Бакман Фредрик

Ведмеже місто

Фредрік Бакман

Ведмеже місто

Сáзі Бакман — моїй бабусі, яка навчила мене любити спорт. Яким би тихим було без нього моє життя. Сподіваюся, що у великому барі на небесах подають правильне сухе мартіні й завжди транслюють Вімблдон на великому екрані. Я сумую за тобою.

І Неді Шафті-Бакман: ти — моя найвеселіша, найкмітливіша, найсварливіша подруга. Ти підіймаєш мене увись, коли я цього потребую, і опускаєш на землю, коли я на це заслуговую. Ашеґетам.

***

Бйорнстад — вигадане місто. Всі імена, персонажі, місця та події є продуктом уяви автора, і будь-яка схожість з фактичними подіями, місцями та людьми є цілком випадковою.

1

Пізнього вечора наприкінці березня одна людина взяла двоствольну рушницю, пішла у ліс, приставила дуло до чола іншої людини й звела курок.

Ця історія про те, як ми до цього дійшли.

2

Бах-бах-бах-бах-бах.

Початок березня у Бйорнстаді, ще нічого не сталося. П’ятниця, усі просто чекають. Завтра юнацька хокейна команда Бйорнстада зіграє у півфіналі молодіжної ліги країни. Не настільки вже й важлива подія? Звичайно, не настільки. Але не для Бйорнстада.

Бах. Бах. Бах-бах-бах.

Місто, як завжди, рано прокидається: малі міста мусять задавати собі темп, щоб вижити у цьому світі. Ряди автомобілів на стоянці перед фабрикою вже вкриті снігом, люди ще не встигли розплющити очі і як слід прокинутися, а вже мовчки вишикувалися, щоб електронні пропуски зафіксували на реєстраторі робочого часу факт їхнього існування. З відсутнім поглядом і голосом автовідповідача вони обтрушують з черевиків сльотавий сніг і чекають, коли запрацює котрийсь із їхніх наркотиків — кофеїн, нікотин чи цукор, — і їхні тіла зможуть хоча би задовільно функціонувати до першої перерви на каву.

У той самий час на сусідній дорозі — ті, хто щодня вирушають на роботу до більших міст, по інший бік лісу. Руками в рукавицях вони постукують по обігрівачах, а з рота їм вириваються такі лайливі слова, які наважишся сказати, хіба коли нап’єшся, вмираєш або від надто раннього ранку сидиш у надто промерзлому «пежо».

Коли вони замовкають, можна розчути: «Бах-бах-бах. Бах. Бах».

Майя прокидається у своїй кімнаті, стіни якої обклеєні малюнками і квитками, які вона зберегла після концертів у великих містах далеко звідси, — їх, звісно, не так багато, як їй хотілося б, але значно більше, ніж дозволяли батьки. Майя лежить у ліжку в піжамі, грає на гітарі. Вона обожнює свою гітару. Їй подобається, як інструмент надавлює на тіло, як відгукується дерево, коли вона постукує по ньому пучками пальців, як струни впиваються у ще не пробуджену після сну шкіру. Прості акорди, м’які переходи — для неї це раювання. Майї виповнилося п’ятнадцять, вона вже багато разів закохувалася, але гітара назавжди залишиться її першою любов’ю. Вона допомагає витримувати життя в цьому місті, а також миритися з долею доньки спортивного директора хокейного клубу десь посеред лісу.

Майя ненавидить хокей, але розуміє любов свого батька: спорт — це просто інший інструмент. Мама часто шепоче доньці на вухо: «Ніколи не довіряй людині, якщо в її житті нема нічого, що вона безтямно любить». Мама любить чоловіка, який любить місто, в якому люблять спорт. Бйорнстад — справжнє хокейне містечко, а його мешканці, що би про них не казали, люди надійні. Живучи тут, завжди знаєш, чого від них чекати. Одного й того самого — і так день за днем.

Бах.

Бйорнстад розташований в далечині від усього, і навіть на мапі місто виглядає неприродно. Ніби якийсь п’яний велетень, пісяючи на сніг, спробував написати власне ім’я, — так скажуть одні. Ніби природа й люди зчепилися в боротьбі за життєвий простір, — так, можливо, скажуть інші, розсудливіші. Хай там як, але місто програє. Мешканці вже й забули, коли траплялися їхні перемоги. З роботою стає сутужніше, щороку в місті меншає людей, ліс кожної пори року поглинає чийсь покинутий будинок, а то й два. За часів, коли місто ще мало чим похвалитися, місцева влада повісила на в’їзді банер із гаслом у популярному тоді стилі: «Ласкаво просимо до Бйорнстада — тут прагнуть трохи більшого!». За кілька років вітри й заметілі витерли слово «більшого». Часом це поселення наштовхує на думку про філософський експеримент: якщо місто в лісі завалиться і ніхто цього не почує, чи матиме це бодай якесь значення?

Щоб знайти відповідь, треба прогулятися кілька сотень метрів униз до озера. Воно не вражає своїми розмірами, але це озеро — льодова арена. Її будували чотири покоління робітників із фабрики: ці чоловіки, працюючи шість днів на тиждень, потребували чогось, на що варто було чекати в день сьомий. Усю любов, яку місто було спроможне відігріти й передати у спадок, воно вкладало в гру: лід і бортики, червоні й сині лінії, ключки, і шайба, і кожна унція волі та сили молодих тіл, що на повній швидкості спрямована в погоні за нею. Трибуни вщерть заповнені на кожних вихідних, рік за роком, хоча спортивні досягнення занепали — разом із економікою міста. Можливо, саме тому всі сподіваються, що з покращенням становища клубу все інше також налагодиться.

І саме тому таким містам, як Бйорнстад, завжди доводиться покладати надії на молодь — бо лише молоді не пам’ятають, що раніше життя тут було кращим. Може, це й на щастя. Юнацьку команду тренували за тими самими принципами, за якими старше покоління створювало поселення: працюй з усіх сил, терпи стусани, не скигли, стули рота і покажи цим чортякам з великих міст, звідки ми родом.

У самому місті й довкруг небагато цікавого для оглядин. Проте всі, хто побував тут, знають, що Бйорнстад — місто хокею.

Бах.

Амат скоро святкуватиме шістнадцятиріччя. У нього зовсім крихітна кімната: якби він мешкав у більшій квартирі в багатшому районі великого міста, таку кімнату вважали б замалою навіть для гардеробної. Стіни всуціль вкриті постерами з гравцями HXЛ,[1] винятків лише два. Перший — фотокартка, на якій Аматові сім, він найменший з усіх хлопців у команді, стоїть у великих рукавицях і шоломі, що сповзає на чоло. Другий — білий аркуш, на якому мама написала йому уривки молитви. Коли Амат народився, вона лежала, приклавши його до грудей, на вузькому ліжку в маленькій лікарні на іншому боці земної кулі, і в цілому світі не було нікого, крім них. Медсестра прошепотіла цю молитву мамі на вухо; кажуть, Мати Тереза написала її на стіні над своїм ліжком, і медсестра сподівалася, що ця молитва дасть самотній жінці силу й надію. Ось уже шістнадцять років цей клаптик паперу висить на стіні в кімнаті її сина, слова трохи переплуталися, але мама записала їх так, як запам’ятала:

Якщо ти чесний, люди можуть обдурити тебе. Однаково будь чесним.

Якщо ти людяний, люди можуть обмовити тебе. Однаково будь людяним.

Добро, яке ти зробив сьогодні, можуть забути завтра. І все ж твори добро.

Щоночі Амат ставить свої ковзани біля ліжка. «Ото намучилася твоя мати, коли народжувала тебе — а ти був уже в тих штуках», — часто піджартовує старий сторож на ковзанці. Він пропонував хлопцеві залишати ковзани у шафці в клубі, але той любить носитися з ними. Амат хоче, щоб вони були біля нього.

Він завжди був найнижчим у всіх командах, ніколи не мав таких м’язів, як інші гравці, ніколи не бив з такою силою, як вони. Зате ніхто в цьому місті не міг його наздогнати. Жоден гравець не вмів рухатися з такою швидкістю. Амат не знає, як це пояснити, але на думку йому спадає такий приклад: одні люди, коли дивляться на скрипку, бачать лише дощечки й кілочки, а інші бачать музику. Він завжди відчував ковзани невіддільними від свого тіла і коли запихав ноги у звичайні черевики, то почувався ніби моряк, який ступив на сушу.

Останні рядки, написані мамою на аркуші, що тепер висів на стіні, звучали так:

Те, що ти будував, може бути зруйноване. Однаково будуй. Зрештою, усе це справа твоя і Бога, і ніколи — не чиясь інша.

Одразу під ними завзятим почерком школярика було виведено червоним фломастером:

ВОНИ КАЖУТ ЩО Я Є ЗА МАЛИМ ДЛЯ ГРИ. ОДНА КОВО СТАНУ № 1 ВИЛИКИМ ГРАВЦЕМ!

Бах.

Колись основна хокейна команда Бйорнстада була другою у вищій лізі країни — це було понад два десятиліття і три дивізіони тому, — але завтра Бйорнстад знову зійдеться у двобої з найкращими. То хіба справді такий важливий матч юнацької команди? Чи буде якесь місто перейматися кількома підлітками в якомусь півфіналі молодіжної ліги? Звісно, не надто. Але тільки не в межах цієї географічної плями.

За пару сотень метрів південніше від дороговказів починається район, який називається просто — Височина. Це невеликий кластер ексклюзивних будинків з панорамою на озеро. Тут по сусідству мешкають власники супермаркетів, керівники фабрики або ті, хто їздить на кращу роботу у великі міста, де під час корпоративів їхні колеги дивуються, вирячивши очі: «Бйорнстад? Хіба можна жити в такій глухомані?». У відповідь мешканці бурмочуть щось про полювання, риболовлю і близькість до природи, але насправді часто замислюються, чи справді це місце придатне для життя. Чи довго вони протримаються. І чи залишилося тут щось, окрім ціни на нерухомість, яка, схоже, падає синхронно з температурою.

А тоді вони прокидаються від отого «Бах!». І усміхаються.

3

За понад десятиліття сусіди вже звикли до звуків, які долинали з саду сім’ї Ердаль: бах-бах-бах-бах-бах. Коротка пауза, поки Кевін збирає шайби. Потім знову: бах-бах-бах-бах-бах. Йому було два з половиною роки, коли він уперше проїхався на ковзанах, у три роки він отримав свою першу ключку, в чотири міг узяти гору над п’ятирічним гравцем, а в п’ять грав краще за семирічних. Тієї зими, коли йому виповнилося сім, він так сильно обморозив обличчя, що зблизька на вилицях досі видно невеличкі білі плями. Кевін уперше грав в офіційному матчі ліги, і на останніх секундах гри не зумів вразити порожні ворота. Бйорнстадські юніори перемогли з рахунком 12:0, усі голи забив Кевін, але його нічим не могли розрадити після останнього промаху. Пізно ввечері батьки виявили, що його нема в ліжку, опівночі половина мешканців міста вже прочісували ліс. У Бйорнстаді гра в хованки — погана ідея, бо варто малій дитині трохи відійти, як її вмить поглинає темрява, а тендітне тіло швидко замерзає на смерть при тридцяти градусах морозу. Тільки на світанку хтось виявив, що хлопець був не в лісі, а на вкритому кригою озері. Він притягнув туди ворота, п’ять шайб, усі кишенькові ліхтарики, які зміг роздобути, і годинами пробивав по воротах з того кута, з якого не зміг забити останній гол у матчі. Коли його вели додому, він нестримно ридав. Білі плями на обличчі так ніколи й не зійшли. Йому було сім років, і всі вже тоді знали, що всередині хлопця живе ведмідь. Цю силу не стримати.

Кевінові батьки оплатили будівництво власного невеликого хокейного майданчика, на якому він щоранку тренувався, тож щоліта їхні сусіди відкопували в себе на грядках із квітами цілі кладовища шайб. І ще кілька наступних поколінь будуть знаходити в тутешніх квітниках залишки вулканізованої гуми.

Рік за роком сусіди чули, як міцнішає хлопчикове тіло — стукіт його ударів ставав щоразу сильнішим і швидшим. Тепер Кевіну виповнилося сімнадцять, і місто не бачило гравця з таким талантом від того часу, як їхня команда була у вищій лізі — ще до його народження. У хлопця було все: тілобудова, руки, голова і серце. Але передусім він мав чуття і бачив те, що відбувалося на льоду, наче в уповільненій зйомці, а не так, як бачили інші. У хокеї можна багато чого навчитися, але ти або народився з таким умінням бачити, або ні. «Кевін? Оце справжній хокеїст», — часто казав спортивний директор клубу Петер Андерссон, а він знав що каже: востаннє в Бйорнстаді таким самородком був сам спортивний директор — він здолав увесь шлях до Канади й НХЛ, де грав із найкращими хокеїстами світу.

Кевіну відомо, що від нього вимагають — про це йому розповіли, щойно він став на ковзани. Потрібно все. Вимога одна: весь ти. Тому щоранку, коли тільки світає, а шкільні товариші міцно сплять, накрившись теплими ковдрами, Кевін біжить до лісу, а тоді починається: бах-бах-бах-бах-бах. Позбирати шайби. Бах-бах-бах-бах-бах. Позбирати шайби. Після обіду — тренування у молодіжній команді, ввечері — з основною командою, потім тренажерний зал, знову пробіжка до лісу, а тоді остання година — вдома при світлі прожекторів, спеціально встановлених на даху будинку.

Бах-бах-бах-бах-бах. Це єдина вимога, яку ставить перед тобою спорт. Усього лише весь ти.

Кевін отримував безліч пропозицій перейти до великих клубів, навчатися в хокейній гімназії у великому місті, але він послідовно усім відмовляв. Він простий хлопець з Бйорнстада, у нього тато з Бйорнстада; може, деінде це неважливо, але в цих краях це щось таки й значить.

То чому гра у півфіналі молодіжних команд настільки важлива? Та тому, що найкраща молодіжна команда ще раз нагадає всій країні про існування свого міста. І тому, що політики в цьому регіоні, можливо, виділять гроші на будівництво хокейної гімназії саме тут, а не десь у Геді, — щоб найбільші таланти у цій частині країни переїжджали до Бйорнстада, а не у великі міста. А тоді найкраща місцева команда зі своїми хлопцями знову дістанеться вищої ліги, знову залучить до фінансування великих спонсорів, у регіоні побудують нову льодову арену, прокладуть до неї широкі дороги, а може, навіть збудують ті будівлі для конференцій і той торговий центр, про що вже роками торочать, а тоді відкриються нові підприємства і з’являться нові робочі місця. І мешканці Бйорнстада захочуть відремонтувати свої будинки, а не продавати їх. Ця гра важлива для економіки. Для почуття гордості. Для виживання.

Настільки важлива, що сімнадцятирічний хлопець щодня стояв у саду свого будинку — ще відтоді, як обморозив вилиці тієї ночі десять років тому, — і забивав шайбу за шайбою, тримаючи на своїх плечах ціле містечко.

Ця гра важливіша за все.

«Улоговина» розташована в іншій частині Бйорнстада, на північ від дороговказів. Центр Бйорнстада — це котеджі й невеликі вілли, що розташовуються за спадом ієрархії середнього класу, а от в Улоговині стоять лише багатоквартирні будинки і то настільки далеко від Височини, наскільки було можливо. Звісно, спершу ці назви були просто географічними прізвиськами, придуманими без фантазії: Улоговина розташована нижче за решту міста, де земля спускається до старого гравійного кар’єру, а Височина — на горі над озером. Але коли фінансовий статус мешканців поступово розділився залежно від місця їхнього житла, ці назви залишилися в обігу не лише в значенні частин міста, а також і як класові маркери. Навіть у найменших містах світу діти рано дізнаються про розділену соціальну реальність, і в Бйорнстаді з цим усе просто: що далі ти живеш від Улоговини, то краще для тебе.

Фатіма мешкає у двокімнатній квартирі аж на краю Улоговини. Вона стягує свого сина з ліжка із м’якою наполегливістю; той хапає свої ковзани. В автобусі, крім них, більше нікого, вони не розмовляють. Амат виробив власну систему транспортування тіла, без необхідності прокидатися головою. «Мумія» — так любовно називає його Фатіма. Діставшись льодової арени, вона перевдягається в уніформу прибиральниці, а її син іде шукати сторожа. Спершу він робить спробу допомогти матері прибрати сміття з трибун, поки та не починає сваритися і проганяє його. Амат хвилюється через мамину спину, а мама переймається, що інші діти побачать сина біля неї і почнуть його дражнити. Відколи Амат себе пам’ятав, у них із матір’ю не було жодної рідної душі в цілому світі. У дитинстві він збирав на цих трибунах наприкінці місяця порожні пляшки; буває, він і зараз так робить.

Щоранку Амат допомагає сторожеві, відмикає двері, перевіряє люмінесцентні лампи, складає шайби, їздить на льодовому комбайні, готує майданчик до роботи. Першими приходять ковзанярі, в найнезручніший час. Потім збираються всі хокейні команди, одна за іншою, залежно від рангу, а найзручніший час заброньований за молодіжною і дорослою командами. Гравці молодіжної тепер стали настільки вмілими, що посідають майже найвище місце в ієрархії.

Амат туди ще не потрапив, йому лише п’ятнадцять, але, може, вдасться наступного сезону. Якщо виконає всі вимоги. Одного дня він забере звідси свою маму — він у цьому впевнений, — одного дня він перестане постійно додавати і віднімати в голові прибутки і видатки. Діти, які живуть у сім’ях, де гроші можуть закінчитися, суттєво відрізняються від інших дітей. І те, в якому віці ти це усвідомлюєш, також важить.

Амат знає, що в нього не так багато варіантів, тому його план простий: звідси — в молодіжну команду, звідти — в дорослу, а тоді — до професіоналів. Щойно на його рахунку з’явиться перша зарплата, він забере від мами візок прибиральниці й ніколи не пустить її до цієї роботи; мамині зболені руки відпочинуть, а хвора спина знатиме, що таке полежати зранку в ліжку. Усілякий мотлох його не цікавить. Він просто хоче хоча б одного вечора заснути без думок про гроші.

Коли Амат закінчує справи, охоронець поплескує його по плечу і подає йому ковзани. Амат зашнуровує їх, бере ключку і виїжджає на порожню арену. Вони з охоронцем домовилися: Амат допомагає піднімати щось важке і відчиняти тугі бокові дверцята (бо ревматизм сторожа протестує проти таких завдань), а тоді, якщо Амат сам прочистить після себе лід, арена до його послуг на цілу годину, поки не прийдуть на тренування ковзанярі. Для Амата це найкращі шістдесят хвилин кожного його дня.

Він закладає до вух навушники, ставить гучність на максимум і розганяється з усіх сил. Мчить кригою — так швидко на інший бік, що аж влітає шоломом в оргскло бортика. На повній швидкості — назад. Ще раз. І ще раз. І ще.

Фатіма на мить відривається від прибирання і дозволяє собі кілька секунд поспостерігати за сином. Зустрічається поглядом зі сторожем і беззвучно каже «дякую». Той у відповідь лише киває, ховаючи усмішку. Фатіма пригадує, як розгубилася, коли тренери клубу вперше повідомили їй, що Амат має винятковий дар до гри. Вона тоді небагато розуміла шведською, і для неї було божественною таїною вміння Амата кататися на ковзанах ще відтоді, коли він заледве вмів ходити. Минуло вже стільки років, а вона так і не звикла до холоднечі у Бйорнстаді, але навчилася любити місто таким, яким воно є. У житті Фатіми найбільшою дивовижею був цей хлопчик, якого вона привела на світ там, де люди ніколи не бачили снігу, і який був народжений для того, щоб грати в спортивну гру на кризі.

На одній із менших вілл у центрі містечка з душу виходить спортивний директор хокейного клубу Бйорнстада Петер Андерссон, захеканий і з розчервонілими очима. Він майже не спав уночі, а вода не змогла змити нервове напруження. Директор двічі блював. Він чує, як Міра, минаючи ванну, поспішає коридором — розбудити дітей, — і знає, що вона скаже. «Господи, Петере, тобі ж уже за сорок перевалило! Коли директор нервує через молодіжний матч більше за самих гравців, то йому, мабуть, варто прийняти заспокійливе, випити собі і трохи розслабитися?» Сім’я Андерссонів уже десять років живе тут, відколи повернулася з Канади, але директор досі не зумів пояснити своїй дружині, яке значення має хокей для Бйорнстада. «Серйозно? А тобі самому не здається, що ви, дорослі чоловіки, занадто цим переймаєтесь? — запитувала Міра протягом цілого сезону. — Гравцям молодіжної збірної по сімнадцять років! Ще майже діти!»

