиною випали ще дві. Відкрилася ніша, а у ній — жерстяна коробка з-під тістечок. Вона була повна пожовклих вирізок із місцевої газети за червень і липень 1938 року, набраних великими літерами:

РАССЕЛ ЕВЕРЕТТ — ІЩЕ ОДНА ЗНИКЛА ДИТИНА.

ПОЛІЦІЯ БЕЗСИЛА

РОЗШУКУЄТЬСЯ МАНІЯК — ВИКРАДАЧ ДІТЕЙ

ЗНАЙДЕНИЙ БЕРЕТ ОДНОГО ЗІ ЗНИКЛИХ: ІНШИХ СЛІДІВ, ЯК І РАНІШЕ, НЕМАЄ. ТРАПИЛОСЯ ЩОСЬ ЖАХЛИВЕ

МЕР ЗАЯВЛЯЄ: МИ ЗЛОВИМО МАНІЯКА

Дуглас поставив коробку на старий стілець і знову зазирнув до ніші. Там іще лежала купка зошитів.

Щоденникові записи дядька.

11

Невидимі, ви тут?

03.07.1938, 22:30

— Невидимі, ви тут? — із цього дня таким буде наш бойовий клич!

Дамону спало на думку, що нам потрібний клич. Мовляв, у всіх загонів він є, а тому і в нас має бути. Ми перебрали безліч варіантів: «Невидимі, до мене!», «Невидимі, в атаку!», «Невидимі або смерть!»… І це ще найкращі!

Але з’явилася Грета. Вона запізнилася, і підійшовши до нашої печери-сховку, вигукнула:

— Гей, ви тут?

У відповідь кожен із нас, не знаю чому, став кричати своє ім’я. Як у школі, але голосніше, з гордістю. Потім ми подивилися один на одного із задоволеною усмішкою, і тоді Дамон сказав:

— Хай це й буде наш бойовий клич: «Невидимі, ви тут?» А кожен у відповідь має назвати своє ім’я: «Дамон тут!» Просто і зручно. Що ви на це скажете?

Марк заперечив, мовляв, бойовий клич — дурість, але решта не звернули на нього уваги, тому що Дамон підвівся та покликав усіх за собою. Ми послухалися й кинулися бігти схилом у бік міста. На бігу Дамон гукнув: «Невидимі, ви тут?», а всі у відповідь назвали своє ім’я та додавали «тут!». Усі, окрім Марка, як мені здалося. Потім ми по черзі гукали: «Невидимі, ви тут?» та решта завжди відповідала. Так здорово!

Спочатку просто бавилися, але коли пробігали населеними районами й перехожих ставало дедалі більше, ми зрозуміли, що це вже не просто гра.

Виходить, що Невидимі — це ми й лише ми, а всі решта вже сторонні!

Ось будинок нашої старенької вчительки математики.

Сьюзан: «Невидимі, ви тут?»

Ось баптистська церква отця Ренталла.

Девлін: «Невидимі, ви тут?»

А зараз пральня батьків Сенді Бейкер.

Грета: «Невидимі, ви тут?»

Щоб не привертати увагу перехожих, кожен із нас уже не кричав, а шепотів, по черзі підбігаючи до того, хто говорив бойовий клич.

Ось нарешті й море. Ми кинулися на пісок — легені горіли, а серця вибивали барабанний дріб. Потім Дамон іще раз повторив питання, але тепер тихо, спокійно:

— Невидимі, ви тут?

— Назавжди, — відповів я.

— Назавжди, — відповіли всі.

Марк відповів теж.

— Оце круто! — вигукнув Дуглас, коли Пітер закінчив читати. — Продовжуй!

Пітер пробіг очима сторінки.

— М-м-м, далі йде менш важливе, переважно про стосунки твого дядька з батьками тощо…

— Чекайте, — втрутилася Кристаль. — Ось тут я знайшла те, що може стати нам у нагоді. Послухайте.

15.07.1938, 22:00

— Невидимі, ви тут?

Я тут.

Сьогодні зникла ще одна дитина, Рассел Еверетт, приятель Девліна. Я теж його знав, хоч і не бачився з ним так часто. Його батько має кав'ярню на узбережжі. Одного разу в мене не було грошей, але Рассел сказав своєму татові, що я його друг, і той дав мені безкоштовно склянку лимонаду.

Дамон вважає, що ми повинні якось допомогти хлопчикові… Інакше для чого об’єдналися в загін? Звичайно, цікаво відновлювати справедливість і допомагати людям, як того дня, коли ми знайшли собаку пані Пландер. Ми прив’язали песика до дверної ручки, голосно постукали та сховались. Але перед тим засунули під двері записку: «Вітання від Невидимих». Пані Пландер була приємно здивована. Я певен, якби ми вийшли з кущів, вона досхочу нагодувала б нас бісквітами та мармеладом (а її мармелад найкращий). Але Дамон не схотів. Сказав, що справжні герої чинять саме так: зробивши добро, не чекають за це подяки. Точно як таємний месник Тінь, про якого передають по радіо.

Ми всі погодилися, що Дамон має рацію. Але трохи мармеладу все ж таки не завадило б.

Цієї ночі маємо зустрітися біля старого маяка: розділимося на групи й прочешемо місто. Буде тільки дві групи, адже Девлін захворів (напевно, нічого серйозного: він завжди знаходить привід, аби не брати участі у нелегких справах), тому Сьюзан піде з Дамоном і зі мною.

Мені доведеться вдати, що лягаю спати. Залізу під ковдру наполовину вдягненим, а коли батьки вимкнуть світло, натягну темний светр і спущуся водостічною трубою. Адже мене ні за що не відпустять самого з дому вночі. У нашому районі орудує маніяк, так що…

Щоб його та бодай його, Невидимі!

Продовжу (сподіваюся!) завтра ввечері.

На цьому запис про події того дня закінчився. Кристаль відразу ж перейшла до наступної дати.

16.07.1938, 14:30

— Невидимі, ви тут?

Я тут.

Фью-у-у! Минулої ночі ми побачили щось дійсно жахливе.

Близько години прочісували місто, не знаходячи нічого підозрілого.

Як завжди, спустився туман. Схоже, що наше місто — єдине у світі, де тумани бувають навіть у розпалі літа. (Чи інші такі міста теж є? Га?)

Загалом ми нічого не могли вигадати, маніяк зник як голка в копиці сіна.

Тут Сьюзан подала ідею цілком в її стилі: чом би мені й Дамону не відстати трохи, і тоді вона лишиться в тумані неначе одна та стане приманкою для маніяка.

Звісно, Дамон заявив, про це й мови бути не може, дуже небезпечно. І знаєте, що вона зробила? Добре, каже, нема питань, а щойно ми відвернулися, вона десь поділась, тільки її бачили!

Ми не відразу й помітили. Якраз тоді Дамон узяв мене за лікоть і прошепотів: він ось уже кілька хвилин відчуває: нас хтось переслідує. Якийсь час ми вдивлялися в туман і прислухалися, а коли оглянулись на Сьюзан, її вже не було.

Дамон неспокійно озирався, шепочучи її ім'я, і ось із темряви донісся ідіотський сміх Сью. От уже дурепа!

Ми кинулися в її бік, розуміючи, що знайти дівчинку буде нелегко.

Потрапили до старої частини міста, поряд із портом. Це район бараків і смітників.

Я б не здивувався, зустрінься тут Джек Різник власною персоною!

На перехресті ми зупинилися порадитися й у цей момент чітко почули тупіт важких кроків десь позаду, кроків якогось дорослого.

Людина майже відразу ж зупинилася, принаймні почулося тільки два чи три кроки. Їх було досить, аби переконатися: цей хтось іде за нами.

Дамон жестом наказав мені мовчати й відтягнув за купу рибальських сітей. Ми стояли там, здавалося, цілу вічність, хоча насправді, швидше за все, не довше за одну-дві хвилини. Ніхто не йшов. А що ще гірше, ми більше не чули сміху Сьюзан!

Ми перезирнулися: та людина переслідує не нас, а Сьюзан!

Дамон відкинув усяку обережність і кинувся бігти, вигукуючи ім'я дівчинки. А я за ним, голосячи у свою чергу: «Сьюзан! Сьюзан!»

І вона відповіла переляканим криком. Переляканим настільки, що спочатку я не пізнав її голосу.

Он вона там, на асфальті, за десять метрів від нас, де провулок розширюється, утворюючи майданчик. Над нею схилився чоловік у довгому темному пальті й насуненому на очі капелюсі. Сьюзан щосили виривалася, хоча було зрозуміло, що її опір скоро буде зламаний.

Ми кинулися до неї і тут відбулася дивна річ. Чоловік нас помітив. Оглянувся, дивився, дивився, і раптом туман перетворився на щось щільніше, ніж туман… Здається, тепер ми бігли, мов у патоці.

Сьюзан усього за кілька кроків, її життя висить на волосинці, а наші рухи повільні, як у жахливому сні. Я бачу, як по обличчю Дамона течуть сльози, не знаю, од відчаю чи від напруги. І ось він несамовито кричить: «Сьюза-а-ан! Сьюза-а-ан!»

Раптом усе скінчилося.

У бараку засвітилося й прочинилось маленьке віконце. Там з’явилася дуже підозріла фізіономія, яка почала кричати, що, мовляв, тут за чортівня відбувається. Відчинились двері іншого барака, а потім іще одного.

Ми з Дамоном несподівано звільнилися з патоки та впали, ледь не розквасивши носи об камені бруківки.

Коли я підняв голову, біля Сьюзан уже нікого не було. Дівчинка лежала на землі, згорнувшись калачиком. Люди з бараків не знали, що робити, тримаючись віддалік, а ми з Дамоном кинулися на допомогу.

Дамон підбіг першим, узяв її на руки й зазирнув в обличчя… спотворене страхом? Ні! Сью широко посміхалася та просила її привітати! Тоді я, вперше підвищивши на неї голос, загорлав: мовляв, якого біса, і вона, не припиняючи посміхатися, показала нам кишеньковий годинник!

Він від маніяка, стверджувала Сьюзан. Непоганий доказ, адже так?

— Ось, дурні, моя бабуся виявилася просто розумничкою! — гордовито заявила Кристаль.

— А чому ти зупинилася на цьому? Давай далі! — вигукнув Дуглас, повністю поглинений розповіддю.

— Що? О, так. Вибач. До речі, про цей день усе, переходжу до наступного.

— Мене аж нетерплячка бере, — кинув Дуглас.

17.07.1938, 18:30

— Невидимі, ви тут?

Я тут.

Що із цим робитимемо?

До вчорашнього дня ми вважали себе сміливими й повними оптимізму, а зараз?

Що змінилося? Усе.

Усе змінилося.

На задній кришці годинника, котрий Сьюзан витягла в маніяка, зроблений напис: «Моєму любому Ангусові». У місті не так багато Ангусів, але в мене не було жодних точних даних із цього приводу, тому я запропонував звернутися до адресного столу. Тут Марк зблід. Я спитав, що з ним, і він знаком наказав нам іти за ним (ми стояли на майдані перед ратушею). Один зі знайомих його батька торгує імпортними годинниками якраз по сусідству; ми підійшли до вітрини його закладу. Не кажучи ні слова, Марк утупився очима в стіну ліворуч від скла. Із-за його спини ми побачили господаря цього годинника: поясний портрет із улюбленим предметом.

Ангус Скрімм у день свого обрання мером Туманної Бухти!

У нас перехопило подих. Грета розплакалася, Дамон усівся на краєчок тротуару, обхопивши голову руками. Як же діяти проти найбільш можновладної людини в місті? Навіть якщо про це заявити, хто повірить?

Між нами виникла суперечка. Я запропонував негайно звернутися в поліцію; Дамон же наполягав, аби діяти своїми силами та зловити Ангуса Скрімма на місці злочину. У загоні ми з Дамоном мали однаковий авторитет, тому думки присутніх розділилися. Незабаром посипалися обвинувачення й образи.

Нарешті Дамон наказав усім замовкнути: ми вже поводилися зовсім не як Невидимі.

Дорогою до печери в скелях наш загін продовжував обговорення.

Прибувши на місце, вирішили голосувати. Я голосував проти, але переміг Дамон.

Тому зараз я знову готуюся вийти з дому, щойно батьки заснуть.

Дамон упевнений, що мер тримає викрадених дітей у підвалі свого будинку (якщо вони ще живі).

Цієї ночі ми усі разом нападемо на помешкання Скрімма.

— Мій сон! Це мій сон! — закричав Дуглас. — Пам’ятаєте, я розповідав свій сон в літаку? Коли Невидимі атакували будинок Скрімма?

— Так, і закінчився він не дуже й добре, наскільки я пам’ятаю, — відповіла Кристаль, перегортаючи сторінку щоденника дядька Кена. Якийсь час вона мовчала, занурившись у читання.

— Гей, а зараз що? Ти хочеш, щоб я помер від цікавості?

— Дуглас має рацію, — втрутився Пітер. — Візьми до уваги також і нашу присутність…

— Добре, добре, читаю. Відчепіться.

18.07.1938, 00:55

До біса все!

Пишу на випадок, якщо я теж не зможу із цього виплутатися і Скрімм прикінчить нас усіх.

Щастя, що нам вчора удалося врятуватися після невдалого нападу на будинок Скрімма.

Ми перш за все хотіли визволити дітей. Підійшовши до будівлі, розділилися й кожен ударив зі свого боку. Але там нікого не було, а Скрімм, мабуть, застосував якісь чари, тому що мої друзі почали битися один проти одного. Вони дуже швидко подолали самі себе!

Так вийшло, що я практично не постраждав. Поки решта билися, я втік через віконце з корисним трофеєм — одною із цінних магічних книг, якими володів Скрімм: Malartium. Можливо, це найголовніша Чарівна Книга, адже в підвалі їх було безліч, а ця лежала розкритою окремо, на пюпітрі.

Ми вибралися з будинку Ангуса Скрімма та, перелякані, зібрались у нашій печері. Дамон усе гортав цю бісову (краще й не скажеш) книгу. Уперед і назад, уперед і назад. І я думаю, що він продовжував читати її весь наступний день, бо коли ми зійшлися сьогодні ввечері, він сказав цікаву штуку. Можливо, у нас з’явиться шанс нейтралізувати магію Скрімма. За допомогою особливого ритуалу! Кривавого ритуалу, про який я навіть і говорити не хочу. Від усього цього в моїх друзів, певно, мізки перейшли в рідкий стан.

Напевно, зараз вони вже завершили ритуал і вирушили до будинку Скрімма. А я побіжу до шерифа в надії, що він мені повірить. Я покажу йому годинник Скрімма й розповім про ту ніч у порту.

Господи, зроби так, аби Дамон помилився і шериф та поліцейські не були зачаровані Скріммом. Зроби, щоб мені повірили…

— Що сталося, чому ти знову зупинилася? — роздратовано запитав Дуглас.

— Заспокойся: зошит закінчився, і, якщо не помиляюся, наступний у тебе.

— Н-наступний? — Дуглас почервонів і почав перегортати перший із зошитів, які стопкою лежали перед ним. — Ось… ні, цей, ні… і не цей… А, ось він!

Але цієї миті вікно в стелі розчахнулося і з вулиці ввірвався холодний вітер.

Сонячне світло згасло, а Дугласу, Кристаль і Пітеру довелося чіплятися за будь-що, аби їх не підняв буревій. Легші предмети, зокрема, зошити зі щоденниковими записами, кружляли в повітряному вихорі як опале листя, що потрапило в смерч.

— Тримайтеся міцніше, це магія! — прогорлала Кристаль.

— Це що? — не розчув Дуглас, намагаючись звільнитися від килима, який, здавалося, збирався його задушити.

— Це Скрімм! За допомогою вітру він забирає зошити!

Пронизливо волаючи, Кристаль хотіла втримати зошити, до яких могла дотягнутися рукою. Раптом відчинилися дверцята шафи, і звідти вилетіли згортки рибальської волосіні з іржавими гачками. Вони обвили й почали душити дівчинку, як божевільні змії. Будь-який рух завдавав Кристаль різкого болю.

— Кри-и-ис! — загукав Пітер, прагнучи допомогти, але не зробив і кількох кроків, як увесь пил і бруд зі стелі раптом зірвався, нібито від удару. Сірим вихором це полетіло йому назустріч. Пітер спробував захистити обличчя. Рот і очі йому вдалося міцно закрити, але пил став набиватися в ніс.

Кристаль зрозуміла, що її друг у смертельній небезпеці. Вона кинула зошити й, не звертаючи уваги на волосінь, що все тугіше обмотувала її, простягнула руку до Пітера.

Раптом пил розчинився в повітрі, Пітер зробив глибокий вдих і чхнув, імовірно, голосніше, ніж коли-небудь у житті. Бруд, що не давав дихати, вилетів, і хлопець упав на коліна: носом пішла кров.

Вітер знову на якийсь момент посилився, і в кімнаті виразно пролунав голос:

«Магія — не дитячі іграшки, діточки ви мої».

І зошити вилетіли в розчинене вікно.

Вітер одразу ж припинився, і сонце знову освітило старе горище.

Усі речі лежали в жахливому безладі.

Щоденникових записів більше не існувало.

Дуглас намагався вибратися з-під килима, який міг би його задушити; Кристаль, обмотана рибальською волосінню з гачками, котрі впилися в тіло, була вся в подряпинах і саднах; а Пітер старанно витирав кров, що бігла цівкою в нього з носа.

12

Важливе рішення

Кристаль і Пітер сиділи на краєчку ванни, а Дуглас був дуже зайнятий. Спирт і вата для Кристаль, шматок льоду, загорнутий у ганчірку, — для Пітера; потім пластир для подруги (вона використала весь пакет, маленькі, середні й великі шматочки) і знову лід для Пітера — попередній уже майже розтанув. Нічого дивного: їм усипали по перше число.

— Посдухай, Квис, — заговорив Пітер, прикладаючи до носа лід. Окуляри хлопчик зняв і поклав на поличку біля умивальника. — Спасибі за дабагання врятувати беде від пилу… — вимовив він із затиснутим носом.

— Та нема за що — у мене нічого не вийшло. Це було так жахливо… Відчувала своє безсилля, а до цього я не звикла.

— Ласкаво просимо до спільноти простих смертних, — усміхнувся Дуглас. Як компенсацію за пережите хвилювання він приготував один зі своїх «фірмових» бутербродів із величезною кількістю начинки й зараз поволі його поглинав.

— Бає бути сбачдо, — прокоментував Пітер. — А якщо боєї квові додати?

— Фе-е-е, Пітере, яка гидота, — не погодився Дуглас.

— А тобі хіба не все оддо, чиб відгодовуватись?

— Це мій спосіб відновлювати рівновагу. Мені здається, я маю право собі це дозволити, після всього, що з нами трапилося? У тебе теж, напевно, є свій спосіб відновлювати рівновагу?

Пітер замислився.

— Так, у беде є спосіб. У таких випадках я ходжу читати да дах.

— На дах, кажеш? — пробубонів Дуглас, витираючи руки від майонезу, щоб допомогти Кристаль накласти черговий пластир.

— Так, вилажу через слухове вікдо та сідаю та даху. Таб я відчуваю себе оквебо від усього і від усіх. Так я пйовів байже все бинуле літо… — Він розгорнув ганчірку, щоб покласти на неї ще кубик льоду; кровотеча начебто припинилася, але ніс набряк так, що скидався на стручок солодкого перцю. — Звідти я дивився, як інші діти гвають да вудиці, і беді ставало шкода себе. Та де дити ж беді...

— Чого? — не зрозумів Дуглас.

— Але не нити ж мені, — неуважно повторила Кристаль, і після короткої паузи додала: — Я не здаюся.

— Тобто?

— Не знаю, як ви, а я не змогла зробити того, що мені доручили, й не можу скласти руки зараз.

— Та пйо що ти? Даб пйотистоїть байже деперебождий чародій, би, божда сказати, дивоб залишилися живі, а ти…

— Він не всемогутній, — відрізала Кристаль.

— Я б теж не сказав, що справи зовсім уже гірше нікуди, — вимовив Дуглас, розправляючись з останнім шматком бутерброда.

— Якби він був дійсно всемогутнім, думаєте, став би взагалі звертати увагу на якихось трьох школярів? Він тому і забрав записи твого дядька, щоб ми не змогли знайти там щось важливе. Скрімм нас боїться.

— Так? А я думав, це в нас ноги трусяться… Ну, і які будуть пропозиції?

— Які пропозиції? Я хочу тільки повейдутися додобу, забути всю цю істовію та провести задишок діта на даху!

— І ти вважаєш, що Скрімм залишить тебе у спокої? — мовила Кристаль, подивившись йому прямо в очі. — На його місці ти б облишив нас, чи доклав би всіх зусиль, щоб себе убезпечити? Чого тільки не зробиш із людиною за допомогою магії! Ні, трупи, звичайно, привернуть багато уваги, але в нього є й інші способи зіпсувати нам життя, запевняю тебе.

— Швидше за все, ти маєш рацію, — погодився Дуглас. — Кажи, що задумала, Крис.

— Я пропоную піти до бібліотеки. Або краще так: ви зайдете, а я чекатиму на вулиці. Не потрапляйте на очі твоєму дядькові та знайдіть усе можливе про Ангуса Скрімма, починаючи від дати його народження і закінчуючи, яким лосьйоном він користується після гоління. Ми маємо знати про нього все, коли хочемо дістати бодай якусь інформацію, що відбувається насправді та де знайти Malartium, який узяв у нього твій дядько…

— А чому ти думаєш, що його й зараз немає в дядька Кена або що Скрімм його вже сам не знайшов?

— Цієї книги більше немає в жодного з первинних Невидимих. Тієї ночі, ще до того, як ми з тобою зустрілися, я вже якийсь час сиділа біля будинку хіромантки й підслуховувала. Грета й Девлін не втомлювались повторювати, що, якби в них був Malartium Скрімма, то була б іще можливість… У самого Скрімма його теж нема. Я не знаю, чому така впевнена, звіть це інтуїцією, як хочете.

— Павапсихічда ідтуїція?

— Та ні, скоріше, жіноча… — засміялася Кристаль.

— Ну добре, припустимо, у нас вийде все дізнатися та знайти цю бісову книгу, — продовжував Дуглас. — Але не хочеш же ти повторити ритуал?

— Я сподіваюся, до цього не дійде. Головне — перешкодити Скрімму відшукати її. Ви усвідомлюєте те, що лише ми розуміємо, в чому справа і наскільки небезпечний Ангус? Його слід знешкодити!!!

— Але коли ми абсолютно не уявляємо, що він збирається зробити, як же можна його знешкоджувати?

— Що б він не збирався зробити, вже те, що викрадені діти, свідчить саме за себе. Якщо ми це так залишимо, він стане наймогутнішим чаклуном планети!

— Це дійсно так серйозно?

Кристаль відповіла усмішкою настільки зловісною, що в Дугласа з Пітером кров застигла в жилах.

Нарешті вона простягнула руку з наліпленими шматочками пластиру до хлопчиків, повернувши її долонею догори, і сказала:

— Дугласе, Пітере, повірте мені: Скрімм повернувся. Якщо хочете, щоб усе скінчилося добре, необхідно повернути й Невидимих.

Дуглас подивився на долоню Кристаль, потім на бліде обличчя Пітера.

Несміливо простягнув свою руку й потиснув руку Кристаль.

— Я тут, — пробурмотів.

Двоє друзів повернулися до Пітера. Вони нічого не говорили, просто дивилися на нього. Той поглянув їм в очі, немов намагаючись знайти там наказ або докір. Але нічого такого в їхніх очах не було: підлітки знали, що це смертельно небезпечно, і не могли нав’язувати йому свій вибір.

Рішення Пітер мав прийняти сам.

Рука хлопчика приєдналася до рук двох його товаришів.

— Я теж тут, — сказав він і вдяг окуляри.

— Невидимі повернулися, — оголосила Кристаль.

13

Останній із Невидимих

Кендред Хелловей готував одне зі щотижневих Запрошень до читання. Проходили вони в його бібліотеці та знайомили дітей із «фантастичним світом Казок» — саме так, Казок із великої літери «К».

Дядько Кен спостерігав, як артисти читали казку за ролями. Діти, ставши півколом, захоплено стежили за розвитком сюжету, який оживав у їхній власній фантазії, — усе так і мало бути.

— Що, Кене, хороша казка? — пошепки спитала Лідія Лодбелл, немолода бібліотекарка, яка вже багато років працювала разом із ним.

Кендред Хелловей відповів теж пошепки, не відриваючись від свого заняття:

— Захопливо, як завжди, Лідіє. У тебе все нормально?

— Так, Кене, не відриватиму тебе. Я тільки хотіла передати привіт від твого племінника.

— О, ви вже познайомилися?

— Він зараз у кімнаті періодики. Такий самий цікавий, як і його дядько!

— І не кажи. Думаєш, йому потрібна допомога? — спитав, сподіваючись, що відповіддю буде тверде ні.

— Навряд чи: я йому вже видала всі необхідні матеріали.

— Молодець, Лідіє.

— Не розумію тільки, чому він так цікавиться тим старим мером…

— Старим мером? — здивовано повторив Кендред Хелловей, уперше відірвавши свій погляд від артистів.

— Так, Ангусом Скріммом, — пам’ятаєш, ми тоді були ще дітьми?

— Давай, Пітере, нам слід ворушитися, — захвилювався Дуглас, — а то ось-ось нас помітить мій дядько!

Уже більше години хлопчики в напівтемряві кімнати прокручували стрічку проектора, вивчаючи сторінки випусків місцевої газети за 1938 рік. Вони знайшли багато статей про зниклих дітей і про публічні ініціативи мера Ангуса Скрімма, але нічого незвичайного поки виявлено не було.

— Спокійно, Дугу. Імовірно, ми дуже ретельно все переглядаємо.

— Добре, хай ти маєш рацію, Піте. Але як тоді точно знайти період, коли були зроблені записи мого дядька? Якщо ми хочемо знайти хоч яку-небудь згадку про те, що трапилося після сумнозвісної ночі, коли Невидимі напали на Скрімма, а головне, куди подівся Malartium…

— Привіт, хлопці. Приємно вас знову бачити, — привітав їх прямо з порога маленької кімнати періодики якийсь блондин. Підійшовши ближче, він зняв сонцезахисні окуляри й повісив на спинку стільця свою темну куртку з безліччю кишень. Чоловік повернувся до світла, і друзі пізнали його. Він підходив до Пітера, коли пожежники якраз зняли Ленса з башти ратуші. Дуглас запитав себе, чи міг він почути їхню розмову.

— Я вже якийсь час за вами спостерігаю і сподіваюся, що не перешкоджу, — пояснив Роберт Кершо, Нишпорка, з обличчя якого не сходила одна й та сама доброзичлива усмішка. — Я теж хотів опрацювати старі газети, але коли прийшов сюди, мені сказали, що кімната зайнята… Вам це задано на канікули?

— Саме так, — відповів Дуглас із такою ж приємною усмішкою. — Ми вчимося в одній школі й раніше на канікулах жодної книжки навіть у руках не тримали, а цьогоріч вирішили взятися за розум. А ви з Бухти, якщо не помиляюся?

— О, не інакше мій майбутній колега! Ні, не з Бухти. Я журналіст Роберт Кершо, — відповів чоловік, простягаючи руку.

— Будемо знайомі, його звуть Пітер Пікі, — сказав Дуглас, потискаючи руку журналіста.

— А його — Дуглас Маклеод, — не залишився у боргу Пітер.

— Я працюю в туристичному журналі, — продовжував Нишпорка, — і готую статтю про ваше прекрасне місто… Ага, бачу, ви збираєте матеріал про когось із колишніх мерів.

— Ангус Скрімм був мером за часів юності мого дядька, — відгукнувся Дуглас, — і дядько постійно про нього говорить… Ми вас не затримуємо?

— Так-так, звичайно. Перепрошую. Ми, журналісти, мимоволі сунемо ніс у чужі справи. Професійне захворювання, так би мовити… Ну, до побачення, — закінчив чоловік, беручи свою куртку.

— До побачення, — хором відповіли Дуглас і Пітер.

Журналіст пішов до дверей, але дорогою раптом задумався й зупинився.

— Я чув, що кілька днів тому загубилася одна дівчинка… — заговорив він знову, — якась Кристаль Купер. Ви що-небудь знаєте про неї?

— Якби ми знали, то повідомили б до поліції, хіба ні? — відповів Пітер.

— Звичайно, звичайно. Тільки я розпитав у школі, і виявилось, що ти, Пітере, вчишся з нею в одному класі, — сказав Роберт Кершо, звіряючись за записником. — Дивна річ, ніяк не можу знайти, куди я записав твоє ім’я, Дугласе…

— Привіт, Дугу! Привіт, Пітере! — привітався дядько Кен, входячи в кімнату. — Чим можу допомогти? — додав, оглядаючи незнайомця.

— Мене звуть Кершо. Роберт Кершо, я журналіст. Ми перекинулися кількома словами, і я вже йду, — відповів Нишпорка, іще ширше розтягуючи свою й без того широку усмішку. Дуглас про себе здивувався, як у нього досі губи не заболіли.

— У такому разі не затримуватиму вас, мені треба поговорити з племінником.

— Радий був познайомитись, — попрощався Роберт Кершо, йдучи до виходу.

— Бувай, Дугласе: іще зустрінемось, — сказав Пітер, теж прощаючись. — До побачення, пане Хелловею. — Запахло смаженим, — подумав він, виходячи з бібліотеки.

Хлопець сподівався побачити журналіста на вулиці, але того й сліду там не було. Кершо розчинився в повітрі майже так само швидко, як туман у Туманній Бухті під першими променями вранішнього сонця.

Кристаль спостерігала за тим, що відбувається в кімнаті періодики через вікно й зараз намагалася дістатися до підвіконня поверхом вище, де знаходився кабінет Кендреда Хелловея. «Цікаво, що йому хоче сказати дядько», — подумала вона. Дівчинці вдалося стати лівою ногою в тріщину між двома цеглинами в стіні та просунутись на кілька сантиметрів, але до мети залишалося ще метра півтора. «Гм, тут би мені стало в пригоді вміння літати на мітлі…»

— Гей, чи не ти — онука Сьюзан Купер? — промовив чоловічий голос десь унизу. Це був двірник, що працював у саду при бібліотеці. — Не знаєш, що поліція тебе скрізь шукає? Куди лізеш по стіні, як павук?

Кристаль зістрибнула в траву. Подивилася в очі двірникові й запитала:

— Ви ще не наводили лад у цій частині саду?

— А в чому річ? Я… — двірник замовк, його очі почали поволі заплющуватися, поки не стали напівприкритими, ніби він задрімав. — Я… так, я вже навів тут лад… І тепер що я тут роблю?

— А я не та дівчинка, яку шукає поліція, мене взагалі немає, перед тобою нікого немає, — монотонно продовжувала Кристаль.

— Тьху ти, здалося… Уже сам із собою розмовляю. Моя дружина права: слід відпочити кілька днів…

— Чом би тобі не почати відпочивати прямо зараз?

— Так, дійсно, чому ні? — промовив чоловік. Він кинув граблі, розвернувся й пішов до найближчої доріжки.

— Добрий де… Гей! — відстрибнув Пітер, уникаючи зіткнення. — Ти бачила, Кристаль? Якби я не ухилився, він би пройшовся по мені, як по бульвару!

— Атож, він людина серйозна, — усміхнулася дівчинка. — Ти саме вчасно: іди сюди й підсади мене.

— Заходь, Дугласе, сідай.

Вони знаходилися в кабінеті дядька Кена, оздобленому офісними меблями 1950-х років. На видному місці стояла містка шафа, здавалося, безладно заповнена старими й новими книгами. На стінах висіли картини з автографами відомих художників. Дуглас пізнав манеру й підпис Квентіна Блейка.

— Дугласе, у тебе дещо засмучений вигляд. Ти й цієї ночі спав погано?

— Так, дядьку. Іще один безглуздий кошмар. Можливо, це пов’язано з переїздом, але я впевнений, що все скоро минеться.

— Значить, ти шукаєш згадки про Ангуса Скрімма? — запитав дядько Кен.

— Так, я допомагаю Пітеру… — відповів хлопець.

— Послухай, Дугласе. Ти можеш зробити мені послугу?

— Ну звичайно, дядьку. Якщо це в моїх силах, то із задоволенням.

— Я прошу тебе припинити збирати таку інформацію. Не знаю, навіщо це потрібно Пітеру, але тобі явно не принесе нічого хорошого.

Дуглас помовчав трохи, потім запитав:

— Дядьку, ти теж входив до загону Невидимих, чи не так?

Кен здивовано втупився в племінника.

— Хто тобі про це сказав?

— Пітер. Він каже, що Кристаль, перед тим, як зникнути, розповіла йому багато історій про пригоди Невидимих. Ви були дійсно сильні!

— Так, це було колись у моєму житті, але загуло. Загін підлітків, яких і зараз багато, нічого серйозного…

— Не прибіднюйся, Кене! Прикметник «сильні», мені здається, — саме те для характеристики Невидимих, — почулося з дверей.

Дуглас оглянувся й побачив високого брюнета з веселим, але пильним поглядом.

Чоловік був одягнений в елегантний темно-сірий костюм із дорогої тканини, з переливчастою шовковою краваткою.

— Дамоне! — вигукнув дядько Кен, вибігаючи з-за письмового столу йому назустріч.

Двоє чоловіків міцно обійнялися, весело сміючись. Дуглас був приголомшений: той самий Дамон Найт, ватажок Невидимих! Оце так! Хлопчик не знав, коли зможе розповісти про це Пітеру й Кристаль, тому вирішив запам’ятати якомога більше деталей.

Дядько та його друг були приблизно одного віку, проте Дамон виглядав років на десять молодшим.

— Дамоне, ти повернувся, нарешті! — сказав дядько Кен.

— Ну, «повернувся» — це дуже сильно сказано. Вважатимемо, що я вирішив вас навідати. Та й потім, ось уже більше тижня, як Грета невпинно бомбардує повідомленнями мої пошту і факс. Урешті-решт я зрозумів, що коли не прищу сам, мене сюди привезуть насильно, — засміявся Дамон, знову обіймаючи друга. — Ні, серйозно, я дійсно радий тебе бачити.

— М-м-м, дядьку, я, напевно, піду, — пробурмотів Дуглас, почервонівши до коренів волосся.

— О, вибач, Дугласе. Дамоне, я можу познайомити тебе зі своїм племінником?

Приїжджий і Дуглас зустрілися поглядами, і на якийсь момент Дуглас застиг із роззявленим ротом, ніби побачив привида. Але хлопчик швидко опанував себе та посміхнувся, вирішивши, що йому здалося.

— Так, значить, ти — небіж Кена? — запитав Дамон, подаючи руку. — Дуже радий познайомитися! Приходь у гості в мій старий будинок над Бухтою, я тобі багато чого розповім про те, ким був колись твій дядько.

— Спасибі. Велике спасибі, — пробурмотів Дуглас, червоніючи ще більше. І вибіг із кабінету.

— Здається, бойовий хлопець, — сказав Дамон.

— Так, бойовий. Навіть дуже…

Дамон сів на стілець перед письмовим столом Кена, а той влаштувався з іншого боку.

На якийсь час запала тиша, що дихала спогадами. Ось вони тут, двоє старих товаришів, колись нерозлучні, рівні, хоч і різні. Дамону подобалося керувати, Кен вважав за краще триматися в тіні; але потім, коли ніхто не бачив, перший завжди питав думку другого. Кен хотів побігти? Дамон уже біг, але незабаром зупинявся й чекав на товариша, тому що вважав це за правило. Але в усякому разі, як згадував Кендред Хелловей, в юнацькому суперництві його друг завжди залишався першим. А в житті?

— Що, Кене, — почав Дамон, — ти завжди тут, у своїй бібліотеці, га?

Дядько Кен повернувся до реальності.

— А що вдієш, Дамоне. Кожен із нас зробив свій вибір. У цій бібліотеці весь мій світ, ти знаєш.

Його товариш посміхнувся.

— Я знаю, Кене, вибач. Ніяк не можу звикнути до факту, що така людина, як ти, може задовольнитися життям у маленькому містечку. За інших я спокійний, і навіть маю сказати, що вони дуже непогано влаштувалися. Окрім Грети: вона, наскільки можу судити, продовжує вкладати капітал не туди. Хіромантія — те ще заняття!

Дядько Кен посміхнувся, але нічого не сказав.

— Ми разом із тобою, Кене, можемо гори зрушити… могли б, якби ти… Я маю на увазі не лише мої шахти в Південній Африці.

— Я тобі вже казав, Дамоне. Мене це не цікавить. Для мене весь світ тут, — він окреслив рукою коло, маючи на увазі бібліотеку та старі меблі 1950-х років.

Вони знову довго дивилися один одному в очі, думаючи про речі, про які слід би було поговорити, і про речі, про які вже сказано дуже багато разів.

Нарешті Дамон посміхнувся.

— Перейдемо до справи. Я вже балакав із Гретою. Вона мені розповіла про Сьюзан і Марка… І вважає, що Скрімм повернувся, — а ти сам що про це думаєш?

— Якщо все так, то ми здорово влипли. А може, весь світ здорово влип.

Виникла коротка пауза, після якої Дамон запитав:

— Кене, у тебе дійсно немає цієї книги?

— Як мені сказати, щоб ви зрозуміли? — роздратовано відповів Кен. — Із тієї самої проклятої ночі, коли я пішов до шерифа, а її залишив вам, я більше книги не бачив. Ви були останніми, хто тримав її в руках, — та ти й сам це добре знаєш. Я ж навіть не відаю, чим у вас закінчилася справа зі Скріммом.

— Нічим не закінчилася, Кене. Нічим не закінчилася.

— Гей, ви де? — прошепотів Дуглас, вибігаючи до саду. Завернув за ріг, пройшов уздовж лівої стіни бібліотеки й раптом роззявив рот від подиву. Кристаль намагалася зберегти рівновагу, балансуючи на голові Пітера, який притулився до стіни й усім своїм виглядом показував, що йому зовсім не до жартів.

— Кристаль, я ризикую залишитися без скальпа, — попередив Пітер.

— Уф, та ти зануда. Я майже добралася… У тебе вийде стати навшпиньки?

— Мене, чи що, шукаєте? — відгукнувся Дуглас зі сміхом.

— Слава тобі, Господи, — видихнув Пітер.

— Дамон приїхав? — завищала Кристаль, почувши від Дугласа розповідь про те, що відбулося. — І який він? Вродливий? Тобто я хотіла запитати…

— Та хто його знає. На вигляд так, у формі, але дещо пристаркуватий. Іще він запросив мене до себе додому. Обіцяв розповісти про пригоди Кена, мабуть, із того часу, коли вони входили до загону Невидимих. Раніше або пізніше я б туди сходив…

— Можна сьогодні вночі, — сказала Кристаль.

— Сьогодні вночі? — луною відізвався Дуглас.

— Ну так. Будинок Дамона неподалік від твого.

— І ми в нього проникнемо?

— Якщо взяти до уваги,’ що практично щоночі Скрімм прибирає одного з первинних Невидимих, наше завдання зачаїтися біля їхніх будинків і охороняти нещасних. Перша справжня справа нових Невидимих — що ви про це скажете?

— І мені займатися Дамоном, так? А як же мій дядько?

— Можеш спостерігати також і за ним, курсуючи між своїм будинком і будинком Дамона. Я і Піт не зможемо тобі допомогти, адже опікатимемо відповідно Грету й Девліна. У всякому разі я переконана, що твоєму дядькові не загрожує безпосередня небезпека…

— Чому ти так у цьому впевнена?

— Із його записів виходить, що він не брав участі в магічному ритуалі разом із іншими Невидимими. Я думаю, Скрімм цікавиться тільки тими, хто може його знищити. Виходить, твій дядько більше не входить до загону.

— А якщо ти помиляєшся?

— Не помиляюся. І хочу знати, чи зможеш ти чатувати. Бо щось ти погано виглядаєш…

— Це не важливо. Якщо буде треба, я цілий тиждень зможу чатувати. Одного разу в сусідньому кінотеатрі показували марафон жахів, який тривав двадцять чотири години. Коли він закінчився, у залі вже не залишилося нікого, окрім мене…

— М-м-м, у всякому разі підтримуватиму з вами постійний телепатичний контакт. Якщо один опиниться в небезпеці, я це відчую й попереджу другого.

— Телепатичний контакт? — усміхнувся Дуглас. — Годі тобі, Крис, не перебільшуй.

— Що, ти мені не віриш? Тоді випробуй мене.

— Добре… м-м-м… значить… так-от: про що я зараз думаю?

Дуглас отримав відповідь практично відразу:

— Я починаю здаватися тобі привабливою, і ти сподіваєшся, що між мною і Літом нічого немає.

— Що? — хором здивувалися хлопці, почервонівши, як два помідори.

— Але я… Але я… думав про назву одного фільму! — заперечив Дуглас.

— Ну так, звичайно, — зверхньо відповіла Кристаль, — «Моя дружина — відьма», але це тільки поверховий рівень мислення. Існує кілька рівнів, як відомо, — відрізала дівчинка, граціозно відстрибнула та сховалася в чагарнику.

Дуглас розсунув листя.

— А коли щодо мого дядька ти помиляєшся? — прокричав він, але до нього донісся лише віддалений шерех гілок.

— У всякому разі мене вона абсолютно не цікавить, — уточнив Пітер.

— Та й мене теж. Зараз Крис просто помилилася, — відповів Дуглас, підводячись та збираючись іти.

Двоє друзів вирушили додому. Незабаром Пітер запитав:

— А назва фільму? У цьому вона теж помилилася?

— Ні. Відповіла правильно.

Через кілька кроків Дуглас раптом повернувся до свого супутника й запитав загрозливим тоном:

— А що ти цим хочеш сказати?

— Я? — перепитав Пітер, зображуючи повне нерозуміння.

Решту дороги вони йшли мовчки.

14

Іще одна жертва

Цієї ночі туман стояв низько, а небо було таким прозорим, що легко було всі зірки перерахувати. Здавалося, ніби вище пухнастої ковдри Туманної Бухти одразу відкривається світовий простір.

На жаль, Дуглас уже втомився стежити: бракувало лише, щоб він став рахувати зірки; це було б схоже на «лічбу овець» перед сном!

Тому, коли дядько й тітка пішли спати, він спустився до кухні', висипав у склянку весь вміст пакетика розчинної кави, додав трохи води й випив одним духом. Після цього пообіцяв собі, що наступного разу покладе до склянки хоча б три ложечки цукру. Відчинив шафку з ключами та взяв ключ від чорного ходу.

І ось він заліз на старий каштан поряд із будинком Дамона Найта. У цьому величезному дереві було дупло, а в стовбурі — кілька заглиблень, що допомогло хлопчиськові піднятися. Дуг заповз на одну з найтовщих гілок і всівся зручніше, відломивши для кращого огляду кілька гілочок.

Він уважно оглянув споруду, освітлену тільки блідим світлом місяця, і не зміг стримати захопленого зойку. Будинок у три поверхи був майже повністю оточений деревами, лише одним боком примикаючи безпосередньо до скель. Примикаючи настільки природно, що здавалося, ніби він не побудований, а виріс на спільній із горами гранітній підвалині. Тут скеля увігнута? Конфігурація стін будинку відповідно опукла. Тут крутий підйом? Піднімається й будинок, утворюючи довгий похилий коридор зі скляними стінами.

Дуглас замислився, як почувався б, опинившись у цих просторих кімнатах з безліччю рівнів, ступенів і з кривими стінами. Тут із ним телепатично зв’язалася Кристаль.

— Дугласе, ти хочеш здатися? Якщо опиратимешся й не відкриєш мені свою свідомість, як я зможу підтримувати зв’язок із тобою?

— Я знаю, що тобі хочеться зробити, — «Йой, і незручна ж ця гілка!» — проникнути до мене в голову й понишпорити там.

— Ти образився, так? Обіцяю, що в тебе в голові не нишпоритиму. Підтримуватиму «нейтральний» контакт. Я достатньо досвідчена, можеш повірити. Телепатія — це…

— …найперше, чого мене навчила бабуся, — випередив її Дуглас.

Відчуття дійсно було дивним. Хлопчик не чув слів подруги. Він розумів її наміри, стан душі, настрій; і все це перетворювалося всередині нього й скидалося на якусь зашифровану мову. Проте було важко стежити за перебігом думки. Йому вдавалося сформулювати закінчену фразу, але в неї вклинювалися випадкові образи, зокрема курячі стегенця, епізоди минулого дня, але більше всього виникало жахів. Було від чого відчути сум’яття.

— Ми не можемо зробити інакше! — «Треба було більше смаженої картоплі за вечерею з’їсти!» — А що, як це небезпечно? — «Незручно! Незручно!» — Я теж увійшов до контакту? — сторопів Дуглас.

— Гей, ми не телефоном базікаємо! Телепатія працює не так: ти маєш повністю відкрити свою свідомість, щоб між нами виник потік думок. Я знаю, спочатку цього соромляться, але…

— Соромитися? Чому я маю соромитися? — «Господи, яка ганьба». — Добре, я згоден. Постараюся «відкритися» ще трохи, ти задоволена? — Піт ллється водоспадом. — Чом би тобі не заглянути до Пітера? — «Ну і страх! Який жах! На допомогу!» — Дуглас питав себе, чи можна почервоніти подумки.

— Гаразд, облишу поки тебе. Поговоримо пізніше. Піте, ти тут? Викликаю тебе на зв’язок…

— Я тут, Крис. Дістався будинку Девліна Стівенсона, причепившись на підніжку продуктового фургона. Панує повний спокій, будинок занурений у пітьму, за винятком спальні: імовірно, господар страждає безсонням. На його місці в мене теж було б безсоння. А-а-е-у! — «Оце так позіхання…»

«Так-от, значить, як це працює, — подумав Дуглас, намагаючись втихомирити серцебиття й витираючи піт носовою хусткою, — коли телепатичний контакт установлений, він завжди залишається відкритим. Це краще, ніж радіо із замкнутим контуром, але набагато страшніше. І чим більше думаєш, як це страшно, тим жахливіші образи з’являються!»

— Агов, Дугу! — .до нього несподівано звертається Пітер. — Те замовлення в аптеці мені теж не дає спокою!

— До біса, Піте! Облиш мене, зрозумів?

— Дуглас має рацію, Піте, — заявила Кристаль. — Поважайте приватність один одного, інакше все погано скінчиться.

— Стривайте, як це було в тому фільмі? — цікавиться Дуглас. — «Село проклятих або приречених» чи як його там. Вони читали думки один одного, а потім головний герой сконцентрувався та уявив, що залишив їх за цегляною стіною!

— Так, здорово: я теж дивився це кіно, — подумав Пітер.

— Піте, я тебе попросила залишити його у спокої! — втрутилася Кристаль.

— Е-е-ех! Навіть трошки поговорити не можна!

Нарешті Дуглас, завдяки стіні, зміг дещо заспокоїтися.

Ішли хвилини, години, але абсолютно нічого не відбувалося. Кристаль не зводила очей із будинку Трети Роулендс, боячись відвернутися хоч на секунду. Усе було тихо. По суті, тим краще.

У дівчинки трохи боліла голова. Уперше вона поширила свою свідомість одночасно на двох людей на такий довгий час.

Кристаль дуже схотілося спати. Її очі почали злипатися, всередині розливалася приємна слабкість… Стоп! Це не її відчуття, це не вона засинає!

— Агов, Дугласе!.

Імпульс свідомості був настільки сильний, що хлопчисько ледь не впав із дерева.

— Га? Що таке, що трапилося? — вигукнув він уголос.

— Те трапилося — ти засинаєш! Я так і думала, що з тобою буде найважче. Слухай, давай описуватимеш, що бачиш, — це не дасть заснути.

— О-ох, добре, — «Бутерброд, у якому так багато начинки!» — бачу будинок Дамона Найта…

— Який він? Спробуй свої сили в дескриптивному аналізі, — подумав Пітер. — Опиши його конфігурацію, структуру, дай свій висновок про його архітектурне виконання…

— Уф, Піте, — розгубився Дуглас. — Ти й думаєш так само пишно! Добре, я спробую… Він схожий… Він нагадує мені споруди, висічені прямо зі скель в одній мексиканській пустелі. Наче в якомусь коміксі про дядька Скруджа, дія відбувається в місті зі схожих будинків…

— А, так, «Сім міст Сиболи»!

— Вітаю, правильна відповідь!.. Ну, поводьтеся добре.

— Це що? Ти що робиш?

— Піду прогуляюся!

— Стримуй свій емоції, Дугу, інакше Скрімм переможе!

— Цього разу Піт має рацію, Дугласе!

— Розслабтеся: я тільки йду впевнитися, що з моїм дядьком усе нор… агов!

— Що там у тебе, Дугу? Відкрий свою свідомість і дай нам узяти участь!

Але від Дугласа не було жодної відповіді. Зв’язатися з ним не вдавалося, немов хлопчисько зник зовсім.

— Пітере, Пітере, ти мене «чуєш»?

— Поза всяким сумнівом, Крис. Це так само точно, як і те, що мені ніяк не вдається «почути» Дугласа.

— Обірвався зв’язок. Із ним щось трапилося!

— Агов, хто там угорі? — запитав Дуглас. Дорожні ліхтарі тої миті згасли, а верхівка дерева заворушилася, ніби хтось ліз по гілках.

Дуглас перебрався ближче до стовбура, готуючись зістрибнути вниз.

— Хто там? — запитав іще раз.

— Я тут.

Голос виразно виходив із гілок.

— Ти хто? Що ти тут робиш?

— Хороше запитання. Його я мав би поставити тобі. А те, що я знаходжуся тут, це цілком природно.

Дуглас спрямував угору свій електричний ліхтарик.

— Попереджаю, я не налаштований жартувати. Покажися, або я і мої друзі з тобою розправимося!

— Диви, як страшно. Ви зі мною розправитеся… Ти мені здаєшся дуже зухвалим, хлопчино.

Промінь ліхтаря потрапив досередини дупла, але освітив тільки запорошене павутиння. «Так, тут перевірили», — відзначив Дуглас. Він розсунув листя і раптом побачив два ока, що горіли, очі… пугача!

— Чи не будеш ти такий люб’язний прибрати це світло від моїх очей? — роздратовано запитав птах.

— Але як… як це можливо?

— Що, мій хлопчику?

— Адже… пугачі не говорять!

— Не говоримо, коли нам нічого сказати…

— Гаразд, піду пройдуся, — пробурмотів Дуглас і хотів був злізти з каштана.

— Уже йдеш, — пробурчав пугач. — А я хотів познайомити тебе з моїми друзями.

Дуглас спускався гілкою, але тут зупинився.

Усередині стовбура почувся дивний шум, ніби дерев’яною підлогою стукотіли тисячі ніжок тарганів.

— Бачиш, — продовжував пугач, — вони дуже люблять дерева і не терплять, коли хтось ламає їхні гілки.

Шум наближався до отвору в стовбурі. Щось готувалося вийти.

— Але я… відламав тільки дві всохлі гілочки, — запхикав Дуглас, боячись відвести погляд від тріщини в корі; піт стікав у нього по спині.

«Але що ж я роблю? — раптом запитав він себе. — Розмовляю з пугачем?»

Дуглас приготувався зістрибнути.

І тут вони вийшли.

Десятки гротескових істот розміром зі ступню його ноги, зелені та волохаті, з кривими кігтями й червоними, як лісові ягоди, очима, повними люті.

— Бісики І — устиг крикнути хлопчик, перш ніж вони наздогнали його.

— Пітере, ти де? — думала Кристаль, продовжуючи бігти. — Я біжу так, щоб ти мене побачив, але не впізнаю місцевості, туман дуже густий.

— Я за два квартали від будинку Найта. Маю зустрітися з Дугласом приблизно через…

— Добре, добре, дій! Я не зможу прибути раніше ніж через п’ять-сім хвилин!

Дуглас заверещав.

Він кричав і кричав. Сил його було недостатньо, щоб триматися далі. Хлопчина нестямно чіплявся за стовбур; нігтями залишаючи подряпини на корі. Проте ноги його вже почали зникати в широкій тріщині дерева.