На початках Петер відмовчувався. Але одного вечора все-таки сказав, як є: «Міро, я знаю, що це лише гра. Я знаю. Але ми живемо в місті посеред лісів. Тут немає туризму, чи шахти, чи високотехнологічної промисловості. Тут лише темрява, холод і безробіття. Якщо нам вдасться змусити це місто знову чимось захопитися, то нам випав щасливий жереб. Люба, я знаю, що ти не з цих країв і це не твоє місто, але подивися навколо. Робочих місць усе менше. Місцева влада затягує паски. Тут живе міцний народ, у кожному — ведмежа сила, але нами вже довгий час попихають. Цьому місту потрібно в чомусь перемогти. Нам треба відчути, хоча б один раз, що ми найкращі. Я знаю, що це просто гра. Але ж не лише… не лише так. Не завжди».

Міра міцно поцілувала його в чоло, обійняла, усміхнулася й ніжно прошепотіла йому на вухо: «Який ти ідіот!». Звісно, це правда, і він сам це знає.

Петер виходить з ванної, стукає до кімнати своєї п’ятнадцятирічної доньки, поки не чує у відповідь звук гітари. Донька обожнює свій інструмент, а не спорт. Часом йому стає гірко від цього, але буває й так, що він радіє за неї.

Майя лежить у ліжку, починає грати ще голосніше, коли лунає стукіт, чує за дверима рух батьків. Мама має дві вищі освіти, завиграшки процитує цілий кодекс законів, але не може запам’ятати, що таке айсинг чи офсайд, навіть якщо постане перед судом. А от тато може детально пояснити кожну з хокейних стратегій, що існують у світі, але не здатен дивитися серіал, в якому більше трьох персонажів, не вигукуючи щоп’ять хвилин: «Що тепер відбувається? Це хто? Чому це я маю сидіти тихо? Тепер я пропустив, що вони сказали… можна відмотати назад?».

Майя у відповідь то сміється, то зітхає. Найдужче в житті прагнеш переїхати з дому лише тоді, коли тобі п’ятнадцять. Усе так, як каже її мама, коли через холоднечу і темряву в неї закінчується терпіння і вона випиває три-чотири келихи вина: «Майє, у цьому місті неможливо жити, тут можна тільки виживати».

Ніхто з них навіть не підозрює, наскільки правдиві ці слова.

4

На всьому шляху від роздягальні до кабінету правління хлопці й чоловіки з Бйорнстадського хокейного клубу виховувалися за правилом: всередині гуляй, поза стінами — пильнуй. Жорсткі словечка — така сама частина гри, як і жорсткі прийоми, але те, що відбувається в клубі, не виходить за його межі. Правило діє як на кризі, так і поза нею, бо всі повинні розуміти, що благо клубу — передусім.

Ще рано, льодова арена майже порожня, тут лише сторож, прибиральниця і самотній гравець з хлопчачої команди, який катається собі вперед і назад. Але в одному з кабінетів на верхньому поверсі зібралися чоловіки в костюмах, їхні впевнені голоси розходяться гуркотом коридорами. На стіні висить фото команди, якому майже двадцять років: світлина зроблена тоді, коли хокейна команда Бйорнстада була за крок від здобуття титулу найкращої в усій країні. Хтось із присутніх у кімнаті чоловіків є на фото, когось немає, але всі вони вирішили, що цього разу повернуться за перемогою. Бйорнстад більше не буде тим містом, що поринає у забуття в нижчих лігах, вони знову стануть елітою, вони кинуть виклик найсильнішим.

Директор клубу сидить за письмовим столом. Серед усіх чоловіків у місті він найдужче пітніє, а ще — постійно чогось боїться, ніби хлопчисько, який щось поцупив. Того ранку його страх сильніший, ніж зазвичай. Сорочка всипана крихтами — директор так несамовито жує бутерброд, аж кортить запитати, чи він узагалі розуміє, що означає споживати їжу. Таке відбувається, коли він нервує. Цей кабінет — його, але у нього тут найменше влади з усіх присутніх.

Для когось стороннього ієрархія клубу здається простою: правління призначає генерального директора клубу, який керує щоденною діяльністю, призначає спортивного директора, а той уже набирає гравців до основної команди і наймає тренерів. Тренери займаються командами, і ніхто не втручається в чужу роботу. Але за зачиненими дверима все виглядає інакше, і в генерального директора завжди є причини спітніти. Зараз його обступили члени правління і спонсори, один із яких є політиком місцевого рівня, а разом вони — найактивніші інвестори і найбільші роботодавці цього містечка. Звісно, зараз усі вони зібралися «неформально». Так вони кажуть, коли зі своїм впливом і грошима зовсім випадково опиняються усі в одному місці, щоб випити кави, ще й так рано-вранці, що місцеві журналісти навіть не встигли прокинутися.

Кавоварка хокейного клубу Бйорнстада потребувала чищення більше за директора, тому ніхто з присутніх не прийшов сюди заради того, що було налито в горнятка. Кожен із чоловіків у кімнаті мав свої інтереси і плани на успіх клубу, але всі вони сходилися в одному: є той, кого треба вигнати.

Петер народився й виріс у Бйорнстаді, та й ким він тут тільки не був: хлопчиськом у школі ковзанярів, юніором, що подавав великі надії, наймолодшим гравцем в основній команді, капітаном команди, яка майже завоювала титул найкращої в країні, великою зіркою — ставши профі в НХЛ, і, нарешті, героєм, який повернувся додому, щоб стати спортивним директором.

Але зараз Петер був просто чоловіком, який спросоння блудить туди-сюди у передпокої своєї маленької вілли, щотретій раз тримаючись чолом об полицю для капелюхів, і бурмоче:

— Заради Бога… хто-о-о бачив ключі від «вольво»?

Він учетверте перетрушує кишені усіх своїх курток. Його дванадцятирічний син, вийшовши з іншого боку передпокою, двома підстрибами відхилився вбік і навіть не підняв погляду від телефона.

— Лео, ти не бачив ключів від «вольво»?

— Запитай у мами.

— А де мама?

— Запитай у Майї.

Лео зникає у ванній. Петер глибоко вдихає повітря.

— ЛЮБА!

Ніхто не відповідає. Петер глипає у свій телефон, там чотири повідомлення від директора клубу: він повинен прийти до нього в кабінет. У звичайний тиждень Петер проводить на льодовій арені сімдесят-вісімдесят годин, і однаково ледве встигає подивитися тренування власного сина. В автомобілі у нього лежать ключки для гольфу, які він використовує двічі за ціле літо — якщо пощастить. Обов’язки спортивного директора забирають увесь час: підписання контрактів з гравцями, телефонні розмови з агентами, вивчення навичок новоприйнятих гравців за переглядом відео у темній кімнаті. У них маленький клуб, тому, завершивши роботу, Петер допомагає сторожу замінити люмінесцентні лампи й нагострити ковзани, бронює автобусні поїздки, замовляє спорядження для матчу — він працює і за туристичну агенцію, і як завідувач господарством, і витрачає на підтримку функціонування льодової арени не менше годин, аніж на створення команди. Ці справи забирають решту доби. З такої перспективи хокей зрозуміти просто. Він не може бути частиною твого життя. Хокей — це і є все життя.

Коли Петер став спортивним директором, він цілу ніч проговорив телефоном із Суне — той був тренером основної команди Бйорнстада ще з часів Петерового дитинства. Це Суне навчив Петера кататися на ковзанах і перетворив льодову арену на його другий дім, поки в першому хлопець бачив лише випивку і побої. Суне став його наставником і батьком більше, ніж був тренером, а в певні моменти життя цей старий чоловік був єдиним, кому Петер міг довіритися. «Тепер ти повинен бути вузлом, — пояснював Суне новому спортивному директорові. — Тут у кожного своя мотузка: у спонсорів, правління, політиків, уболівальників, у тренерів і гравців та їхніх батьків.

Кожен має свою мотузку і тягне клуб у свій бік. Ти повинен бути вузлом».

Наступного ранку, коли Міра прокинулася, Петер пояснив їй суть своєї роботи ще простіше: «У Бйорнстаді всі палають пристрастю до хокею. А я маю стежити, щоб ніхто не почав пожежі». Міра поцілувала чоловіка в чоло і сказала, що він ідіот.

— ЛЮБА, ТИ НЕ БАЧИЛА КЛЮЧІВ ВІД «ВОЛЬВО»? — гукає Петер на весь будинок.

Ніхто не відповідає.

Чоловіки в кабінеті обговорювали план дій, холодно і конкретно, ніби мова йшла про зміну меблювання. На старій командній фотографії, що висіла на стіні, Петер Андерссон стояв посередині: тоді він був капітаном, а зараз — спортивний директор. Ідеальна історія успіху, чоловіки в кімнаті знають, як важливо створити такий міф для ЗМІ та вболівальників. Біля Петера стоїть Суне, тренер основної команди, який умовив його після зіркової кар’єри переїхати разом із сім’єю з Канади назад до Бйорнстада. Вони вдвох організували тренування для молодих гравців, маючи на меті створити найкращу молодіжну команду в країні. Тоді всі сміялися з них, але тепер усе не так. Завтра молодіжна команда грає у півфіналі, наступного року Кевін Ердаль та кілька інших гравців перейдуть до основної команди, спонсори вбахають у клуб мільйон, і елітні ставки почнуться всерйоз. Цього не сталося б, якби не Петер. Він завжди був найкращим учнем Суне.

Один спонсор роздратовано дивиться на годинник.

— Хіба він не мав уже бути тут?

Зі спітнілих пальців директора вислизає телефон.

— Він уже їде. Думаю, відвозить дітей до школи.

Спонсор зневажливо посміхається:

— То в його жінки-адвокатки важливіша зустріч, як завжди? Для Петера це робота чи якесь хобі?

Хтось із членів правління прокашлюється і напівжартома-напівсерйозно каже:

— Нам потрібен спортивний директор, який буде як чобіт. А не як тапок.

Спонсор хмикає і докидає:

— Може, наймемо його дружину натомість? Туфлик на шпильці в ролі спортивного директора — непогано?

Чоловіки в кімнаті заходяться сміхом. Відлуння піднімається аж до стелі.

Розшукуючи дружину, Петер заходить на кухню, але там натрапляє на найкращу доньчину подругу Ану. Вона саме готує смузі. Принаймні виглядає на те, бо вся мийка захляпана загрозливою на вигляд рожевою рідиною, яка, крапля за краплею, розтеклася до країв, готуючись напасти, перемогти й анексувати паркетну підлогу. Ана знімає навушники.

— Доброго ранку! Цей ваш блендер до одного місця!

Петер глибоко вдихає.

— Привіт, Ано. Ти сьогодні… так рано.

— Та ж я ночувала тут! — безжурно відповідає Ана.

— Знову? Це вже… вчетверте поспіль, чи як?

— Я не рахувала.

— Так, я помітив. Дякую. А ти не думаєш, що часом добре було б піти ввечері додому і… ну, не знаю… Перевдягнутися, взяти інший одяг чи щось таке?

— Та це взагалі не проблема. Я ж, типу, весь одяг принесла сюди.

Петер потирає потилицю і робить зусилля сприйняти ситуацію так само радісно, як Ана.

— Ну, це… чудово. Але… твій тато хіба не скучає за тобою?

— Та ні. Ми часто говоримо по телефону.

— Так, це зрозуміло, але я хочу сказати, що тобі, можливо, варто колись піти додому і переночувати у себе? Може, якось?

Ана запихає у блендер забагато якихось морожених ягід і фруктів невизначеного вигляду і здивовано витріщається на Петера:

— Добре. Але це завал як незручно, бо в мене весь одяг тут.

Петер довго стоїть і дивиться на Ану. Потім вона вмикає блендер, забувши спершу накрити його кришкою. Петер виходить у передпокій і з відчаєм, що стрімко наростає, кричить:

— ЛЮБА!

Майя далі лежить у ліжку, повільно перебирає струни гітари, звуки відбиваються від стін і стелі, уповільнюються і стихають, відходячи у порожнє ніщо. Ніким не почуті прохання, щоб хтось відгукнувся. Майя чує, як на кухні гуркотить Ана, як у передпокої метушливо минають одне одного батьки: тато ще сонний і здивований, ніби щоранку прокидається в якомусь незнайомому місці, а мама цілеспрямована, як радіокерована газонокосарка, в якій перегорів запобіжник для розпізнавання перешкод.

Її звати Міра, але вона ніколи не чула, щоб у Бйорнстаді хтось так звертався до неї. Врешті-решт вона здалася і погодилася на звертання «Мія». Люди тут настільки небагатослівні, що їм, здається, не хочеться гаяти час на приголосні. Спочатку Міра розважалася тим, що перепитувала: «Ви мали на увазі Піта?», коли хтось із місцевих питав про її чоловіка. Але люди лише серйозно дивилися на неї і повторювали: «Ні, Петера!». У цих краях іронія, як і все інше, перетворюється на лід. Тепер Міра радіє хоча б із того, що з погляду економії приголосних в її дітей зразкові імена: Лео і Майя. Тож у жодного працівника з реєстрації прописки не вибухне голова.

Міра рухається невеликою віллою звичним маршрутом, одягається і п’є каву, разом із тим поступово опиняючись у ванній, передпокої та кухні. У кімнаті доньки піднімає з підлоги светр і одним махом згортає його, миттєво зауважуючи, що доньці вже час відкласти гітару і встати.

— Іди в душ, від тебе такий запах, ніби в кімнаті щось горіло і пожежу гасили «Ред Буллом». Через двадцять хвилин тато відвезе вас до школи.

Майя неохоче, але досить відточеним рухом викочується з ліжка. Її мама не з тих, з ким можна сперечатися, її мама — адвокатка, і не лише в робочий час.

— Тато сказав, що сьогодні ти нас відвезеш.

— У тата недостовірна інформація. І, будь ласка, попроси Ану прибирати на кухні, коли вона закінчує готувати свої смузі. Вона мені подобається, це твоя найкраща подруга, і я не проти, щоб вона ночувала в нас частіше, ніж удома, але якщо вона збирається готувати смузі в нас на кухні, їй треба навчитися закривати блендер кришкою, і ти повинна пояснити їй хоча би БАЗОВІ функції чортової ганчірки для посуду. Окей?

Майя припирає гітару до стіни і вирушає до ванної, але повернувшись до матері спиною, вона так закочує очі, що на рентгенівському знімку її зіниці можна було би переплутати з камінням у нирках.

— 1 не треба мені очі закочувати. Я все бачу, навіть якщо цього не видно, — сичить мама.

— Спекуляції і домисли, — бурмоче донька.

— Я тобі вже казала, що так говорять хіба в американських серіалах, — протестує мама.

Донька у відповідь лише сильніше, ніж потрібно, грюкає дверима ванної. Десь у будинку чути крик Петера: «ЛЮБА!!!». Міра піднімає з підлоги ще один светр і лише встигає почути Анине «от чо-о-орт», як на кухні бризки від смузі розпринтовують стелю.

— Знаєте, я ж могла займатися по життю чимось геть іншим, — тихо говорить Міра в нікуди і кладе в кишеню куртки ключі від «вольво».

Чоловіки в кабінеті далі сміються з жарту про підбори, коли з прочинених дверей чується несміливе покашлювання. Директор клубу кивком дає дозвіл увійти прибиральниці, навіть не дивлячись на неї. Жінка перепрошує всіх присутніх, більшість чоловіків поводяться так, ніби її нема, навіть коли один із них люб’язно посуває ноги, бо їй треба витрусити кошик із паперовим сміттям. Прибиральниця чемно дякує, ніхто не звертає уваги, але вона не сприймає це за зле: найбільший талант Фатіми полягав у тому, що вона нікому не заважала. Тільки опинившись у коридорі, вона хапається за спину і в неї виривається тихий стогін болю. Фатіма хвилюється, що хтось побачить її і про це дізнається Амат. Її любий хлопчик і так має забагато турбот.

Амат сповільнюється біля бортика, очі йому щипає піт, ключка лежить на кризі, пальці впріли і ковзають у рукавичках, від дихання дере в горлі, у стегнах бушує молочна кислота. Трибуни порожні, але Амат однаково скоса позирає туди. Мама завжди каже, що їй і йому треба бути вдячними, і Амат її розуміє. Мама безмежно вдячна — країні, і місту, і людям, і клубові, і місцевій владі, і сусідам, і роботодавцю. Дякувати, дякувати, дякувати. Таке вже завдання у матерів. А в дітей завдання мріяти. Тож її син мріє, щоб одного дня мама могла зайти до кімнати, не маючи потреби вибачатися.

Атам змахує піт з очей, поправляє шолом і відштовхується ковзанами від криги. Ще раз. І ще раз. І ще.

У Петера в телефоні чотири пропущені дзвінки від директора клубу, він знервовано дивиться на годинник і повертається до Міри, яка саме заходить на кухню. Вона з усмішкою оглядає захляпану мийку і підлогу після Ани, знаючи, що Петер усередині вже істерично кричить. У них зовсім різні методи прибирання: Міра не терпить розкиданого на підлозі одягу, а Петер ненавидить захляпаних столів. Коли вони познайомилися, його квартира виглядала так, ніби тут щойно були грабіжники — крім кухні і ванної: там усе було, ніби в операційній. У Міри вдома було навпаки. Можна зробити підсумок, що вони добре підходили одне одному для подружнього життя, щоправда, не у звичному розумінні.

— Ось де ти! Я запізнююся на зустріч у клубі. Ти не бачила ключів від «вольво»? — видихає Петер.

Він постарався одягнути костюм і зав’язати краватку, але вийшло, як і зазвичай, так собі. Мірин одяг виглядає бездоганно, тканина ніби підлещується до її тіла. Одним м’яким рухом руки вона підносить чашку, щоб відпити каву, і накидає на себе пальто.

— Ага.

Петер стоїть розкуйовджений, з розчервонілим обличчям, розмащеним смузі на шкарпетках і запитує:

— То, може, будеш така ласкава сказати, де вони?

— У мене в кишені.

— Що? Це чому?

Міра цілує його в чоло.

— Знаєш, солоденький, це гарне запитання. Я подумала, що добре було б мати ключі, якщо мені треба їхати на «вольво». Мені здавалося, адвокату трохи не личить добиратися на роботу автомобілем, якого завели по-злодійськи.

Петер у розпачі вчеплюється руками у своє волосся.

— Але… якого… ти ж мала взяти мале авто?

— Ні, малий автомобіль ти мав забрати до майстерні. А перед тим — відвезти дітей до школи. Ми про це говорили.

— Ми про це НЕ говорили!

Петер нав’язливо витирає паперовими серветками низ Міриного горнятка з кавою. Вона усміхається.

— Але ж, мій дорогенький, це написано в календарі на холодильнику.

— Хіба можна записувати щось до календаря і навіть НЕ ПОГОВОРИТИ зі мною?!

Міра потирає брови і тримає себе в руках.

— Ми говорили. Ми зараз говоримо. Тільки й робимо, що говоримо. А от щоб хтось та й слухав…

— Міро, будь ласка, у мене зустріч! Якщо я спізнюся, то…

Міра занадто енергійно киває.

— Звичайно, любий, звичайно. Якщо я запізнюся на роботу, невинна людина може опинитися за ґратами. Але вибач, що перебила тебе — то що станеться, коли ТИ запізнишся?

Петер вдихає носом повітря — настільки терпляче, наскільки може.

— Люба, завтра найбільший матч року.

— Я знаю, коханий. Завтра я теж зроблю вигляд, що це важливо. Але до того часу тобі доведеться вдовольнитися тим, що так вважають усі інші в місті.

На Міру складно справити враження. Ця її риса водночас і найбільше приваблювала Петера, і найбільше дратувала. Він намагається підшукати інші аргументи, але Міра лише награно драматично зітхає, кладе ключі від «вольво» на кухонний стіл і, випроставши руку перед чоловіком, стискає долоню в кулак.

— Окей. Тоді граємо в «камінь-ножиці-папір».

Петер хитає головою, намагаючись не розсміятися.

— Тобі що, вісім років?

Міра здивовано зводить брови.

— Ти що, слабак?