Бісики неначе збожеволіли. Перешіптуючись незрозумілою мовою, вони продовжували товктися навколо нього, негайно кидаючись, коли хлопчик намагався схопитись за дерево. Вони кусалися й дряпались, поки він не послаблював хватку. Потім перебігали до другої руки.

Хлопчина вже занурився в дерево майже до пояса. І незабаром каштан поглинув його повністю.

Пітер перестав розуміти, де знаходиться.

Туман згущувався, і хлопчик втратив орієнтацію.

— Крис, ти де?

— Хто-небудь що-небудь тут розуміє, Піте? Я нічого не бачу! Я вимушена перервати зв’язок!

— Навіщо? Чому?

— Хочу випробувати дещо. Продовжуй бігти!

Кристаль зупинилася. Важко дихаючи, зігнулася, щоб угамувати біль у селезінці. Це було якось неправильно. Не можна бігти, поки вона не дізнається, де знаходиться. Що казала бабуся?

— Зір дуже переоцінюють, Кристаль. Немає більшого сліпця, ніж той, хто покладається тільки на зір.

Потім бабуся зав’язувала їй очі та примушувала кілька разів повернутися навколо своєї осі. Це відбувалося в лісовій хатці, й дівчинка мала наосліп вийти на стежину. Таку гру вони часто повторювали.

— Ось побачиш, це допоможе загострити інші відчуття, — запевняла бабця. — Усотуй у себе природу, вдихай її запахи: адже ми її частина. Але дуже часто забуваємо про це.

Кристаль ніколи не могла знайти стежину, не підглядаючи з-під пов’язки.

Проте зараз не гра, і дівчинці ніяк підглянути. І ось, замість того, щоб намагатися розгледіти що-небудь крізь туман, вона заплющила очі й пішла.

— Загострюй свої відчуття, загострюй свої відчуття, — почала повторювати вона.

На відстані кварталу або два заскавчав собака, унизу, у порту, їй відповів корабельний гудок; удалині проїхав автомобіль, опустилася металева штора якоїсь крамниці.

— Відбирай шуми, просівай їх… Чому опустилася штора? О четвертій годині ранку? Напевно, кондитер… або приватний гараж… Ні, не те…

— Вбирай у себе природу…

Що бабуся хотіла цим сказати? Кристаль концентрувалася щосили. Поряд пробіг кіт; він пирхнув, потім став битися із суперником. Дівчинка ніколи раніше не намагалася встановити «контакт» із твариною. Але пишуть, деякі звірі спілкуються за допомогою телепатії або інших засобів, не доступних людським органам чуття.

— Веди мене, котику. Будинок Дамона десь поряд: можливо, ти його знаєш. Веди мене…

Кристаль спробувала передати у свідомість кота образ будинку Дамона Найта. Щось промайнуло попереду, у тумані. Це плямистий чорно-білий кіт.

Дівчинка побігла за ним.

Звір був прудкішим, біг під уклон усе швидше й швидше.

— Почекай мене, котику! Ти зашвидкий для мене, почекай!

Але кіт не послухався і зник у тумані.

Кристаль впала у відчай. Вона знову сама, і невідомо ще, чи в правильному напрямку бігла за котом.

Дівчинка сконцентрувалася знову.

Хто ще поряд із нею? Вібрація… вібрація…

Кажани? Кажани не користуються очима, вони застосовують вібрацію. У них є щось на кшталт радара.

— Допоможи мені, дружечку… навчи користуватися вібрацією.

Кристаль поволі побігла, заплющивши очі. Вібрація…

Це спрацювало: тепер Кристаль бігла так швидко, що перехоплювало подих; перепон не зустрілося, але напруга була дуже велика. Крис минула цілий квартал. Але й цього разу дівчинка втратила контакт і зупинилася. Хоча зараз вона мала бути вже майже на місці. Відчувала це. Вона відчувала страждання Дугласа!

Постаралася відігнати їх і знову звернулася до своєї інтуїції.

— Чим пахне? Якась рослина. У цьому районі таких немає, запах іде з якогось іншого місця.

Бабуся вчила мене пізнавати рослини за запахом. Де був Дуглас? Він сидів на каштані… Я знайшла! Так, я тут!

Але було вже надто пізно.

Голова Дугласа сховалася в тріщині дерева.

Поки його тягнули теплими та вологими нутрощами стовбура, він бачив, як гасне світло десь угорі. Тепер він уже дуже далеко. Бісики несли хлопчика вглиб землі, під Туманну Бухту.

Дуглас плакав і кричав, але безрезультатно.

Плакав і кричав — «Дугласе!» — Плакав і кричав — «Дугласе!» — Плакав і кричав — «Дугла-а-а-се-е-е!».

Це голос Кристаль. Звідки? Як…

— Дугласе, прокинься! Ти мене чуєш? Ти спиш!!

Дуглас розплющив очі. Кристаль термосила його. Він не під землею, а просто неба, на тротуарі під каштаном. Будинок Дамона Найта підноситься над туманом віддалік.

Видно небо, він не під землею!

— Кристаль… Що…

— Я теж хотіла б знати, Дугу.

— Я не спав, Крис, присягаюся. Це було так реально, настільки реально… Я не винен! Я не знаю, що відбулося, але… Ти мені віриш?

Кристаль знесилено зітхнула.

— Я тобі вірю, Дуту.

— Спасибі, Крис, спасибі!

Дуглас обійняв її, і вона відповіла сильнішими обіймами.

— Уф! Ось ви де, нарешті, — видихнув Пітер, щойно підбігши. — Що сталося?

— Схоже, Пітере, — заговорила Кристаль, обережно вивільняючись із обіймів друга, — що нас обдурили.

Девлін Стівенсон розплющив очі та інстинктивно провів рукою по ліжку, де, ліворуч від нього, зазвичай спала дружина. Природно, він її не знайшов, адже сам переконав жінку з’їздити на кілька днів за місто до подруги. Девлін відчував небезпеку і хотів захистити від неї дружину. Що б не сталося, він чекатиме на це сам.

Свою долю треба зустрічати самому.

Уночі він вирішив не спати, але втома й вік узяли своє. Як траплялося нерідко останнім часом, йому наснився той повненький хлопчисько. Невидимі, буря і Скрімм, що кидає кинджал у Дамона.

І хлопчисько.

Як Девлін міг не згадувати про нього всі ці роки, немов того ніколи не існувало? Усе-таки його поява була не тільки таємничою, але й доленосною… Якби тоді він не пожертвував собою, Дамон був би мертвий і Невидимі зазнали поразки.

Але куди поділося його тіло? Так і не знайшли… Несподівано чоловік відчув, що він не сам. Незрозуміло чому відчув, як потягло холодом.

— Хто там? — запитав у нікуди.

Світильник на тумбочці згас.

Наступного дня в Туманній Бухті всі обговорювали новину: іще одна смерть уночі.

Девлін Стівенсон.

Інфаркт.

Інтермедія

Задоволено посміхаючись, старий поволі витер піт із лоба.

Подивився на шахівницю.

Перед тим як заховати фігури, запам’ятав їхнє розташування. У нього не було причин не довіряти своїй пам’яті. Пригадав, як давно кинув цей виклик, іще до того, як зробив шахівницю. Іще коли був полоненим у скелі.

Партія вже почалася. Супротивник робив хід за ходом, але старий своїми фігурами, як грозовими хмарами, невблаганно його переслідував.

Людина замислилася над магією, явленою в шахах, і над тим, як можна легко керувати діями людей. Достатньо тільки взяти фігури й застосувати потрібні чари.

Зараз кожен хід відповідає тій чи іншій дії героїв.

Уже є дві смерті й будуть іще (це неминуче в грі, коли ставка така висока).

Старий почав спокійно збирати фігури.

Ось цікавий журналіст Роберт Кершо — кінь; а ось дорослий мрійник Кендред Хелловей — теж кінь. А це хто? Слони — Кристаль, юна та відважна онучка Сьюзан Купер, і її вірний друг Пітер…

Але найважливіша в шахах фігура, здатна у вирішальний момент витягнути, так би мовити, туза з рукава і врятувати партію, — це ферзь.

Благородний і наївний Дуглас Маклеод.

Двері.

15

Припущення Нишпорки

Роберт Кершо, Нишпорка, сидів у бібліотеці, у великому приміщенні, пристосованому для перегляду мікрофільмів зі старою пресою. Єдиним джерелом світла слугував екран, де змінювали одна одну сторінки номерів місцевої щоденної газети 1938 року. Саме за цим заняттям він застав тих хлоп’ят учора.

Професійне чуття змушувало його йти за ними, і чим більше він працював у цьому напрямі, тим ясніше розумів: обрав правильний шлях.

Так само, як і завжди, приїхавши на нове місце, Кершо проводив вечори в пивному барі біля відділення поліції. Аби бути в курсі подій, немає нічого ліпшого, ніж перекинути кілька кухлів із яким-небудь поліцейським після його робочого дня. Роберт знав: мало хто відмовиться потеревеніти, особливо якщо пригощають кухлем-двома пива.

Зараз усі обговорювали ряд дивних смертей людей похилого віку, але ніхто не знав, що одяг на всіх померлих був мокрий від морської води. Це здавалося досить дивним у зв’язку з тим, що йшлося про смерті від природних причин…

Померлих звали… Роберт Кершо відшукав потертий блокнот в одній із безлічі кишень своєї куртки: Сьюзан Купер і Марк Уоррік. А цього ранку інформатор із контори шерифа приніс йому до готелю ще одну новину. Смерть Девліна Стівенсона, труп якого знайшла економка. Випадок, аналогічний двом попереднім.

Журналіст написав ці імена на аркушах, і розклав їх перед собою, один над іншим.

Другою помітною подією було зникнення дівчинки Кристаль, онучки Сьюзан Купер. Оголошення з портретом зниклої розклеєні по всьому місту.

Кершо поклав одне з таких оголошень праворуч від аркушів з іменами померлих.

Кристаль училася в одному класі з Пітером, тим хлопчиною, якого він учора бачив у компанії другого, Дугласа. А той сказав, ніби вони з Пікі з однієї школи, хоча перевірка, проведена Робертом, показала, що це брехня. Чому він збрехав? Імовірно, хлопці щось приховують… але що?

І хто, знову ж таки, тоді захистив Пітера?

Цьому шибайголові Ленсу, звичайно, допомогли опинитися на башті з табличкою на шиї. Але є ще одна дивна річ: на табличці, була назва невловимої групи підлітків, яку Роберт шукав ось уже скільки років усією територією Сполучених Штатів. «Невидимі»..

Збіг?

Кершо дістав із іншої кишені ще один, старіший блокнот. Погортавши його, знайшов імена таємничих підлітків, які йому вдалося дізнатися. Вирвав ще кілька чистих аркушиків і на кожному з них написав по одному імені: Грета, Марк, Сьюзан і Девлін.

Марк.

Сьюзан.

Девлін.

Так само звали нещодавно померлих!

Роберт сторопів. Знову збіг?

Звичним рухом витяг цигарку. Пригадавши, проте, що в бібліотеці не палять, поспіхом повернув її до пачки.

Почав спочатку.

Із лотка принтера Нишпорка взяв папір і став відзначати виявлені закономірності.

Насамперед «Невидимі». Із одного боку — загін примар, із другого — «Невидимі» Туманної Бухти.

Потім імена — Марк, Девлін і Сьюзан.

Кристаль — зникла дівчинка — це внучка Сьюзан. Він написав ім’я дівчинки та з’єднав його лінією з ім’ям бабусі.

Кристаль учиться в одному класі з Пітером. Її ім’я журналіст також з’єднав з ім’ям Пітера, а від того провів лінію до «Невидимих» із Туманної Бухти.

Тепер іще Дуглас (стрілка до Пітера) — племінник Кендреда Хелловея, директора цієї бібліотеки… і старого друга померлих. Друг дитинства цих померлих.

Тут Кершо зупинився.

Доладно й цікаво, але що із цього виходить?

Кинув погляд на екран. Хлопцям потрібні були номери газети за 1938 рік.

У 1938-му Кендред Хелловей і його друзі були приблизно того ж віку, що зараз Кристаль, Пітер і Дуглас.

Найбільш відповідний вік, аби грати в сміливців і взагалі створювати групки.

Найбільш відповідний вік, аби створити власний загін.

Про події своєї юності потім буде що розповідати дітям і внукам…

Нишпорка підвівся й почав гарячково збирати розкидані аркуші паперу.

Він знову відчув здобич. Напевно, цій дівчинці, Кристаль Купер, багато що відомо про юність бабусі. І про старих бабусиних друзів.

Необхідно знайти дівчинку.

16

Туди-сюди крізь час і простір

— Боже, Дугу, ти блідий і жахливо засмучений, — сказала Кристаль, коли рано-вранці хлопчисько з’явився в гроті, який вони назвали «Печерою піратів». — Так і не спав цієї ночі?

Дуглас сів на купу піску напроти дівчинки й Пітера.

— Кому б стало сміливості заснути після такого? Мені сняться лише кошмари про зустрічі Невидимих зі Скріммом… Я вже до ручки дійшов!.. Ну а зараз визнаймо свою поразку! Чи ви хочете ще пробувати сили в якій-небудь великій справі?

— Ну що ж, Дугу, — глибоко зітхнув Пітер, — Крис і я вважаємо, що дійсно немає сенсу діяти проти того, хто набагато сильніший за нас…

— Нарешті розумна думка!

— Звичайно, якби в нас був Malartium, обставини постали би в іншому світлі… — продовжував Пітер.

— Так, якби нам удалося знайти його раніше, ніж це зробить Скрімм, ми мали б гарні підст… тобто могли б битися з ним на рівних… — підсумувала Кристаль.

— Могли б, але ж книги немає! Чому не можна провести літо, як решта дітей, ні про що не замислюватися, і… Чого ви так на мене дивитеся?

— У Піта виник один ризикований план, і він може спрацювати, — пояснила дівчинка.

— План, у якому він сам, як завжди, не братиме участі? — кинув Дуглас на свій захист.

— Ти ж сам сказав, що, коли б не засинав, бачиш лише Невидимих, хіба ні? — уточнив Пітер.

— М-м-м… так, можливо…

— Більше того, їхні пригоди тобі сняться не впереміш, а в чіткій часовій послідовності…

— До чого ти хилиш?

— Послухай, Дугласе, — втрутилася Кристаль. — Пам’ятаєш, коли ми з тобою познайомилися, я назвала тебе Дверима?

— Так, ти ще тоді здалася мені трохи «з привітом».

— Дверима називається той, хто може зробити прохід із одного виміру в другий, ідеться про просторові чи про часові виміри. Ти, наприклад, якщо спиш, дістаєш можливість бути присутнім як глядач при подіях, котрі відбувалися в минулому.

— Ти мені вже це говорила. Але чому вважаєш, що я неодмінно побачу Невидимих? І чому в мене не було таких снів раніше, а як приїхав до Туманної Бухти, жодного звичайного не сниться?

Кристаль зітхнула.

— Я не знаю, Дугу. Ще не знаю.

— І сподіваєшся дізнатися завдяки мені?

— У всякому разі ти так чи так уже надто далеко зайшов у цій справі. Думаю навіть, що коли не виїдеш звідси зараз же, ці сни й надалі тебе переслідуватимуть… А може, й інші схожі сни.

Дуглас пильно подивився на друзів.

— Значить, гадаєте, моя єдина можливість повернутися до нормального життя — вирішити цю справу щонайшвидше, чи не так?

— Так нам здається, Дугу, — відповів Пітер, опускаючи очі.

Дуглас оглянувся на Кристаль:

— І що це буде?

— Парапсихологічний експеримент, в якому ти будеш активною точкою.

— Я…

— Для цього хочу застосувати всі свої гіпнотичні й телепатичні здібності… Цього разу ми їх можемо подвоїти. Я постараюся тебе загіпнотизувати, налаштуватися на твою свідомість і свідомість Пітера й «примусити» тебе побачити сон про події тієї ночі, коли Невидимі нанесли Скрімму поразку та втратили Malartium.

— Я сподіваюся, що ти не жартуєш.

— Звичайно, ні, Дугу.

— Гаразд, підходить.

Незабаром Дуглас уже лежав на землі, а Пітер і Кристаль стояли біля нього на колінах. Дівчинка стискала його праву руку, а хлопчина — ліву.

— Крис, — сказав Дуглас, — обіцяй мені, що за щонайменшої небезпеки негайно мене розбудиш.

— Обіцяю, але зараз розслабся, будь ласка.

— Тобі легко казати, адже ти не Двері!

— Маєш рацію, а зараз розслабся й дивися мені в очі.

— Принаймні повинен попередити, що мене не так уже й легко загіпнотизувати. Одного разу ми з батьком були на магічній виставі та…

— …та? — запитав Пітер.

— Т-с-с! Тихо, він спить, — прошепотіла Кристаль.

Експеримент почався.

— У книзі чітко вказано, — мовить Дамон.

Він роздратований через відсутність свого вірного друга Кена Хелловея. Упевненість хлопчика послабшала, тому він почувається більш уразливим. Але Дамон не має права цього показувати.

Невидимі сидять у сховку в скелях: це той самий грот, який через шістдесят років оберуть собі за штаб Кристаль, Пітер і Дуглас. Зовні вирує буря.

— …Слухайте також і ви, — продовжує Дамон піднесено й урочисто. — «Чесний хлопчик може протистояти могутності чаклуна за однієї умови: слід присягнутися найдорожчим, що маєш, не піддаватися спокусі влади та не черствішати душею, коли, як це часто буває з дорослими, відмовляєшся від високих ідеалів і прагнень».

— Ну якщо так, то нічого страшного! — виривається в Марка.

— Стривай, тут є ще: «…Однак, щоб чари подіяли, людина повинна зробити жертвопринесення, проливши кров свого однолітка».

Усі приголомшені.

Якісь звуки. Але їх видають не Невидимі.

— Що сталося? Тут є хтось іще? — хвилюється Дамон, схоплюючись на ноги.

— Що з тобою, Дамоне? Я нічого не чула, — заспокоює його Грета.

— Схоже на якісь схлипи… — хлопчик знову сідає. — Напевно, мені здалося. Ну як, ви згодні?

— Зробити «криваве жертвопринесення?» Ти збожеволів? І кого хочеш убити, когось із нас?

— Заспокойся, Сьюзан. Хто каже про вбивство? У книзі йдеться про пролиття крові, а не про вбивство.

— Ну то й що? — втручається Марк.

— Ну й досить буде, якщо ми злегка поранимо один одного ножиком… Я пораню тебе, ти пораниш Сьюзан, Сьюзан поранить Девліна… і так, поки не повернемося до мене. Що ви про це скажете?

— Скажу, що Сьюзан має рацію: ти збожеволів! Я не дам себе шматувати!

— Правильно, Марку! — підтримує його Грета. — Спробуємо що-небудь інше.

— А я за, — згоджується Девлін.

— Як? Ти все добре чув? — питає в нього Марк.

— Річ у тому, що… що серед викрадених дітей є й мій друг Рассел Еверетт, ви його знаєте. Якийсь поріз — ніщо порівняно з тим, що йому загрожує. Я не маю права відмовитися. А ви, значить, маєте право?

Невидимі замовкають і в сум'ятті опускають очі. Ніхто не сміє сказати що-небудь.

— Дамоне, ріж мене, — нарешті мовить Девлін, простягаючи йому свій складаний ніж. — Постарайся не особливо глибоко, ось тут на передпліччі.

Дамон коливається, але потім бере ніж, розкриває його, розжарює лезо на вогні, дає йому остигнути й нарешті ранить товариша. З’являється кілька крапель крові.

Хлопчик вимовляє:

— Я, Дамон Найт, урочисто присягаюся завжди залишатися чесним та ніколи не відмовлятись ні від свого зобов'язання дружити з іншими Невидимими, ні від своїх прагнень та ідеалів, у які зараз вірю.

— Тут є одна річ, яка мене турбує, — сказала Кристаль, «відключивши» себе й Пітера від сну Дугласа. Їхній друг продовжував міцно спати.

— Тільки одна? — спробував пожартувати Пітер.

— Дуг діє у своєму сні не тільки як глядач…

— Ти маєш на увазі ці «схлипи», про які згадував Дамон?

— Так, вони його почули, ти розумієш? Я не знаю, чи варто продовжувати у такому разі. Боюся, що це дуже ризиковано. Раптом Дуглас залишиться полоненим сну і більше ніколи не прокинеться?

— Ця небезпека загрожувала йому і в той час, коли він засинав сам. Адже ти це знаєш, Крис. Ми повинні піти далі та дізнатися все, що треба, аби вирішити справу зі Скріммом щонайшвидше.

— Можливо, ти маєш рацію, Піте.

— Я не знаю, правий чи ні. Але так чи інакше становищу Дуга не позаздриш.

— Підемо далі?

У цей момент руки Дугласа, які він не випускав із рук своїх друзів, зарухалися й хлопець почав стогнати.

— Пішли далі, Крис. Мерщій!

Темна і сира кімната. Цегляні стіни вкриті павутинням, на підлозі — цвіль і брудні калюжки. Слабкий промінь світла пробивається через віконце у важких дерев’яних дверях.

Хтось плаче. Це дитячий голос. У темряві блищать ланцюги та вгадуються контури трьох дитячих фігур.

Два хлопчики й дівчинка. Плаче хлопчик, решта, нажахано глипаючи очима, нічого не бачать перед собою.

Раптом дівчинка обертається. Щось почула?

Відкриває рот, щоб заговорити, але мовчить іще якийсь момент. Нарешті набирається хоробрості:

— Ти хто?

Як це можливо? Як він…

— Христино, що там? — питає дитина, яка не плаче.

— Не знаю, Расселе, мені здалося, тут є ще хтось, якийсь товстенький хлопчик…

— Де поліція, Христино? Чому ніхто не приходить нам на допомогу?

— Не бійтеся, мої маленькі, — це Ангус Скрімм мовить від дверного віконця. — Скоро все закінчиться.

Чується металевий звук засува, і двері відчиняються.

Невидимі знову піднімаються в гори через ліс, неподалік від будинку Ангуса Скрімма. Буря шаленіє з новою силою, блискавки сяють невпинно. Але поведінка Дамона та його друзів тепер стала іншою: вони більше не бояться, тому що провели магічний ритуал, і Скрімм не зможе заподіяти їм лиха.

Дамон визирає з-за кущів за будинком і завмирає з роззявленим ротом. Ангус Скрімм стоїть там, біля урвища над морем, а поряд із ним троє зниклих дітей. Цей негідник прив’язав їх до товстих дерев’яних стовпів головою вниз, і під кожним поставив мідну посудину достатнього об’єму, щоб умістити всю кров бідолах!

Зараз чаклун зробить жертвопринесення, яке дозволить йому стати Верховним Магом!

Ангус Скрімм високо здіймає довгий ніж і декламує щось невідомою мовою.

Наближається до дівчинки на ім’я Христина й хапає її за волосся.

Буря досягає своєї кульмінації, по обличчю дитини стікає не тільки дощ, але й гірко-солоні бризки: океан із такою силою спадає на скелі, що, здається, хоче змити їх разом із людьми.

— Ось і настав твій час, крихітко моя…

— Ні! — волає Дамон і кидається слизьким схилом, а за ним і решта Невидимих.

— Ох, погляньте, кого я бачу, знову все ті ж молокососи, — глузує Ангус Скрімм, залишаючи дівчинку й рішуче прямуючи до них. — Дякую за те, що прийшли, нещасні фантазери. Ви мені теж станете у пригоді для ритуалу.

— Ти забув дещо, чорнокнижнику! Дивися! — вигукує Дамон і піднімає Malartium.

Ангус Скрімм зупиняється, на мить у його очах з’являється страх. Але чаклун одразу ж опановує себе.

— Що ти хочеш зробити, наївний? Загрожуєш мені, за п’ять хвилин найсильнішому магові на Землі?

— Ти ще ним не став, Ангусе, — відповідає Дамон, даючи руку Марку, який у свою чергу простягає руку наступному з Невидимих. Дуже швидко утворюється ланцюг. У вільній руці Дамон тримає книгу, відкриту на закладеній сторінці. Починає читати: «Ми, чесні молоді люди, позбавляємо тебе, чаклуне, усієї твоєї магії!»

Небо прорізає блискавка, і Ангус Скрімм ціпеніє, охоплений жахом.

— Ви, прокляті негідники! — кричить він. А потім…

А потім… нічого не відбувається. Дощ продовжує шуміти, й Ангус Скрімм усе ще стоїть неподалік, як видно, він аніскільки не постраждав.

Він починає нестримно реготати.

— Самовпевнені дурні, ви неправильно провели ритуал!

— Хіба? Ми пролили нашу кров…

— Під «пролиттям крові» малося на увазі вбивство! А зараз усі ви живі, так що нічого не вийде! — гарчить чаклун. Раптом він підкидає довгий ніж і жбурляє його в Дамона.

— Hi-i-i! — з нізвідки з’являється хлопчик і опиняється між Дамоном і Скріммом. Ніж влучає йому в груди.

— Дугласе! — закричала Кристаль в іншому місці й у іншому часі.

— Ти… ти хто? — питає Дамон, нахилившись над умираючим.

— Це не важливо, Дамоне, — відповідає той ледве чутно. — Ритуал… Проведіть його зараз…

— Прокляття! — реве Ангус Скрімм. Не знає, нападати знову чи тікати. Зробивши вибір на користь другого, біжить до свого будинку. Неподалік — вхід до печери.

Обагривши руки кров’ю хлопчика, Невидимі повторюють ритуал.

— Печера! — кричить Дамон нарешті. — Якщо ми дамо Скрімму сховатися, то потім його не піймаємо!

Ангус швидкий і хитрий, але підлітків більше й вони проявляють не меншу хитрість. Незабаром вони заганяють його в кут.

— Владою, наданою нам цією книгою, — декламує Дамон, утворивши ланцюг зі своїми друзями, — ми, Невидимі, засуджуємо тебе до ув’язнення в цій печері навіки!

Ангус Скрімм потрапив у пастку: ліворуч від нього — бурхлива підземна річка, праворуч — гранітні стіни. Сповнений жаху, він спирається на стіну грота. Несподівано камінь припиняє бути каменем, і чаклун занурюється в нього, як у глину.

Бачачи рішучість і безжальність в очах Дамона, він розуміє, що більше надії немає.