Петерова усмішка вмить зникає, він прикипає до Міри поглядом і стискає кулак. Міра вголос рахує до трьох, Петер зробив папір, а вона затримується на пів секунди і швидко показує пальцями ножиці. Петер обурено скрикує, але Міра вже схопила ключі і вийшла в передпокій.

— Але ж ти ШАХРУВАЛА!

— Любий, треба вміти програвати. Діти, бувайте і чемно слухайтесь тата! Добре, просто слухайтесь!

Петер далі стоїть у кухні і кричить:

— Навіть не думай піти! Шахрайка!

Він повертається до календаря, почепленого на холодильник:

— АЛЕ Ж ТУТ НІЧОГО НЕ НАПИСАНО ПРО АВТОМО…

За Мірою зачиняються вхідні двері. Чути, як заводиться «вольво». Ана стоїть на кухні і всміхається зі слідами смузі навколо рота.

— Ви хоч раз у чомусь вигравали в неї?

Петер потирає скроні.

— Будь ласка, знайди мого сина з донькою і скажи їм, щоб одягалися й сідали в машину.

Дна запопадливо киває:

— Звичайно! Я тільки поприбираю тут!

Петер благально хитає головою і дістає нову упаковку ганчірок для посуду.

— Ні… Ні, Дно… не треба, будь ласка. Я справді маю підозри, що буде тільки гірше.

Коли регіт у кабінеті затихає, один зі спонсорів похмуро дивиться на гендиректора клубу, стукає кісточками пальців по стільниці й питає:

— То що? З Петером можуть бути проблеми?

Директор витирає чоло і хитає головою.

— Петер робить так, як краще для клубу. Завжди. Ви знаєте.

Спонсор встає, защіпає піджак, допиває каву.

— Ну, що ж. У мене зараз інша зустріч, але маю надію, ти поясниш йому, про що йдеться. І нагадаєш, з яких грошей йому виплачують зарплату. Ми всі знаємо його ставлення до Суне, але не можна допустити, щоб ЗМІ дізналися, що в нас тут внутрішній конфлікт.

Гендиректор не мусив нічого відповідати. Ніхто краще за Петера не розумів, що означає «поза стінами — пильнуй». Клуб для нього — передусім. Навіть сьогодні, коли йому накажуть викинути з клубу Суне.

5

Чому люди переймаються спортом?

Можливо, все залежить від того, хто ти. І звідки.

Ніхто не знає точно віку Суне — він з тих чоловіків, які виглядають на сімдесят упродовж принаймні двадцяти останніх років, та й сам він не пам’ятає, скільки років пропрацював тренером основної команди. З віком він став нижчим, від стресу й неправильного харчування потовстішав, і тепер обрисами нагадував сніговика. Сьогодні Суне прийшов на роботу раніше, ніж зазвичай, але, заховавшись, стоїть на узліссі перед льодовою ареною, поки група чоловіків виходить з будівлі. Він чекає, поки вони розсядуться по своїх автомобілях і зникнуть звідси. Не тому, що йому соромно, а тому, що не хоче присоромити цих чоловіків своєю появою. Більшість із них він знав усе їхнє життя, для багатьох був тренером. Тепер вони хочуть вигнати Суне, а на його місце поставити тренера молодіжної команди — і цю таємницю погано приховує ціле місто. Нема потреби просити Суне не влаштовувати відкритого конфлікту: він ніколи не поведеться так із клубом і знає, що цього разу йдеться про щось більше, ніж просто хокей.

Бйорнстад — бідна частина великого лісу, але тут ще залишилася жменька багатіїв. Вони врятували клуб від банкрутства і тепер хочуть повернути свої вкладення: юніори мають очолити марш в еліти. Завтра вони виграють півфінал молодіжного турніру, а наступних вихідних — фінал. І влада комуни, коли буде планувати відкриття нової хокейної школи, вже не зможе ігнорувати місто з найкращою молодіжною командою. Для цього міста клуб став осердям планів на майбутнє: після нової спортивної школи побудують нову льодову арену потім — конференц-зали і торговий центр. Хокей стане чимось більшим за просто хокей, він дасть місту туризм, появу нових брендів і вкладення капіталу. Дасть змогу вижити.

Тому клуб є не просто клубом, а королівством, за владу в якому ведуть боротьбу найсильніші чоловіки в лісі, і для Суне там більше нема місця. Він дивиться на арену. На це він віддав усе своє життя. У Суне нема ні сім’ї, ні хобі, нема навіть собаки. Скоро він стане безробітним і не знає, як тоді йому жити — та й заради чого? І все ж він нікого не може звинувачувати — ні гендиректора клубу, ні тренера молодіжної команди, ні, тим паче, Петера. Бідолашний Петер, мабуть, навіть нічого не знає, але вони змусять його провести це звільнення, стати тим, хто здійме сокиру, а потім буде давати пояснення для журналістів. Тому що всі повинні мати певність, що клуб залишається одним цілим, а поза його стінами справді пильнують.

Рано чи пізно кожна команда мусить вирішити, чого вона насправді хоче досягнути, і Бйорнстад більше не хоче просто грати. Вони поставлять замість Суне тренера молодіжної команди через одну просту причину: коли Суне напередодні матчу виголошує промову перед своїми гравцями, він довго розповідає їм, що грати треба з душею. А коли до роздягальні заходить тренер молодіжної команди, він каже лише одне слово — «Перемога». І юніори перемагають. Так триває вже десять років.

Просто Суне вже не впевнений у тому, що в хокейному клубі мають бути тільки такі гравці — хлопці, які ніколи не програють.

Невеликий автомобіль котиться щойно прочищеними дорогами. Майя притуляється чолом до скла з таким відчаєм, на який здатна лише п’ятнадцятирічна дівчина. Десь на Півдні зараз весна, а в Бйорнстаді, здається, є лише дві пори року. Зима тут — це щось настільки звичне, що всі відчувають здивування, коли настає літо. Ніхто не встигає звикнути до сонячного світла за ті два-три місяці, відведені на тепло, а коли воно зникає, решту року здається, що так само можна було б жити десь під землею.

Ана клацає пальцями біля самого вуха Майї.

— От чорт! — вигукує Майя і розтирає обличчя.

— Мені нудно! Давай зіграємо! — нетерпляче просить Ана.

Майя зітхає, але не протестує. Тому що вона любить цю придуркувату Ану, яка сьорбає свої смузі, і тому що їм п’ятнадцять років, а мама постійно нагадує: «Майє, ніколи в житті у тебе не буде таких друзів, як зараз. Навіть якщо ви залишитеся друзями на все життя. Все одно буде не так, як зараз».

— Окей, тоді так: хочеш бути сліпою, але так, бляха, класно битися, або глухою, але завал яко…

— Сліпою, — без вагань відповідає Майя.

Це улюблена гра Ани, вони бавляться в неї з дитинства. У цьому відчувається якась певність: попри все, є речі, з яких не виростаєш.

— Ти ж навіть не дослухала далі! — обурюється Ана.

— Та ну нафіг. Я не зможу жити, якщо не чутиму музики, але нічого не станеться, якщо не побачу твою замурзану пику.

— Дурепа, — зітхає Ана.

— Тупачка, — хмикає Майя.

— Окей, тоді так: що краще — щоб у тебе в носі завжди були шмарклі чи щоб у твого хлопця завжди були шмарклі?

— Краще, щоб у мене.

— Ну, знаєш, це багато про тебе говорить.

— Якщо ти таке питаєш, то це багато говорить про тебе.

Ана намагається копнути Майю по нозі, але та вже вивернулася і сильно стусонула подругу по руці. Ана скрикує, і вони обидві заходяться сміхом. Над самими собою.

Коли тобі п’ятнадцять, ти маєш друзів. Потім таких уже не буде.

На передньому сидінні автомобіля, з відточеною за все життя технікою ігнорування частоти звукових хвиль від старшої сестри і її найкращої подруги, Лео обертається до тата і запитує:

— Ти сьогодні прийдеш до мене на тренування?

— Так… я постараюся… мама точно прийде! — відповідає Петер.

— Мама завжди приходить, — каже Лео.

Дванадцятирічний хлопчик просто констатує факт, аж ніяк не звинувачуючи батька. Але Петер однаково почувається винним. Він так часто поглядає на годинник автомобіля, що врешті стукає по ньому рукою, щоб пересвідчитися, що він справний.

— Ви що, нервуєте? — питає з заднього сидіння Ана таким тоном, від якого хочеться жбурлятися всім, що потрапить під руку, якщо ти вже й справді нервуєш.

— У мене зустріч, Ано. Дякую, що запитала.

— З ким? — не вгаває Ана.

— З генеральним директором клубу. Треба поговорити про завтрашній матч юніорів.

— Чорт, як усі вже замахали з цим матчем… Ви що, не розумієте — це просто дурна гра? Ніхто всерйоз навіть не переймається!

Ана жартує: вона обожнює хокей. Але Майя миттю шипить:

— Не смій казати йому таке сьогодні!

— Він здуріє! — докидає Лео.

— Що таке? Хто здуріє? — перепитує Петер.

Майя швидко нахиляється вперед:

— Тату, не треба підвозити нас аж до самої школи. Можеш зупинитися тут!

— Та нічого, я довезу, — не поступається Петер.

— Тобі — нічого, а от мені… — стогне Майя.

— А це що має означати? Ти мене соромишся?

Ана послужливо докидає:

— Так!

Лео й собі встряває:

— А ще вона не хоче, щоб хтось тебе бачив, бо тоді всі в її класі будуть підходити і розпитувати про хокей.

— То й що тут такого? Ми живемо в місті, де хокей — це все! — здивовано вигукує Петер.

— Але ж усе наше чортове життя не зводиться до хокею, — не поступається Майя, приміряючись відчиняти двері на ходу і вискакувати: сніг іще глибокий, навряд чи вона собі щось зламає — здається, ризик виправданий.

— Чому ти ТАК кажеш? Лео, чому вона ТАК каже? — не затихає її батько спереду.

— Тату, можеш просто зупинити авто? Або хоча би зменшити швидкість — цього достатньо, — просить Майя.

Ана тим часом завзято штурхає Лео в плече.

— Окей, Лео, тоді так. Що вибираєш: більше ніколи не грати в хокей чи більше ніколи не грати в комп’ютерні ігри?

Лео коситься на батька. Ледь присоромлено кашляє. Починає відстібати ремінь і тягнеться до ручки дверей. Петер з розбитим виглядом хитає головою:

— Навіть не думай відповідати, Лео. Навіть не думай.

Міра сидить у «вольво», залишаючи позаду Бйорнстад. Вона чула, як зранку Петер блював у ванній. Ось що в цьому місті відбувається з дорослими чоловіками через спорт. Що ж тоді говорити про сімнадцятирічних юніорів, які завтра грають матч? Жінки у Бйорнстаді мають старий добрий жарт: «Якби ж то мій чоловік дивився на мене так, як дивиться хокей». Міра ніколи не сміялася з цього, бо занадто добре знала, на якому ґрунті виріс цей жарт.

Вона знає, що говорять про неї місцеві чоловіки, знає, що їй далеко до образу поступливої дружини спортивного директора, яку вони хотіли бачити, коли Петера взяли на роботу. Вони сприймають клуб не просто як роботодавця, а як армію: її солдати будь-якої миті повинні мобілізуватися, щойно почують клич, а їхні сім’ї мають гордо стояти у дверях і махати їм на прощання. Уперше Міра зустріла директора клубу на турнірі з гольфу, який влаштовували спонсори; той на прийомі перед вечерею всунув їй у руку порожній келих. У директоровому світі хокею існувало так мало жінок, що, побачивши не знайому йому Міру, він просто подумав, що вона офіціантка.

Зрозумівши свою помилку, директор лише розсміявся, так наче Міра повинна була сприйняти цю ситуацію як кумедну Зауваживши протилежну реакцію, він зітхнув: «У тебе взагалі нема почуття гумору?». А дізнавшись, що Міра збирається продовжувати кар’єру одночасно з Петером, він здивовано видихнув: «А хто ж тоді буде займатися дітьми? Їх же треба годувати груддю!». Міра справді з усіх сил старалася змовчати. Ну, може, не «справді», але вона переконана, що «старалася». Але врешті повернулася до директора клубу, багатозначно вказала на його товсті, як ковбаски, пальці, що вчепилися в канапку з креветками, а потім на його живіт, що випирав з сорочки, щосили натягуючи ґудзики, і сказала: «Я тут подумала: а може, ви ними й займетеся? У вас навіть груди більші за мої».

Коли наступного разу влаштували турнір з гольфу, з запрошень забрали слова «разом із партнером». Чоловічий хокейний світ став більшим, а жіночий — меншим, і ніщо так не доводило Мірину любов до Петера як те, що вона не поїхала того вечора до льодової арени і не вмазала декому. Міра засвоїла, що у Бйорнстаді треба бути товстошкірою — це допомагає і від холоду, і від принижень.

Відтоді минуло десять років, і з часом вона виявила, що суттєво полегшує існування ще й класна магнітола в автомобілі. Міра додає гучності. Грає «гучніше-плейліст» Майї та Лео, і не тому, що Мірі подобається ця музика, а тому, що так вона відчуває себе ближче до дітей. Поки діти маленькі, здається, що це мине, і всередині все не стискатиметься від докорів сумління, коли щоранку їдеш з дому. Але насправді не минає — стає тільки гірше. Тому в мами у телефоні улюблена музика дітей — списки пісень, кожну з яких вони вибрали, коли, почувши мелодію на радіо, зразу кричали: «Гучніше!». Міра слухає пісні так голосно, що від басів аж вібрує обшивка дверцят, — і все тому, що тиша в лісі часом зводить її з розуму. Одразу по обіді небо нависає над деревами, і так майже цілий рік, а людині, яка виросла у великому місті, до цього важко звикнути, бо природа для неї завжди була хіба картинкою на заставці.

У Бйорнстаді всі ненавидять великі міста — це й не дивно: люди весь час розлючені, що всі природні ресурси є в лісі, але всі гроші опиняються деінде. Іноді здається, що місцевим саме тому й подобається настільки непривітний клімат — бо абихто не витримає тутешнього життя, і це нагадує їм про власну силу й витривалість. Перша приказка, яку Петер розказав Мірі: «Ведмеді серуть у лісі, інші серуть на Бйорнстад, а Бйорнстаду насрати на всіх».

До певних речей Міра вже звикла, а от дечого ніколи не зможе збагнути. Наприклад, чому в місті, де всі ловлять рибу, нема жодного суші-ресторану, або чому настільки міцні люди, що живуть у таких кліматичних умовах, де ледве витримують дикі звірі, ніколи не можуть прямо сказати те, що думають? Мовчання у Бйорнстаді завжди супроводжує сором. Міра пам’ятає, що відповів Петер на її запитання, чому місцеві так ненавидять мешканців великих міст: «Ті люди не мають сорому». Петера завжди хвилювало, що думають люди, і він просто розривався на шматки, якщо Міра купувала задороге вино, коли їх запрошували до когось на вечерю. Саме з цієї причини Петер не хотів переїжджати в одну з тих дорогих вілл на Височині, хоч із зарплатою Міри це було можливо. Вони залишалися у своєму маленькому будинку в центрі міста через банальну ввічливість, і Петер не поступався, попри Мірині приманки, що в нього буде «більше місця для вінілових платівок».

Минуло десять років, а Міра так і не навчилася жити з Бйорнстадом, вони з містом просто співіснують. Від тутешньої тиші їй хочеться купити барабан і влаштувати карнавальну ходу на вулицях. Міра підкручує звук у магнітолі. Барабанить по керму. Підспівує до всіх пісень так нестримно, що мало не з’їжджає з дороги, коли її волосся зачіпається за дзеркало заднього виду.

Чому вона переймається спортом? Та ж він її не цікавить. Вона переймається не спортом, а людиною в ньому. Тому що Міра мріє, що колись настане літо — хоча б одне, — коли її чоловік зможе подивитися в очі своєму місту, не опускаючи погляду.

Груди Суне підіймаються й опускаються під сутулими плечима, коли він рушає до льодової арени. Вперше в житті він почувається на свій вік, тіло рухається мляво, ніби хтось натягнув тренувальний костюм на пакет із медузами. Але відчинивши двері до арени, Суне відчуває, що його огортає великий спокій, — і так буває щодня. Це єдине місце у світі, де він на всьому знається. Суне намагається пригадати, що це місце дало йому, і не думати про те, що в нього збираються відібрати. Ціле життя на службі спорту — не всім дано так сказати про себе. За цей час він мав благословення пережити кілька фантастичних моментів і побачити народження двох талантів.

Цього ніколи не зрозуміють крикуни з великих міст — як це, коли в маленькому хокейному клубі виховуєш справжній талант. Це наче побачити квітуче вишневе дерево серед зимового саду. Можна чекати роками, ціле життя або й не одне. Навіть якщо тобі щастить зустріти талант хоча б один раз — це диво. Пережити таке двічі — щось неможливе. Неможливе деінде, але не тут.

Першого разу це був Петер Андерссон. З того часу минуло понад сорок років. Суне, якого щойно призначили тренером основної команди, помітив його в школі ковзанярів. Худий хлопчисько в рукавицях, що дісталися йому в спадок, із батьком-п’яницею, весь у синцях, які всі помічали, але ніхто нічого не запитував. Хокей прийняв хлопця, коли всі інші від нього відмовились. Змінив його життя неймовірною силою. Одного дня цей хлопчисько виріс і підняв майже розорений клуб до рівня одного з найкращих у країні, а тоді й сам піднявся до НХП, здолавши неможливий шлях від лісу до зірок. Після чого доля трагічно все в нього забрала.

Це Суне після похорону зателефонував Петерові й Мірі в Канаду і сказав, що Бйорнстаду потрібен спортивний директор. Що місто і клуб далі існують і їх треба врятувати. А Петеру було необхідно когось врятувати. Так сім’я Андерссонів повернулася додому.

Удруге це сталося майже десять років тому Суне і Петер відхилилися від лінії прочісування в лісі, тому що Суне розумів: вони шукають хокеїста, а не простого хлопчика, як думали всі інші. На світанку вони знайшли Кевіна на кризі озера — в нього обморозились щоки, а погляд був як у ведмежати. Петер ніс семирічного малого додому. Суне мовчки йшов поруч, глибоко втягуючи ніздрями повітря. Посеред зими знову запахло цвітом вишневого дерева.

Коли того самого року один мовчазний двадцятидворічний гравець основної команди здався у боротьбі з постійними травмами і браком таланту, це Суне спинив його на парковці. Це він побачив у ньому блискучого тренера, коли для всіх інших то був гравець-невдаха. Того хлопця звали Давід, він невпевнено стояв перед Суне і шепотів «та який з мене тренер?», але Суне дав йому свисток і сказав: «Той, хто вважає себе добрим тренером, ніколи ним не стане». Першою командою Давіда була банда семирічок, серед яких і Кевін. Давід сказав їм перемогти. Вони здобули перемогу. І вже не зупинялись.

Тепер Кевіну виповнилося сімнадцять, Давід тренує молодіжну команду, і наступного сезону обоє будуть в основній команді. Разом із Петером вони — як Свята Трійця успіху: руки на льоду, серце на лаві, мозок у кабінеті. Знахідки Суне стануть його ж таки крахом. Петер звільнить його, Давід посяде його місце, а Кевін усім доведе, що це було правильне рішення.

Старий чоловік бачив майбутнє. Тепер майбутнє залишилося позаду. Він відчиняє двері до льодової арени, і на нього навалюються усі її звуки.

Чому він переймається спортом? Тому що без нього в житті западе тиша.

Чому? Амат ніколи не чув такого запитання. Від хокею стає боляче, він вимагає нелюдських зусиль — фізичних, психічних і душевних. Ламає ноги, рве зв’язки і змушує Амата вставати з ліжка ще до світанку. Він забирає весь час, висмоктує всі сили. То — чому? Тому, що одного разу малим Амат почув, що «колишніх хокеїстів не буває», і він чудово розуміє, що це означає. Це сталося в школі ковзанярів: Амату було п’ять років, коли тренер основної команди прийшов на заняття поговорити з малими. Суне вже тоді був огрядним старим чоловіком, але він дивився в очі саме Амату, коли казав: «Хтось із вас народився з талантом, хтось ні. Комусь усе дістається задурно, інші не отримують нічого. Але пам’ятайте: щойно ви опиняєтесь на кризі, ви всі рівні. І знайте: воля завжди перемагає клас».