— Ви мене перемогли, Невидимі! — кричить він. — Але і я проклинаю вас! — Останнім зусиллям чаклун збирає рештки енергії та, здійнявши руки догори, проголошує: — Ви виростете, змінитеся, як годиться за природним станом речей, і самі ж свідомо відмовитеся від ідеалів свого дитинства!

— До біса, старий дурню, не бачиш хіба, куди тебе завела твоя ідіотська магія? — скажено відповідає Дамон. — Ти, можливо, нею ще не награвся, але з мене досить!

Хлопчисько підіймає Malartium над головою та кидає його в бурхливі води підземної річки.

— Ти про це ще пошкодуєш, чуєш? — знову кричить Ангус Скрімм. — Ти про це ще пошкодуєш, тому що магія вразила тебе, і коли це зрозумієш, буде надто пізно!

Нарешті, видавши останній хрип, чаклун зникає, поглинений скелею.

Одразу ж припиняється буря, яка вирувала зовні.

За будинком Ангуса Скрімма троє дітей, підвішених за ноги, ще не знають, що врятовані. Вони перелякано озираються навсібіч, намагаючись звільнитися, і бачать на обрії п’ять силуетів. Це виходять з-за дерев ті самі підлітки, які знищили чаклуна. Вони підбігають до катованих і звільняють їх. Діти плачуть від радощів.

Дамон кидається до місця, де впав хлопчик, посталий нізвідки, але його тіла там немає.

— Дугласе! Дугласе! Прокидайся, ти мене чуєш? Прокидайся!

Кристаль уже давно перервала «зв’язок» і безуспішно намагалася повернути Дугласа до життя.

Пітер сидів нерухомо та стискав його руку, дивуючись, звідки взялася вся ця морська вода на волоссі та одязі друга.

— Крис! У нього пульс зник! — раптом вигукнув він.

— Що?

— Серце… більше не б’ється!

— О ні, тільки не це, ні! — дівчинка пронизливо закричала та почала ритмічно натискати Дугу на грудну клітку. Потім у відчайдушному пориві приклала свої губи до губ друга і взялася щосили вдихати в нього повітря, як їх навчали в школі.

— Не вмирай, Дугласе! Не вмирай!

І через якийсь час почулося:

— Кх! Кх! Кх! — Дуглас закашляв.

Незабаром троє підлітків відпочивали, розтягнувшись поряд на землі в невеликому гроті, своєму сховку.

— Крис, ти мені можеш пояснити?

— Що саме, Дугу? — відповідала дівчинка, не розплющуючи очей: усі ці події її знесилили.

— Те, що я народився дванадцять років тому, і був живий також у 30-х роках, коли допоміг справжнім Невидимим. Там я помер і потім народився наново дванадцять років тому, щоб померти знову і… Загалом як це можливо?

— Ох, Дугу, навіть у мене немає відповідей на всі запитання…

— Але в тебе має бути теорія. У тебе завжди є теорія з будь-якого питання.

— Ну ось тобі моя теорія: час — це дивна річ, Дуту… а ти — це Двері.

— Фух, мені набридла ця історія. Хочу бути таким, як і решта.

— Можливо, ти вже таким став. Можливо, твоє… призначення — твої чудові здібності — були потрібні тільки для того, щоб урятувати Дамона, щоб він міг перемогти Скрімма, а зараз вони скінчилися. Хто знає?

— І тепер я вже більше не Двері! — він подумав про це й потім додав: — От чому я був таким особливим…

— Надто пізно, — оголосив Пітер із посмішкою. — Принаймні ми нарешті знаємо, куди подівся Malartiwn і що сталося зі Скріммом. Якщо подумати, можна й перелякатися.

— Чому? — запитав Дуглас.

— Я хочу сказати, що Скрімм ув’язнений в одному із цих гротів. У мене волосся встає дибки при одній думці про те, що він десь зовсім поряд.

— Точніше, був тут зовсім поряд… — пробурмотіла Кристаль, усе ще із заплющеними очима.

— Що ти маєш на увазі? — хором запитали Дуглас і Пітер.

Вони огледілися, неначе бачили свою печеру-сховок уперше; знову помітили тріщину в скелі й уламки каміння біля неї. Скелю начебто прорвали, щоб дати вихід чомусь або комусь…

— Окрім піратів, тут був у полоні й сам Скрімм! Ось звідки він утік, — вигукнув Дуглас.

Якийсь час діти мовчали.

Тишу порушила Кристаль.

— Кажи, Дугу.

— Як ти здогадалася, що… А, ну так, я зовсім забув.

— Так, я відчула, що ти хочеш поставити питання, але ж обіцяла не читати твої думки без твоєї згоди.

— А ти мені обіцяла?

— Тобі, може, й ні, а собі — так.

— Ну гаразд, — почав хлопчисько, — не знаю, чи є я ще Дверима чи ні, але зі здриганням думаю про найближчу ніч… Тому прошу тебе…

— Давай уже, — погодилася вона, розплющивши очі й розвернувшись, аби його краще бачити.

Цього вечора Дуглас побажав дядькові й тітці на добраніч раніше, ніж зазвичай, і пішов до своєї спальні.

Поки вони читали у вітальні, хлопчик спустився на кухню та взяв велике блюдо, поклавши на нього все найкраще, що знайшлося в холодильнику. Дугу навіть удалося підігріти чашку молока, яке Кристаль дуже полюбляла. Потім він сходив у ванну, одягнув піжаму й повернувся до спальні, де заліз під ковдру.

Дівчинка сіла в крісло, поклавши ноги на ліжко, та взяла Дугласа за руку.

— Ти впевнена, що тобі зручно? Не хочеш теж лягти? — запитав Дуглас.

— Спасибі, мені, дуже зручно. Там у маяку я звикла спати без особливих зручностей, тут же почуваюся королевою.

— Знаєш, Крис, я хочу сказати тобі одну річ…

— Давай.

Дуглас повернувся, і його очі зустрілися з очима Кристаль.

Він запитав себе, чи прочитала вона його думки. Якщо так, то рішення не «підглядати» — це одне, а цікавість — зовсім інше…

Вона посміхнулася, і Дуглас зрозумів, що все не важливо й немає потреби що-небудь говорити. Він ліг на інший бік і вимкнув світло, але руку дівчинки не випускав.

— Крис? — запитав він через кілька хвилин.

— Я тут, Дугу.

— Коли Невидимі давали клятву…

— Так…

— …вони присягнулися завжди бути разом, залишитися друзями навіки…

— Так, вони присягнулися також і в цьому…

— Але клятву було порушено. Вони більше не зустрічалися, Дамон навіть виїхав із Туманної Бухти. Як це могло статися?

Кристаль подивилася у вікно. Світло вуличного ліхтаря малювало дивні тіні на стелі.

— Я не знаю, Дугу… Напевно, подорослішали.

— Що ти хочеш сказати? Коли стаєш дорослим, вважаєш за краще забути все те, в що вірив, коли був маленьким? Чому мрії та дружба — це тільки фантазії? Вони нічого не варті?

Дівчинка чомусь зволікала з відповіддю, але Дуглас відчув, як вона сильніше стиснула його руку.

— Знаєш, моя бабуся розповідала, що люди — нібито жертви якогось вироку… немов хтось їх примушує постійно змінюватися, ставати іншими, втрачати здатність не лише пам’ятати те, у що вірили раніше, але навіть і пізнавати один одного при зустрічі. Вона казала, що зайнялася магією, щоб порушити цей закон. Тоді я не розуміла, що малось на увазі, але зараз починаю про це серйозно замислюватися.

— Це стосується всіх? Ми всі… приречені?

— Я ще не зустрічала дорослого, який би був не таким.

У Дугласа від чогось перехопило подих. У темряві він продовжував відчувати гаряче рукостискання Кристаль, але раптом здався собі дуже самотнім.

Він подивився туди, де, як він гадав, мали бути очі його подруги.

— Жодних кошмарів цієї ночі?

— Якщо якийсь кошмар суне сюди свій нахабний ніс, я скажу йому, що ти більше не приймаєш, — пожартувала дівчинка. І м’якше додала: — Жодних кошмарів цієї ночі, я тобі обіцяю.

І вона дотримала свого слова.

17

Неприємність на цвинтарі

Наступного дня вранці Дуглас пішов із дядьком і тіткою на похорон Девліна Стівенсона.

У церкві вони висловили співчуття вдові й дочці померлого Джесіці, що спеціально приїхала з Нової Англії, де мешкала останнім часом; потім дядько Кен став оглядатися, поки не зустрівся поглядом із Гретою Роулендс. Побачивши його, жінка підійшла й мовчки міцно обійняла друга. Тітка Гетті з Дугласом стояли позаду.

Після церемонії всі пішли за кортежем на цвинтар, який знаходився на порослому деревами зеленому пагорбі на краю скелястого пасма. Він був невеликим, могили, укриті трав’яною ковдрою, розташовувалися акуратними рядами, а доріжки служитель посипав білим гравієм.

Біля воріт чекав Дамон Найт. Він обійняв Грету й тітку Гетті, потиснув руку дядькові Кену й погладив Дугласа по голові. Іще раз подивився на хлопчика — трохи довше, ніж годилося, ніби згадуючи щось…

— Кендреде, Дамоне, я хочу вам дещо сказати, — раптом порушила мовчання Грета Роулендс. Потім кинула погляд на тітку Гетті й Дугласа, додавши: — Наодинці.

— Так-так, аякже, — погодився дядько Кен, трохи здивований. — Ви можете почекати хвилинку?

— Ну звісно, — відразу відповіла тітка Гетті. — Іди сюди, Дугласе, давай пройдемося.

Грета Роулендс подивилась, як вони віддаляються, і нарешті заявила:

— Я йду.

— Ти добре подумала? — запитав її Кендред Хелловей, ніби вгадавши, що вона має на увазі.

— Це єдиний спосіб, Кене, якщо взагалі існує який-небудь спосіб.

— Одну хвилинку, — втрутився Дамон Найт. — Можеш мені пояснити?..

— Дамоне, ти й Кен завжди були скептиками, але вже багато років мешканці Туманної Бухти приходять до мене, щоб дізнатися майбутнє… А попереду в усіх нас я бачу тільки пітьму… — Грета помовчала трохи, добираючи слова. — Начебто друзі мене покинули, залишивши сліпою.

— Твої…

— Карти, — пояснив Кен. — Грета з ними радиться, щоб… передбачати майбутнє.

— О, це більше, ніж просто отримання порад, Кене. Вони супроводжують мене вже стільки років і, якщо не брати до уваги кількох останніх тижнів, ніколи не зраджували.

— Так, це має бути жахливо для тебе, — сказав Дамон, намагаючись зобразити розуміння.

— Але сьогодні вранці вони раптом знову заговорили зі мною. Я вирвалася лише для того, аби попрощатися з Девліном, і зараз повертаюся додому. Упевнена, що зможу дізнатись, де ховається Ангус Скрімм.

Двоє чоловіків мовчки дивилися, як жінка розвернулася й пішла цвинтарною доріжкою.

Тим часом Пітер приєднався до Дугласа. У кущах неподалік також була Кристаль. Ніби нові Невидимі відчували необхідність віддати останню шану первинному Невидимому.

— Слухай, Піте, — почав Дуглас іще до того, як друг підійшов ближче. — Я раніше не мав слушної нагоди поговорити про це з тобою і з Крис…

— Але хіба вона не просиділа з тобою всю ніч? — відповів Пітер дещо сухувато.

— Так, але «образи» виникли лише під час богослужіння в церкві.

— Ти ж не хочеш сказати, що тобі з’явився привид Девліна Стівенсона?

— Ні, але йдеться про таке ж тривожне явище!

— Боже, Дуту, ти говоритимеш чи чекаєш, щоб я тут тебе привселюдно благав на колінах?

— Я знаю, де книга, — відрізав Дуглас.

— Malartium?! — вигукнув Пітер.

— Тихше ти! Так, саме вона.

— Як це може бути? Я думав, ці видіння приходять до тебе лише під час сну, а зараз…

— Так, — промовив Дуглас, червоніючи, — церемонія була трохи нуднувата, і я…

— Ти заснув! — спалахнув Пітер, здригнувшись від думки, що його мати та знайомі прихожани могли це помітити.

— T-c-с! Тихіше, бодай тобі! Я не те щоб заснув, а тільки трохи задрімав і…

— Ти заснув.

— Ну добре, я заснув, але зате дізнався, де книга. Нам хіба не це треба? Головне — притиснути Ангуса Скрімма та врятувати наші дупи, а також решту мешканців Бухти, а може й не тільки їх!

— Добре, більше не перебиватиму, раз ти такий запальний!

— Тепер ми можемо говорити про книгу?

— Давай, я ж пообіцяв не перебивати, не тягни!

— Слава Богу! Так-от, Malartium… Якщо ти пам’ятаєш, в останньому видінні Дамон його кинув до підземної річки…

— Так, так, через тріщину в скелі.

— Атож, і потім жодних слідів не лишилося. Але зараз, коли я… спав у церкві, то знову бачив ту сцену, проте на цей раз зосередився не на Невидимих, а на книзі! Її ніс бурхливий потік, кидаючи на стіни вузького тунелю… потім темрява, знову вода й за нею — водоспад і підземне озеро…

— А потім? А потім?..

— А потім я впав уперед і здорово тріснувся лобом об лавку.

— Це не важливо!

— Як не важливо, дивися, яка гуля…

— Розповідай про книгу! Якби ти поспав трохи подовше, ми б уже знали, куди за нею треба йти і чи можливо її взагалі звідти дістати. Але мене більше за все турбує вся ця вода…

— Я, звичайно, не телепат, але думаю ось що: практично неможливо, щоб книга не постраждала, побувавши в такому потоці й пролежавши в озері стільки років.

— Тим гірше, нам нічого більше не лишається, як чекати твого наступного сну. А поки давай помовчимо, не хочу, аби нас почули.

— Не хвилюйся, народ тут напевно глухий через старість. Найближче до нас Дамон і мій дядько, але мені здається, вони більше захоплені своєю власною розмовою.

Тим часом Кристаль дочекалася, поки пройдуть усі люди, вибралася з кущів і вийшла за ворота. Удалині вона помітила Дугласа з Пітером, що досить-таки жваво розмовляли. Хлопці відразу ж замовкли, коли до них приєдналися дядько Кен, тітка Гетті й Дамон Найт. Дівчинка трималася віддалік, поклавшись на свої темні окуляри та гіпнотичні здібності.

Труну з тілом Девліна Стівенсона опустили в могилу й почали засипати землею. Пастор вимовляв формули останнього прощання.

Кристаль підійшла ближче, щоб запам’ятати обличчя присутніх (хтозна, може, знадобиться…), як раптом почула голос за спиною.

— Пані Кристаль Купер, я так розумію.

Кому належав голос, дівчинка зрозуміла, не оглядаючись: блондинові в темних окулярах і куртці з безліччю кишень. Уже кілька днів вона бачила його в найрізноманітніших місцях, але як не намагалася, так і не змогла прочитати його думки. Роберт Кершо насолоджувався сум’яттям Кристаль, як детектив, котрий зловив крадія на місці злочину.

— Що вам треба? — пішла вона у відвертий наступ.

— Не так грубо, моя люба, заспокойся. Не здогадуєшся, що мені потрібно? — він роздивлявся її із цікавістю. — Намагаєшся прочитати мої думки, так?

Дівчинка зробила крок назад.

— Як ви дізналися?

— О, ти будеш здивована, скільки всього я про тебе знаю. А зараз і ти дізнайся трохи: щодо мене телепатія не працює. Я дуже довго цікавлюся так званими паранормальними явищами і сам навчився дечому.

— Що вам треба? — похмуро повторила Кристаль.

— Мені потрібно знати все, що тобі відомо про Невидимих, — повідомив Роберт Кершо все тим же глузливим тоном.

— Не… Невидимих? — перепитала Кристаль, удаючи, що вперше чує це слово. — А хто це такі?

— О, дурною вирішила прикинутися? Погодься, це тобі не личить. Чи, може, хочеш, аби всі дізналися, що сталося з внучкою нещасної Сьюзан Купер?

— Ох, негідник! — закричала Кристаль, спробувавши вдарити його ногою в пах, але журналіст уник удару і схопив її за зап’ясток.

— Заспокойся ж, тобі кажуть! Я тільки збираю інформацію!

— Що тут відбувається? — спитала якась пані в темно-фіолетовому пальті, підійшовши до них. — Кристаль Купер… це ти?

— Бачиш, не варто було так хвилюватися. А зараз ходімо зі мною, — урезонював дівчинку журналіст, тягнучи до виходу із цвинтаря.

Тим часом до пані в пальті підійшли ще люди, та й решта присутніх звернула увагу на сцену, яка розігрувалася неподалік.

— Відпусти мене, негіднику, — прошипіла Кристаль, — інакше я заявлю, що ти педофіл і намагався мене зґвалтувати!

— А, так тобі до притулку схотілося? — не відступав Роберт Кершо, починаючи нервувати. — Не розумієш хіба, що тобі в сто разів вигідніше спокійно піти зі мною, ніж попастися цим мегерам зі шкільного комітету?

— Піти з вами? — хтось міцно схопив журналіста за руку. — Не думаю, що це необхідно.

— Хай йому біс, — вилаявся Кершо, — тут бракувало ще знаменитого Дамона Найта! — Він спробував вивільнити руку, не відпускаючи, проте, Кристаль. Але Найт, хоч і був набагато старший, не піддався та втримував Роберта доти, доки хтось високий і кремезний вдягнув на нього наручники.

Цим кимось був не хто інший, як шериф, або начальник поліції Туманної Бухти, давній друг Дамона Найта і Кендреда Хелловея.

— Хай йому біс, я ж не зробив нічого поганого! — протестував журналіст.

— Ти помовч. Розберемося. Усе правильно, Найте?

— Спасибі за втручання, — відповів Дамон Найт, який насправді був би набагато щасливіший вирішити цю справу самостійно.

Шериф нахилився до дівчинки, навколо зібрався натовп людей, що навперебій цікавилися, чи все з Кристаль нормально, чому вона втекла з дому. Трохи віддалік стояли Дуглас і Пітер, які нічим не могли допомогти своїй подрузі.

— Ну, юна панночко, — почав шериф, — боюся, ти теж мусиш піти зі мною.

Кристаль спробувала застосувати який-небудь зі своїх трюків, але не змогла впоратися зі свідомостями стількох людей одразу, і зрозуміла, що потрапила в пастку.

— Ви не повинні її заарештовувати, вона нічого поганого не робила, — запротестував Дуглас підбігаючи.

— Я не збираюся її заарештовувати, хлопчику. Але не можу й допустити, щоб вона вешталася вулицями, не маючи опікуна! Це для її ж добра. Ти зрозумієш, коли подорослішаєш.

— Отож, коли подорослішаю, — передражнив Дуглас.

Перелякана Кристаль переводила погляд із однієї людини на іншу, шукаючи шлях до втечі.

— Пане шерифе, прошу не ухвалювати поспішних рішень, — сказав у цей момент Дамон Найт. — Дозвольте, я стану її опікуном на декілька днів, а потім що-небудь вигадаємо.

Усі присутні замовкли, потім почали лунати вигуки схвалення. Шериф був заскочений зненацька.

— Але… я сумніваюся, пане Найте. Звичайно, вас у цьому місті всі знають, але…

— …Якщо сама Кристаль не проти залишитися зі мною, я хочу сказати, — продовжував Дамон. — Я добре знав її бабусю й виконував різні її доручення. Зараз мені трапилася нагода це підтвердити.

— Нічого не вийде, ви й самі чудово знаєте, що це незаконно! — заперечив Роберт Кершо.

— А ти заткни пельку! — вилаявся шериф.

— Я згодна! — радісно оголосила Кристаль.

Сам Дамон Найт запропонував їй піти з ним!

Той самий Дамон Найт, ватажок первинних Невидимих!

— Іди до мене, крихітко! — сказав він і обійняв дівчинку.

— Ми дуже цінуємо вашу великодушність, — повідомив шериф. — Але насправді ж затриманий має рацію…

— Дуже вдячний, — відреагував Кершо.

— Дядьку Кене, скажи що-небудь, — прошепотів Дуглас.

— До речі, Ендрю, — втрутився дядько Кен. — Ми всі поважаємо Дамона Найта…

— Дійсно, шерифе, — підтвердив пастор.

— Так, це було б найкращим виходом, — додала тітка Гетті.

— Так що, Ендрю, припиняй упиратися, — присоромила його нарешті якась пані, котра цілком могла бути його дружиною.

— Ну… ну, якщо всі згодні, тоді хай так і буде. Пан Найт подбає про неї кілька днів, поки суд у справах неповнолітніх винесе ухвалу в цій справі.

Слова шерифа потонули в загальних аплодисментах.

— Ур-ра! — закричали Кристаль, Дуглас і Пітер, обіймаючи один одного й підстрибуючи від радості.

— Ура панові Найту! — вигукнула тітка Гетті, і потім несподівано: — Ой, вибач…

— Ви з глузду з’їхали? — протестував Роберт Кершо. — Поводитеся, як натовп п’яниць!

Але на нього не звернули уваги. Усі, дещо підбадьорені, повернулися до траурної церемонії. Шериф відвів Роберта Кершо до відділку.

Перед тим як журналіста вивели із цвинтаря, він кинув останній погляд на Дамона Найта.

— Хай живе філантроп, — пробурчав Нишпорка з нещирою усмішкою. Кершо відчув новий слід, який зможе ще більше наблизити його до розкриття таємниці Невидимих.

18

Новий дім Кристаль

У «картковій кімнаті», як її називала Грета Роулендс, було темно: вікно закривали віконниці. На круглому столі горіла свічка, а більше світла ворожці й не треба. Грета взяла строкату колоду карт, зосередившись на Ангусові Скріммі. Вона стиха говорила низьким голосом: «Друзі мої, допоможіть мені. Розкажіть про Ангуса Скрімма… Де він знаходиться? Дайте мені відповідь, допоможіть зрозуміти…»

Колода перетасована. Із напівзаплющеними очима Грета зняла першу карту. Перевернувши, кинула її на стіл картинкою догори: смерть, карта зміни, відновлення. Щось одне закінчилося, і щось інше відроджується з попелу…

— …І нарешті, за цими дверима, — сказав Дамон Найт, роблячи паузу для більшого ефекту, — розташовується басейн.

— Ніч-о-ого собі, пане Найте: цей будинок анітрохи не гірший за мій занедбаний маяк, — вигукнула Кристаль і, задоволена, побігла до води, що красиво підсвічувалася.

— Ну, старого маяка в мене немає, але є невелика слабкість до зручностей, — усміхнувся Дамон.

Дівчинка сіла на краєчок басейну та занурила руку у воду, зовсім не боячись намочити одяг.

— А хіба можливо, щоб за стільки років у вас не виникло бажання розділити це все з кимось іншим?

— Гм, так, ну ти знаєш: справи… і потім, після настання певного віку я, можливо, став приділяти дуже велику увагу своїй персоні. А от останнім часом почуваюся самотнім…

— О, про це ви можете більше не турбуватися, — відповіла Кристаль, кидаючи лукавий погляд.

Дамон Найт раптом став серйозним.

— Адже й ти мала почуватися самотньою, чи не так?

Дівчинка подивилася на дно басейну. Зітхнула стиха.

— Бабуся Сьюзан була чудовою, вона всю себе присвятила мені. Коли я поверталася зі школи, ми прогулювалися лісом — це було дивовижно. Дівчинка підвела очі, її погляд немов відображав спогади. — Вона дуже любила природу й казала, що люди забули головне: вони теж є її частиною, і наша самовпевненість не призведе ні до чого хорошого. Ми проводили не одну годину, спостерігаючи за колиханнями якої-небудь квітки або дерева. Спочатку я думала, вони абсолютно нерухомі, але завдяки бабусі дізналася: це зовсім не так, просто їхні рухи часто майже непомітні та залежать від сонця, вітру, того, що знаходиться поряд із ними… Так, я навчилася почуватися дійсно частиною природи, а її вважати своєю частиною…

— …але?

Дівчинка подивилася на нього з подивом: вона не думала ні про яке «але». І раптом почула свою відповідь:

— Але мала небагато друзів свого віку, тому що всі вважали мене дивною, а іноді й боялися… потім почали називати відьмою…

Дамон сів поряд і легенько притиснув дівчинку до себе.

— Я тебе розумію, маленька, навіть не уявляєш наскільки, — прошепотів він. Потім відсторонився й уже бадьоро продовжив. — Але тепер усе по-іншому, правда? Сьогодні ти знайшла двох прекрасних друзів…

Кристаль витерла ніс рукавом і посміхнулася.

— Так, але… Пітера я знаю давно, з нашої школи він один серйозно до мене ставиться. А Дуглас… Із ним познайомилась усього кілька днів тому. Він хоч і здалеку, але класний хлопець. Мені б хотілося, щоб ми всі стали однією сім’єю.

— Тобі родини бракує, так?

Кристаль відвела погляд і не відповіла.

— А що, як ми запросимо Пітера, Дугласа та його тітку з дядьком сьогодні на вечерю?

— Це було б здорово!

— Ось і чудово, — сказав Дамон підводячись. — А зараз будь як удома. Я піду завершу кілька справ. Побачимося за обідом.

— Якщо я не загублюся в цьому будинку!

Кристаль продовжувала сидіти, неуважно водячи рукою по воді й спостерігаючи, як Дамон Найт віддалявся викладеною широкими білими плитами підлогою, поки не зник за дверима з матового скла. Уперше з моменту смерті бабусі в душі дівчини оселився спокій. Можливо, завдяки цій людині Крис віднайде сім’ю.

Хоча ні, було щось не так, якесь відчуття, котре вона хотіла би відігнати. Останні кілька днів Кристаль невпинно прагнула відновити справедливість, ризикувала власним життям і життями своїх друзів. Вона втомилася й розуміла, що слід відпочити… А може, залишити все й жити так, як живе більшість підлітків її віку? Думати про свята, про кінофільми, про одяг чи про їжу? Раптово їй схотілося прийняти гарячу ванну, забути про все та присвятити трохи часу самій собі. Мир, безтурботність, спокій…

Щось було не так у будинку Дамона Найта.