Дитина легко може захопитися, коли почує, що якщо сильно чогось захотіти, ти станеш найкращим, а ніхто не прагне цього більше за Амата. Для нього з мамою хокей став дорогою в суспільство. Тепер він хоче більшого — щоб хокей став дорогою у світ.

Кожна частина його тіла віддає болем, кожна клітинка благає зупинитися. Але Амат повертає, змахує з очей піт, міцніше стискає ключку, відштовхується ковзанами від льоду. Швидше й сильніше, з усіх сил. Знову. Знову. І знову.

Усе колись досягає того віку, коли вже нічого не дивує. Так стається з людьми, так стається і з хокеєм. Блискучі уми присвячували цій грі життя, усі теорії розбивались на молекули у щораз більших посібниках. Більшість днів нам здається, ніби унікальних ідей не залишилося, що все вже продумано, сказано й записано якимось тренером, який був упевненішим за інших. Але часом бувають такі дні, поодинокі можливості, коли лід іще відкриває нам те, що не описати словами. Те, що дивує. Те, що все змінює. До цього неможливо підготуватися; якщо хочеш присвятити себе спорту, просто вір, що впізнаєш цю мить, коли вона настане.

Сторож підходить до трибун, щоб закрутити нові гайки у старому поручні. Бачить Суне в прочинених дверях і дивується — той ніколи не приходить так рано.

— Ти сьогодні з першими півнями встав, — піджартовує сторож.

— Перед фіналом рвешся з усіх сил, — втомлено усміхається Суне.

Сторож сумно киває. Як відомо, таємницю про звільнення Суне знали всі. Старий чоловік піднімається до свого кабінету, і раптом зупиняється. Сторож здивовано зводить брову, Суне киває на хлопця на льоду. Примружується — очі вже не такі, як колись.

— Хто це там?

— Амат. Один із п’ятнадцятилітніх, що в дитячій команді.

— Що він тут робить так рано?

— Він приходить сюди щоранку.

Хлопець розклав на льоду для розмітки між лініями свої рукавиці, шапку і куртку. Він щосили мчить уперед і, досягнувши позначки, різко змінює напрямок, навіть не сповільнюючи швидкості, а тоді завмирає на місці. Шайба ні на мить не відривалася від ключки. Туди і назад. П’ять разів. Десять. Не зменшуючи темпу. Тоді удар. Шайба потрапляє у точнісінько те саме місце в сітці після кожного пробігу. Знову. Знову.

— Щоранку? Його за щось покарали, чи що? — бурмоче Суне.

Сторож підколює тренера:

— Просто він обожнює хокей. Ти що, старий, забув, як це?

Суне не відповідає, лише бурчить щось, дивлячись на годинник, і далі видирається трибуною нагору. Діставшись майже до останнього ряду, він знову зупиняється. Хоче дертися далі, але серце не дозволяє.

Суне побачив Амата в школі ковзанярів, він знає кожного з тих хлопців, але тоді це було не так помітно. Хокей — спорт, який винагороджує повторення. Одна й та сама вправа, один і той самий рух — аж поки реакція не стане інстинктивно викарбуваною в спинному мозку. Шайба не просто ковзає, вона ще й відскакує, тому прискорення набагато важливіше за максимальну швидкість, координація очі-рука важливіша за силу. Лід оцінює тебе за твоєю здатністю змінювати напрямок і думати швидше за інших — це й відрізняє великих гравців від решти.

Тепер усе рідше трапляються дні, коли цій грі ще вдається нас здивувати. А коли таке стається, ми зазвичай не готові, тож просто мусимо сподіватися, що впізнаємо цю мить. Тому коли до трибун доходить відлуння скреготу ковзанів, Суне завмирає, якусь мить вагається, а тоді кидає через плече останній погляд. Він бачить, як п’ятнадцятирічний хлопець розвертається, м’яко тримаючи ключку, розбігається і знову набирає блискавичну швидкість, і Суне пам’ятатиме цю мить як одне з істинних благословень у своєму житті — йому втретє випало побачити, як у Бйорнстаді стається неймовірне.

Сторож піднімає погляд від гайок і помічає, що старий тренер опускається на крісло у верхньому ряду трибуни. Спочатку здається, ніби Суне стало недобре. Але потім сторож розуміє: це тому, що він іще ніколи не бачив, як старий сміється.

Суне втягує носом повітря, на його очах виступили сльози — уся льодова арена пахне розквітлим вишневим деревом.

Чому люди переймаються спортом?

Тому що він розповідає історії.

6

Амат виходить з майданчика, його одяг увесь мокрий від поту. Суне проводжає його поглядом з висоти трибуни. Хлопцеві щастить: він так і не бачить тренера основної команди, бо якби помітив, то, розхвилювавшись, гепнувся б обличчям об лід.

Амат виходить, але Суне не рухається. Він вже давно перейшов межу старості, проте сьогодні відчуває це особливо гостро. Дві речі напрочуд вміло нам нагадують про старіння: діти і спорт. У хокеї стаєш досвідченим гравцем у двадцять п’ять років, у тридцять ти вже ветеран, а в тридцять п’ять — на пенсії. Суне було вдвічі більше. З віком прийшли й відповідні зміни: він став нижчим і ширшим, ретельніше миє голову і менше причісується, частіше дратується через вузькі крісла й погані замки-блискавки в куртках.

Але коли за Аматом зачиняються двері, старий чоловік ще раз глибоко вдихає пахощі вишневого дерева. Хлопцеві п’ятнадцять років. Господи, яке майбутнє! Суне соромно, що він не помітив його раніше. Хлопець, вочевидь, зробив блискавичний ривок у розвитку лише за останній час, поки всі пильнували команду юніорів, але ще кілька років тому Суне нізащо не пропустив би такий талант. Винні у промаху не лише його старі очі, але й постаріле серце.

Суне знає, що не затримається в клубі надовго, щоб мати змогу тренувати хлопця, але сподівається, що тут не зруйнують і не обрубають його талант. Не примусять занадто швидко подорослішати. На жаль, він також розуміє марність своїх надій, бо щойно всі помітять, який клас показує цей хлопець, з нього відразу захочуть витиснути максимальний результат.

Так потрібно клубу, цього вимагає місто. Суне роками сперечався через це з правлінням, але програв.

Довгу версію пояснення, чому Суне звільнили з хокейного клубу Бйорнстада, можна розповідати днями. А коротка складатиметься з двох слів — «Кевін Ердаль». Спонсори, члени правління і директор клубу вимагали, щоб Суне дозволив сімнадцятирічному вундеркіндові грати в основній команді, але він не погодився. У його світі хлопців чоловіками робить щось більше, ніж просто гормони, а дорослий хокей вимагає зрілості такою самою мірою, як і таланту. Суне бачив, як занадто ранній шанс руйнував гравців значно більше, ніж запізнілий. Але його більше ніхто не слухає.

Народ у Бйорнстаді пишається тим, що не вміє програвати. Суне знає, що сам немало доклався до цього. Це ж він утовкмачував кожному гравцеві й тренеру з першого дня, коли вони ступили на лід, що «клуб — передусім». Благо клубу завжди важливіше за приватну вигоду. І тепер його настанови використають проти нього самого. Дозволивши Кевіну грати в основній команді, він міг би зберегти свою роботу, але Суне хоче мати певність, що його рішення було правильне. Щоправда, зараз він уже й сам нічого не знає. Можливо, правління і спонсори мають рацію, можливо, він просто старий упертий дурень, який втратив хватку.

Давід лежить на підлозі на кухні. Йому тридцять два роки, його руде волосся так кучерявиться, що здається, ніби зараз злетить з голови. Малим його через це дражнили, інші діти у класі вдавали, що обпеклися об його волосся. Тоді він навчився битися. Друзів у Давіда не було, тому він міг увесь час присвячувати хокею. Його більше нічого не цікавило, тож він став найкращим.

На підлогу скрапує піт, Давід затято відтискається під кухонним столом. На столі стоїть комп’ютер, на якому він цілу ніч переглядав записи старих матчів і тренувань. Якщо тобі випадає бути тренером молодіжної команди Бйорнстада, стаєш простим як двері, але нестерпним у спільному побуті, тож Давідова дівчина, коли сердиться на нього, часто каже, що він із тих, «хто на порожньому місці здійме бучу». Можливо, це й правда: у Давіда таке обличчя, ніби він весь час іде проти вітру. Він часто чув від інших, що занадто серйозний, тому хокей йому так підходить. Ніхто в клубі не вірить, що можна настільки серйозно сприймати цю гру.

Завтрашній матч — найважливіша подія в житті не тільки юніорів, а й у Давідовому. Інший тренер із більш філософським ставленням до життя, мабуть, сказав би гравцям, що ці шістдесят хвилин на льоду будуть останніми в їхньому дитинстві — цього року більшості хлопців виповниться вісімнадцять, вони стануть дорослими чоловіками і хокеїстами основної команди. Але Давідове ставлення до життя зовсім не філософське, тому він, як завжди, скаже їм лише одне слово: «Перемога».

У нього далеко не найкращі гравці країни. Але вони найдисциплінованіші і мають найкращий тактичний вишкіл. Вони все життя грають в одній команді, і в них є Кевін.

Вони не завжди грають красиво, Давід пильнує вивірену стратегію і міцний захист, але націлений насамперед на результат. Хоча члени правління з батьками набридають, аби він «послабив хватку» в команді й дозволив грати у «веселіший хокей». Давід не розуміє, що таке «веселіший хокей»; він знає, що буває хокей невеселий — коли противник забиває більше голів. Давід ніколи не запобігав чиєїсь ласки, ніколи не віддавав місце в команді синові фінансового директора, за якого просив великий спонсор. Він безкомпромісний, він знає, що від цього друзів у нього не побільшає, але це його не тривожить. Хочеш, щоб тебе обожнювали? Це просто: завоюй перше місце на п’єдесталі. Тож Давід робить усе, щоб це сталося. Тому дивиться на свою команду не так, як інші; навіть якщо Кевін — найкращий гравець, не обов’язково він завжди має бути найважливішим.

На екрані комп’ютера на кухонному столі — попередній матч сезону, гравець із команди суперника переслідує Кевіна з наміром напасти ззаду, але наступної ж миті сам лежить на льоду. Гравець із Бйорнстада, шістнадцятий номер, стоїть над ним, уже без рукавиць і шолому. Далі починається шквал ударів.

Може, Кевін і зірка, але серцем команди є Беньямін Овіч. Тому що Беньї, як і Давід, робить усе, чого він нього вимагають. Тренер змалку постійно повторював йому одне: «Беньї, забий на те, що кажуть люди. Вони полюблять нас, коли ми станемо переможцями».

Йому сімнадцять, мама будить його зранку, гукаючи на ім’я. Лише вона кличе його «Беньяміном». Усі інші кажуть «Беньї». У найменшій кімнаті останнього будинку блокової забудови на околиці Бйорнстада — аж за Улоговиною — Беньї лежить у ліжку, аж поки мама не заходить утретє або вчетверте. Він встає лише тоді, коли в маминих умовляннях починають звучати слова рідною мовою — бо це вже серйозно. Його мама і три старші сестри переходять на рідну мову, якщо потрібно висловити велику злість або безмежну любов. У цій країні мова просто не має достатньої гнучкості для того, щоб описати, якою ні на що не здатною частиною найлінивішої у світі ослячої дупи може бути Беньї, або наскільки глибока їхня любов до нього — як десятки тисяч криниць, повних золота. Мама вміла поєднати дві характеристики в одному реченні. У цьому сенсі їхня мова неперевершена.

Мама пильнує, поки Беньї не від’їде на велосипеді. Вона не любить витягувати його з ліжка ще до сходу сонця, але розуміє: якщо поїде на роботу, не випровадивши сина, він узагалі нікуди не вийде. Вона — самотня мати, має ще трьох доньок, але саме цей сімнадцятирічний хлопчик хвилює її більше за все на світі. Він не переймається своїм майбутнім і занадто тривожиться минулим, а через таке кожна матір стане журитися. Її малий Беньямін, у нього так легко закохуються всі дівчата у Бйорнстаді. Хлопець із найкрасивішим обличчям, найсумнішими очима і найнестримнішим серцем — подібних до нього нема. Мама прекрасно це знає: вона сама вийшла заміж за чоловіка, який був таким, а від цього бувають тільки проблеми.

Давід готує каву на кухні, він щоранку заварює додатковий кавник і заливає його в термос, бо на льодовій арені кава просто жахлива — це немислимо, щоб людей поїли такими помиями. На комп’ютері увімкнений минулорічний матч: розлючений захисник переслідує Кевіна, аж поки на повній швидкості не з’являється Беньї, б’є ключкою захисника по потилиці, і той сторчма влітає в лаву запасних. Половина його команди кидається до Беньї, щоб помститися, той уже чекає, знявши шолом і стиснувши кулаки. Судді десять хвилин припиняли бійку. Кевін тим часом спокійно від’їхав і сів на свою лаву запасних, неушкоджений і незворушний.

Хтось старається пробачати Беньї його темперамент, пояснюючи це важким дитинством, смертю батька, коли хлопець був іще малим. Але це не про Давіда — він обожнює темперамент Беньї. Інші називають того «проблемною дитиною», проте саме ті риси, через які за межами майданчика його вважають проблемним, роблять його таким неперевершеним на льоду. Коли відсилаєш Беньї на інший бік майданчика, неважливо, чи змії, тролі і всі страховиська пекла стануть йому на шляху — Беньї все одно повернеться з шайбою. А якщо хтось наблизиться до Кевіна, то Беньї проламає бетонну стіну, щоб стати між ними, і цього неможливо навчити. Усі знають, який чудовий гравець Кевін, кожен тренер молодіжної команди в кожному елітному клубі всієї країни намагався переманити його, а це також означає, що в кожній команді суперника є щонайменш один психопат, який хоче зашкодити йому. Тому Давід категорично не приймає закидів, що Беньї «б’ється» на кожному матчі. Він не б’ється. Він захищає найважливішу інвестицію цього міста.

Звісно, Давід уже не говорить слово «інвестиція», коли розмовляє зі своєю дівчиною. Вона щоразу перепитує: «Ти справді можеш так казати про сімнадцятирічного хлопця?». Давід навчився не робити спроб пояснювати такі речі. Людина або розуміє цей аспект хокею, або ні.

Проїхавши дорогою, яка з’єднує район блокової забудови з іншою частиною міста, щоб мама вже не могла його побачити, Беньї зупиняється і закурює самокрутку. Вдихає дим, відчуває, як наростає і влягається хвиля солодкого спокою. Його густе довге волосся крижаніє на вітрі, але холод ніколи не пробирає тіла. Беньї всюди їздить на велосипеді, незважаючи на пору року. На тренуваннях Давід часто хвалить перед іншими гравцями його м’язи ніг і чуття рівноваги. Беньї нічого не відповідає, бо має підозру, що тренеру не дуже сподобається відповідь: «Такі м’язи будуть у кожного, якщо щодня фігарити на велосипеді по глибоких снігах».

Беньї проїжджає весь Бйорнстад дорогою до свого найкращого друга. Минає фабрику, яка є найбільшим роботодавцем у місті, але три роки поспіль проводить «ефективне управління персоналом» — так звільнення працівників звучить гарніше. Минає великий супермаркет, який став непосильним конкурентом для менших магазинів. Вулицю з крамницями різного ступеня занепаду та індустріальний район, де стає все тихіше й тихіше. Спортивний магазин, у якому є відділ з оснащенням для полювання й риболовлі і відділ для хокею, а з іншими товарами не густо. Трохи далі — паб «Хутро», де часто бувають чоловіки певного типу, через що місце стає особливо привабливим для туристів, яким кортить побувати у справжній бійці місцевого розливу.

Ближче до лісу, на захід, є автомайстерня, а ще далі найстарша сестра Беньї має собачий притулок. Вона розводить собак для полювання й охорони. Домашні собаки тут уже нікого не цікавлять.

У цьому місці не залишилося нічого, що можна любити більше за хокей, проте Беньї і так нічого іншого в житті особливо не любив. Він втягує в себе дим. Інші хлопці постійно попереджають, що його виженуть з команди, якщо Давід дізнається, що він курить травичку, але Беньї лише сміється, маючи спокійну певність, що цього ніколи не станеться. Ні, зовсім не тому, що Беньї надто добрий гравець у команді. Найкращим гравцем є Кевін. Він — коштовний камінь, а Беньї — страхова компанія.

Суне востаннє дивиться на дах льодової арени. На прапори і хокейні светри, які висять там як пам’ять про чоловіків, яких скоро не буде кому згадувати. Поруч бовтається пошарпаний транспарант зі словами, які колись були девізом клубу: «Культура, рівноправність, солідарність». Суне був одним із тих, хто повісив це, але тепер він уже не знає, в чому значення цих слів. Часом йому здається, що він цього не знав і на початку.

«Культура» — дивне слово у спорті, усі його використовують, але ніхто не може пояснити значення. Усі клуби лиш торочать про те, як вони творять культуру, але в кінцевому результаті їх турбує лише культура переможця. Звичайно, Суне знає, що так буває всюди у світі, але в маленькому місті, мабуть, це більше помітно. Ми завжди любимо переможців, хоча часто вони непрості люди і не надаються до любові. Практично завжди вони одержимі, самозакохані й позбавлені співчуття. Але це нічого. Ми їм прощаємо. Ми любимо їх, коли вони перемагають.

Старий чоловік встає з хрустом у спині й важким серцем і йде до свого кабінету. Зачиняє двері. Його речі вже поскладані в маленьку коробку, яку він запхав під стіл. Суне не стане влаштовувати сцену, коли його звільнять, не буде спілкуватися з журналістами — він просто зникне. Він так вихований, і так виховував інших. Клуб — понад усе. Клуб завжди понад усе.

Ніхто не розуміє, як ці двоє стали найкращими друзями, але всі вже давно полишили спроби розлучити їх. Беньї дзвонить у двері вілли, яка більша за половину кварталу, де він живе.

Йому відчиняє Кевінова мама, ввічливо, але схвильовано всміхається, тримаючи телефон біля вуха, Кевіновий тато намотує кола вглибині будинку й веде гучну дискусію по своєму телефону. На стіні в передпокої висять сімейні фотографії — лише на них Беньї бачив усіх трьох членів сім’ї Ердаль разом. У житті завжди хтось із них на кухні, інший — в офісі, а третій — у саду. Бах-бах-бах-бах-бах. Зачиняються двері, чути перепрошування в телефонній розмові: «Так, вибачте, це мій син. Хокеїст, саме так».

У цьому будинку ніхто не підвищує голосу, але і не стишує, уся комунікація позбавлена почуттів, вони ампутовані. Кевін одночасно найрозпещеніший і найобділеніший підліток серед усіх знайомих Беньї: холодильник у Кевіна повний контейнерів зі стравами, приготованих відповідно до затвердженого клубом плану харчування; їх раз на три дні готує і доставляє їм кейтерингова компанія. Кухня у віллі коштує втричі більше за весь будинок матері Беньї, але ніхто там не готує. У кімнаті Кевіна є все, про що може мріяти сімнадцятирічний хлопець, включно з тим фактом, що в кімнату не заходив ніхто, крім прибиральниці, відколи Кевіну виповнилося три роки. Ніхто у Бйорнстаді не витрачав більше грошей на синове заняття спортом, ніхто не виділяв для клубу більші суми, ніж підприємство його батька, але все одно Беньї нечасто бачив Кевінових батьків на трибуні — якщо порахувати, то вистачило би пальців однієї руки, причому два пальці мали б бути відірвані токарним верстатом. Одного разу Беньї запитав про це у Кевіна. Той відповів: «Мої батьки не цікавляться хокеєм». Беньї уточнив, чим же вони тоді цікавляться. Кевін сказав: «Успіхом». Тоді їм було по десять років.

Коли Кевін склав іспит з історії з найкращим результатом у класі і вдома розказав, що набрав сорок дев’ять балів з п’ятдесяти, його батько лише беземоційно запитав: «То де в тебе була помилка?». У сім’ї Ердаль досконалість була не метою, а нормою.

Їхній дім білий і з такими рівними кутами, наче у рекламі ватерпаса. Коли ніхто не бачить, Беньї безшумно пересуває взуттєву полицю на сантиметр убік, ледь перекошує дві фотографії на стіні, а проходячи по килиму у вітальні, рвучко проводить великим пальцем ноги і куйовдить ворс. Дійшовши до дверей на терасу, у віддзеркаленні він бачить Кевінову маму — вона пересувається будинком і механічно все поправляє, ні на йоту не відволікаючись від телефонної розмови.

Беньї виходить у сад, бере собі стілець, сідає біля Кевіна, заплющує очі й слухає, як бахкає шайба. Кевін робить перерву, комірець його светра потемнів від поту.

— Хвилюєшся?

Беньї не розплющує очей.

— Кев, ти пам’ятаєш, як уперше пішов зі мною до лісу? Ти ще ніколи не був на полюванні, рушницю тримав так, ніби боявся, що вона тебе вкусить.

Кевін так глибоко зітхає, що половина повітря, цілком імовірно, виривається крізь інші отвори тіла.

— Ти можеш хоч якусь фігню в житті сприймати серйозно, придурок?

Беньї розпливається у широкій усмішці, відкриваючи ряд зубів, які ледь помітно відрізняються кольором. Якщо послати його на інший край майданчика, він повернеться з шайбою, навіть якщо це вартуватиме зуба — його власного або чужого.

— Ти мені ледь не прострілив мошонку. Я це дуже серйозно сприймаю.

— Ти справді не нервуєш перед матчем?

— Кев, я нервую, коли ти й рушниця опиняєтеся поблизу моїх яєць. А через хокей я не нервую.

Їх переривають тато і мама Кевіна, які гукають «Бувай!». Татів тон такий, ніби він прощається з офіціантом, мама додає наприкінці несміливе «мій хлопчику». Ніби вона справді намагається, але не може вимовити ці слова щиро, а не як відпрацьовану репліку з п’єси. Вхідні двері зачиняються, на виїзді заводяться мотори двох автомобілів. Беньї витягає з внутрішньої кишені нову самокрутку і закурює.

— Ну а ТИ, Кев, нервуєш?

— Ні. Ні-ні…

Беньї сміється — друг ніколи не вмів йому брехати.

— А може?

— Окей, якого чорта, Беньї? Я зараз в штани накладу! Ти це хотів почути?

Беньї, здається, вже задрімав.

— Скільки ти сьогодні викурив? — фиркає Кевін.

— Ще замало, аби було досить, — бурмоче Беньї і вмощується на стільці, ніби в барлозі на зимову сплячку.

— Ти шариш, що нам за годину треба бути в школі?

— Чудова відмазка.

— Якщо Давід дізнається, тебе виженуть з коман…

— Ні. Не виженуть.

Кевін мовчки спирається на ключку і дивиться на Беньї. З усього на світі, через що можна позаздрити своєму найкращому дружбанові, Кевін найбільше хотів би володіти вмінням Беньї постійно забивати на все і не попадатися. Кевін хитає головою і безнадійно сміється.

— Таки не виженуть.

Беньї засинає. Кевін повертається до воріт, його погляд спохмурнів. Бах, бах, бах, бах, бах.

Знову. Знову. Знову.

На кухні вдома Давід закінчує відтискання. Потім приймає душ, одягається, збирає сумку, бере ключі від авто та їде до льодової арени — починається його робочий день. Останнє, що робить тридцятидворічний тренер, перш ніж вийти з дому, — ставить каву на столик біля вхідних дверей і кидається до ванної кімнати. Він замикає двері й відкручує крани в умивальник і до ванни на максимум, щоб його дівчина не чула, що він блює.

7

Це «всього лише гра» — час від часу ці слова чує кожен гравець. Багато хто намагається переконати себе, що так воно і є. Але щоб усвідомити, що то повна дурня, потрібно зрозуміти одне: у цьому місті ніхто не був би тим, ким є, якби не існувало гри.

Кевін завжди йде в туалет, перед тим як вийти разом із Беньї до школи. Він не любить ходити в шкільні туалети не тому що гидує, а через дискомфорт. Там він відчуває якийсь дивний страх, якого навіть не може пояснити. Тільки вдома Кевін може розслабитися, в оточенні надмірно дорогих кахлів, біля умивальника такого ексклюзивного, як і непрактичного, де все ретельно підібране дизайнером інтер’єрів, який більше часу витрачає на виставлення рахунку, ніж на саму роботу. Цей будинок — єдине місце на світі, де Кевін умів бути на самоті.

В усіх інших місцях — на крижаній арені і в школі, дорогою туди і звідти — біля Кевіна завжди хтось крутиться. Він завжди у центрі, діє, як сила гравітації на інших гравців команди, наближених до нього залежно від їхніх умінь, продемонстрованих на кризі. Найкращі гравці — найближче, далі коло розширювалось за ієрархією. Вдома Кевін рано навчився залишатися сам, і сприймав це як щось нормальне, але тепер він не витримує бути наодинці на людях.

Беньї чекає перед віллою. Як завжди. Якби Кевін був трохи імпульсивнішим, він би обійняв Беньї. Але він лише коротко киває і бурмоче:

— Ходімо.

Майя так швидко йде від татового автомобіля, що Ана мусить підбігати, аби не відставати. Вона віддихується і дістає пластикову пляшку:

— Хочеш? Я тепер на смузі-дієті!

Майя сповільнює крок і хитає головою.

— Для чого тобі ці дієти? За що ти так ненавидиш свої смакові рецептори? Що вони тобі зробили?

— Та перестань, це капець як смачно! Спробуй!

Майя скептично надпиває з пляшки. Ледь ковтнувши, зразу випльовує.

— Там ГРУДКИ!

Ана задоволено киває.

— Це арахісова паста.

Майя з огидою проводить пальцями по язику, ніби на ньому купа невидимих волосин.

— Ано, тобі треба лікуватися. Це вже не жарти.

У Бйорнстаді раніше було більше шкіл, бо було більше дітей. Тепер залишилося тільки дві будівлі — в одній розмістилася початкова і середня школа, а в іншій — старша школа і гімназія. Усі обідають у спільній їдальні. Отак змаліло місто.

Амат біжить по стоянці навипередки з Ліфою і Захаріасом. Вони вчаться разом і ще в початковій школі стали найкращими друзями — не тому, що були якось особливо схожі між собою, а через те, що мали одну спільну рису: вони не такі, як інші. У таких містах, як Бйорнстад, найпопулярніші діти рано стають капітанами, команди негласно формуються ще на дитячому майданчику. Амат, Ліфа і Захаріас були з тих, хто залишалися поза грою. Відтоді вони тримаються купи. Ліфа мовчазніший за дерев’яшку, Захаріас балакучіший за радіо, а Амат просто насолоджується їхнім товариством. Класна з них вийшла компанія.

— …такий, бляха, чьоткий постріл у голову! Він засцяв і хотів сховатися… бляха! Амат, ти слухаєш?

Захаріас, одягнений, як завжди, у чорні джинси, чорне худі й чорну кепку — в такому одязі він ходить, здається, з десяти років, — перериває свій виступ про власний, судячи з усього, вражаючий внесок важко озброєного відстрілювана всякої погані у віртуальному світі з минулої ночі та обурено штовхає Амата в плече.

— Що?

— Ти взагалі чуєш мене?

Амат позіхає.

— Так, так. Постріл у голову. Ти крутий. Просто я голодний.

— Ти зранку тренувався?

— Так.

— Ти якийсь прибитий — так рано вставати.

Амат усміхається.

— Ну а ти коли пішов спати?

Захаріас знизує плечима й розтирає великі пальці.

— Та о четвертій… п’ятій, може.

Амат киває:

— Ти витрачаєш на відеогру стільки само, скільки я — на тренування, Зах. Подивимося, хто з нас швидше стане профі.

Захаріас збирається щось відповісти, але не встигає. Його голова подається вперед від удару долонею ззаду. Захаріас, Амат і Ліфа знають, що це Бубу, — ще до того, як озирнутися; кепка падає на землю під супровід реготу юніорів, які зненацька оточують трьох друзів. Захаріас, Амат і Ліфа — їм по п’ятнадцять років. Юніорам усього на два роки більше, але фізичну перевагу вони мають таку, наче їх розділяє десятиліття. Бубу найбільший із них, широченний, ніби двері до комори, і такий страшний, що його сахаються щурі. Минаючи Захаріаса, він сильно зачіпає його плечем, і той, спіткнувшись, падає на коліна. Бубу з награним здивуванням охкає, інші юніори підтримують його.

— Зах, класна борода — ніби прогноз погоди на Мідсоммар[2]: місцями зливи! — насміхається Бубу і продовжує, поки гримить регіт інших юніорів: — У тебе хоч щось уже виросло біля хріна? Чи ти й далі ревеш у душі, коли доганяєш, що це знову нитки від трусів? Бляха… Зах… серйозно — я вже стільки думаю і мучуся: коли ви втрьох з Аматом і Ліфою вперше переспали, то як вирішували, хто буде граний на початку?

Юніори йдуть собі до школи, вони забудуть про те, що сталося, за тридцять секунд, але їхні насмішки ще довго допікатимуть трьом хлопцям. Амат допомагає Захаріусу встати і бачить мовчазну ненависть в його очах. Щоранку вона лиш наростає, і Амат боїться, що одного дня таки вибухне.

Існують великі й малі підстави того, чому нам подобається бути частиною команди. Коли Кевін вчився у початковій школі, вони з татом поїхали на різдвяний ярмарок у Гед, тато мав зустріч, а Кевін пішов сам дивитися на гномів і продавців на площі. Він заблукав і прийшов до автомобіля на п’ять хвилин пізніше. Тато вже поїхав. Кевін мусив сам, у темряві повертатись до Бйорнстада. Кучугури на узбіччі сягали йому до стегон, дорога додому зайняла пів ночі. Промоклий і виснажений, він зайшов у тихий будинок. Батьки вже спали. Тато хотів навчити його цінувати пунктуальність.

За шість місяців після того хокейна команда їздила на кубок в інше місто, тамтешня льодова арена була найбільшою з усіх, які бачили хлопці. Кевін заблукав, коли вже йшов до автобуса. Його знайшли троє старших братів гравців з команди суперника, яку Кевін розгромив кілька годин тому, — вони затягнули його в туалет і побили. Кевін ніколи не забуде нерозуміння в їхніх поглядах, коли нізвідки взявся ще один хлопець з молодшої школи і накинувся на них трьох одразу вихором стусанів і ударів. Беньї і Кевін, закривавлені і в синцях, прийшли до автобуса на сорок п’ять хвилин пізніше. Давід чекав на них. Він сказав команді, щоб поверталися без нього, він поїде потягом разом із Кевіном і Беньї, коли вони з’являться. Але інші гравці як один відмовилися сідати в автобус. Вони ще не доросли до вивчення таблиці множення, але знали, що команда нічого не варта, якщо гравці не можуть розраховувати одне на одного. Це водночас велика і мала річ — знати, що є ті, хто тебе не покинуть.

Кевін і Беньї заходять до школи вдвох, але рухаються коридором ніби магніти, бо за мить Бубу з іншими юніорами гуртуються навколо них, десять кроків — і це вже група з дванадцяти осіб. Кевін і Беньї навіть не зважають на це — так буває, коли щось відбувається протягом усього життя. Складно сказати, що привертає увагу Кевіна, — бо за день до матчу він узагалі нічого не помічає, — але минаючи ряд шафок, він зачіпається поглядом з нею. Він зашпортується за Беньї, той лається, але Кевін не чує.

Майя кладе сумку до шафки, повертаючись, зустрічається поглядом з Кевіном і так стрімко зачиняє дверцята, що притискає собі руку. Це триває лише мить, у коридорі повно інших тіл, Кевін зникає у натовпі. Але друзі, які бувають тільки в п’ятнадцять, нічого не пропускають.

— Ну-у-у… коли це ти стала цікавитися хокеєм? — дразниться Ана.

Майя зніяковіло потирає притиснуту руку.

— Заткнися. Бляха…

А тоді не стримує швидкої усмішки.

— Якщо не любиш арахісову пасту, це ж не означає, що не можна любити… арахіс.

Ана регоче так, що запльовує смузі всю свою шафку.

— Окей, добре! Але якщо будеш говорити з Кевіном, то хоч познайом мене з Беньї! Він… м-м-м… я б його з’їла. Як… масло.

Майя з огидою морщить чоло, замикає шафку і йде. Ана сплескує руками і кидається за нею.

— Ну, що? Чому ТОБІ можна, а мені — ні?

— Ви ж знаєте, що він ці жарти сам не придумує? Який умнік. Він просто тирить їх з нету, — бурчить Захаріас і принижено обтрушує з одягу сніг.

Ліфа піднімає його кепку і чистить її. Амат простягає руку, намагаючись заспокоїти друга.

— Я знаю, що ти ненавидиш Бубу, але наступного року вже ми будемо юніорами… тоді стане легше.

Захаріас не відповідає. Ліфа кидає на нього погляд, в якому змішалися лють і відчай. Ліфа ще малим перестав грати в хокей, старші гравці постійно повчали його, аби навчився «терпіти жарти» в роздягальні, і цей аргумент виявився дуже ефективним, бо коли Ліфа покинув хокей, усі могли звалити це на пояснення: «У хокеї мусиш терпіти жарти». Захаріас теж давно би закинув тренування, якби його батьки не любили цей спорт так сильно, та й сам Амат уже не витримав би, якби не був таким вправним гравцем.

— Стане легше, коли будемо юніорами! — повторює Амат.

Захаріас нічого не відповідає. Він прекрасно знає, що ніколи не отримає місця в команді юніорів, цей рік для нього останній в хокеї. Лише Амату невтямки, що його найкращий друг скоро залишиться позаду.

Амат не зважає на тишу, він відчиняє двері, повертає за ріг коридора, а тоді чує тільки глухе стугоніння у вухах. Через неї в нього ніби вмикається тунельне бачення.

— Привіт, Майє! — видихає він, трохи заголосно.

Вона швидко обертається, помічає його присутність — і все. Коли тобі п'ятнадцять, погляд може найболючіше поранити.

— Привіт, Амате, — відповідає вона і зникає, навіть не встигнувши вимовити його ім’я до кінця.

Амат так і стоїть, уникаючи поглядів Захаріаса і Ліфи, бо знає, що вони навіть не спробують стримати сміх.

— Приві-і-і-іт, Ма-а-а-а-айє… — перекривляє його Захаріас, а Ліфа пирхає так, що шмарклі бризкають на светр.

— Пішов ти, Зах, — бурмоче Амат.

— Ну сорі, але ж ти ще з молодшої школи таке чудиш, я чемно поводився аж ВІСІМ років, поки ти був закоханий у неї, тому зараз думаю трохи познущатися з тебе, — регоче Захаріас.

Амат іде до своєї шафки, серце у грудях опускається тягарем, ніби свинцеве. Він любить цю дівчину більше за свої ковзани.

8

Це всього лише гра. Вона має вирішальне значення лише для малих, незначних, практично непомітних речей. Як-от — тебе будуть визнавати, до тебе будуть прислухатися. Малопомітні речі, звісно, що з них можна посміятися і назвати їх «непорозумінням» і «перебільшенням». Просто когось гра перетворює на зірок, а інших — на спостерігачів. Просто вона наділяє владою і визначає межі.

Усього лише.

Давід заходить на льодову арену й одразу йде до себе в кабінет — найменшу кімнату в самому кінці коридору. Зачиняє двері, вмикає комп’ютер і вивчає відео вчорашнього матчу суперника. Фантастична команда, кожен гравець — потужна машинерія, з ними позмагатися до снаги тільки Кевіну. Потрібне небачене зусилля всієї команди, щоб у них з’явився хоча б шанс, але Давід знає, що шанс у них є, знає, що кожен із його гравців, якщо потрібно, віддасть своє життя у грі. Давідові зле не від цього. Є одна річ, якої не вистачає команді. Швидкості.

Перша ланка команди юніорів багато років складалася з Кевіна, Беньї і третього гравця, якого звати Вільям Лют. Кевін — геній, Беньї — воїн. А Вільям повільний. Він великий гравець, непогано пасує, тому Давід знайшов тактичні способи, щоб приховати його недоліки у матчі зі слабшою командою, але команда, з якою вони будуть грати, досить сильна, щоб заблокувати Кевіна, якщо не буде іншого, достатньо спритного гравця, який звільнить йому простір.

Давід потирає скроні. Дивиться на своє відображення в моніторі — розкуйовджене руде волосся і втомлені очі. Він встає і йде в туалет. Знову блює.

У більшому кабінеті, через дві кімнати від нього за своїм комп’ютером сидить Суне. Він дивиться той самий запис гри, що й Давід, знову і знову. Колись ці двоє чоловіків бачили на льоду однаково, мали на все однакову думку. Минули роки, Давід подорослішав і вже мав амбіції, а Суне постарів і став упертим. Тепер у них в усьому починаються конфлікти. Коли Давід стверджує, що треба дозволити бійки на льоду, тому що «буде менше травм, якщо хлопці знатимуть, що їм дістанеться, якщо гра була нечесна», Суне відповідає, що це те саме, як і «вірити, ніби поменшає автомобільних аварій, якщо заборонити страхування, бо тоді люди будуть більше хвилюватися за свої автівки». Коли Давід хоче «збільшити навантаження» для юніорів, Суне повторює «якість важливіша за кількість». Давід каже: «Вгору», а Суне кричить: «Униз». Коли нещодавно інші спортивні об’єднання висунули пропозицію, щоб перестати рахувати голи й очки, а також не використовувати таблиці успішності для гравців віком до дванадцяти років, Суне вважав, що це «розумно», а Давід назвав пропозицію «комунізмом». Давід переконаний, що Суне повинен дати йому можливість виконувати свою роботу, а Суне вважає, що Давід має хибне уявлення, в ЧОМУ полягає його робота. Вони ніби двоє чоловіків у траншеях, які надто глибоко вкопалися в землю і більше не бачать один одного.

Суне відхиляється назад, потирає очі й чує, як крісло скрипить під вагою його тіла, коли він зітхає. Він хотів би пояснити Давіду, наскільки самотньою може бути робота тренера основної команди і яким непосильним буває тягар відповідальності. Треба весь час бути готовим підводити погляд, пристосовуватися, змінюватися. Але Давід молодий, він задерикуватий, не готовий слухати і розуміти.

Суне примружується і сам себе картає. А він хто такий? Такий самий? Один із найважчих моментів старіння — потреба визнати помилки, які вже занадто пізно виправляти. Коли маєш владу над життям інших людей, страшніше — розуміти, що часом ти можеш помилитися.

Суне завжди виступав проти того, щоб переводити молодших гравців у доросліші команди, він дуже принципово стверджував, що гравець краще розвивається серед однолітків, і якщо даєш йому шанс надто рано, ризикуєш задушити талант. Проте переглядаючи відеозапис у себе в кабінеті, Суне мусить визнати, що бачить те саме, що й Давід, і, крім них двох, навряд чи хтось це розуміє: без швидкості завтра команді юніорів настане кінець.

Тепер навіть Суне повинен запитати у себе: чого варті принципи, якщо втрачаєш перемогу?

Бйорнстад — достатньо мале місто, аби майже всі знали майже всіх, але достатньо велике, щоб у ньому не бракувало мешканців, яких ніхто не помічає. Роббан Гольтс має сорок з лишком років, борода в нього вже почала сивіти, він чухає її і щільніше закриває шию коміром старої армійської куртки. Коли в цю пору з озера дме вітер, здається, ніби обличчя роздирають привиди. Він іде по іншому боці вулиці і вдає, що має якісь важливі справи, переконуючи себе, що ніхто з перехожих не розуміє, що він просто чекає, коли відчиниться паб «Хутро».

Звідси йому видно дах льодової арени. Роббан, як і всі інші, тільки те й робить, що говорить щогодини про завтрашній матч команди юніорів, — відколи вони виграли чвертьфінал. Хоча у нього залишилось небагато співрозмовників, після того як фабрика звільнила його і ще дев’ятьох дядьків. Можливо, тоді Роббанові історії нікого й не цікавили, але це стало зрозуміло йому лише зараз.

Роббан дивиться на годинник. «Хутро» відкриється за годину. Він удає, що це не має значення. Запихає руки в кишені, коли заходить до крамниці, щоб ніхто не бачив, як вони тремтять. Наповнює кошик продуктами, які йому не потрібні і на які в нього не вистачить грошей, останнім бере слабоалкогольне пиво, ніби це імпульсивна покупка. «Оце? Ну, нехай стоїть собі пару пляшок удома». У невеликому магазині металевих виробів Роббан просить дозволу скористатися туалетом. Там випиває пиво. Вийшовши, балакає ні про що з продавцем і купує кілька специфічних шурупів, які страшенно йому потрібні для меблів, яких не існує. Виходить на вулицю, дивиться на дах льодової арени. Колись він, Роббан Гольтс, був там королем. Колись його вважали талантом ще більшим за Кевіна Ердаля. Колись він був кращим за Петера Андерссона.