Мир, безтурботність, спокій, забути про все…

Вона відчувала «це», як щось підступне, що охоплює поступово весь будинок.

Мир, безтурботність, спокій, забути про все, почати знову…

Це був Скрімм. Зовсім поряд. Напевно, обрав Дамона Найта своєю наступною жертвою!

— Де ти, Ангусе Скрімме? — укотре повторила Грета Роулендс.

Нарешті карти почали говорити.

Випав король денаріїв. Він був перевернений, лежав головою донизу: це теж мало значення. Зважаючи на суперечності людської натури, самі собою карти не дають прямої відповіді — добре або погано, позитивно або негативно; але якщо вони випадають у переверненому вигляді — слід ураховувати тільки негативні характеристики.

Саме цього Грета й боялася: щось зловісне виникло в Туманній Бухті… Не щось, а хтось. Хтось жорстокий повернувся та хоче значно посилити свою могутність. І йому, ймовірно, це може вдатися.

— Ангусе Скрімме, та будь ти тисячу разів проклятий!

Нарешті ворожка отримала підтвердження: її друзі Сьюзан, Марк і Девлін не померли, а були вбиті! І вбивця не спійманий.

Наступною картою випав диявол.

Диявол… спокушає дружньо, щоб потім уразити…

Хтось веде подвійну гру: хоче здаватися тим, ким не є, чекаючи сприятливого розвитку подій.

Десятка пік: друзі в серйозній небезпеці. У смертельній небезпеці!

Верховна жриця… Слава Богу! Можливо, є надія: якась дівчинка з розвиненими екстрасенсорними здібностями намагається перешкодити Ангусу Скрімму. Якраз у цей момент вона випробовує свою силу…

Кристаль сиділа на краю басейну. Закривши долонями очі, намагалася виявити присутність Ангуса Скрімма, яку так сильно зараз відчувала у цьому будинку.

Тим часом дівчинка відчула неприємний осад: вона не змогла прочитати думки Дамона Найта. Не то щоб намагалася зробити це навмисно, ні, таке не входило в її плани. Але вона настільки звикла відчувати емоції, а то й напрям думок тих, із ким доводилося спілкуватись, що для неї було природним хоч разочок, та «піддивитись». А тут нічого. Як і з тим журналістом, Робертом Кершо, на цвинтарі. Їй узагалі було важче читати думки людей із сильною волею, з непохитним характером. Але принаймні тоді вона такого почуття не мала.

Кристаль спробувала збільшити радіус дії своїх здібностей. Почала сприймати емоції слуг, які, змінившись, із радістю збиралися додому, а потім — навіть тварин, що знаходяться в будинку або біля нього.

Раптом вона зловила потік зловісної енергії, який спускався від будинку до певного місця в Туманній Бухті.

Дівчинка оглянулася та спробувала простежити за ним.

Грета Роулендс витягнула карту башти.

Башта! Усе йшло до поганого кінця, усе ставало ще гірше. Тут було нерозуміння, віра незрозуміло в що.

Карта повішеного, яка означає сумнів, неспокій…

І ось довгождана дама чирв (ізнову дівчинка з екстрасенсорними здібностями), тендітна й беззахисна… а зараз піки, це все негативне… Малій загрожує серйозна небезпека, слід дати їй про це знати!

Хвилиночку: сонце! Сонце освітлює все й відгонить біду. Дівчинка не сама, вона може розраховувати на хоробрих спільників. Двоє її однолітків, одним із яких, напевно, може бути й племінник Кендреда Хелловея…

Проте тепер їм загрожує смертоносна пастка, і до цього причетний друг Трети — Дамон Найт. Але яким чином? І ось з’ясовується таке, що не вкладається в голові: існує якийсь зв’язок між Ангусом Скріммом, Дамоном Найтом і його будинком… неначе…

— Ну й дурепою ж я була!

Вражаюча ідея народилася в Трети Роулендс, і в той же час вона відчула чиюсь вимогу підкоритися.

У цей момент порив вітру змішав карти на столі, хоча вікно було зачинене.

— Я знаю, що ти тут, марно ховаєшся, — промовила Грета, оглянувшись у пітьму кімнати. Іще раз поглянула на карти: дівчинка з екстрасенсорними здібностями вже знає, що їй загрожує небезпека.

— Грето, ні-і-і! — нестямно закричала Кристаль через відстані. Вона дуже далеко, щоб допомогти хіромантці: як же втрутитися? Дівчинка кинулася до телефону, що висів на стіні. Швидко набрала номер.

— Приймальня шерифа, — відповів жіночий голос.

Грета сумно посміхнулася й продовжила відкривати карти. Якби в неї була можливість урятуватися, друзі повідомили б її про це.

— Ну давай, мій дружечку. Минуле завжди повертається, чи не так? — прошепотіла вона в темряву, а та все ущільнювалася, стягувала морок на себе, як зголодніла «чорна діра».

— Рятуйте, одну жінку можуть убити, ви маєте мені допомогти! — залементувала Кристаль у телефонну трубку.

— Заспокойтеся. Як вас звуть і звідки телефонуєте? — безпристрасно запитав жіночий голос.

— Це не важливо! Жінку, якій загрожує небезпека, звуть Грета Роулендс, вона живе в…

Хіромантка по картах стежила за відчайдушними спробами Кристаль, і в той же час шукала хоч який-небудь вихід, альтернативу своєї вже визначеної долі.

«Чорна діра» збільшилася в розмірах настільки, що стала засмоктувати карти, котрі лежали на столі та впали на підлогу, разом із найлегшими предметами меблів. Із ними з кімнати йшло і повітря.

— Добре, я зрозуміла, тепер заспокойтеся, — лунав жіночий голос у телефонній трубці.

— Та припиніть ви мене заспокоювати! Краще скажіть, що за цією адресою вже відряджено людей!

— Відряджати? Навіщо?

— Тобто як?..

Голос став нижчим.

— Ми ж не можемо брати до уваги всі дзвінки від неврівноважених юних персон.

Кристаль не повірила своїм вухам.

— Але я ж вам повідомляю про підготовку вбивства і…

— Що може знати про вбивства таке ніжне створіння, як ти, Кристаль?

У дівчинки все похололо всередині.

— Звідки ви знаєте моє ім’я? Я вам його не називала…

Тепер це був уже явно чоловічий голос.

— Магія — не дитячі іграшки, дитинко моя.

Із Грети градом лив піт, серце билося, як божевільне, а дихати ставало все важче. Тепер вона знала, що порятунку не буде, але продовжувала відкривати карти, які вмить зникали разом із залишками кисню. В її друзів є надія? Зло буде переможеним?

П’ятірка чирв. Повернення, подив, помилкові обіцянки…

Кілька, швидше за все п’ять чоловік приходять на допомогу дітям. Хто вони? Минуле… вони з’явилися з минулого? Ні, вони представляють минуле, яке було таким лише в якомусь сенсі. Вони наближаються не морем, не землею, не повітрям, але все-таки наближаються. Як це може бути?

В очах у Грети потемніло, уже не було сил фокусуватися на предметах. Через кілька секунд усе буде скінчено. Вона відкрила останню карту і знайшла те, що шукала.

Місяць. Промені світла здалеку, потім зірки, і нарешті, сонце. І з ним разом — надія.

Минуле повернулося, щоб сплатити за рахунками.

Остання думка Грети була адресована Кристаль. Немов заповіт підтримки та побажання сміливо йти вперед.

Дівчинка отримала послання, але воно не допомогло зупинити сльози.

І цього разу вона не змогла перешкодити Ангусу Скрімму.

19

Маску гетъ!

Коли Пітер Пікі ввечері прийшов по Дугласа в дім Хелловеїв — його дядька й тітки, він побачив там метушню.

— О, Пітере! Ласкаво просимо! — на ходу привітала його тітка Гетті та побігла вгору сходами зі швидкістю, яка при її комплекції вельми вражала. За мить вона вже була на другому поверсі.

— Так мені можна ввійти, пані Хелловей? — обережно запитав Пітер.

— Звичайно, Пітере. Даруй, я трохи затримаюся. Дуглас у своїй кімнаті, онде. Проходь, почувайся як удома.

— Спасибі, пані Хелловей, — відповів хлопчик, поправляючи краватку, вдягнену до того, що він звик вважати своїм парадним костюмом.

Піт піднявся сходами і, поспішаючи до кімнати Дугласа, ледь не налетів на тітку Гетті, яка гамселила у двері ванної.

— Вибач, Пітере. Гей, чоловіче, ти збираєшся виходити?

Дядько Кен прочинив двері:

— Привіт, Пітере.

Він був одягнений у велюрові брюки з легким жилетом і піджаком з накладками на ліктях — так, як його зазвичай бачили в бібліотеці.

— Ти хочеш, напевно, щоб я збожеволіла? — спокійно запитала тітка Гетті. — Ти чекав стільки років і нарешті вирішив мене добити.

— Га? Що ти хочеш сказати, Гет?

— Я кажу, що не ходять на вечерю до одного з найвідоміших людей Сполучених Штатів Америки, прибравшись вченим обідранцем!

— Ходімо, Гет. Дамон і я знаємо один одного з народження, і лише через…

— Ну я точно збожеволію із цим…

— Гаразд, сама скажи, що я маю вдягти.

Здивований Пітер залишив немолоду пару в суперечці й постукав до Дугласа.

— Агов, Дугу, можна ввійти?

— Заходь, заходь… Що ти про це думаєш? — несміливо запитав хлопчина, коли Піт відчинив двері. Це був той же Дуглас, але в чистішому й випрасуваному одязі. Мабуть, його батько не подбав про те, щоб купити синові який-небудь елегантний костюм. Але Дуглас постарався виглядати якомога пристойніше, ймовірно, через Кристаль.

— Я от що думаю… — сказав він, червоніючи. — Я одягнувся, як завжди, адже нічого кращого в мене немає. Ти подивися… не здаюся я ідіотом?

— Не більш, ніж я, — відповів його друг, пригнічено дивлячись у велике дзеркало на дверцятах шафи, і почав знімати піджак і краватку.

— Е, Піте, що ти робиш? Ти…

— Я знаю, що роблю, — посміхнувся Пітер, кидаючи піджак і краватку на ліжко, — тільки уяви, як сміятиметься Крис, побачивши мене в цьому вбранні. Ти не даси мені свій светр?

— Хочеш сказати, що Крис не подобаються елегантні чоловіки? — запитав Дуглас, простягаючи другу одяг.

— Спокійно, усе нормально, — відбувся жартами Пітер, натягуючи светра. Зазирнув у дзеркало: на кілька розмірів більше, ніж треба. Крім того, хлопчина виглядав тепер старшим за свій вік.

— Піте, слухай, — раптом серйозно сказав Дуглас. — Сьогодні після обіду я дивився комікс, тут на ліжку… Ну й заснув…

— Тільки не кажи, що тобі наснилося продовження про Malartium). — схвильовано перебив Пітер.

— Саме так. І тепер я знаю, де він зараз знаходиться.

— Що означає «зараз знаходиться»? Хіба сон був не про події шістдесятирічної давнини?

— Не можу сказати напевно, але я відчуваю. Пам’ятаєш, минулий сон урвався на тому, що книга потрапила в підземне озеро?

— Так, так…

— Так-от, не знаю, як вона звідти перенеслася, але зараз книга в гроті, всипаному уламками… — чого ж? — гірського кришталю… або, як його, кварцу, чи що.

— Ну і?

— Ну і все. Цього разу я більше не бачив нічого особливого. Сон тим і закінчився. Тому думаю, книга ще лежить у тому гроті й, що найголовніше, у сухому місці.

— Та ну!

— Іще не все. Може, звичайно, це нічого не означає, але зараз я прокинувся спокійним, а не переляканим і з калатаючим серцем. Здається, мої видіння досягай логічного кінця, і тепер я вільний. Готовий заприсягтися, що мій наступний сон буде вже без кошмарів.

Несподівано двері відчинилися, а Пітер, не встигнувши відповісти, так і залишився з відкритим ротом.

— Спробуйте тільки сказати, що ще не готові! — напала на них тітка Гетті.

— Давно готові, тітко.

— Добре, хлоп’ята, ви не дали мені розчаруватися в чоловіках.

— Раді старатися! — відповіли хором двоє друзів. — …пані Хелловей, — додав Пітер.

Електричні ворота будинку Дамона Найта відчинилися з неголосним дзижчанням.

Кендред Хелловей, який виходив із машини подзвонити в домофон, знову сів в авто й увімкнув першу передачу.

— Слухай, адже він не запитав твого імені, звідки він знає, що це ми? — стривожився Дуглас.

— Швидше за все, друже, — втрутився Пітер, — тут установлені телекамери.

— Гадаю, що Пітер має рацію, Дугласе, — відповів дядько Кен. — А оскільки не видно охоронців, тут дуже довіряють системам автоматичної сигналізації.

— Ага, — прошепотів Дуглас на вухо Пітеру. — Поки Ангус Скрімм не прийшов до нього в гості…

У вечірній прохолоді автомобіль їхав крізь хвойний ліс звивистою доріжкою. Із-за дерев виднілася розкішна вілла мільярдера, схожа на гігантську змію, що витончено облаштувалася на гірському схилі.

— Гей, Піте, що ти про це скажеш? — вигукнув Дуглас.

— Я нічого не можу сказати, просто немає слів!

— Здорово! Напевно, тут і антена супутникова є.

— Та що там антена, він прямо цілий супутник може орендувати!

— Хлоп’ята, прошу вас, — сказала тітка Гетті, — не так жваво. Не забувайте, що для нього все це нормально.

— Нормально? Гаразд, я навіть не питатиму, де в них у будинку туалет, щоб не заблукати!

Дядько Кен зупинив машину біля гранітних сходинок ґанку, які вели до масивних двостулкових дверей інкрустованого дерева. Усе здавалося спокійним, хоча Дуглас відчув нав’язливу присутність чогось таємничого.

Двері відчинилися, показалися Дамон Найт і Кристаль, яка побігла до своїх друзів. Дівчинка посміхалась, але підлітки відразу зрозуміли: щось не так.

— Крис, ти стривожена? — запитав Пітер пошепки.

— Грета, — відповіла Кристаль, прагнучи не показувати своєї пригніченості, — мертва. Її убив Скрімм!

— Що? Але як… Як?!

— Це ще не все, — продовжувала дівчинка, якомога сильніше притишивши голос. — Тут у будинку щось є, я це відчуваю всім своїм єством, але не можу зрозуміти, що це таке і хто нам загрожує!

— Ну, — мовив Дуглас, — принаймні про кого може йтися, здогадатись неважко, чи не так?

Кристаль подивилася на Дамона і родичів Дугласа, які заходили до будинку.

— Я цього не говорила, Дугу, дійсно не говорила.

— Що ти маєш на увазі?

— Діти, ви йдете? — з ґанку покликав Дамон Найт.

— Так, ми зараз, — радісно відгукнулася Кристаль і побігла до нього. Хлопці задумливо пішли за нею.

Усе, що вони чули раніше про цей будинок, не йшло в жодне порівняння з тим, що вони побачили насправді.

Гігантські зали (тут хоч їздь на велосипеді); каміни, настільки просторі, що всередині можна було не тільки крісло поставити, але й цілу кімнату обладнати; а найголовніше…

— Пане Найте, адже це не гусяче яйце, як мені здається… — пожартував Дуглас, дивлячись на великий коштовний камінь у скляному футлярі нагорі невеликої колони.

Господар посміхнувся й підійшов, щоб увімкнути підсвічування.

— Це — перлина колекції Дамона Найта. Найбільший алмаз, здобутий на моїх копальнях у Південній Африці.

Запрошені підійшли розглянути експонат.

— Але ви, молодь, напевно більше оціните це, — сказав Дамон. Дерев’яна стіна від’їхала убік, і підлітки побачили кінотеатр принаймні на двісті місць, та ще й з панорамним екраном.

— Вражає, пане Найте, — прокоментував Пітер, ще не оговтавшись від здивування.

— Вражає? — приголомшено повторив Дуглас. — Та це просто «вау!» Ні, «супервау!» Або…

— Ви маєте ще побачити басейн, — перебила його Кристаль, не давши продовжувати до безкінечності.

— Басейн?

Господар будинку щиро розреготався.

— Проведи їх, Кристаль. Ми чекатимемо на вас в обідньому залі.

Підлітки побігли на нижній поверх, а Найт повів гостей до обіднього залу: неосяжного приміщення з мармуровою підлогою та високими візерунчастими вікнами, з видом на затоку.

Але найнезвичайнішим було те, що із самої середини скельної стіни виливався водоспад, відокремлений усього лише товстим бар’єром із опуклого скла.

— Непогано, Дамоне… — на більше в Кендреда Хелловея забракло слів. Він поглянув на свою дружину, яка теж сторопіла від захоплення. Усупереч її застереженню дітям, вона здивувалася сильніше за всіх: як роззявила рот від подиву, ледве переступивши поріг цього будинку, так більше його і не закрила.

— Ця скляна стінка не пропускає звуків, — із задоволенням пояснив Дамон Найт. — Інакше нам довелося б кричати один одному, аби бути почутими. — Потім він жестом запросив гостей спуститися на три сходинки вниз, до ніші, яка слугувала за вітальню. А сам підійшов до візка з лікерами та почав готувати аперитиви.

— Я перепрошую за таке запитання, Дамоне, — Гетті Хелловей нарешті змогла щось вимовити. — Як вам удається підтримувати все це в порядку? Я поки що не бачила слуг. Ви чарівник?

Задоволений господар розсміявся.

— Прибиральниці приїжджають із сусіднього міста один раз на тиждень. Роботи небагато, якщо взяти до уваги — як ви й самі чудово знаєте — що я тут практично не буваю.

— Так, ми читали про тебе в газетах, — пожартував Кендред Хелловей.

Мільярдер спустився до гостей, тримаючи тацю з напоями.

— Кене, — почав він серйознішим тоном, — ми вже говорили нещодавно, але я хочу продовжити зараз, коли присутня й твоя дружина.

«Ой», — подумав дядько Кен.

— Запитаю прямо: ти згоден розділити все це зі мною?

Пані Хелловей, яка почала пити свій аперитив, похлинулася.

— Ми ж уже говорили, Дамоне, у мене є моя бібліотека, і я більше нічим не хочу займатися. Мені подобаються книги, фантазія авторів…

— Фантазія, фантазія… — передражнив його Дамон, усаджуючись у м’яке крісло. — Узагалі, Кене, скільки тобі років? Гаразд, не відповідай, ми однолітки…

Кендред Хелловей іще раз подивився на нього: вони були одного віку, але старий друг виглядав молодшим на… десять? Ні, щонайменше на двадцять років.

— Ти говорив про фантазію, — продовжував Дамон. — Хочеш по-справжньому пережити ті відчуття, які в нас були, коли ми шукали собі секретний і таємничий сховок? Хочеш ізнову поглянути на небо та виявити, що зірки виблискують не так сильно, як твої широко розплющені очі? Хочеш ізнову стати тим хлопчиськом, котрим був? Я пропоную зробити фантазію частиною твого щоденного існування. Розділити разом зі мною вищу правду магії!

Дамон дав другу час подумати над цими останніми словами. Небо за вікном спохмурніло.

Кендред Хелловей був приголомшений. Він утратив ясність думки, не розумів, чого хоче… або навпаки, добре усвідомлював і бажав зупинити щось іще до того, як воно зайде дуже далеко.

— Спасибі, Дамоне, але я вже тобі говорив…

Найт розчаровано скрикнув, змахнув руками, і на підлозі спалахнуло зелене полум’я, від якого зажевріла стеля, шибки вибухнули й тисячі золотих іскор наповнили зал.

— Магія, Кене! Справжня магія!

Дамон зробив інший жест, і все зникло, ставши таким самим, як було до того. Дуглас, Кристаль і Пітер бачили все крізь прочинені двері.

— Це Дамон, — прошепотіла Кристаль, але на її репліку друзі не звернули уваги.

— Магія, друже Кене! — повторив Дамон Найт. — Ну, яка твоя схвальна відповідь?

Кендред Хелловей уже по-іншому поглянув на друга, тоді на дружину, яка готувалася захищати свою точку зору… І замислився.

Він подумав про все те, що можна було б отримати. Про все, саме так. Про нову молодість, про нове життя, багатство, вплив, задоволення найменших капризів, володіння книгами, які вважаються втраченими назавжди, про розкриття найпотаємніших секретів!

А потім? Дізнавшись про все, випробувавши все й опанувавши всім, що ще можеш отримати?

Він подумав, як часто, дивлячись на світло у вікнах чужого будинку, згадував свою сім’ю та дитинство. Дитинство, — віднесене часом, але яке може повернутися в мріях, запахах і смаках, коли б ти не забажав… Як несподіваний подарунок.

Він подумав про людей, що приходили до його бібліотеки. Їхні обличчя, їхні очі були сповнені життя, малих і великих подій, які помічав також і він, адже є прекрасні дні, і є дні, про які краще не думати, що вони трапилися. Тому що ті люди, як і він сам, продовжували любити і мріяти.

Він подумав про свою дружину й багаторічне до неї кохання.

Він подумав про все це та ще про тисячу різних речей. І усвідомив, що в них і полягала та магія, яка його цікавила. І він її вже мав.

Кену хотілося пояснити це своєму старому другові, аби той зрозумів, аби спробував… Але, подивившись у його очі, побачив, що час і обставини створили між ними непереборну прірву. Тепер Кендред і Дамон уже надто далекі один від одного, щоб досягти розуміння.

Тому він просто сказав:

— Спасибі, мене це не цікавить.

У Найта перехопило подих.

— Як?.. — тільки й зміг вимовити він нарешті. — Жалюгідний, сповнений пафосу дідуган! Я тобі пропоную весь світ, а ти…

У цей момент Кристаль увірвалася до залу.

— Увага, пане Хелловею! Це Дамон, а не Ангус Скрімм… — але слова застрягли в її горлі, адже з вигуком роздратування Дамон Найт зробив жест, і дівчинку відкинуло до стіни.

Кендред залишив дружину й підбіг до Кристаль поглянути, чи не поранена вона. Раптом його осяяло. Повернувшись до друга, він запитав:

— Дамоне, ти сказав, що можеш дати мені все, що схочу, так?

— Так, — відповів той із обережністю.

Хелловей пильно подивився йому в очі.

— Поверни мені Сьюзан, Марка та Девліна, — промовив нарешті.

Дамон Найт зблід, потім посинів від злості.

— Замовкни! Мовчи, мовчи, мовчи!

Дуглас, що застиг як укопаний на порозі кімнати, бачив, як дядько Кен упав на підлогу, судомно схопившись за горло, груди його здіймалися… він не міг зробити вдих! Цей демон якимось чином не давав йому дихати!

Дядько боровся ще якийсь час, потім знепритомнів.

— Облиш його! — тітка Гетті кинулася до чоловіка на допомогу, і незабаром той почав дихати знову. — Що ти сподіваєшся отримати в такий спосіб?! — крикнула вона Дамону.

— Він дурень! Я запропонував йому те, до чого він завжди прагнув! Це не та фантазія, яку він хотів? Я дав йому можливість утілити фантазію в життя… Створити за її допомогою власний світ, і він відмовився!

— Ти обіцяв йому прямо протилежне, хіба не розумієш? Краса фантазії полягає в прагненні, а не у володінні; в ілюзії, у часі, витраченому на фантазування! А ти запропонував йому смерть фантазії!

Дамон Найт знову здійняв руки.

— Досить, пані, я…

— Негідник! — Дуглас рвонувся до мага.

— Хлопчику мій, — кинув Дамон Найт у його бік, — чи не занадто ти товстий для того, щоб зображати Еррола Флінна?

Дуглас відчув, що все його тіло несподівано обважніло. Із кожним кроком хлопчину все сильніше притискало до підлоги, поки, дійшовши до чарівника, він не впав на коліна. Сил підвестися вже не було.

— Будь… ти… п-проклятий… — безсило прохрипів Дуглас.

— Наших б’ють! — відчайдушно заволав Пітер, стрибнув Дамону на спину та накинув йому на голову скатертину. Прагнучи не дати магові виплутатися, шукав поглядом Кристаль.

— Крис, ти де? Сюди, дай мені руку!

Але дівчинка, хоч і прийшла до тями, та все ж байдуже спостерігала за розвитком ситуації, ніби її все це не стосувалося.

— Хлопчику мій, — пролунав голос Дамона в Пітера за спиною. Той оглянувся і побачив мільярдера, котрий спокійно налив собі келих червоного вина і продовжував: — Якщо хочеш зловити кого-небудь… або що-небудь за допомогою скатертини, ти маєш спочатку переконатися в тому, чи здатна скатертина втримати всіх…

— Утримати всіх? — пробурмотів Пітер, дивлячись на згорток у руках. Чарівника, якого він вважав спійманим, там не було, а в скатертині… великий волохатий павук упав йому на черевик, потім іще один і ще — усі жовто-чорні. Переляканий хлопчик випустив скатертину, і весь повзучий вміст вивалився йому на груди.

— Ой! Рятуйте! Криста-а-аль! Кри-и-ис!

Пітер катався по підлозі у відчайдушних спробах звільнитися від павуків, які заповзали йому під одяг.

— Криста-а-аль!!!

— Пітере! — хлопчина відчув дотик рук подруги. — Пітере, я не знаю, що ти бачиш, але на тобі нічого не немає, чуєш? Нічого немає!

Усупереч словам Кристаль, Пітер не наважувався розплющити очі, боячись, аби в них не заповзли павуки. Неможливо, щоб це була тільки ілюзія. Адже тисячі лапок лоскочуть його під одягом!

— Пітере, заспокойся, нічого немає!

Несподівано пролунав сміх Дамона.

— Можеш дивитися, хлопчику мій, — мовив маг. — Це був тільки жарт, сподіваюся, ти не сприйняв його серйозно, адже завжди здавався мені безстрашним хлопцем!

Пітер обережно розплющив одне око. Жодних павуків. Розплющив друге й почав обмацувати одяг. Ні, жодних павуків.

Регіт Дамона луною віддавався в просторому залі.

Тремтячи від потрясіння, Пітер подивився на дівчинку, що схилилася над ним.

— Це ілюзія, усього лише ілюзія…

— Лобовою атакою ми нічого не досягнемо, Піте. Варто знайти інший спосіб.