Петер розвертає автомобіль на стоянці, виїздить на дорогу, тарабанить пальцями по керму. Коли діти йдуть, його увага знову зосереджується на пульсі. Це просто матч команди юніорів. Просто матч. Просто. Він повторює собі цю мантру, але хвилювання пожирає його. Здається, ніби легені втягують кисень через очниці. Хокей — простий спорт: якщо воля до перемоги сильніша за страх програти, ти маєш шанс. Боягуз ніколи не виграє.

Петер сподівається, що юніори ще занадто молоді, щоб боятися, надто наївні, щоб розуміти, які великі ставки. Хокейна публіка не знає нюансів, для неї є або небо, або пекло. З трибуни їм видно генія або нездару, чогось середнього нема, офсайд ніколи не піддається сумніву, кожне зіткнення завжди або абсолютно чисте, або заслуговує на довічне виключення з гри. Коли Петер у двадцятирічному віці був капітаном команди і повернувся додому в Бйорнстад, майже вигравши фінал вищої ліги країни, його зустрів татів голос з кухні: «Майже? Дідько, не можна майже залізти в човен. Ти або в човні, або у воді. А коли всі інші пацани вже за бортом, нікого не гребе, що ти звалився у воду останнім».

Коли Петер підписав контракт з НХЛ і збирався до Канади, тато сказав йому, щоб «не думав, ніби він якесь цабе». Можливо, старий хотів висловитися м’якше, хотів пояснити, що покірність і наполеглива праця приведуть хлопця до ще вищих вершин. Можливо, від алкоголю його слова прозвучали гостріше. Можливо, Петер не хотів так сильно грюкнути дверима. Тепер це не має значення. Молодий хлопець мовчки покинув Бйорнстад, а коли повернувся додому, для слів було вже запізно. Надгробку не подивишся в очі і не попросиш у нього пробачення.

Петер пам’ятає, як самотньо блукав вуличками, на яких виріс, і розумів, що люди, яких він знав усе життя, дивляться на нього по-іншому. Пам’ятає, як вони раптом обривали розмову, коли він заходив, і на перших порах він нажахано поглядав на годинник перед усіма зустрічами, хвилюючись, що запізнився. Петер з полегшенням зітхнув, коли це минуло і люди стали бачити в ньому спортивного директора, а не зірку. Клуб далі стрімко втрачав позиції у серії, і коли люди почали говорити спортивному директору, що вони насправді думають, він пізнав ту частину себе, яка прагнула, щоб його знову вважали зіркою. Хокейна публіка не знає нюансів.

То чому Петер продовжує? Бо він ніколи не зважував альтернативної можливості. Багатьом складно пригадати, чому вони полюбили цей спорт, але для Петера все просто. Його найбільша любов у хокеї, від першого ж моменту, коли він став на ковзани, — тиша. Усе поза межами льодової арени — холод і темрява, хвороба мами, і тато, який знову прийде додому п’яний… усе це замовкало в голові, коли він виходив на лід. Першого разу Петеру було всього чотири роки, але хокей відразу дав зрозуміти, що вимагатиме від нього тотальної зосередженості. Тому він його і любив. І далі любить.

Чоловік, який хоч і є ровесником Петера, але виглядає на п’ятнадцять років старшим, дивиться, як Петеровий автомобіль проїжджає містом. Чоловік загортається у військову куртку і чухає бороду. Коли їм було по сімнадцять, лише одна людина в цілому місті вважала, що Петер обдарованіший гравець за Роббана. «Мати талант — це ніби випускати в небо дві повітряні кульки: цікавіша не та, яка швидше піднімається вгору, а та, в якої довша мотузка», — часто казав чортяка Суне. Звісно, він мав рацію. Правління клубу і спонсори змусили Суне перевести Роббана в основну команду, хоча тренер наполягав, що хлопець іще не готовий до цього психологічно. Роббан сильно зіткнувся з іншим гравцем, отримав травму і почав боятися; залишок сезону він намагався якомога скоріше відбити шайбу, аби лиш не ризикувати. Коли публіка вперше освистала його, він прийшов додому і заплакав. Коли це сталося вдруге — прийшов додому і випив.

У вісімнадцять Роббан грав гірше, ніж у сімнадцять, а Петер за цей час став гравцем, кращого за якого в цьому місті ніколи не бачили. Коли в нього з’явився шанс грати в основній команді, він був готовий. Роббан почав вагатися щоразу, коли виходив на лід, а Петер не знав страху. Того самого року, коли він поїхав грати в НХЛ, Роббан почав працювати на фабриці. У хокеї не буває «майже». Один гравець здійснив свої мрії, а інший витоптує сніг в очікуванні миті, коли нарешті відчиниться паб.

Половина сходинок униз, п’ять кроків. Звідси вже не видно даху льодової арени.

Суне чує, що Давід виходить зі свого кабінету. Старий чекає, поки відчиняться і знову зачиняться двері до туалету, а тоді пише чотири слова на жовтому клаптику паперу і встає. Заходить у Давідовий кабінет і приклеює записку йому на монітор. Суне не вважає себе релігійним, але зараз звертається до всіх вищих сил, аби не виявилось, що він помилився. Щоб ці чотири слова не зруйнували життя молодого хлопця.

Якусь мить він роздумує, чи не залишитися, щоб дочекатися Давіда, подивитися йому в очі і сказати правду: «Сподіваюся, ти ніколи не перестанеш лаятися. Ніколи не припиниш посилати нас до чорта. Тільки так ти став найкращим». Але Суне лише повертається до свого кабінету й зачиняє двері. Від спорту чоловіки стають непростими — достатньо гордими, щоб відмовлятися визнати свої помилки, але досить покірними, щоб завжди ставити клуб на перше місце.

Повернувшись у кабінет, Давід читає чотири слова, написані на жовтому клаптику: «Амат з дитячої. Швидко!!!».

Це всього лише гра. Вона просто може змінити життя.

9

В усіх дорослих бувають дні, коли здається, що вичерпалися внутрішні сили. Коли вже не знати, заради чого ми так важко билися весь цей час, коли нас ховають під собою реальність і рутина, коли не знаєш, чи довго ще протримаєшся. Дивина в тому, що жити в цьому стані і не зламатися можна набагато більше днів, ніж нам здається. Жахіття в тому, що ми ніколи не знаємо точно, скільки ще днів протримаємося.

Коли її сім’я спить, Міра обходить будинок і всіх перераховує. Мірина мама завжди рахувала своїх дітей — Міру та її п’ятьох братів і сестер, вона робила так щоночі. Мама завжди казала, що не розуміє, як можна мати дітей і не перераховувати їх, як можна не боятися щомиті їх втратити. «Один, два, три, чотири, п’ять, шість», — Міра чула мамин шепіт у будинку, кожна дитина лежала в безпеці, заплющивши очі, і кожна знала, що її бачать і оберігають. Для Міри це один із найпрекрасніших спогадів дитинства.

Вона їде через ліс з маленького Бйорнстада до більшого міста. Добирання до роботи займає більше часу, ніж могли би витерпіти нормальні люди, але для Міри дорога однаково минає напрочуд швидко, якщо врахувати, що коли вона виходить з авто, їй здається, ніби вона перетнула Всесвіт. Попри те, що це більше місто в десятки разів менше за столицю, де вона народилася, світ тут інший, ніж той, що серед дерев. Він більший. Тут є колеги — для заохочення і дискусій про літературу, мистецтво і політику, є супротивники, з якими змагаєшся і б’єшся.

Міра часто чує, що людям дивно: вона взагалі не розуміє хокею, але вийшла заміж за хокеїста. Але це не зовсім так: вона не розуміє лише тренувань. А от матчі їй видаються цілком логічними. Адреналін, прагнення, що балансує на межі зі страхом, стрибок зі скелі, а далі — злетіти або впасти… Це Міра розуміє. Ті самі відчуття вона переживає в залі суду чи в кімнаті переговорів. Юриспруденція — також гра, у ній діють інші правила, але все зводиться до того, чи ти за природою гравець, чи ні. Як кажуть у Бйорнстаді: «У деяких людях причаївся ведмідь».

Можливо, тому Міра, яка до дев’ятнадцяти років ніколи не жила в місті, де було менше мільйона мешканців, попри все змогла створити дім серед людей лісу. Вона розуміє їхню любов до боротьби і поділяє її. Вона знає: битва за власний успіх саме тому так запалює — а лише богам відомо, як пробивалася Міра під час навчання на юриста, в оточенні дітей багатіїв, яким ніколи не доводилося мити посуд вечорами в сімейному ресторанчику, — бо ця боротьба ніколи не закінчується. Ти ніколи не позбудешся страху впасти з вершини, тому що знову можеш заплющити очі й відчути напруження і біль від кожного кроку на шляху вгору.

У Петера болить живіт, уже коли він тільки заходить у кабінет генерального директора. Там розгардіяш, безладно розкидані старі фотографії й кубки, кілька пляшок дорогого алкоголю на столику в кутку, ключки для гольфу і напівпрочинена шафа, в якій видно костюм на зміну і чисті сорочки. Одяг директору знадобиться — він сидить за письмовим столом і поїдає канапку так, ніби вівчарка пробує зжерти повітряну кульку, наповнену майонезом. Петер стримується, аби не почати витирати серветкою письмовий стіл і директора, або принаймні не зачепити директора.

— Можеш зачинити двері? — каже директор, не перестаючи жувати.

Петер глибоко вдихає і відчуває, як стискаються нутрощі. Він знає, що в цьому місті всі вважають його наївним, бо він начебто не розуміє, до чого все йде. А він просто завжди мав надію. Але й вона зникає, щойно Петер зачиняє двері.

— Ми віддамо Давіду місце тренера основної команди, — промовляє директор ніби у відеоінструкції про слабенькі навички дипломатії.

Петер гірко киває. Директор струшує з краватки крихти хліба.

— Усі знають, що ви із Суне дуже близькі… — заходячи здалека, каже він, ніби перепрошуючи.

Петер нічого не відповідає. Директор витирає пальці об штани.

— Ну, не треба так реагувати, дідько, я ж не продав твоє цуценя в китайський ресторан. Петере, ми мусимо найперше дбати про клуб!

Петер не піднімає погляду від підлоги. Він командний гравець, він завжди ідентифікував себе з цією характеристикою. В основі цього — розуміння власної ролі та її обмежень. Сьогодні йому доведеться повторити собі ці слова багато разів, змусити розум узяти гору над серцем. Саме Суне вмовив Петера стати спортивним директором, а коли йому бувало важко, двері до кабінету Суне завжди були відчинені.

— За всієї поваги — ви знаєте, що я не погоджуюся з цим рішенням. Думаю, Давід ще не готовий, — тихо відповідає Петер.

Він не дивиться в очі гендиректору, ковзає поглядом по стінах, ніби чогось шукає, хоча насправді він завжди уникає прямого зорового контакту, коли почувається дискомфортно. Міра каже, що він «стріляє невидимих глиняних голубів», щойно опиняється в найменшому конфлікті; Петер навіть не може зауважити, що отримав замало решти у крамниці, його заливає холодний піт і опосідає бажання згорнутися калачиком. На стіні за спиною в директора висять картини й вимпели — на одному з них, старому і вибляклому, написано: «Культура, рівноправність, солідарність». Петер хотів запитати директора, що, на його думку, означають ці слова зараз, коли вони мають вигнати чоловіка, який усе тут створив. Але він мовчить. Директор плескає руками.

— Нам відомо, що Давід працює жорсткими методами, але це дає результат. Спонсори зробили великі інвестиції… та до дідька, Петере! Вони врятували нас від банкрутства. У нас є шанс за кілька років створити тут щось велике — і тільки з власних продуктів з команди юніорів.

Петер уперше за всю розмову дивиться в очі директору і роздратовано відповідає, зціпивши зуби.

— Ми тут не для того, щоб виготовляти «продукт». Ми не цвяхи робимо. Ми виховуємо людей. Наші хлопці — це плоть і кров, а не бізнес-плани і кінцевий прибуток, робота з дітьми не має бути фабрикою, хоч як би цього не прагнули деякі спонсори…

Петер прикусує себе за язик, не доказавши останніх слів. Директор чухає бороду. Чоловіки виглядають втомленими. Петер знову втуплює погляд у підлогу.

— Суне вважає, що Давід занадто тисне на юніорів. Боюся й думати, що станеться, якщо це так, — бурмоче Петер.

Директор усміхається. Знизує плечима.

— Знаєш, Петере, що стається з вугіллям під екстремальним тиском? Воно перетворюється на діаманти.

Сім’я Андерссонів ніколи не грає в «Монополію», і не через те, що батьки не хочуть, а тому що діти проти. Останнього разу під час гри Міра запхала ігрову дошку в камін і пригрозила, що спалить її, якщо Петер не зізнається, що шахрував. Мама з татом настільки азартно прагнуть перемоги, що Майя і Лео просто ніколи не хочуть змагатися з ними. Лео любить хокей, бо йому подобається приналежність до команди, але, напевно, він волів би бути менеджером зі спорядження, а не центральним нападником. Майя вибрала гітару. У цьому занятті не можна змагатися, хоч її мама справді (справді!) усіма способами намагалася з’ясувати, чи бувають змагання з гри на гітарі. Останній спогад Майї про спорт такий: у шестирічному віці вона програла змагання з настільного тенісу, бо інша дівчинка налетіла на неї, і Майя впала. Після цього тренер, який мав вручати медалі, закрився у комірчині, щоб Міра не знайшла його. Доньці довелося всю дорогу додому заспокоювати маму. А потім вона сказала, що хоче музичний інструмент.

Міра ще ніколи не відчувала такої гордості і нікому так не заздрила, як тоді, коли почула, як у гаражі її донька вперше підключила підсилювач до гітари і грає Девіда Боуї разом із татом, який сидів на ударних. Вона ненавиділа й обожнювала Петера за те, що йому вистачило такту вивчити свою партію. Що він зміг бути близьким із Майєю, коли та закохалася в мистецтво музики.

Петер відчуває такий тягар у грудях — аж не може встати зі стільця. Директор намагається говорити довірливо:

— Члени правління хочуть, щоб ти сказав Суне і також давав інтерв’ю журналістам. Нам важливо показати, що це наше спільно ухвалене рішення.

Петер потирає брови кісточками пальців.

— Коли?

— Відразу після фіналу юніорів.

Петер здивовано піднімає погляд.

— Ти маєш на увазі півфінал? Завтра?

Директор спокійно киває головою.

— Якщо вони програють півфінал, Давід не отримає роботи. Тоді правління вибере когось іншого. В такому разі нам знадобиться ще тиждень-два часу.

Петерові захитався світ.

— Ти з мене знущаєшся? Ви збираєтеся звільнити Суне, а тоді взяти когось з НІЗВІДКИ?

Голова директора знову хитнулася з боку на бік. Він відкрив пакетик із чипсами і запустив у рот цілу жменю, а потім струсив з піджака сіль.

— Петере, будь ласка, та не будь наївним! Якщо юніори виграють фінал, ми отримаємо стільки уваги, що не знатимемо, куди її дівати. Спонсори, місцева влада, усі захочуть бути з нами! Але правління не цікавить результат «майже»… поглянь на нас. Поглянь на клуб…

Директор занадто рвучко плескає в долоні й далі говорить, навіть не звернувши уваги на потік крихт від чипсів з його рота.

— Ну не роби з себе праведника, Петере! Ти ж не працюєш годинами в цьому клубі заради якогось «майже», ти став спортивним директором не для «майже». Нікого не цікавить, наскільки добре боролися хлопці, усі запам’ятають тільки результат поєдинку. Давід ще недосвідчений, щоб бути тренером основної команди, але ми будемо поблажливі у разі перемоги. Якщо ж не переможемо… Господи… ти знаєш, які в цьому житті правила: ти або перемагаєш, або залишаєшся ніким.

Вони довго дивляться один на одного — генеральний директор клубу і спортивний. Більше нічого не кажуть, бо все і так зрозуміло. Якщо Петер не дотримається лінії правління і спонсорів, його теж можуть замінити. Клуб понад усе. Завжди.

У їхній сім’ї усі дуже різні. Нехай Міра більше не нагадує, що Петер узагалі-то ЗІЗНАВСЯ, що шахрував, вона досі час від часу освіжає у пам’яті історію з тією ігровою дошкою до «Монополії», і їй… соромно. Відколи народилася перша дитина, Міра щомиті відчуває себе поганою матір’ю і то з будь-якої причини. Бо вона не розуміє їх, не має терпіння, не знає, як усе має бути, не готує смачніший перекус, і взагалі далі хоче від життя більшого, ніж просто бути мамою. Міра чує, як інші жінки у Бйорнстаді зітхають за її спиною: «Ох-ох, вона ж працює на п-о-в-н-у ставку, ти можеш собі уявити?». Як би не намагалася вона пропускати повз вуха такі слова, щось зі сказаного однаково застрягало в ній.

Приїзд на роботу вона сприймає як звільнення, їй соромно зізнаватися собі в цьому, але Міра добре знає, що на роботі вона профі, а в материнстві вона такого ніколи не відчувала. Навіть у найкращі дні, в ті короткі мерехтливі миті, коли вони їхали на відпочинок і Петер з дітьми дуріли на пляжі, коли всі сміялися і були щасливі, Міра відчувала якусь фальш. Ніби вона на це не заслуговує, ніби просто показує світові ідеально відретушоване сімейне фото.

Робота в неї непроста й виснажлива, але тут усе зрозуміло й логічно. З дітьми зовсім не так. Якщо на службі все робити правильно, то справи підуть так, як треба, але неважливо, чи Міра як мама робить усе на світі правильно: однаково може трапитись якесь жахіття.

Коли Петер став спортивним директором, він мусив із труднощами засвоїти, що скільки б він не намагався до всіх пристосуватися, ним завжди будуть незадоволені. Таке складно прийняти людині, яка завжди хотіла бути до вподоби іншим. Це Суне порадив йому не боятися — на своєму вмінні йти на компроміс Петер далеко заїде, він умів слухати й ухвалювати складні рішення розумом, а не серцем.

Можливо, Суне не думав про власне звільнення, коли казав ці слова. Можливо, він постарів і змінив свою думку. Можливо, це сам Петер змінився, хтозна. Він виходить з кабінету генерального директора, зачиняє двері й так і стоїть посеред коридору, у відчаї притулившись чолом до стіни. Петер знає правила, усі знають правила: ти або частина клубу, або ніхто.

Але від цього, чорт забирай, не легше. Петер просто відчуває, що він усіх розчаровує. Завжди.

У кутку на письмовому столі в кабінеті Міри дедалі тісніше гуртуються сімейні фотографії. На одній вони з Петером у день приїзду в Канаду, коли Петер підписав контракт із НХЛ. Міра звертає увагу на це фото, саме коли кладе свій портфель, бачить власне втомлене відображення у склі рамки й заходиться сміхом. Господи, вони були такі молоді! Вона щойно отримала диплом юриста і була вагітна, а він мав стати суперзіркою. Усе здавалося таким простим, саме там і тоді, під час кількох магічних тижнів. Відображення у склі вже не сміється, коли Міра згадує, як швидко зблякли усмішки на фото.

Петер зламав ногу перед початком сезону, і, залікувавши травму, він ще довго виборсувався з фарм-клубу, а коли нарешті потрапив до гри, знову зламав ногу. Зігравши лише чотири матчі в НХЛ. Після цього Петер повернувся аж через два роки. На шостій хвилині свого п’ятого матчу він упав і лежав не рухаючись. Міра закричала. І попри те, що за час дорослішання клялася ніколи не жертвувати собою заради чоловіка, вона кинула все і пройшла з ним дев’ять операцій, невідомо скільки годин реабілітації, лікувальної гімнастики та інших процедур. Стільки таланту, стільки поту — а в результаті залишилися лише сльози й гіркота у чоловікові, чиє серце прагле значно більшого, ніж могло зробити тіло. Міра пам’ятає, як лікар повідомив їй, що чоловік ніколи не зможе грати в елітній лізі, бо ніхто не наважувався сказати про це Петеру в очі.

У них тоді був маленький син, скоро мала народитися донька. Міра вже вирішила, що назве її Майєю. Протягом кількох місяців тато водночас був і не був частиною їхньої сім’ї. Колишніх хокеїстів не буває, бо їхня температура ніколи не стане такою, як у інших людей. Це ніби старатися знову пристосувати до життя військових, які повернулися додому: вони будуть тинятися без діла й мети, якщо не матимуть з ким воювати. Усе Петерове життя було розплановане за годинами і графіками, за автобусами й роздягальнями. Прийоми їжі, тренування і навіть сон. Для такого чоловіка одне з наймоторошніших слів — «повсякдення».

Часом Міра думала, що опустить руки й подасть на розлучення. А потім згадувала один із нехитрих висловів, написаних на папірцях, причеплених по цілій дитячій кімнаті Петера: «Я відступаю лише тоді, коли беру розгін».

Петер стоїть сам у коридорі. Двері до кабінету Суне зачинені. Це вперше за двадцять років, і Петер ще ніколи не відчував такої вдячності за те, що не мусить дивитися комусь в очі. Він думає про девіз на стіні в кабінеті директора: «Культура, рівноправність, солідарність». Йому не йдуть з думки слова Суне, сказані на передсезонному тренуванні — так давно, наче це було в минулому житті: «Культура — це такою самою мірою те, що ми заохочуємо, як і те, що дозволяємо». Для Суне-тренера це означало пробіжки в лісі до такого виснаження, що хотілося блювати, а для Суне-людини це правило діяло і в житті.

Петер наливає собі кави, випиває — хоча смакує вона так, ніби на дні горнятка лежить щось здохле, — зупиняється перед стіною в коридорі. На ній висить фотографія команди зі срібного сезону, найяскравіший спогад клубу. Ці фотографії почеплені всюди. Біля Петера в середньому ряду стоїть Роббан Гольтс. Відколи Петер повернувся до Бйорнстада, вони жодного разу не розмовляли, але не було і дня, щоб Петер не думав про те, як би склалися їхні з Роббаном життя, якби вони помінялися місцями. Якби Роббан був здібніший за нього, якби він поїхав до Канади, а Петер залишився тут працювати на фабриці. Якби все було по-іншому.

Одного ранку Міра витягнула Петера з ліжка ще до того, як прокинулися діти. Посадовила його, щоб він дивився, як вони сплять. «Ось така тепер твоя команда», — шепотіла вона, знову і знову, аж поки з його очей не бризнули сльози, заливаючи Мірі щоки.

Того року вони почали нове життя, залишилися в Канаді і боролися в кожному куточку, куди їх закидало життя. Міра отримала роботу в юридичній конторі, Петер працював на пів ставки агентом у страховій компанії. Їм вдалося, усе налагоджувалося, вони осіли і влаштувалися, і саме тоді, коли Міра почала планувати майбутнє, почалися ночі, коли вони зрозуміли, що щось не так.

Усе дитинство хлопчикам кажуть, що від них потрібно одне — постаратися якнайкраще. Цього достатньо, просто віддавай усі свої сили. Петер дивиться в очі самому собі на командному фото, він такий молодий, аж не віриться. Він зустрів Міру того вечора, коли вони програли свій останній матч у столиці. Це вже дивовижно, що вони тоді так далеко просунулися, але для Петера цього було недостатньо. Для нього це був не просто матч, а шанс від імені провінції показати великому місту, що не все можна купити за гроші. Газети в столиці зневажливо охрестили цей матч «Поклик дикості», а Петер, впиваючись поглядом у кожного гравця, ричав: «Нехай вони мають гроші — але хокей належить нам!». Вони віддали усі сили. Цього не вистачило.

Увечері команда пішла святкувати срібло. Петер самотньо просидів цілу ніч у маленькому сімейному ресторані поблизу готелю. Міра була за барною стійкою. Петер плакав перед нею — не з жалю до себе, а через те, що не знав, як знову подивитися в очі людям у своєму місті. Він усіх їх зрадив. Це було справді дивне перше побачення, і тепер, згадуючи про нього, Петер усміхається. Що вона тоді сказала йому? «А ти ніколи не пробував перестати весь час себе жаліти?» Після цих слів Петер розсміявся, і його сміх не спинявся ще кілька днів. Відтоді він щодня був готовий на все заради Міри.

Одного разу, коли вже минуло чимало часу від тієї першої зустрічі, Міра випила вина і стала буйною — як завжди буває, коли вона напивається, — тоді вона міцно схопила Петера за вуха, аж він буквально подумав, що вона їх відірве, і коли він благально нахилив голову до її голови, Міра зізналася пошепки: «Мій любий, дурненький ідіоте, ти розумієш, що саме тоді я закохалася? Ти був такий розгублений хлопчисько з лісів, але я знала: той, хто щойно став майже найкращим у цілій країні, та все одно плаче, бо так сильно боїться розчарувати тих, кого любить, буде добрим чоловіком. Він буде добрим батьком. Він захистить своїх дітей. Він ніколи не допустить, щоб із його сім’єю щось сталося».

Міра пам’ятає кожен сантиметр їхнього падіння в темряву. Найбільший страх для всіх батьків — прокидатися і слухати дитяче дихання. Щоночі вважаєш себе ненормальною, коли чуєш, що все як завжди і ти дарма хвилювалася. «Та що це зі мною сталося?» — думаєш. Обіцяєш собі розслабитися, адже нічого поганого не станеться. Але наступної ночі знову лежиш без сну, витріщаєшся в стелю і сама собі дивуєшся, а потім думаєш: «Ну, ще сьогодні перевірю». Тихенько встаєш, притуляєш долоні до маленьких грудних кліток дітей, тільки аби відчути, як вони піднімаються й опускаються. А тоді якоїсь ночі одна з них опускається і більше не піднімається.

І ти падаєш. Усі ті години очікування в лікарняній кімнаті, ночі на підлозі біля ліжечка сина, той ранок, коли лікар повідомив Петеру те, чого ніхто не наважувався сказати Мірі. Вони просто падали. Якби тоді в них не було Майї — як вони змогли б жити далі? Як узагалі жити?

Міра так раділа, коли вони переїхали з Бйорнстада, що ніколи й уявити не могла, що буде така щаслива повернутися назад. Але тут вони могли почати все спочатку. Петер, Майя і вона. Потім з’явився Лео. Вони знову стали щасливі, принаймні настільки, наскільки може бути щасливою сім’я, у якій горе таке величезне, що час його не залікує.

Але Міра і далі не знає, як жити.

Петер торкається скла у рамі. Від Міри у нього завжди удари пульсу гупали аж у горлі, він усе ще любив її так, як люблять підлітки, коли серце вихоплюється з грудей і бракує повітря. Але Міра помилилася. Він не зміг захистити свою сім’ю. Не минало й дня, щоб він не думав, чи міг якось зарадити тому, що сталося. Міг домовитися з Богом? Віддати йому свій талант? Пожертвувати своїми успіхами? Віддати своє життя? Що б тоді Бог дав йому? Дозволив би помінятися місцями з сином-первістком, який лежав у труні?

Уночі Міра далі ходить будинком і рахує дітей. Один, два, три.

Двоє у своїх ліжках. Один — на небі.

10

Кажіть що хочете про Бйорнстад, але від цього міста у вас може перехопити дух. Коли над озером сходить сонце, коли ранок такий холодний, аж хрускотить повітря, коли дерева наче шанобливо схиляються над кригою, щоб пропустити якомога більше світла дітям, які бавляться, — тоді дивуєшся, як люди можуть добровільно мешкати там, де око натрапляє лише на будинки й асфальт. У Бйорнстаді чотирирічні діти бавляться на вулиці самі, тут досі є люди, які не замикають вхідні двері. Після Канади батьки опікали Майю з усіх сил — така турбота навіть у великому місті могла би здатися дещо надмірною, а в Бйорнстаді нагадувала мало не психоз. Це так незвично — рости в тіні померлого старшого брата; у такої дитини два шляхи: або вона починає всього боятися, або стає безстрашною. Майї випав другий.

Вони з Аною розходяться в коридорі, попрощавшись своїм секретним рукостисканням. Ана вигадала його, коли вони були в першому класі, а Майя придумала, що єдиний спосіб тримати рухи в секреті — робити їх так швидко, щоб ніхто не встигав роздивитися: кулак угору — кулак униз — долоня — долоня — метелик — палець гачком — пістолети — руки-джаз — мініракета — вибух — дупа до дупи — ми суперкруті! Усі назви придумала Ана. Майя досі не стримується від сміху, коли вони стукаються дупами наприкінці, а тоді Ана повертається до неї спиною, піднімає руки в повітря, кричить «…Ана суперкрута!» — і йде.

Щоправда, тепер уже не так голосно, принаймні не тоді, коли вони в школі і її можуть побачити інші. Тепер Ана опускає руки, стишує голос, намагається підлаштуватися. У дитинстві Майя обожнювала свою найкращу подругу, бо та була зовсім не схожа на інших дівчат, але підлітковий період шліфує Ану, як наждачний папір. Вона стає ніякою, робиться меншою.

Іноді Майя сумує за Аною.

Міра дивиться на годинник, вихоплює з портфеля папери і поспіхом іде на зустріч, після якої буде ще одна. За власним розкладом, вона вже запізнюється, як завжди, поспішаючи назад у свій кабінет. Є одне слово, яке їй колись подобалося, але вона ненавидить, коли його вимовляють на бйорнстадському діалекті, — «кар’єристка». Так тут її називають Петерові друзі — хтось із захопленням, а інші — з відразою, зате про Петера ніхто не скаже «кар’єрист». Міру це муляє, бо вона знає, що вони мають на увазі: людина має «роботу» для того, щоб утримувати сім’ю, а «кар’єра» — це егоїзм. Кар’єру роблять лише заради себе. Тож тепер Міра метається між двома виборами, відчуваючи докори сумління і на роботі, і вдома.

Усе перетворилося на компроміси. Молодою Міра мріяла про кримінальні справи і драматичні судові процеси у великих містах, а тепер її реальність — договори, контракти, мирові угоди, зустрічі та мейли, мейли, мейли. «У вас занадто висока кваліфікація для цієї роботи», — сказав шеф, коли приймав її. Але хіба в неї був вибір? Її освіта і компетенція могли б забезпечити Мірі шестизначні суми щомісяця в багатьох куточках світу, але на відстані щоденного доїзду від Бйорнстада це бюро було єдиною можливістю влаштуватися на роботу. Їхніми клієнтами були лісопильні підприємства і місцева влада. Робота, часто монотонна, не заохочувала до розвитку, тільки завжди додавала стресу. Міра часто згадує часи в Канаді і як усі хокейні тренери тільки й торочили: «Нам потрібен „свій хлопець“». Не просто хтось, хто вміє грати, а той, хто знає, як влаштоване спілкування в роздягальні, хто не створює проблем, робить свою роботу. Грає і не балакає.

Мірині думки перериває колега, її найкраща подруга і пеніцилін від хвороби, що зветься «нудьга».

— Я ще ніколи не мала такого похмілля. У роті так, ніби в дупі у такси. Ти не бачила, я вчора нічого не лизала?

— Мене з тобою вчора не було, — усміхається Міра.

— Не було? Ти впевнена? Ми ж ходили випити після роботи. Справді? Ти не пішла? Хіба тебе не було? — бурмоче колега і плюхається у крісло.

У неї зріст майже метр дев’яносто, і кожен сантиметр вона носить з упевненістю в собі, а замість того, щоб намагатися горбитися перед полохливими чоловіками в офісі, вона приходить у криваво-червоних туфлях на підборах, гострих, як армійський ніж, і довгих, як кубинські сигари. Вона — наче персонажка з коміксів, ніхто так не зосереджує на собі увагу в офісі. Або на вечірці.

— Що робиш? — цікавиться вона.

— Працюю. А ти? — усміхаючись запитує Міра.

Колега помахує однією рукою, а іншою затуляє очі, прикидаючись, ніби в неї на чолі холодний рушник.

— Скоро почну працювати.

— Мені треба завершити з цим до обіду, — зітхає Міра над своїми паперами.

Колега нахиляється і глипає на документи.

— Нормальна людина впорається з усім цим хіба за місяць. Ти надто кваліфікована для цієї компанії, ти ж розумієш?

Колега завжди каже, що заздрить розуму Міри. А Міра заздрила тому, з якою незворушністю колега використовувала середній палець. Вона кисло посміхається.

— Як ти там любиш говорити?

— Досить скиглити, стули рота і надсилай рахунок, — посміхається колега.

— Стули рота і надсилай рахунок! — повторює Міра.

Жінки нахиляються над столом і дають одна одній «п’ять».

Учителька стоїть у класній кімнаті й намагається втихомирити групу сімнадцятирічних хлопців. Це один із тих ранків, коли вона щиро запитує себе, навіщо їй усе це здалося, і йдеться не тільки про професію вчителя, але й про Бйорнстад. Вона підвищує голос на учнів, але хлопці, які сидять позаду, навіть не зважають на неї, тож вона має тверде переконання, що вони насправді навіть не помічають її присутності. Звісно, у класі є й інші учні, які хочуть чогось навчитися, але їх не видно і не чути, вони просто схиляють голови, міцно заплющують очі і сподіваються, що хокейний сезон скоро закінчиться.

Є одна проста істина, яка стосується і міст, і людей: часто вони стають не такими, якими їм кажуть бути, а такими, як про них говорять. Вчительці завжди говорили, що для цього вона занадто молода. Занадто гарна. Що її не будуть поважати. А от ці хлопці чули зовсім інше. Що вони ведмеді. Переможці. Безсмертні.

Такими їх хоче бачити хокей. Такими він їх потребує. Їхній тренер вчить, що вони повинні мати відвагу боротися до кінця в сутичках на льоду. Ніхто не задумується, як хлопцям відключати ці навички, коли вони виходять з роздягальні. Звісно, найпростіше звинуватити в усьому її — вона занадто молода. Занадто гарна. Занадто вразлива. Занадто образлива. Її складно поважати.

Учителька робить останню спробу взяти ситуацію під контроль і повертається до капітана команди і їхньої зірки, який сидить у кутку, набираючи щось на телефоні. Вона кличе його. Він не реагує.

— Кевіне! — повторює вчителька.

Він піднімає брову:

— Що? Чим можу допомогти, моя красунько?

Юніори навколо вибухають сміхом, ніби за командою.

— Ти слухаєш те, що я тут розповідаю? Це буде на іспиті, — каже вчителька.

— Я вже це знаю, — відповідає Кевін.

Її доводить до божевілля, що він говорить без виклику й агресії. Його голос звучить байдуже, як повідомлення прогнозу погоди.

— Он як, знаєш? — хмикає вчителька.

— Я читав підручник. Ви ж просто переказуєте те, що в ньому написано. Замість вас цю роботу міг би робити мій телефон.

Юніори регочуть так, що дрижать шибки, а тоді Бубу ловить свій шанс — він найбільший і найпередбачуваніший хлопець у школі, завжди готовий копнути лежачого.

— Спокійно, солоденька! — посміхається він.

— Як ти мене назвав? — рявкає вчителька, хоч і розуміє, що саме на таку реакцію він і сподівався.

— Це комплімент. Я люблю цукерки.

Від реготу аж двигтять стіни.

— Сядь!

— Я сказав «спокі-і-ійно, солоденька». Ти мала б пишатися.

— Пишатися?

— Ага. Через пару тижнів будеш розповідати всім зустрічним, що ТИ була вчителькою легендарної команди юніорів, яка привезла до Бйорнстада золото!

Більшість учнів веселяться, стукають долонями по батареях, тупотять по підлозі. Вчителька знає, що тепер пізно підвищувати голос, вона вже програла. Бубу вилізає на свій стілець, ніби вболівальник, і заводить: «Ми ведмеді! Ми ведмеді! Ми ведмеді, з БЙОРНСТАДА ведмеді!». Інші юніори також вискакують на стільці й підхоплюють пісню. Коли вчителька виходить із класу, вони вже встигли роздягнутися до пояса і скандують: «…з БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!». Кричать усі, крім Кевіна, який так і не підняв погляду від телефона, він спокійний, ніби сидить сам у темній кімнаті.

В офісі Мірина колега збриджено водить язиком по зубах.

— Чесно, таке враження, ніби я зжерла перуку. Ти ж не думаєш, що я загравала з ним на звітуванні? У мене були плани на іншого. Чим він зараз займається? Той, у кого дупа в тісних джинсах, розпатланий.

Міра сміється. Її колега відстоює свою самотність на межі з екстремізмом. Міра — фанатично моногамна. Самотня вовчиця і мама-квочка, вони приречені заздрити одна одній. Колега бурмоче:

— Ну добре. То кого візьмеш з нашого офісу? Якщо довелося б вибирати.

— Тільки не починай…

— Я знаю, знаю, ти заміжня. Але якщо б твій чоловік помер.

— Е-Е-ЕЙ, ЩО?

— О Бо-о-оже, та не сприймай це так! Він може і захворіти. Або лежати в комі. Так краще? З ким би ти переспала, якби твій чоловік лежав у комі?

— Ні з ким! — шипить Міра.

— А якщо від цього буде залежати життя людства? Візьмеш того патлатого з джинсовою дупою, чи як? У будь-якому випадку, не «Борсука»!

— А хто в нас «Борсук»?

Колега показує — і Міра мусить визнати, що доволі майстерно, — того чоловіка, який недавно став одним із керівників підприємства і зовні справді страшенно нагадує борсука. Міра заходиться реготом, мало не перевертає каву.

— Не знущайся з нього. Він милий.

— Корови також милі, але ми їх не заводимо до будинків.

Мірина колега ненавидить Борсука — не як людину, а просто через пов’язані з ним факти. Він отримав керівну посаду, хоч усі знають, що її мали б запропонувати Мірі. На цю тему Міра намагається не дискутувати, бо ніяк не наважиться зізнатися колезі, як усе було насправді. Підприємство пропонувало Мірі посаду керівника, і вона відмовилася. Бо на неї чекали б сидіння допізна в офісі, багато поїздок, вона не могла так повестися зі своєю сім’єю. І тепер не наважується розповісти про це колезі, бо не хоче бачити розчарування в її погляді. Бо ж Міра втратила такий шанс!

Колега відгризає зламаний ніготь і випльовує його в кошик для сміття.

— Ти бачила, як цей Борсук дивиться на жінок? Ті малі примружені оченята; ставлю тисячу на те, що він із тих, хто любить, щоб йому запихали маркер в ана…

— Я ж ПРАЦЮЮ! — перебиває її Міра.

— Що? Це об’єктивне спостереження. Я добре обізнана в питаннях маркерів, але, звісно, ти ж така кругом пані, корчиш із себе морально неприступну, бо твій чоловік у комі!

— Ти що, досі не протверезіла? — усміхається Міра.

— А Петер таке полюбляє? Подобається йому з маркерами? — НІ!

Колега вмить запопадливо перепрошує:

— Вибач, це болюче питання? Ви через це посварилися?

Міра проганяє її геть. У неї більше нема часу на такі жарти. Вона має графік — тобто на початку робочого дня мала сподівання, що цей графік у неї буде. Але тут до неї заходить шеф і питає, чи є в неї час «кинути оком» на контракт; це займає годину. Телефонує клієнт щодо термінового питання, минає ще одна година. Дзвінок від Лео, він каже, що тренування перенесли на пів години раніше, бо юніорам потрібно більше часу на арені, тож їй треба приїхати завчасно. Телефонує Майя, просить купити їй дорогою додому нові гітарні струни. Петер надсилає повідомлення, що прийде пізно. Знову приходить шеф і питає, чи Міра має час для «короткої зустрічі». Часу нема. Але вона все одно погоджується.

Міра старається бути «правильним хлопцем». Навіть якщо при цьому неможливо водночас бути «правильною мамою».

Майя добре пам’ятає їхню з Аною першу зустріч. Вони взялися за руки ще до того, як побачили обличчя одна одної. Майя мала шість років, вона сама пішла на озеро возитися на ковзанах: батьки, звісно, ніколи б цього не дозволили, але вони були на роботі, а няня заснула у кріслі, тож Майя взяла ковзани і прошмигнула на вулицю. Можливо, їй хотілося ризикнути, можливо, вона вірила, що дорослі завжди підхоплять її, перш ніж станеться щось погане, можливо, вона просто, як більшість дітей, була народжена для пригод. Стемніло швидше, ніж вона сподівалася, і тому Майя не помітила зміни кольору на кризі, а коли лід тріснув, вода залила її так швидко, що вона навіть не встигла злякатися. У Майї не було шансів: їй шість років, вона не мала ні шипів, ані палиць, руки задубіли, і ледве вдавалося триматися біля поверхні, вона вже вважалася загиблою. Кажіть що хочете про Бйорнстад, але від нього може перехопити дух. За одну секунду.