— Ви починаєте мене дратувати, хлопці, — сказав Дамон, хапаючи Дугласа за комір і тягнучи до товаришів. — А поки ви думаєте, як мене знешкодити… — Він дістав із кишені пульт дистанційного керування і натиснув на якусь кнопку. Перегородка з опуклого скла, що відокремлювала водоспад, від’їхала вбік і зникла в скелі. До залу ввірвалося холодне й вологе повітря. Мільярдер натиснув на іншу кнопку, і за водоспадом запалився прожектор, освітлюючи вхід до печери. — …у мене є для вас робота, — повідомив він, широко посміхаючись.

Шериф полегшено зітхнув, коли Роберт Кершо сів у потяг, який мав відвезти його якнайдалі від Туманної Бухти. Усю ніч і більшу частину дня полісмен вислуховував марення цього журналіста про незвичайних підлітків і якийсь загін шістдесятирічної давності. Шериф так і не зміг зрозуміти, чи вважає журналіст його таким же наївним, як і своїх читачів, чи багато років полювання на примар просто звели бідолаху з глузду.

Принаймні тепер це вже не його справа. Начальник потяга дав свисток, почувся звук дверей, що закривалися, і, швидше за все, шериф уже ніколи не побачить Роберта Кершо.

Неподалік, тримаючись осібно, двоє кремезних чоловіків чекали розпоряджень. Начальник поліції подивився на годинник і уявив, як його дружина вдома готує вельми непогану вечерю.

— Гей, начальнику, агов!

Шериф роздратовано підвів очі на вікна потяга. Роберт Кершо дивився на нього зі своєю звичайною немов приклеєною усмішкою.

— Послухайте, начальнику, даруйте, якщо помиляюся, але я так розумію, що мої розповіді не дуже збентежили вас, ґа?

— Угу, — відповів шериф. — Цілком правильний висновок, друже.

— І я боюся, що нічого не станеться, коли я вам скажу, що тут, у Туманній Бухті, готується щось жахливе, і лише я можу цьому запобігти.

— Абсолютно нічого не трапиться.

— Ось цього я й побоююся. Ну, до побачення.

— Бувай.

Усміхаючись про себе, Роберт Кершо відійшов від вікна. Іще раз перевірив талончик зі своїм ім’ям і адресу на валізі. Так, усе на місці: завдяки цьому він зможе спокійно отримати речі на станційному складі. Потім поправив на шиї фотоапарат. Той був у міцному чохлі, вистеленому всередині кількома шарами м’якої тканини. Щоб не сталося, як минулого разу, коли Кершо довелося стрибати з потяга і його «Нікон» розбився вщент.

Потяг рушив, і журналіст примусив себе сидіти на місці, поки охорона не піде зі станції. Потім чоловік підвівся й поспішно почав шукати порожнє купе.

— Дамоне Найте, — пробурмотів він, — я йду до тебе.

20

У пошуках утраченої книги

Приміщення, мебльоване функціонально й по-сучасному, було кабінетом Дамона Найта. Поляризаційне скло не пропускало променів уранішного сонця, допомагаючи Кристаль сконцентруватися. Дівчинка лежала на дивані із заплющеними очима, горілиць, схрестивши пальці рук на животі.

— Ти відчуваєш їхню свідомість? — запитав Дамон Найт.

— Звичайно, а ти думав, я тільки вчуся? — роздратовано відповіла Кристаль. — Вони бояться.

— Не мали б. Устаткування, яким я їх забезпечив, застосовують мої розвідники в Південній Африці, й додатково хлопці можуть розраховувати на допомогу «телепатки». Якщо хто і здатний знайти Malartium та повернутися живим і здоровим, так це вони.

— Ось це «якщо» мене й бентежить, — саркастично прокоментував Дуглас.

Кристаль навела «міст» між своєю свідомістю та свідомістю двох друзів: вона сприймала все, що вони випробовували; усе, що вона відчувала, відчували хлоп’ята.

Спочатку Дуглас звернув увагу на дивну річ: у нього почала зудіти рука, але, збираючись почухати її, він зрозумів, що свербить не в нього, а в Пітера. Так само й відчуття від інших рухів на зразок ходи або нахилів примушували його плутатися.

Проте із часом хлопчисько навчився відрізняти свої думки від думок і відчуттів інших.

Він перевірив спорядження, яке їм надав Дамон Найт. Не можна було сказати, що на цьому заощадили. Наприклад, каски, видані обом, були справжнісінькі, спелеологічні. Усередині хлопчина намацав подвійну підкладку з цупкого, не відомого йому матеріалу, здатного захищати від випадкових ударів і зберігати незмінною температуру голови. Ноги хлопців були взуті в масивні черевики, ідеальні для прогулянок горами, а для рук передбачалися рукавиці, котрі добре захищали, та не позбавляли пальці чутливості на випадок, коли доведеться за щось схопитися.

Пітер ніс навіть непромокальний ранець, куди слід було покласти Malartium, якщо той буде знайдений.

Найдивовижнішою річчю був сонар полегшеної конструкції, розміром трохи більше за пачку цигарок, прикріплений на поясі кожного з хлопчиків. На екран приладу виводилися контури стін печери з відстані більше ста метрів. Таким чином ризик заблукати й не знайти виходу був значно знижений. Хлоп’ята вирішили користуватися сонарами по черзі, щоб зберегти ресурс батарей.

— Що-небудь видно? — довідався Дуглас.

— Поки нічого, — відповів Пітер, не відриваючи очей від апарату.

Вони залишили вже далеко позаду будинок Дамона Найта, а кінця тісній галереї все не було видно.

— От цікаво, скільки нам іще йти до потрібного місця? Якби замість усіх цих причандалів він нам дав по велосипеду, можливо, ми виглядали не так переконливо, та зате дісталися б набагато раніше!

— А якщо б ти тоді на цвинтарі втримався від розповіді про свій сон щодо Malartium, ми, можливо, не опинилися б у такому становищі!

— Та щоб йому, ну звідки ж я міг знати, що Дамон Найт мене чує? У цього чолов’яги слух, як в орла!

— Зазвичай кажуть «око, як в орла». Не чув, щоб в орлів… Стривай! — Пітер підстрибнув. На екранчику дві червоні ламані лінії стін тунелю несподівано розійшлися. Хлопчисько натиснув на кнопку масштабування, і зображення збільшилося так, що позначилися контури великого грота. — Яблучко, Дугласе! Я б сказав, що це тут!

— Ти побачив? Достатньо було тільки підвищити голос…

Двоє друзів уже йшли знайомими місцями. Шум підземної річки досяг їхніх вух.

— Дивися, ми прийшли — он вхід до нашої секретної бази, — показав Дуглас.

— Або, за іншою термінологією, місце виходу Ангуса Скрімма з ув’язнення, — уточнив Пітер.

— Проте коли це так, то що сталося з чаклуном?

— На жаль, на даний момент ми не маємо можливості зайнятися цим питанням, — відповів Пітер, після чого заплющив очі, щоб краще зосередитися. — Крис, ти мене чуєш? Ми прийшли до грота. Що тепер?

Якийсь час хлопці чекали, потім пролунала чітка відповідь Кристаль.

— Я весь час вас чую, Піте. Дамон звелів проникнути в отвір, через який витікає підземна річка. Будьте уважні, моя вам порада!

Дуглас зазирнув до розколини й судомно ковтнув.

— Якби ми були вразливішими, я б сказав, що, судячи із шуму, цей потік понесе нас прямо до пекла!

— А ти дивися не впади в нього, — застеріг Пітер, починаючи спускатись.

— Тобі легко говорити, а якщо я все-таки впаду?

— Тоді пливи й тримайся якнайдалі від гострих виступів скелі.

— Знаєш, я тобі ще не сказав…

— Про те, що страждаєш клаустрофобією?

— Ну так, мені здається, що я страждаю також і клаустрофобією, але зараз маю на увазі інше…

Пітер повернувся й ліхтар на касці осяяв бліде обличчя товариша.

— Тільки не здумай сказати…

— О, ні! — вигукнула Кристаль у їхній свідомості.

— На жаль, друзі. Ваш товстенький Дуг не вміє плавати.

Пітер подивився на підземний тунель, яким потік спрямовувався до океану. Там не було жодного відрізка, де можна було б пройти спокійно: їм доведеться триматися за скелю впродовж усього переходу. Як туди, так і, якщо вийде, назад.

— Ну добре, Дугу, — сказав Пітер нарешті. — Перша порада все одно залишається: не впади до потоку!

— Знаєш що? Я ось думаю, що в картоплини більше розуму, ніж у тебе!

— Ну не знаю, чи втішить тебе те, що я плаваю досить непогано. Моя тітка працює інструктором і навчила мене навіть рятувати тих, хто потопає. Зокрема, робити штучне дихання.

— Тобто ти зможеш зробити мені «рот у рот»?

— Запевняю тебе.

— Тоді от що: якщо тобі доведеться рятувати мене, ну, якщо я таки впаду у воду…

— Так, Дугу?

— Дай мені потонути.

— Хлоп’ята, ворушіться, — втрутилася Кристаль. — Підтримка телепатичного контакту на такій відстані починає мене стомлювати!

— Добре, добре, Крис, не сердься, — відповів Дуглас. — А… Ти підеш першим, Піте?

— Гаразд, боягузе, іди за мною. І будь уважним, я прошу. — Він поправив окуляри та зник у тріщині.

— Ну що, вони просуваються? — нетерпляче запитав Найт.

— Звичайно, дядечку Дамоне, — відповіла Кристаль, надаючи сарказму останнім двом словам. Дівчинка помітила, що в неї тремтять руки: скоро доведеться перервати зв’язок і відпочити.

Дамон угадав думки Крис.

— Ти можеш облишити їх на деякий час. Думаю, наступної години хлопці тільки рухатимуться тунелем.

— Що таке, дядьку Дамоне, ти турбуєшся про мене?

По його безпристрасному обличчю пробігла тінь смутку.

— Я розумію, Кристаль, що ти маєш відчувати. Але коли закінчиться вся ця історія, я хочу, аби ти залишилася зі мною. Упевнений, із часом ти зрозумієш і схвалиш мій вибір.

Дівчинка глузливо посміхнулася.

— А інакше ти вчиниш зі мною так само, як зі своїми старими друзями? Усе ж було? Вони опиралися твоїй волі?

— Ні. Вони були піщинками в механізмі, який я запустив, аби стати Верховним Магом. Вони могли про щось здогадуватися. Було практично неймовірно, що вони зможуть мені перешкодити, але ставка у грі надто висока.

— Коли скінчиться ця історія, ти можеш зробити все, що схочеш, — сказала Кристаль зі злістю. — Спробуй примусити мене змінити світогляд. Чом би не розіграти комедію, вдаючи, що ти не в змозі цього досягти? Але поки я можу робити вибір, то ніколи не перейду на твій бік!

— Хлоп’ята, ви мене чуєте?

— Чуємо, але не так добре, як раніше, — відповів Пітер за обох.

— Так, я починаю втомлюватися. Могутній чарівник, який тут зі мною поряд, зглянувся, щоб дати мені невеликий спочинок…

— Тут усе чудово, — заявив Дуглас, намагаючись зробити свій голос веселим. Хоч і розумів, звичайно, що не зможе обдурити Кристаль, приховавши страх, який палив його розжареним залізом відтоді, як хлопчина почув гуркіт потоку внизу. — Будь певна, ми вкрай обережні. До того ж Піт — досвідчений плавець.

— Домовилися. Будьте уважні.

— Так, матусю. О’кей.

Спочатку одна рука, потім друга, одна нога, за нею друга — двоє хлопців просувалися вперед. Дуглас не припиняв дорікати собі за зайві кілограми. Пітер щохвилини дивився на сонар: ця темна галерея здавалася нескінченною.

— Дугу, я думаю, що ти не в змозі визначити за своїм сном, скільки нам ще йти до підземного озера.

— Абсолютно, Піте. Видіння було заплутаним і уривчастим. Ти пробував робити максимальне збільшення?

Пітер послухався поради товариша, зупиняючись, аби натиснути на кнопку.

— Стривай, зараз наведу. Спробую задати відстань до двохсот метрів…

Раптом камінь, за який Пітер тримався правою рукою, відірвався від скелі.

— Піте?.. — ледве чутно прохрипів Дуглас, заціпеніло дивлячись, як його друг падає в бурхливий потік. Кам’яний виступ, що трапився на шляху Пітера, зупинив падіння. Але, не витримавши ваги всього тіла, плече хлопчиська раптом зрадницьки хруснуло. Пітер скрикнув від болю.

— Йо-о-ой! Допоможи, Дугу… Рука не рухається, я не можу… не можу…

— Намагайся не ворушитись! — прокричав Дуглас, спускаючись до нього. — Я тобі сказав не ворушитися!

— Не можу нічого вдіяти! Камінь слизький! Я сповзаю!

— Тримайся! Ми вже майже на місці. Витягни ногу!

Дуглас схопив його за черевик.

— Я тебе тримаю, Пітере, тримаю! Тепер…

Але тіло його друга вже майже повністю сповзло з виступу. Черевик Піта вислизнув із рук Дугласа.

— Дугла-а-асе-е! — устиг прокричати хлопчик перед тим, як упасти у вируючі хвилі.

Кристаль здалося, ніби блискавка сяйнула в її мозку: дівчина відчувала лише жорстокий головний біль. Бабуся навчала внучку способам угамувати такий «телепатичний» біль, і Кристаль сподівалася, що зможе зробити це щонайшвидше.

Дамон Найт мовчав, аби не порушувати її відпочинку. Коли в нього буде Malartium, тоді вже маг не залежатиме ні від кого у світі. Він зможе знати, що відбувається в будь-якій частині планети… і за її межами.

Якби книга була в нього зараз, Найт би особисто міг спостерігати за цими двома шибениками.

Якби книга була в нього зараз, він сильно здивувався б, дізнавшись, що ніхто із цих двох не перебуває там, де, як він думав, вони мають знаходитися. У підземному тунелі не було нікого.

Річка продовжувала свій божевільний рух.

21

Стрімголов

Є люди, які вважають себе сміливими, та коли треба довести це на ділі, відступають назад. Інші навпаки, гадають, що вони — найостанніші боягузи, а потім дивують себе та інших своєю поведінкою. Ніколи не можна бути впевненим у тому, як вчиниш у надзвичайній ситуації, доки не зіткнешся з нею насправді.

Дуглас не довго думаючи, увійшов слідом за другом у хвилі бурхливого потоку. Можливо, якби він подумав, то не наражався б на небезпеку, міцно тримаючись за стіну тунелю. Але почуття обов’язку виявилося сильнішим.

Хоча в той момент він якось не пам’ятав про Пітера. Коли минула перша паніка, хлопчина зібрався на силі, вдихнув повітря та спробував уникнути зіткнення зі скельними стінами.

Захисна каска міцно трималася на голові, а оскільки була водонепроникною, ліхтар продовжував справно працювати. Не вміючи плавати, Дуглас рухав руками й ногами так, як бачив у кіно. Нарешті йому вдалося залишатися на плаву та дихати більш глибоко. Хлопчик не знав, з якою швидкістю його несе потік, але ця швидкість не була малою. Він навіть подумав, чи зможуть вони взагалі повернутися назад. Відзначив, що стіни стали значно ближчими одна до одної. Раптом попереду блимнуло світло ліхтаря на касці Пітера.

— Піте-е-ере! Буль… буль… — Піте-ере-е-е!

Дугласа знову накрили хвилі, він перекидався під водою, доки не втратив відчуття орієнтації. Неймовірним зусиллям спробував рвонутися вгору, але стукнувся каскою об дно потоку. Спливши від поштовху, закашлявся й судомно вдихнув. Прохід сильно звузився, так що висота галереї, як, утім, і її ширина, складала всього якихось два метри.

Пітер був десь поряд. Якщо пощастить, то, можливо… Ні! Що це там попереду? Роздоріжжя! Потік розділяється на два менші рукави. Ось би спробувати потрапити в той, куди понесло друга, який, є надія, іще живий.

Хлопчик побачив, як Пітера кинуло до лівого тунелю.

Дуглас щосили прагнув плисти в тому напрямі, але відштовхнувся дуже сильно й небезпечно наблизився до стінки. Різко вигнувшись, він зміг торкнутися скелі підошвами та пом’якшити удар, але його відкинуло в протилежний бік і понесло до правого тунелю.

Кристаль тим часом стало краще: біль у голові поступово вщух. Дівчинка покликала Дамона Найта й почала відновлювати зв’язок із хлопцями.

— Піте, Дугу, як справи? Ви на якому етапі?

— Ми впали у воду, Крис, — подумки відповів Дуглас, неймовірними зусиллями прагнучи втримати голову над водою і в той же час не вдаритися об стіни дуже вузької галереї. — Я втратив Пітера. Він поранений. Спробуй зв’язатися з ним!

— Я намагалася, але у відповідь маю тільки незв’язні уривки. Тримайся, Дугу! Ще побачимося!

— Не кидай нас, Кристаль! Будь на зв’язку!

— Буду, Дугласе, обіцяю!

Стеля ставала все нижчою. Дуг зробив глибокий вдих, подумавши, чи не стане той для нього останнім. Упірнув. Спиною, животом та ногами зачепив камені, подумки проклинаючи масивне спорядження, яке примусив одягти Дамон. Ліхтар на касці освітлював під водою стіни тунелю. Дуглас крутився навколо своєї осі так швидко й так довго, що перестав розуміти, де верх, а де низ. Проте хлопчик усвідомлював, що поповнити запас повітря ніде. В його очах потемніло, і він знепритомнів.

Дуглас отямився та зрозумів, що падає кудись сторч головою; скільки тривало падіння, визначити було неможливо. У його свідомості відчайдушно гукала Кристаль. Ледве розплющивши очі, хлопчик знову бовкнувся у воду. Але це була інша вода, спокійніша, без сильної течії. Спрямувався догори й опинився на поверхні. Тепер головна проблема — триматися на плаву.

Озирнувся навсібіч і відразу ж зрозумів: це і є підземне озеро з його сну! Але відразу згадав про те, що він не вміє плавати.

— Дугласе, прийом, ти мене чуєш? Розслабся та звільни свідомість! Я знаю, це важко, але ти маєш спробувати сприйняти мій досвід! Пливи так, як ніби це я пливу!

— Не вихо… буль… я не мо…

— Ти повинен це зробити, Дугласе. Випростайся та ляж на спину. Спочатку однією рукою. Потім другою. Тепер ногами. Ось, бачиш, ми вже на поверхні. Дихай, тепер достатньо злегка ворушити ногами й руками, аби триматися на воді.

— У мене виходить, Кристаль. У мене виходить!

— Я це знаю, Дугу. Розумничок!

— Гей, Крис, це легко! Тепер я роблю вже сам!

— Чудово, але зараз треба подумати про Пітера! Я налагодила зв’язок: він бачить тебе, але рука в нього не працює. Він не може триматися на плаву!

Дуглас оглянувся й неподалік помітив світло ліхтаря на касці Пітера. Обережно перекинувся на живіт і попрямував до нього, пливучи спочатку поволі, потім усе швидше та швидше.

— Продовжуй так само, Дугу. Однією рукою, потім другою. Однією ногою, потім другою…

— Добре, добре, далі я знаю.

Нарешті Дуглас наблизився до друга.

— Спокійно, Пітере… буль… буль… Я навчився плавати! — І ось, ледве дихаючи від утоми, друзі видерлися на берег підземного озера.

— Браво, Дугу, — вигукнув Пітер між нападами кашлю. — Розслабся: я не бачу необхідності застосовувати штучне дихання «рот у рот».

— Ну, що? Як їхні успіхи? — нетерпляче запитав Дамон Найт.

— Дісталися місця, — відповіла Кристаль, полегшено зітхнувши.

— Добре… Чудово! А спорядження?

Від такого питання чаклуна дівчинці стало смішно.

— У повній справності, починаючи з ультразвукових навігаторів.

— У такому разі скажи їм, щоб поквапилися.

Пітер уже помалу почав рухати лівою рукою. Хоча біль був іще сильним, швидше за все, він просто забив руку.

Завдяки непромокальному одягу хлопці залишилися сухими. Тільки волосся під касками змокло. Тому було холодно, і друзі тремтіли, як листя на вітрі.

Дуглас, здавалося, щось обмірковував.

— Даю долар за твої думки, — запропонував Пітер.

— Я дивлюся на озеро. Готовий заприсягнутися, що це його я бачив уві сні… хоча чомусь воно здається іншим.

— А раптом тут є ще одне озеро: можливо, нам слід було обрати інший тунель… Ти його теж бачив?

— Я не тільки бачив: мене ним понесло, а зустрілися ми вже тут.

— Маєш рацію, подивися догори, — повідомив Пітер, указуючи на два отвори в скельній стіні, звідки вивергалися могутні струмені води. — Мене винесло з першого отвору, а тебе — з другого.

— М-м-м… Так, можливо. Але все одно, озеро здається дещо іншим. Зараз розберемося… — Дуглас увімкнув свій сонар. — Діаметр водоймища близько ста метрів.

— Не варто шукати точності в снах. Тим більше, ти бачив озеро лише одного разу, так що не виключена деяка розбіжність між сном і реальністю.

— Не знаю, усе в пам’яті так перемішалося…

— Може, мені спробувати допомогти, Дугу? — втрутилася Кристаль. — Я на хвилинку відключуся від Пітера й зможу поліпшити контакт із тобою. Тобі слід лише концентруватися на тому, що пам’ятаєш зі свого сну.

— Це дійсно неймовірно, Крис. Гаразд, спробуємо.

Дуглас почав зосереджуватися на фрагментах сну. Кристаль здавалося, ніби вона занурюється в надзвичайну тривимірну відеогру. Дівчинка виразно побачила, як юний Дамон кинув Malartium до підземної річки, і раптом сама опинилася у воді, у напівтемряві. Роздивилася книгу, що перекидалась у хвилях. І так — кілька секунд: вода, бульбашки, вгору, вниз; а потім — темрява. Крис зрозуміла, що це провал у пам’яті її друга, і спробувала «піти» в цьому напрямі, докладаючи надлюдських зусиль. Книга потрапила до тунелю, яким пронесло Дугласа, і нарешті, її вимило… у підземне озеро.

А, так-от у чому річ! Зараз були на одному рівні водне плесо озера й те місце, де впадали в нього два рукави підземної річки; адже Дуглас і Пітер сьогодні летіли до водоймища з висоти кількох метрів. Мабуть, шістдесят років тому вода в цьому гроті була набагато вище.

Тепер книга запливла до тріщини в скелі… Кристаль максимально сконцентрувалася: їй слід було знайти орієнтир, щоб хлопцям було легше визначити, де знаходиться ця тріщина. Ось є виступ! Цей виступ у формі півнячої голови буде точним орієнтиром.

Знову темрява, провал у пам’яті, і нарешті, грот, усипаний кристалами…

— Досить! Я більше не можу, — вигукнула дівчинка в голові Дугласа.

— Не турбуйся, Крис. Ти дуже нам допомогла. А зараз відключися на декілька хвилин і відпочинь. Я знаю те, що ти бачила, і, гадаю, зможу знайти камінь на зразок голови півня, — вголос заспокоїв її Дуглас.

— Чудово, хлопці, зв’яжемось.

— Голова півня? — повторив Пітер, що не брав участі в «контакті».

— Так, шістдесят років тому рівень води в озері був набагато вищий, і книга могла потрапити в тріщину недалеко від каменя такої форми.

— Слід буде дертися вгору, так?

— Так, але якщо це буде дуже складно, полізу я сам. До речі, а де твої окуляри? Ти їх загубив?

— Ох, ні, — вдоволено посміхнувся Пітер. — Я вжив запобіжних заходів на випадок падіння у воду, і тому… — він швидко розкрутив мотузку, обмотану навколо його шиї: до іншого кінця її були прив’язані окуляри, трохи забруднені, але цілі.

— Здорово!

Двоє друзів збиралися було бігти навколо озера, як раптом…

— Ось вона! — вигукнув Дуглас, указуючи на виступ скелі на висоті близько п’ятнадцяти метрів. — Голова півня!

— М-м-м, — промугикав Пітер. — Мені здається, на стіні достатньо багато виступів… Так, я думаю, що теж зможу туди видертися.

— Стривай, можливо, не буде необхідності. Спочатку залізу я, а потім покличу тебе.

Підйом насправді виявився неважким, і незабаром Дуглас дістався до «голови півня». Ліхтариком на касці він посвітив навколо й виявив тріщину, в яку потрапила книга. Дістався туди й заглянув усередину: відкривався новий тунель, що вів униз. Сонар показав: через десяток метрів тунель розширюється в грот.

— А зараз почекай, я йду за тобою, — сказав Пітер, коли Дуглас відрапортував. Вдягнувши окуляри, хлопчина сантиметр за сантиметром подолав відстань до свого друга, а Дуг допоміг йому пролізти крізь тріщину.

Цей останній, вузький прохід виявився найважчим. Хлопцям довелося повзти на животі, що для Пітера, вимушеного спиратися тільки на одну руку, було особливо важко. Нарешті, промінь ліхтаря освітив вихід із тунелю.

— Дійшли! — оголосила Кристаль у їхній свідомості. — Дивися, Дугу, це грот із кришталевими стінами, той самий!

Двоє друзів видерлися з тунелю й нарешті змогли звестися на ноги.

Пітер підняв уламок кристалу.

— Це сіль, — сказав він, пильно розглянувши його і лизнувши. — Увесь грот укритий товстим шаром солі.

— Але чому? Тобто я хотів спитати, звідки взялася тут уся ця сіль?

— Не знаю, але ця печера мені перестає подобатися.

— Цілком згоден із тобою. Знаходимо книгу і мерщій забираємося звідси.

Вимовляючи ці слова, Дуглас знову ввімкнув сонар. Довжина грота була близько двадцяти метрів, а максимальна висота доходила до семи. Стеля здавалася пронизаною безліччю дірок — одні з них були сліпими, інші вели за межі дальності дії навігатора. Раптом…

— Дугу! Я уві сні чи наяву?

Дуглас поглянув туди, куди вказував товариш. За кілька кроків, за плитою із соляних кристалів, знаходився Malartium!

— Це вона, це вона, ви знайшли книгу! — зраділа Кристаль.

— Рано святкувати перемогу. Буде нелегко витягнути її звідси, — сказав Пітер, обмацуючи соляну стінку, за якою було видно томик. — Дугу, подивися, у мене в ранці має бути невелика кирка.

Друг послухався.

— Так, є. У мене на поясі така сама. Що ж, за роботу!

Вони енергійно застукали кирками, але справа виявилася важчою, ніж вони думали. Після одного з ударів із утвореної тріщини струмочком задзюркотіла вода.

— Схоже, ми зачепили особистий водопровід Дамона Найта, — пожартував Дуглас. Але Пітер залишався серйозним: набравши води в руку, він підніс її до носа та пробурмотів:

— Морська вода.

— Морська вода? Звідки вона тут?

— Ну, ми досить глибоко спустилися… можливо, нижче за рівень моря. Імовірно, тут колись…

— Що-що? Я правильно зрозумів? Ми знаходимося під океаном?

— Це лише припущення… Але тільки так можна пояснити, звідки тут уся ця сіль. Може, колись цей грот був наповнений морською водою.

— Не знаю чому, але стан справ мені зовсім не здається добрим. Давай ворушитися.

Хлопці подвоїли зусилля та нарешті…

— Вони це зробили, книга в них! — тріумфувала Кристаль на відстані кількох кілометрів.

— Розумники! — похвалив Дамон Найт, сідаючи поряд із дівчинкою. — Тепер скажи їм, аби поспішали назад. Батареї ліхтарів і сонарів сядуть із хвилини на хвилину.

— Сказати буде не дуже просто.

— Тобто?..

— Вони так глибоко спустилися й подолали стільки перепон, що практично неможливо повертатися назад тією самою дорогою.

— Напевно, ти маєш рацію. Порадь пошукати інший вихід. У скелі багато проходів, які можуть вивести на поверхню.

— Інший вихід? — повторив Дуглас, оглядаючи стелю печери. — Угорі видно проходи, але як до них дістатися?

Пітер почухав підборіддя.

— Ні, цього не слід робити. Краще спробуємо повернутися до озера…

— Ей, Пітере, чи я не помиляюся, адже тут раніше вода не текла?

Хлопці одночасно оглянулися на тріщину, яка виникла, коли вони витягували Malartium. Та розширювалася на очах, звідусіль бігли цівки води, яких щосекунди ставало все більше.

— Тікаймо! — прокричав Дуглас. — А то потонемо, як щури з «Титаніка»!

— Стривай, — зупинив його Пітер, простягаючи книгу. — Спочатку поклади це мені до ранцю!

Дуглас вилаявся, проте послухався. Щойно він застебнув непромокальний ранець, як почувся гуркіт і земля затремтіла.

— Хай йому біс, тільки землетрусу нам бракувало! — закричав Дуглас, рвонувши до тунелю, через який вони потрапили сюди.

— Хлопці, мерщій, ворушіться! — нервувала Кристаль.

Вони добігли до входу в тунель і побачили, що його засипало гравієм.

— Дугу, я ненавиджу квапити тебе, але… — повідомив Пітер, підштовхуючи друга, якому не вдавалося видертися вище.

— До біса, Піте, нічого не вийде! Тут усе кришиться!!

Уламки каменя, що котилися галереєю, ставали все більшими. І нарешті світло ліхтаря на касці Дугласа почало тьмяніти.

— О Боже, Піте! Ми тут загинемо!!

— Дуже добре. — Серед пекельного шуму промовив Пітер. Він, здавалося, знайшов вихід зі становища.

Хлопчина повернувся до тріщини, звідки вода била тепер іще сильніше. Уламки почали падати вже й зі стелі грота. Дуглас у відчаї поглянув на свого друга й застиг із роззявленим ротом: Пітер, як одержимий, довбав киркою дірку, звідки струмувала морська вода. «Збожеволів», — вирішив Дуглас.

— Ні, Дугу, він правильно робить! — прокричала Кристаль. — Це ризик, але зараз вийти до моря — наша єдина надія!

Раптом стіна гойднулася, і до печери ввірвався бурхливий потік води.

— Та ми тут розіб’ємося! — істерично залементував Дуглас, до смерті перелякавшись.

Пітер, навпаки, зберігав спокій: показав своєму другу екран сонара й потім — один із тунелів, що відкривалися в стелі грота.

— Він веде достатньо високо! Ми виберемося звідси!

— Піте, у тебе мізки розплавилися!

Той не встиг відповісти. За якийсь момент грот наповнився водою, й вона почала піднімати хлопців. Пітер першим зник у тунелі, і Дуглас із вигуком «Мам-мо-о-о!» через секунду полетів за ним. Опинившись поряд, міцно схопився за свого друга.

Вода почала підніматися ще сильніше, і зараз їх несло догори із запаморочливою швидкістю. Пітер дивився вгору, а Дуглас боявся навіть розплющити очі, ні на мить не припиняючи кричати й ковтати солону воду. Пересилюючи самого себе, на мить розплющив очі, щоб переконатися: навколо — непроглядна пітьма. Батареї ліхтариків сіли. Ось по касці стукнув камінь, другий ударив по спині: тунель руйнувався! Дуг примружив очі, аби згадати відповідну молитву, а коли знову розплющив їх, побачив справжній кам’яний дощ.

«Стоп! — осяяло його, — я бачу!»

Несподівано посвітлішало, і Дуглас раптом зрозумів, що летить якраз над скельним урвищем! Небо, нарешті! А внизу — от сміхота! — летів Пітер, вертячи головою. Коли імпульс потоку вичерпався й вони почали падати, хлопець зрозумів, що краєчок урвища залишився вгорі, а вони — яке прекрасне відчуття! — опускаються, як птахи у піке, на… На що? Куди вони приземляться? Прямо в океані Унизу був океан, а у вируючій воді — гострі скелі… Дуглас нестямно сіпнувся, намагаючись розвернутися, і в цей самий момент занурився у воду.

— Дугу, пояснити тобі, як плавати? — пролунала у нього в голові Кристаль, коли він випірнув на поверхню.

— Крис, після всього, що відбулося, я не боюся кілька разів змахнути руками!

— Ну як? — нетерпляче запитав Дамон Найт.

— Нормально, усе вийшло, — відповіла Кристаль, утомлена, але задоволена.

— Не грайся зі мною, дівчинко, ти чудово знаєш, що саме я хочу знати.

— Книга в них. Цілісінька в ранці Пітера, який зараз за допомогою Дугласа наближається до берега.

— Добре, дуже добре, — задоволено промовив Дамон, дивлячись у широке вікно, що виходить на океан.

Кристаль мовчки спостерігала за ним: ось уже кілька годин їй не давала спокою одна думка. Як могло статися, що той самий Дамон, котрий керував колись первинними Невидимими, перетворився на таку людину? Дівчинка на власні очі бачила в’язницю, звідки втік Ангус Скрімм… Чи не може бути, що за всім цим стоїть саме старий чаклун, який і загіпнотизував Дамона Найта? Ну звісно! Тоді все зрозуміло. Крис вирішила востаннє спробувати проникнути до свідомості мільярдера.

Дамон Найт миттєво зупинився й різко оглянувся. Широкими кроками підійшов до Кристаль і схопив її за горло.

— Не треба так зі мною, зрозуміла? Не намагайся читати мої думки! — і швиргонув дівчинку.

Крис упала на диван, судомно дихаючи.

— Дамоне, ти маєш отямитися! — прошепотіла Кристаль між нападами кашлю. — Тебе контролює Ангус Скрімм!

Мільярдер скам’янів, а потім вибухнув реготом.

— Ангус Скрімм мене контролює? Ох, дитинко! Для вас, жовторотих, світ ділиться тільки на біле й чорне, чи не так?

Він зупинився й пильно зазирнув їй в очі. Кристаль стало ніяково.

— Напевно, ти дуже хочеш знати, де зараз Ангус Скрімм? — заговорив Найт ізнову. — Добре, ти заслужила відповідь на це запитання.

Він схопив дівчинку за руку й виволік із кімнати. У вестибюлі підвів до невеликого ліфта, заштовхнув туди Кристаль і ввійшов услід. Дамон натиснув на найнижчу кнопку. Кабіна спустилася нібито в надра гори, і, коли ліфт відчинився, стало видно вузький коридор, вирубаний у граніті й освітлений зі стелі тьмяними лампочками. Найт вийшов, продовжуючи тримати дівчинку за руку, і повів коридором до товстих дерев’яних дверей. Чоловік витягнув із кишені дивний червонуватий ключ із гострими зубцями та, перш ніж уставити його до замкової щілини, показав Кристаль.

— Аби замкнути мага, потрібний магічний ключ, — прорік Найт. Зробив три оберти, й важкі двері відчинилися. Усередині кімнати стояла майже непроглядна пітьма. Придивившись, дівчинка вгадала контури столу та згорбленої людини на стільці.

— Старий, я привів тобі подружку, — усміхаючись, сказав Дамон. — Подбай про неї, — і заштовхнув малу всередину.

Кристаль хотіла ухилитися й перешкодити йому зачинити двері, але Найт виявився спритнішим. Із-за дверей донісся сміх мільярдера, що віддалявся.

Крис застигла на місці, і раптом:

— Підійди, дитинко, — почула вона втомлений голос. Голос дуже літньої людини.

Ледве наважившись, дівчинка озирнулася. Очі почали звикати до напівтемряви, і тепер вона розгледіла старця з довгим білим волоссям і бородою, одягненого в темний запорошений одяг до п’ят.

— Підійди, я чекав на тебе, — повторив він і підняв широкий рукав, показавши квадратну дерев’яну дошку, що лежала на столі.

— Мене звуть Ангус Скрімм, — повідомив він. — А ти… онучка Сьюзан Купер, певно.

— Так… — відповіла Кристаль, обережно наближаючись до столу. Із цієї відстані вона змогла краще роздивитись дерев’яну дошку: та була схожа на саморобну шахівницю. Фігури розставлені так, ніби гру перервали на середині. Багатьох фігур на дошці вже не було.

Старий підвів очі на Кристаль і посміхнувся беззубим ротом. Він запитав:

— Ти вмієш грати в шахи?

22

Розповідь Роберта Кершо

— Хто я такий і що роблю в Туманній Бухті? Усе просто, — почав Роберт Кершо, витираючи ніс хусткою: іще кровило.

Кен і Гетті Хелловей почали слухати.

Незадовго перед тим дядько Кен міцно спав. Він напівлежав на дивані в просторому обідньому залі, схиливши голову на плече тітки Гетті.

Дружина пальцями розчісувала його сиве волосся, питаючи себе, чи добре все скінчиться. Поспіхом витерла сльозу. Вона змогла втриматися, щоб не заплакати у присутності Дамона Найта й не хотіла давати волю сльозам зараз, коли її чоловік мав ось-ось прокинутися.

Легкий стукіт, ніби щось ударилося в шибку, перервав її роздуми. Жінка поглянула туди, але побачила тільки скелястий гірський схил, порослий чагарниками та ожиною; у червонуватому світлі заходу він відливав іржею.

Але знову в скло полетів камінчик. Тітка Гетті придивилася: за вікном стояв якийсь блондин, котрий посміхався їй і робив знаки рукою.

Пані Хелловей обережно підвелась, підійшла до вікна й повернула ручку. На її подив двері легко відчинилися.

— Здрастуйте! — прошепотів блондин. — Не кричіть, прошу вас. Мене звати Роберт Кершо, я журналіст. Зараз моя поведінка здається вам дивною, проте…

— Хлопче, саме небо мені вас посилає, — перебила його тітка Гетті, — але знайте, що вам теж загрожує небезпека! Не втрачайте часу: ідіть до поліції та скажіть їм, що Дамон Найт тримає полонених у своєму будинку, ви мене зрозуміли?

— Я вас зрозумів, добродійко, — Роберт Кершо продовжував посміхатися. — Я так і думав: пан Найт не той, за кого себе видає.

— Вітаю, у вас гарна інтуїція. А зараз, прошу, ідіть до поліції та приведіть їх сюди!

— У нас із шерифом не найкращі стосунки, на жаль…

— Не важливо! Ця людина нас викрала: слід допитати його!

Журналіст, хоч і хвилювався, що йому доведеться залишити знайдений слід, усе ж таки відповів:

— Добре, пані, не втрачайте надії. Я миттю.

— Браво, хлопче!

Нишпорка повернувся, аби почати сходити схилом, але спуск виявився важчим за підйом, тому йти доводилося обережно, щохвилини зупинятися, ховаючись за деревами, що росли навколо будинку. Через кущі журналіст продирався максимально швидко, уявляючи вираз обличчя шерифа, коли той знову побачить його в приймальні. Кершо вийшов за останній ряд дерев і здивовано спинився.

Він гадав опинитися біля підніжжя зовнішньої стіни, а натомість знаходився біля входу до вілли.

«Напевно, я замислився і не там, де треба, звернув, — вирішив він. — Слід бути уважнішим».

Повернення назад і все заново: увійшов до чагарників, пробіг між деревами… й опинився на тому самому місці, звідки прийшов.

«Тут щось не так. Як неможливо?» Роберт знову розвернувся та побіг.

Дамон Найт чекав його на півдорозі, зловісно посміхаючись. Він сказав журналістові, що не слід доводити себе до задишки, оскільки все одно не вдасться звідси вибратися. Краще повернутися до панів Хелловеїв і відпочити: він, Дамон, хоче поставити Кершо кілька запитань, але тепер зайнятий дещо важливішою справою.

Не довго думаючи, чоловік кинувся на Дамона, проте налетів на дуб. Від Дамона Найта зостався в повітрі тільки грізний сміх.

Роберту Кершо нічого більше не лишалося, як витерти кров, що крапала з носа, та приєднатися до подружжя (Кендред Хелловей нарешті прийшов до тями). Тітка Гетті розповіла журналістові про останні події.

— Значить, чаклун, — тільки й міг відповісти Кершо, вислухавши неймовірну історію. Іще раз подивився на хустку та нарешті зважився розповісти про себе.

— Я вже багато років іду слідами гурту підлітків, які допомагають дітям, що потрапляють у халепу. Рятівники з’являються несподівано, мов із нічого, відновлюють справедливість і таємничим чином зникають. Із певного часу їхні сліди ведуть до одного місця: Туманної Бухти. Я не знаю, хто вони такі, але себе називають «Невидимими»…

— Не… Невидимими? — перепитав Кендред Хелловей.

Нічого не відповівши, молодик збуджено витягнув із кишені блокнот. Перегорнув кілька сторінок і знайшов те, що шукав.

— Усе задокументовано: діяльність Невидимих почалася трохи більше десяти років тому. Є свідоцтва появи підлітків практично по всій території Сполучених Штатів Америки. Зокрема, в Нью-Йорку, Бостоні, Мемфісі, Лос-Анджелесі… — Журналіст задумливо помовчав, після чого його обличчя осяяла усмішка. — І щось мені підказує: скоро вони з’являться тут, у Туманній Бухті.

Дамон Найт не міг довше займатися Робертом Кершо, адже повернулися хлопці. Нарешті Malartium буде в нього!

— Ти гадаєш, ми правильно чинимо? — запитав Дуглас у Пітера, натискаючи на кнопку домофона. Друг звільнився від ранця й тепер міцно стискав книгу обома руками.

— Правду кажучи, з погляду рафінованої етики…

Дуглас затиснув йому рот рукою.

— Не бажаю нічого слухати про етику, тільки «так» чи «ні»!

— Мені не здається, що в нас багато можливостей для вибору, — відповідав збентежений Пітер. — Ідеться не про одне життя.

— Мої вітання! — пролунав голос Дамона Найта з невеликого екранчика домофона. — Я знав, що у вас вийде, заходьте й почувайтесь як удома.

Ворота безгучно відчинилися. Двоє друзів іще раз перезирнулися та ввійшли.

Коли магу нарешті потрапила до рук так жадана книга, на його обличчі засяяла пожадливість. Він почав несамовито гортати сторінки: книга трохи постраждала від солі, але все ще була в гарному стані. Задоволений Найт ніби зважив її в руці, але потім опанував себе. Продовжуючи притискати том до грудей, звелів хлопчикам переодягтися. А потім наказав, аби вони йшли за ним до ліфта.

Незабаром Дамон Найт ізнову відчинив камеру, де сидів під замком Ангус Скрімм.

— Дугласе, Пітере, яка я рада вас бачити! — вигукнула Кристаль і побігла їм назустріч.

Обійняла Дугласа, який наблизився першим, але в цей момент двері із грюкотом зачинилися.

— Ні! Пітере! — закричала дівчинка.

Дамон не став заводити Пітера до камери. Схопивши тремтячого від страху хлопчика за плече, повів його коридором.

— Не турбуйся, Кристаль, — прокричав маг на ходу, — у нас із Пітером інші справи, чи не так, Пітере?

Двоє друзів упали у відчай.

— Куди він його повів? — запитав Дуглас.

— Ви йому передали Malartium? — почувся з темряви голос старого.

— Так, але…

— Тоді цієї ночі наш Дамон здійснить ритуал, який зробить його Верховним Магом.

— О ні, — вирвалося в Кристаль. — Ви хочете сказати, що він збирається принести Пітера в жертву?

— Ну не кров же тварини йому використовувати, — відрізав старий.

— А ти що про це знаєш? — бевкнув Дуглас, а потім, оглянувшись на подругу, запитав: — Це хто?

Старий підвівся.

— Я Ангус Скрімм. А ти — Дуглас, я тебе пізнав… ти Двері, мій ферзь!

Той устиг тільки кинути погляд на свою подругу, але тут Ангус Скрімм стиснув його руку, й сили почали залишати хлопчину.

Шахівниця ще лежала на запорошеному столі.

Ангус Скрімм узявся за чорного ферзя та посунув його до білого короля.

— Шах і мат, дорогий Дамоне Найте!

23

Таємниця Ангуса Скрімма

У непроглядну пітьму нарешті проник вогник.

— Друзі, дивіться! — вигукнув Марк. — Двері відчиняються. Зараз ми будемо вільні!

Дамон, Сьюзан, Грета й Девлін оглянулися одночасно.

— Марк має рацію, — сказав Дамон, юний Дамон. — Будьте напоготові. Не знаю, що нас ув’язнило тут усередині, але здається, воно втрачає силу. А зараз слухайте уважно.

У напівтемряві до нього наблизилася решта Невидимих. Вони взялися за руки, усі разом утворивши кільце.

— Ми не знаємо, із чим доведеться зустрітися, коли знову опинимося на тім боці. Але що б це не було, я відчуваю: справа буде важкою. Імовірно, найважчою з усіх, які можуть бути, але в нас усе вийде, тому що ми згуртовані, правильно?

— Я тут, — відповіла Сьюзан.

— Я тут, — відповів Марк.

— Я тут, — відповіла Грета.

— Я тут, — відповів Девлін.

Дуглас лежав на скрині, яка слугувала Ангусу Скрімму за ліжко. Він відчував, що слабшає, і Кристаль тримала його за руку.

— Це Дамон звільнив Ангуса Скрімма, — сказала дівчинка. — Первинні Невидимі позбавили чаклуна магічних здібностей, але в нього в запасі було ще достатньо трюків.

— Хвилиночку! — заперечив Дуглас. — Чому ми маємо йому вірити? Адже Ангус Скрімм завжди залишався Злом із великої літери, хіба ні?

— Бачиш, — втрутився старий, і коли він на мить підвів очі, Крис відчула його збентеження, — будучи ув’язненим там, у скелі, я думав про багато речей. Тепер я вже не та людина.

— О, звичайно, у тебе вже немає ножа в рукаві, — передражнив Дуглас.

— Стривай, — сказала Кристаль. — Я відчуваю. Пан Скрімм говорить правду.

— Добре. Припустімо, він зараз сказав правду. Але якщо Дамон настільки могутній, навіщо йому ця триклята магічна книга?

— Отож, магічна, Дугу, — відповіла Кристаль. — Зараз Дамон може керувати елементами, і він видатний ілюзіоніст, але на справжній магії він поки що знається погано.

— Ну-ну… Ти хочеш сказати, що бісики, які хотіли мене затягнути всередину дерева, і вітер, що виник незрозуміло звідки та забрав щоденники дядька Кена, і павуки в скатертині Пітера, і…

— Саме так. Він нас піддурював. За винятком вітру: це входить в його вміння керувати елементами… Бісики? Звичайне самонавіювання: ти просто впав із дерева. Павуки?.. Приблизно те ж саме: якщо подумати, пояснення завжди можна знайти. Він поки не зробив нічого відчутного та довговічного, наскільки я розумію… жодної гори не зсунув. Хай у нього зараз ця книга, але…

— А морська вода на одязі трупів?

— Це міг бути невеликий прийом, щоб сильніше налякати тих колишніх друзів, які ще залишалися живими. Вони напевно говорили між собою: «Одяг на трупах просочений морською водою, точно як і тієї жахливої ночі»…

— Ну добре, добре, але як це можливо? Я хочу сказати, як Дамон перетворився на такого лиходія? Адже це саме він був ватажком Невидимих!

— Справа в тому, — пояснив Ангус Скрімм, — так чи інакше, усі члени загону первинних Невидимих були причетні до магії. Точніше, магія супроводить усіх дітей, але потім залишає, коли вони дорослішають, адже такий вічний порядок речей.

— Дитячі іграшки… — пробурмотів Дуглас собі під ніс.

— Що?

— Я подумав, що якраз твоя приказка неправильна: магія — це саме дитячі іграшки.

Старий чаклун здивувався і припинив посміхатися.

— Точніше не буває, хлопчику мій. Удар нижче поясу, як кажуть. — Певний час він задумано мовчав. Потім продовжив, — так, магія — це скоріше привілей дуже юного віку… хоча іноді від неї залишається щось і в дорослих: це називають чарівливістю, харизмою, проникливістю… Але намагатися опанувати магією дуже небезпечно навіть для дорослого, який більш обізнаний і має сильнішу волю, ніж діти. Найгірше те, що цього не усвідомлюєш: магія підступна, адже засліплює тебе, даючи здібності, незбагненні для інших людських істот, і в той же час проникаючи всередину тебе й оволодіваючи твоєю душею. Ти втрачаєш відчуття міри та стаєш здатним зробити що завгодно, будь-яку гидоту, тільки б мати більше магії. Є ще й інший закон, який вам не сподобається, але саме такий природний порядок речей: із віком людина змінюється. Стає кимось іншим. Ідеали чесності й справедливості, що здавалися раніше такими важливими, відходять на другий план.

Дуглас і Кристаль дивилися один на одного, і в їхніх очах відбивалося: «а ми не такі», «із нами цього не трапиться». Але було й інше: глибокий смуток.

— Дорослішаючи, Невидимі втрачали інтерес до магії, — продовжував старий. — Хоча якась схильність, невелика цікавість залишилися в кожному з них… Окрім Дамона Найта — найсміливішого з усіх, але й найбільш амбітного. На жаль, застосування магії в юності — це двосічна зброя, самому можна врізатися. Уявіть молоду людину, яка дорослішає, більше не дбаючи про те, щоб триматися в установлених рамках або сповідувати моральні принципи, тому що він володіє можливістю домінувати над рештою. Так, повірте мені: це може мати руйнівний вплив на особистість, — тут на його губах з’явилася усмішка. — Я це добре знаю.

— І я в усьому цьому замішаний? — недовірливо запитав Дуглас.

— Зараз зрозумієш. Тієї ночі, коли Невидимі мене перемогли, в очах у Дамона Найта виблискував особливий вогник. Коли ти довгий час занурений у магію, як це було зі мною, вона входить у тебе. Тому я мав підставу попередити його. Тоді підлітки дуже пишалися собою та вважали, що неймовірно сильні завдяки міцній дружбі, але, із віком змінюючись, вони мали усвідомлювати ці зміни. Тоді й виникло роздвоєння.

— Можливо, у цьому вся річ, — перебила його Кристаль несподівано жорстко. — Із певного моменту діяли два гурти Невидимих. Тільки один продовжував жити й дорослішати, а другий залишився в колишньому віці, аби стежити за розвитком подій у світі дорослих і втручатися, коли буде потрібно!

Обличчя Скрімма осяяла усмішка.

— Ти дуже тямуща дівчинка.

— Так, але я тут яким боком? — не вгамовувався Дуглас. Він дуже ослаб і розумів, що не зможе витримати довгого очікування… очікування чого?

— Що ти зі мною зробив?

— Я просто дав руку долі: адже сам не можу битися з Дамоном Найтом на рівних, це давно відомо. Жоден маг не здатен відхилитися від зустрічі, якщо інший маг кидає йому виклик. Спосіб дуелі визначає той, хто викликає. Це може бути змагання в чарівництві, але зараз — це просто партія в шахи.

— Надурити нас хочеш? — пробурчав Дуглас. Тепер йому навіть говорити було важко.

— Послухай, малюче, адже ти є Дверима, через які Невидимі можуть з’явитися в нашу реальність. Викликавши тебе сюди, маніпулюючи тобою як ферзем, котрий у шахах служить головною фігурою, я створив ідеальні умови, щоб Невидимі, ті, котрі залишилися молодими, прийшли розрахуватися з Дамоном Найтом!

— А якщо ми спробуємо вибити он ті двері? Вони не здаються дуже міцними, — припустив Роберт Кершо.

— О, я не думаю навіть, що вони замкнуті, — відповів Кендред Хелловей, потягуючись. Сили повернулися до нього.

— Але тоді чому… — журналіст раптом зупинився. — А, розумію: до них не можна підійти, так?

— Так, — відповіла тітка Гетті. — Я багато разів пробувала, але завжди знову опинялася на дивані.

— Має ж бути якийсь спосіб, — бурмотів Роберт Кершо, озираючись навсібіч. Спосіб дійсно був: натиснути на кнопку й дістати доступ до водоспаду й тунелю, про який розповіла Гетті. Проте, навіть якщо б цей спосіб і спрацював, їм довелося б іти дуже далеко, а часу обмаль.

Тому краще за все вийти через двері.

— Перевіримо, — продовжував думати вголос журналіст. — До дверей не можна підійти, тому що в якийсь момент тебе повертає довкруги, чи не так?

— Щось на кшталт того, — відповів Кендред Хелловей, дивлячись на журналіста.

— Добре, я почуваюся справжнім дурнем, тому що вірю вам, але… ви пробували дійти до дверей із заплющеними очима, навпомацки?

— Звичайно, але нічого не вийшло, — відповіла Гетті Хелловей. — Імовірно, гіпноз пригнічує силу волі.

— Ну добре, а якщо скористатися транспортним засобом? Чимось таким, що довезло б нас до дверей незалежно від нашої волі?

— Транспортний засіб… — заговорив Кендред Хелловей, — котрому можна було б дати поштовх, як візку на коліщатках! — вигукнув він, дивлячись на візок із лікерами.

— Так, ця ідея достатньо божевільна, щоб бути правильною, — підсумував Роберт Кершо.

Скрипів валець, і ланцюг біг крізь кільце, піднімаючи Пітера догори. Найт підвісив хлопчика за ноги, вставивши йому до рота кляп. Неважко було уявити, що чекає на нещасного.

Вони перебували в просторій кімнаті, вирубаній у скелі під землею, якраз над тісною камерою Ангуса Скрімма.

Дамон одягнувся в довгу фіолетову туніку, яка залишала відкритим тільки обличчя. Маг мовчав. Зараз він зосередився на ритуалі, що обіцяв зробити його Верховним Магом. Найт примусив Ангуса Скрімма відкрити початкову процедуру й, оскільки тепер у Дамона був Malartium, решта формул також стали відомі.

Правою рукою він узяв книгу та почав монотонно вимовляти заклинання мовою, котрої Пітер ніколи раніше не чув; лівою рукою він тримав кинджал.

— Тож я буду нерозривно пов’язаний із Невидимими, так? Це пояснило б причину моїх провалів, — зміг вимовити Дуглас уві сні. — Коли я засинаю, підлітки можуть з’явитися в нашій реальності. Але чому вони не з’являлися ніколи раніше?

— Я теж не знаю відповідей на всі запитання, мій хлопчику, — відказав Ангус Скрімм. — Напевно, тому, що ти з’явився в місті, де все почалося. Твоя свідомість отримала перевагу, відсунувши підлітків доти, доки ти не переживеш усю їхню пригоду. У певному сенсі це теж спосіб повернути їх до життя.

Кристаль відчула, як рукостискання її друга слабшає.

— Дугласе, — злякано покликала вона. — Дугласе, ти мене чуєш?

— Т-с-с, — м’яко заспокоїв старий, поклавши руку їй на плече. — Це марно. Ти вже не можеш приєднатися до нього.

У цей момент світло лампи, що висіла неподалік від броньованих дверей, почало згасати; стало холодно.

— Вони йдуть, — прошепотів Ангус Скрімм.

Роберт Кершо штовхнув щосили. Його обличчя спотворилося від напруги, і забитий ніс заболів. Візок із Кендредом Хелловеєм помчав до дверей обіднього залу. Підлога з великих мармурових плит була ідеально рівною, але візок для лікерів явно не розраховувався на вагу людини.

При наближенні до дверей Хелловея все сильніше нудило. Один ролик візка зловісно заскрипів.

«Тримайся! — подумав Кен, — залишилося всього кілька метрів!»

Раптовий поштовх, і ролик вийшов із ладу. Візок проїхав ще трохи, потім нахилився та перекинувся.

Вигукуючи прокляття, чоловік покотився…

— В яблучко! — закричав Роберт Кершо. — Влучив, влучив!

Кендред Хелловей розплющив очі та побачив, що це правда. Лівим боком він уперся в зачинені двері. Іще не вірячи, що ідея спрацювала, спробував устати й узятися за ручку, але тут почуття нудоти стало нестерпним.

— Не виходить, — сказала Гетті Хелловей. — Не виходить підвестися!

— Зараз вийде, — відповів журналіст. — Якщо захоче, він це зробить! Ну, давай!

Дверна ручка здавалася недоступною. Сльози розчарування текли по обличчю Кендреда Хелловея.

— Ні… Не виходить!

— Не виходить повернути ручку, старий? — зі сміхом сказав Роберт Кершо. — Невже дозволиш себе здолати другу дитинства? Йому?

Зі сльозами на очах Гетті Хелловей підійшла до журналіста, щоб наказати йому замовкнути, але той відштовхнув її.

Спалах блискавки освітив кімнату, і дощ несамовито застукав по шибках. Щось от-от мало відбутися…

— Я… я… — белькотав Кендред Хелловей. — У мене не вийде, це все його магія…

— Нічого подібного! Це тільки його сила волі тримає нас тут замкненими. Але ж ми знаємо, що, коли ви були дітьми, Дамон Найт нічого не робив без твоєї згоди, чи не так? А що змінилося з того часу? Ви помінялися ролями?

— Тобі легко говорити, хлопче, але річ у тому…

— Річ у тому, що він залишився дитиною, а ти постарів, так? Так?

Кендред Хелловей розумів, що журналіст хоче тільки розохотити його, але удар був завданий влучно. Можливо, сам Роберт Кершо не вірив у те, що казав, але Кендред Хелловей повірив. Він замислився про це, ще коли побачив Дамона Найта після стількох років розставання.

«Це несправедливо, — сказав Кен собі, поступово оздоблюючись, — це несправедливо, що тільки через те…»

Різким рухом Кендред Хелловей витягнувся та схопився за ручку. Двері не були замкнені: старий друг його недооцінив.

Дамон його недооцінив.

— Ти зробив це! — вигукнув Роберт Кершо. — Розумник, Кене!

Старий стояв на ногах біля відчинених дверей.

— Можливо, мені ще вдасться повернутися й вивести вас звідси!

— Гей, Кене, я сказав, що ти розумник, — засміявся журналіст, — але не випробовуватимемо долю. — І потім, посерйознішавши, додав: — Це твоя війна, друже.

24

Повернення Невидимих

Кляп не давав Пітеру можливості й пискнути, але якби навіть і давав, говорити хлопець усе одно б не зміг. Уперше у своєму житті він онімів від жаху.

Як тільки Дамон Найт почав читати заклинання з магічної книги, стали відбуватися дивні речі. Предмети переміщалися, різнокольорові спалахи осявали кімнату; здійнявся вітер, який дув усе сильніше та агресивніше. Можна було подумати, що зовні ціла злива.

Дамон перервався на якийсь момент, не наважуючись продовжувати почате. До сьогоднішнього дня він тільки грався з ілюзіями, із природними елементами, а зараз відчував присутність справжньої магії.

Нарешті зважився йти далі та голосно поновив читання, прямуючи до Пітера з кинджалом у руці. Приставив кинджал до Пітерового горла.

— Зупинися, Дамоне!

Наказ Кендреда Хелловея заглушив завивання вітру. Пітер спробував оглянутися в бік голосу.

— Кене, друже, — прокричав Дамон Найт у відповідь. — Ти чиниш дуже погано, випробовуючи моє терпіння!

— Відпусти хлопчину, і ми вирішимо наші справи!

— Ох, твоя кров нікуди не годиться, дорогий Кене: ти старий і зіпсований. Та й від нас двох уже не все залежить. Дивися: сили, які я спустив з ланцюга, жадають крові! — У підлозі зяяла дірка, крутилося щось на кшталт чорного вихору. Хелловей глянув на свої ноги: вони занурювалися в граніт, який став несподівано м’яким, немов глина. Перелякано скрикнувши, Кендред відстрибнув назад до дверей, де підлога була ще твердою.

Дамон Найт продовжив читати гучним голосом.

Кристаль і Ангус Скрімм сиділи над тілом Дугласа й чекали.

— Нагорі щось відбувається, — вигукнула дівчинка. — Я відчуваю бурю емоцій пана Хелловея.

— Терпіння, — порадив старий чаклун. — Ми можемо тільки чекати.

За броньованими дверима почувся шум. Засув відсунувся, хоча ключа ніхто не вставляв.

Двері відчинилися, на порозі з’явився силует дівчинки.

— Ти… ти хто? — запитала Кристаль, ідучи їй назустріч.

— Виходьте, ви вільні, — сказала таємнича фігура.

Звук її голосу й риси обличчя щось нагадали Кристаль…

— Бабусю?.. — запитала недовірливо. — Бабусю, це ти?

Кристаль здалося, що бабуся коливалася. Нарешті зважилася й підійшла ближче. Тепер Кристаль змогла її роздивитися: цю дівчинку вона знала за снами Дугласа як Сьюзан Купер. Померла бабця не тільки стояла тут перед нею, але й була більш-менш того ж віку, що й сама Крис!

Онучка доторкнулася до неї і не змогла втримати сліз.

Очі Сьюзан теж засвітилися, по обличчю пробігла тінь розуміння, та справи чекали їх.

— У нас немає часу. Я потрібна своїм друзям. — Вона перевела погляд. — А хто той старий онде в темряві?

У цей самий час Дамон, Марк, Грета й Девлін, теперішні Невидимі, увірвалися до кімнати, де проводився ритуал.

Заледве побачивши кольорові блискавки та хлопчика, підвішеного вниз головою, юний Дамон зрозумів, що відбувається.

Ангус Скрімм повернувся.

— Дивіться, хлопці, — сказав Дамон. — Старий Скрімм знову взявся за своє, але цього разу ми вже не беззахисні діти! Оточуймо його!

Чаклун стояв до них спиною та продовжував читати заклинання. У глибині кімнати, біля дверей, був якийсь старенький; здавалося, він уражений жахом і не становить для чаклуна небезпеки.

— Давай! — гукнув юний Дамон, і тієї ж миті його товариші кинулися на чаклуна, але вогненні кулі, що бризнули з провалля в підлозі, ударили по Невидимих і відкинули їх до стін.

Раптово вогонь запалав усередині них, діти завили від болю; полум’я виривалося з їхніх очей і ротів.

Але юного ватажка Невидимих було не так уже й просто зупинити. Він ухилився від кулі, для нього призначеної, і зник… щоб несподівано з’явитися за спиною чаклуна.

— Відпусти його, Скрімме, відпусти, чуєш!

Чаклун оглянувся, і старий Дамон Найт втупився поглядом у молодого Дамона Найта.

Хлопчик розгубився й відступив на кілька кроків.

Старий теж, здавалося, остовпів здивований, але майже відразу ж повернувся до читання заклинань, притиснувши кинджал до горла Пітера: ритуал добігав кінця.

Темні та слизькі щупальця вирвалися з провалля. Різнокольорові блискавки прорізали повітря, а решта Невидимих каталася по підлозі — вогонь пожирав їх ізсередини. Юний Дамон не чекав зустріти такого супротивника та не знав, що йому робити.

— Дамоне, я тебе зупиню!

Це був голос Кена, і в той же час не його голос. Хлопчик збентежено озирався навсібіч. Хіба це можливо? Його старий друг повернувся, аби йому допомогти?

— Кене? Кене, ти де? — підліток уже не здавався привидом, а був звичайним переляканим хлопчиськом.

Його погляд упав на старого, що стояв біля дверей, і нарешті він усе зрозумів. Це друг, що з’явився в найпотрібніший момент. Але вже не той друг із минулого: він поступився місцем дорослому, якому не можна довіряти…

Кристаль і Сьюзан Купер вистрибнули з ліфта й на секунду засліпли від спалахів світла в глибині коридору. Там удалині, на порозі кімнати, стовбичила фігура, і Кристаль упізнала Кендреда Хелловея. За мить дівчата підбігли до нього.

— Дамо-о-оне-е! — закричала юна Сьюзан, коли зрозуміла, у чому річ. Вона спробувала кинутися на допомогу другу, але Кристаль утримала її. Онучка точно знала, що слід робити.

Вільною рукою вона схопила за руку Кендреда Хелловея, в очах котрого читалося безсилля.

У цей момент юний Дамон відчув щось: відчув, що цей дорослий, який був в іншому житті його найкращим другом, зумів зберегти в собі дитячу чистоту, ті ідеали справедливості й дружби, котрі вони захищали разом. І тоді подивився на іншого себе, який подорослішав і відмовився від усього того, у що вірив, який зрадив свою душу та підкорився некерованій пожадливості.

Хлопчина підвівся й пішов назустріч злому чаклунові.

— Дамоне Найте, — оголосив він, — ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

У цей момент старий Дамон закінчив читання. Йому залишалося лише перерізати горло Пітера. Але щось його затримало.

— Дамоне Найте, — повторив юний ватажок Невидимих, — ти зрадив свої ідеали, дружбу, всю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

Сьюзан підійшла до керманича загону й простягнула йому руку.

— Дамоне Найте, — повторили вони разом, — ти зрадив свої ідеали, дружбу, всю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

Вільною рукою Дамон стиснув руку Марка, і цієї миті полум’я, що мучило хлопчика, зникло.

— Дамоне Найте, — повторили вони втрьох, — ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

Вільна рука Марка дотяглася до руки Грети, і дівчинка теж опам’яталася.

— Дамоне Найте, — знову повторили діти, — ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

Нарешті Грета вільною рукою взяла руку Девліна.

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

— Hi! — вигукнув старий Дамон Найт. — Тепер ви мене не зупините! Мені залишилося зовсім трохи, чуєте? Зовсім трохи!

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий, — хором повторювали Невидимі, стискаючи кільце. Чим більше вони наближалися до мага, тим темне провалля в підлозі все зменшувалося, спалахи блискавок ставали рідшими, а жирні щупальця зникали в дірці.

— Ні, це несправедливо, несправедливо! — протестував чаклун і у відчайдушному пориві трохи не різонув кинджалом по горлу Пітера.

Але останні щупальця виявилися швидшими: схопивши Найта за ноги, потягнули його до провалля.

Malartium випав у Дамона з рук.

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

— Кене! — гукнув старий Дамон Найт. — Друже, допоможи, не дай їм забрати мене!

Кендред Хелловей стояв нерухомо. Усе, що сталося, було дуже важко винести. Проте він помітив: старий друг уже виглядав так, як належало в його віці: волосся посивіло, зморшки вкрили обличчя. От і остання ілюзія розсіялася.

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

— Кене, благаю, тільки ти можеш мені допомогти! — Дамон Найт усе глибше занурювався в провалля.

Кендред Хелловей не стерпів. Він облишив руку Кристаль і кинувся до старого друга. Проте кільце Невидимих уже стиснулося навколо Дамона, перетворившись на непереборний бар’єр.

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

— На допомогу, Кене, благаю!

— Руку, Дамоне, дай мені руку!

Пальці старих друзів ось-ось мали зустрітися.

— Ні, пане Хелловею! — закричала Кристаль. — Якщо ви до нього доторкнетеся, самі станете проклятим!

— Але як я його кину, ми ж із ним… колись…

— Колись… — повторив старий Дамон Найт і, коли Кендред Хелловей майже дотягся до нього, раптом прибрав свою руку.

Сильним ривком щось затягнуло його в провалля, і краї діри відразу зімкнулися.

— Дурний, божевільний, — плакав Кендред. — Мій нещасний друг.

— Дамоне Найте, ти зрадив свої ідеали, дружбу, усю справу Невидимих. За це будеш проклятий.

Усе скінчилося.

Невидимі розімкнули кільце та приголомшено дивилися один на одного.

Кристаль підбігла до Хелловея й міцно його обійняла. Він гаряче притиснув її до себе.

У тиші кімнати пролунав голос.

— Отже… Старість, старість… Ага, ось тут, — бурмотів Ангус Скрімм, перегортаючи Malartium. — Так, значить, у цьому весь секрет? І справді, дитячі забавки…

— Дай-но сюди! — наказав Дамон Найт, ватажок Невидимих.

— Не треба кип’ятитися, молодий чоловіче. Я зав’язав.

— Дай-но сюди! — повторив хлопчик і простягнув руку.

Скрімм завагався, але все-таки вклав Malartium у руку Дамона, який передав його далі Марку.

Кристаль почула голос у себе в голові:

— А тебе як звуть? — спитав її керманич Невидимих.

— Кристаль.

— Ти могла б бути нам корисною, Кристаль. Що скажеш?

Дівчинка поглянула на Сьюзан. Вони обмінялися усмішками.

— Скажу, що це б мене влаштувало.

— Чудово. Тоді ми ще зустрінемося, — відповів Дамон.

Невидимі зникли.

— Почекайте, як я вас знайду?

— Дуглас знає, що робити, — пролунала відповідь.

— Ось мене й підвищили, — пожартувала дівчинка.

— Що? — запитав Кендред Хелловей, озираючись навсібіч і нічого не розуміючи.

— Ні, ні, усе гаразд.

Старий обійняв Крис за плечі. Вона подивилася на нього, але нічого не сказала.

Коли вони йшли до дверей, звісно, розуміли, що не побачать біля них Ангуса Скрімма. Так і було: маг, поки про нього забули, утік.

Але тут…

— М-м-ф… М-м-м-ф-ф!!

— Боже, Пітере! — вигукнула дівчинка, підбігаючи до друга. — Я зовсім забула!

— Я дуже добре розумію твій стан, зважаючи на все те, що відбулося за останні декілька хвилин, — пожартував він, коли вона витягнула кляп. — 3 іншого боку, моє становище теж не з найсприятливіших, запевняю тебе.

— Піте, ти унікум, — засміялася Кристаль і чмокнула його в лоб.

Пітера ледве встигли розв’язати, як до кімнати вбіг Дуглас.

— Не турбуйтеся, я в порядку! — оголосив він. — Щойно прокинувся в тій камері.

Дядько Кен збирався обійняти його, але Кристаль випередила, і дядько не став заважати.

— Схоже, я пропустив найцікавіше, га? — розчаровано запитав Дуглас, звільнившись із обіймів.

— Жартуєш? Найцікавіше ще попереду!

— Гм, гм… — прокашлявся Пітер.

— О, Піте, — помітив його Дуглас, і кинувся до друга. — Радий бачити тебе в доброму здоров’ї. Як усе було?

— Ну, Дамон виявився досить кмітливим, щоб нейтралізувати мою найефективнішу зброю, — відповів він, указуючи на кляп.

Двоє друзів засміялися та знову обійнялися.

— Ну що, гайда? — запитав дядько Кен із коридору. — Там нагорі двоє людей умирають від нетерпіння дізнатися, чим усе скінчилося. — Дуглас, Кристаль і Пітер вийшли всі разом.

— А зараз, коли ти залишилася сама, що робитимеш? — запитав Пітер.

— Ну… — зам’ялася Кристаль.

— Можливо, я спробую відповісти, — сказав дядько Кен, заходячи до ліфта. — Знаєш, Кристаль, у нас немає дітей. Якщо ти згодна, можеш залишитися з нами. Ми говорили про це, коли дізналися, що сталось із твоєю бабусею, і…

Дівчинка недовірливо подивилася на нього. Сльози набігли їй на очі, і вона ледве вимовила:

— Пане Хелловею… спасибі, я… не знаю, що сказати… Спасибі…

— Можеш називати мене «дядько Кен», якщо хочеш.

— Ось солодезний фінал, зараз зуби зіпсуються! — пожартував Дуглас і штовхнув Кена в плече. — Саме те, що треба, дядьку. Так легше підтримуватиме контакт, ага? Принаймні бачитимемося кожні канікули!

— Так. А щоб ти сильно не хвилювався, — заявив Пітер, узявши подругу за руку, — я про неї подбаю.

— Це тобі не слід хвилюватися, Піте, — запевнив його Дуглас, беручи Кристаль за другу руку. — Упевнений, що сам зможу підтримати її в потрібний момент.

— Не сумніваюся, Дуту, — відповів Пітер, обійнявши дівчинку за плечі, — але побачиш, у твоїй підтримці не буде потреби. Ми з крихіткою Кристаль офіційно доводимо це до твого відома.

Тепер Дуглас пригорнув дівчинку до себе, відсуваючи друга.

— Та що ти? Я ж сказав, що сам подбаю про крихітку Кристаль!

— Знаєте, що відповість «крихітка Кристаль»? — не витримала та, звільняючись із їхніх обіймів. — Якби я не наглядала за вами, де б ви були зараз? Га?

— Так, добре, Крис, ти теж була корисною, але… — не вгамовувався Дуглас.

— Найкориснішою, Крис, але цей дивак… — не залишився в боргу Пітер.

— Дивак? — перебив його Дуглас, штовхнувши Друга.

— Ну так, дивак, і що далі?

— Гей, ви про мене забули! — втрутилася Кристаль.

Хлоп’ята не вгамовувалися й тоді, коли опинилися на першому поверсі. Усміхаючись у вуса, дядько Кен розумно вирішив не втручатися та пішов уперед, прагнучи швидше обійняти свою дружину.

Епілог

Роберт Кершо зайняв місце в купе.

Поки Туманна Бухта зникала з поля зору, він думав, що й цього разу не отримав того, що шукав. І ще журналіст не міг погодитися із посталим фіналом. Так, він закидав питаннями Хелловеїв та їхніх малих, але отримав мало відповідей. І ті більше були схожі на натяки. Але все-таки, хай йому біс, уперше в житті він безкорисливо брав участь у чомусь великому, важливому. І якщо цього недостатньо, аби він сам відчув свою значущість… у всякому разі слід Невидимих був іще гарячий, і Кершо міг би далі йти по ньому.

Точніше, якби мав можливість. Але хіба на це вистачить здібностей Нишпорки?

В іншому купе того ж вагона рудоволосий п’ятирічний малюк дуже старався, щоб його подорож запам’яталася пасажирам. Спочатку він стрибав, граючи у «тиждень», потім викинув із вікна шкірку від банана, і її приліпило вітром до обличчя якоїсь повної жінки. Та почервоніла ще сильніше, ніж була до цього. Не заспокоюючись і не звертаючи уваги на зауваження матері, хлопчик заштовхав до рота бутерброд із шинкою і тепер у всі боки змітав із себе крихти, як «слоненя, якого я бачив по телевізору, правда, мамо?».

Елегантний пан років тридцяти з довгим волоссям кольору воронячого крила й борідкою клином привернув увагу хлопчика, клацнувши пальцями. Незвичайний пасажир зробив жест, і з’явився клуб диму, потім дим миттєво розсіявся, а в руці опинився льодяник «чупа-чупс».

Коли дитина спробувала дістати ласощі, «чарівник» зробив іще один невловимий жест, та долоня виявилася порожньою. Звичайно, хлопчисько запротестував, тоді чоловік почухав його по потилиці… і знову в руці з’явилася смачна цукерка.

Під аплодисменти присутніх ілюзіоніст дав малюкові вихопити льодяник, який був негайно з’їдений.

— А мене навчиш? — запитав малюк.

— Кевіне, — звернулася до нього мати, — не чіпляйся до дядечка.

— Нічого страшного, хай чіпляється, — посміхнувся чоловік і мовив до дитини: — Якщо будеш уважний, я тебе навчу: врешті-решт, магія — це всього лише дитячі забавки, мій хлопчику.

Подяки автора за нове виправлене видання

Насамперед хочу подякувати фірмі «Дрімфарм» і видавничому будинку «Де Агостіні», які запросили мене разом із Дугласом, Кристаль і Пітером воскресити в пам’яті вологі й туманні вулиці Туманної Бухти.

Мені не віриться, що минуло майже десять років з того дня, коли була написана ця повість. Знову думаючи про неї, відчуваю певну ностальгію, тому що «Невидимі. Таємниця Туманної Бухти» стала моєю першою опублікованою книгою. Тоді я ще не знав, що пригоди Невидимих матимуть продовження, а просто дав волю фантазії; і це після стількох років пошуків у «пітьмі за огорожею», куди запросив Харпер Лі, після переслідувань голодного «Воно», спущеного з ланцюга Стівеном Кінгом, і після багатьох неспокійних ночей у компанії «Пана снів» Сендмена, з яким мене познайомив Ніл  Геймен.

Я відчув необхідність розповісти про щось особисте, від першої особи виразити більше емоцій, що виникають у моїх персонажів під час пригод.

Завдяки підтримці читачів після перших пригод Невидимих з’явилися й інші.

Але перш ніж сказати спасибі читачам, слід іще згадати тих, хто вірив у мене як автора. Це Карла Танці й Джованні Ардуїно, на той час відповідно головний редактор і редактор «Сперлінг енд Купфер».

Цілком упевнено можу стверджувати, що частина успіху першого видання зумовлена цінною допомогою двох співробітників: Анни Лаццері, редактора, яка продовжує супроводжувати мене й у теперішній роботі, та Марко Патріто, художника, що намагався передати на малюнку обкладинки похмуру атмосферу перших пригод Невидимих. Марко просив допомогти «побачити» її моїми очима, і я розповів про всі комікси, фільми й книги, у які був закоханий за часів дитинства та юності. Виявилося, що в багатьох цих місцях побував також і він. Тому художник і зміг досить легко показати читачам суворість скелястого берега.

Через стільки років нова подорож у похмурій атмосфері дії книги вразила Паоло Барб’єрі. Уже давно я стежив за його роботою та переконався, що неспокійне блукання туманними ночами не є для нього чимось незнайомим. Йому вдалося чудово описати будинок Ангуса Скрімма.

Співробітникам видавничого будинку «Де Агостіні» я вдячний також за те, що вони дозволили мені втручатися в текст. Прочитавши його після багатьох років, я побачив: потрібні певні виправлення.

Не затримуватиму вас більше: час пізній, вечірній туман згущується, і Невидимі вже чекають читачів для участі в нових пригодах.

Джованні дель Понте

Content

Джованні дель Понте
Невидимі. Таємниця Туманної Бухти

Дійові особи

Пролог

1 Невидимі

2 Нишпорка

3 Ласкаво просимо до Туманної Бухти

4 Хтось у тумані

5 Прибуття до будинку

6 Візит із минулого

7 Таємничий спільник

8 Так мало відповідей і так багато запитань

9 Іще один сон Дугласа

10 Приховані записи

11 Невидимі, ви тут?

12 Важливе рішення

13 Останній із Невидимих

14 Іще одна жертва

Інтермедія

15 Припущення Нишпорки

16 Туди-сюди крізь час і простір

17 Неприємність на цвинтарі

18 Новий дім Кристаль

19 Маску гетъ!

20 У пошуках утраченої книги

21 Стрімголов

22 Розповідь Роберта Кершо

23 Таємниця Ангуса Скрімма

24 Повернення Невидимих

Епілог

Подяки автора за нове виправлене видання