Майя побачила Анину руку ще до того, як побачила саму Ану Майя ніколи так і не зрозуміє, як шестирічній дівчинці вдалося витягнути іншу дівчинку такого самого віку та ще й у промоклому комбінезоні, але такою вже була Ана. Відтоді дві дівчинки стали нерозлучними. Ана — дитина природи, яка ходила на полювання, рибалила і не дуже розуміла людей, стала найкращою подругою Майї, що була її протилежністю.

Коли Майя вперше прийшла в гості до Ани і почула сварку її батьків, то зрозуміла, що Ана цілком могла добре знати озеро, але це не означало, що вона не ходила по тонкій кризі. Ана все частіше ночувала вдома у Майї, згодом навіть частіше, ніж у себе. Вони вигадали те своє секретне вітання, щоб нагадувати одна одній, що є сестрами по духу, що «sisters before misters!»,[3] і Ана повторювала це як мантру, ще навіть не розуміючи значення слів. За кожної нагоди вона вмовляла Майю порибалити, або піти на полювання, або залізти на дерево. Майя, яка воліла бути вдома і грати на гітарі, сидячи біля батареї, лютувала від Аниних забаганок. Але, Господи, вона так любила свою подругу.

Ана була торнадо. Багатогранником із сотнею кутів у суспільстві, де все мало підходити до круглих лунок. Коли їм виповнилося по десять, Ана навчила Майю стріляти з мисливської рушниці; Майя пригадує, що Анин тато завжди ховав запасний ключ від сейфа зі зброєю в коробці на самому верху шафи в глибині підвалу, де пахло цвіллю. Крім ключів і пари пляшок з алкоголем, коробка була заповнена порножурналами. Майя шоковано витріщилася на них, але Ана, помітивши це, лише знизала плечима: «Тато не шарить в інтернеті». Вони рушили до лісу і стріляли, поки не закінчилися патрони. Тоді Ана, яка завжди носила з собою ніж, вирізала для них мечі, і вони фехтували серед дерев, поки не стемніло.

А зараз Майя стоїть у коридорі і дивиться на свою подругу, яка збентежено опускає руки, не наважившись крикнути «суперкрута», тому що тепер вона мріє просто бути якомога звичайнішою. Майя ненавидить підлітковий вік, ненавидить наждачний папір, ненавидить круглі лунки. Вона сумує за Аною. За дівчинкою, яка бавилася в лицарів у лісі.

Люди стають такими, як про них говорять. Ана завжди чула, що вона — помилка.

Беньї сидить у кабінеті директора, розвалившись на кріслі, аж мало не сповзає на підлогу. Триває вистава, в якій директор мусить висварити його за те, що в цьому семестрі він увесь час запізнювався, але насправді директор хоче говорити лише про хокей. Як і всі інші. Нікому навіть на думку не спадає допускати виключення чи дисциплінарних заходів.

Час від часу Беньї згадує Адрі, свою старшу сестру, яка займається собачим притулком. Що далі юніори просувалися на шляху до чемпіонства, то більше Беньї помічав свою подібність із собаками: якщо з тебе є користь, тобі дадуть довший повідок.

Беньї з директором чують наближення вчительки ще до того, як вона вихором вривається крізь двері.

— ЦІ МАВПИ… ЦІ… Я БІЛЬШЕ НЕ ВИТРИМУЮ! — кричить вона, щойно переступивши поріг.

— Спокійно, солоденька, — усміхається Беньї і справді думає, що зараз дістане ляпаса.

— ПОВТОРИ! АНУ ПОВТОРИ, ЩО ТИ МЕНІ СКАЗАВ, І Я КЛЯНУСЯ, ЩО ТИ ВЖЕ НЕ БУДЕШ ГРАТИ У ЦЬОМУ МАТЧІ! — ричить вчителька, піднявши руку.

Директор голосно скрикує, підхоплюється зі стільця, хапає її за руку та обурено виводить у коридор. Напевно, це правильна реакція — вивести когось за руку. Але і вчителька, і Беньї знають, що за руку мали взяти Беньї.

У класі, що далі по коридору, Бубу посковзується зі стільця і безпомічно падає на підлогу, з голим торсом, посеред вигуку «…з БЙОРНСТАДА ведм…». Навколо кільцем товпляться його сімнадцятирічні однокласники, які поділяються лише на два типи: ті, які фанатіють від хокею, і ті, які ненавидять цю гру. Ті, які до смерті налякані, що Бубу травмувався, і ті, які саме на це і сподіваються.

11

Є проста істина, яку повторюють так само часто, як і ігнорують: незалежно від того, чи ви скажете дитині, що їй усе вдасться, чи що не вдасться нічого, у результаті, найімовірніше, ви матимете рацію.

Бенґт не має характеру лідера. Він лише кричить. Амат тренувався у нього весь час, поки грав у дитячій команді, і понад усе він боїться, що якщо Давід буде тренувати основну команду в наступному сезоні, Бенґт може стати тренером юніорів саме тоді, коли туди перейде Амат. Ще два роки з цим чоловіком він просто не витримає, навіть заради хокею. Бенґт не розуміє ні тактики, ні техніки, він вважає, що хокей — це просто війна, і підбадьорює гравців лише криком, що вони «мусять виграти битву за замок!» і щоб їх «не виграли в зад». Якби ці п’ятнадцятирічні хлопці мали в руках не ключки, а сокири, методи Бенґта однаково не змінилися б.

Іншим гравцям у команді ще гірше, бо якщо ти найкращий, можеш уникнути найгіршого, а в цьому сезоні Амат став найкращим. Захаріасу доводиться ухилятися від фонтанів слини Бенґта, коли той кричить: «Зах, ти там шрам чешеш після операції між ногами, чи що?» або «…чорт, ти ж повзеш повільніше за вагітних!» — але Амата це минає. При думці, що ще дванадцять місяців тому він був близький до того, щоб узагалі покинути хокей, Амат сам не знає, чи радіти з того, що він продовжує грати, чи панікувати, що він справді мало не обірвав усе.

Амат тоді втомився — це все, що він пам’ятає. Втомився від боротьби, від того, що всі на нього кричать, від паскудства і штурхання, втомився від того, що юніори прокрадалися до роздягальні під час тренувань і різали його взуття, кидали його одяг в душ. Втомився показувати, що він був не тим, за кого його мали, — не ніким з Улоговини. Син прибиральниці. Занадто малий. Занадто слабкий.

Одного вечора після тренування Амат прийшов додому, ліг і не вставав з ліжка чотири дні. Мама виявила терплячість і не рухала його. Лише на п’ятий ранок відчинила двері до його кімнати, вже одягнена, щоб їхати на роботу, і сказала:

— Ти, звісно, граєш з ведмедями. Але не варто забувати, що ти — лев.

Мама поцілувала Амата в чоло, поклала руку йому на серце, і він прошепотів:

— Мамо, це надто важко.

— Якби твій тато побачив, як ти граєш, він би дуже пишався, — відповіла вона.

— Тато, мабуть, навіть не знав, що таке хокей… — пробурмотів Амат.

— Саме тому! — заперечила мама, підвищивши голос, а вона була жінкою, яка дуже пишалася тим, що ніколи не підвищує голосу.

Аматова мама вже встигла того ранку прибрати трибуни, і коридор, і кабінети, а тоді спустилась у роздягальню, коли сторож, минаючи її, постукав по одвірку. Вона підняла погляд, а той кивнув у бік крижаної арени й усміхнувся. Там Амат порозкладав між лініями свої рукавиці, шапку і куртку. Того ранку хлопець зрозумів, що єдиний спосіб стати кращим за ведмедів у їхній грі — перестати грати так, як вони звикли.

Давід сидить з самого верху трибун. За тридцять два роки він більше часу провів на льодових аренах, а не за їхніми межами. Він любить хокей з багатьох причин, але найбільше за те, що хокей — це найскладніша з найпростіших відомих йому речей. Щоб навчитися грати в хокей, достатньо секунди, а щоб оволодіти грою — потрібне ціле життя.

Коли Давід став тренером, Суне весь сезон змушував його дивитися всі матчі основної команди саме звідси — з місць, де голова йде обертом, і тепер це стало звичкою, якої важко позбутися. Хокей виглядає по-іншому, якщо дивитись на нього згори, і правда в тому, що Суне й Давід насправді завжди доходили згоди в питаннях, їхні думки розходилися лише на відповідях. Суне хотів до останнього тримати усіх гравців у їхній віковій групі, щоб вони мали час попрацювати над своїми слабкими місцями, визріти, створити команду без недоліків. Для Давіда такі наміри означали лише утворення команди, де нема нікого виняткового. Суне вважав, що, якщо гравець гратиме зі старшими, він буде використовувати всі свої сили, і Давід із цим погоджувався, але не бачив жодної проблеми. Він не хотів мати набір гравців, які всі разом були однаково вмілі в чомусь одному, він потребував окремих талантів.

Суне був як Бйорнстад: укорінений у давній вірі, що жодне дерево не повинне рости надто високо, він наївно вважав, що достатньо просто багато працювати. Тому справи клубу набирали обертів, але водночас стрімко зростало безробіття. Робочої сили не достатньо, хтось мусить давати ідеї. Колектив дієздатний лише тоді, коли він формується навколо зірок.

У цьому клубі вистачає чоловіків, які вважають, що в хокеї все «має бути так, як завжди було». Коли Давід чує ці слова, йому хочеться загорнутися в килим і кричати, поки не порвуться голосові зв’язки. Хіба ж хокей хоч колись був незмінним? Коли гра лише з’явилася, не було навіть пасу вперед, а всього два покоління тому усі гравці були без шоломів. Хокей, як і всі живі організми, мусить пристосовуватися і розвиватися, а як ні — він загине.

Давід уже не пам’ятає, скільки років триває їхня з Суне суперечка, але коли він приходить увечері додому в щонайгіршому настрої, його дівчина завжди підколює словами «знову посварилися з татом?». Певний гумор у цьому присутній від початку, бо коли Давід став тренером, Суне був для нього не просто наставником. Кінець кар’єри для хокеїста — це безкінечний ряд дверей, що зачиняються перед тобою, а Давід не уявляв свого життя без команди, не знав, як це — не бути частиною чогось більшого. Коли через травми він мусив піти з льодової арени у свої двадцять два, лише Суне розумів його.

Суне навчив Давіда бути тренером, водночас навчаючи Петера, що таке бути спортивним директором. Ці двоє чоловіків багато в чому були протилежностями: Давід міг почати сварку навіть зі стіною, а Петер настільки боявся конфліктів, що навіть не наважувався марнувати час. Суне сподівався, що вони доповнюватимуть один одного, але натомість між ними виникла взаємна неприязнь.

Роками Давід страшенно соромився, що не міг перестати заздрити, коли Суне і Петер ішли до Петерового кабінета, а його з собою не кликали. Давідова любов до командної спільності, властивої спорту, виростала зі страху бути виключеним. Урешті він повівся зі своїм вчителем так, як роблять усі амбітні учні: збунтувався проти нього.

Давіду було двадцять два, коли він почав тренувати ту групу семирічних хлопчиків, серед яких були Кевін, Беньї і Бубу. Він був їхнім тренером уже десять років, він згуртував їх до рівня однієї з найкращих команд юніорів у цілій країні, і тепер розумів, що більше не може залишатися терпимим до Суне. Гравці для нього важливіші, а клуб — щось більше. Такий основний принцип хокею: команда важливіша за власне «я». Тому Давід непохитно переконаний, що розумникам, які навіть кроку не ступали до роздягальні, ніколи не вдасться зрозуміти культуру між гравцями. Тим, хто цілими днями триндить перед журналістами про небезпеки «елітарності». Вони занадто егоїстичні й боягузливі, щоб поставити благо команди вище за власне.

Давід знає, що скажуть мешканці міста, коли він отримає місце Суне. Він знає, що багатьом це не сподобається. Зате їм сподобається таблиця з результатом.

Бенґт дмухає у свисток так близько біля вуха Захаріуса, що хлопець зашпортується об власну ключку. Бенґт зловтішно посміхається.

— Сьогодні на тренуванні найгіршим, як завжди, був малюк Зах. Тобі надається честь збирати шайби і конуси!

Бенґт виходить з арени, за ним плентаються інші гравці. Хтось сміється над Захаріусом, він намагається показати їм середнього пальця, але це на диво складно зробити в хокейних рукавицях. Амат уже кружляє по кризі, збирає шайби. Така вже у них дружба — поки Захаріас залишається на арені, Амат не йде.

Коли Бенґт зникає з поля зору, Захаріас згірчено встає і перекривлює манеру тренера возитися на ковзанах, надмірно нахилившись уперед, та ще й затято чухає між сідницями.

— ПОЗБИРАЙ ШАЙБИ! ЗАХИЩАЙ ЗАМОК! НЕ ДАЙ, ЩОБ ТЕБЕ ВИГРАЛИ У ЗАД! У МЕНЕ НА ЛЬОДУ НІХТО НІКОГО В ЗАД НЕ ГРАЄ! ЕЙ… ЦЕ ЩО?.. ЦЕ ЩО ТАКЕ-Е?.. У МОЇЙ ДУПІ? МЕНЕ ВИГРАЛИ? ЩО ЦЕ В МЕНІ ЗАСТРЯГЛО? АМАТ, У МОЄМУ МАЛОМУ ЗАДКУ ЩОСЬ ЗАСТРЯГЛО! ВИТЯГНИ ЦЕ НЕГАЙНО, АНУ ВИТЯГНИ, КАЖУ ТОБІ!

Він задкує на Амата, який сміючись вислизає, а Захаріус заточується просто у відкритий відсік для гравців заміни і гримає на лаву.

— Давай залишимося подивитися на тренування юніорів? — питає Амат, хоч і знає, що Захаріас ніколи не погодиться на таке з власної волі.

— Перестань казати «юніори», якщо маєш на увазі «подивитися на Кевіна». Я знаю, що він для тебе ідол, Амате, але в мене є своє життя! Сагре diem![4] Смійся і люби!

Амат зітхає.

— До сраки, забудь…

— АМАТЕ, ТО ЦЕ КЕВІН ЕРДАЛЬ У ТЕБЕ В ДУШ? — вигукує Захаріас.

Амат неспокійно товче ключкою по кризі.

— Придумаємо щось на вихідні?

Він справді старається, щоб питання звучало невимушено. Ніби він узагалі не думав про це весь день. Захаріас вибирається з відсіка для запасних із грацією малого слоненяти, якому вкололи ін’єкцію знечулення.

— У мене дві нові гри! Але візьми свою приставку, бо мою ти доламав минулого разу!

Амату трохи не по собі після такого закиду, адже він пам'ятає, що приставка розтрощилася об його чоло, бо Захаріас жбурнув її, коли розлютився після свого програшу. Амат прокашлюється і дозбирує останні шайби.

— Ну, я думав, що ми могли б піти… погуляти.

Захаріас виглядає так, ніби друг запропонував йому налити отрути один одному у вуха.

— Піти що?

— Ну… погуляти. Так… роблять. Люди виходять гуляти.

— Ти маєш на увазі: Майя гуляє?

— Я сказав «ЛЮДИ»!

Захаріас стає на ковзани і, танцюючи навшпиньки, заводить пісеньку:

— Майя з Аматом на дереві сидить, в Амата на неї довго стоїть…

Амат запускає шайбою в бортик просто біля Захаріаса, але не може стриматися від сміху.

Давід із Бенґтом стоять у коридорі перед роздягальнею.

— Це якась помилка! — наполягає Бенґт.

— Хоч це й дивно звучить, але я почув тебе й перші дванадцять разів, а тепер іди та підготуй юніорів до тренування, — холодно відповідає Давід.

Бенґт човгає геть, Давід потирає скроні. Бенґт аж ніяк не бездарний помічник тренера, Давід спокійно реагує на крик і паскудні слова, бо це частина культури в роздягальні, та й зрештою, Господи, частині хлопців з команди потрібен такий тиран на тренуваннях, хоч би для того, щоб вони зуміли натягнути захист на правильну частину тіла. Але часом Давід замислюється: як даватимуть собі раду юніори, якщо Бенґт стане їхнім тренером? Цей чувак у хокеї тямить не більше за середньостатистичного крикуна з трибуни, Давід з таким самим успіхом може вийти на вулицю, кинути камінь у будь-яке живе створіння, і воно матиме той самий рівень підготовки.

До Давіда сміючись наближаються Амат і Захаріас, але вмить замовкають, коли помічають його. Хлопці притискаються до стіни, щоб не стояти на шляху. Амат аж підскакує, коли Давід піднімає руку:

— Ти ж Амат, так?

Той киває.

— Ми… ми лише мали позбирати шайби… ми просто жартували… тобто, я знаю, Зах перекривляв Берґта, але це просто жа…

Давід нічого не розуміє зі сказаного. Амат сковтує слину.

— Але якщо ви нічого не бачили, то… тоді нічого.

Давід усміхається:

— Я бачив тебе на трибуні під час тренувань команди юніорів. Ти на них буваєш частіше за декотрих гравців.

Амат сторопіло киває.

— Я… вибачте… я лише намагаюся навчитися.

— Це добре. Я знаю, що ти вивчаєш стиль гри Кевіна, це хороший приклад. Тобі варто простежити, як він завжди пильнує за ковзанами захисників, коли опиняється з ними сам на сам: щойно вони змінюють кут нахилу ковзанів і зміщують центр ваги, Кевін забиває шайбу і зникає.

Амат сторопіло киває. Давід дивиться йому прямо в очі, хлопець не звик, що дорослі чоловіки так роблять.

— Усі помічають, що ти дуже швидкий, але над кидком ще треба попрацювати. Навчися чекати, щоб воротар перемістився набік, а тоді забивай проти його руху. Як думаєш, зможеш навчитися?

Амат киває. Давід міцно плескає його по плечу.

— Добре. Вчитися доведеться швидко, бо за п’ятнадцять хвилин у тебе тренування з юніорами. Іди в роздягальню, візьми форму.

Амат інстинктивно торкається до вух, ніби хоче прочистити їх, щоб переконатися, що він усе правильно почув. Давід уже пішов.

Захаріас, зачекавши, поки тренер заверне за ріг, кидається другові на шию. Амат віддихується що є сили. Захаріас прокашлюється:

— Я серйозно, Амате, якщо б ти міг вибирати — переспати з Майєю або переспати з Кевіном, то кого…?

— Заткнися! — сміється Амат.

— Та мені просто цікаво! — хмикає Захаріас, стукає його по шолому й ричить: — Порви їх, чувак! Порви їх!

Амат робить вдих, глибокий, як озеро біля льодової арени, вперше в житті минає роздягальню дитячої команди і переступає поріг до роздягальні юніорів. Старші гравці вмить зустрічають його ураганом криків, матюків і одноголосного «ПІШОВ ЗВІДСИ, БЛЯХА, ЧЕРВ'ЯК!». Але коли приходить Давід, стає так тихо, що можна почути, як на підлогу падає чийсь захист для паха. Давід киває Бенґту, і той неохоче кидає Амату комплект форми. Від неї смердить. Амат ще ніколи не був таким щасливим.

У коридорі стоїть його найкращий друг. За дверима.

У хокеї не буває «майже».

12

Тривалий шлюб — це складно. Настільки складно, що більшість людей у шлюбі часом задумуються над питанням: «Я живу з цією людиною, бо люблю її, чи просто вже не можу так близько підпустити до себе когось іншого?».

Міра знає, що Петер сходить з розуму від її постійних нарікань. Від того, що його завжди критикують. Часом Міра телефонує йому по п’ять разів на день, аби просто проконтролювати, чи виконав він те, що пообіцяв.

У цьому винна заметіль. Міра ніколи не розповідала про це Петерові.

У кабінеті Петера ідеальний порядок, письмовий стіл такий чистий, що з нього можна їсти, якщо, звісно, хтось наважиться їсти поблизу Петерового кабінета, не боячись, що в того станеться панічна атака через крихти.

Полиці заповнені вініловими платівками, Петер не наважується забрати їх додому: боїться, що Міра примусить його або викинути їх, або придбати більший будинок. Петер замовляє платівки в інтернеті з доставкою до адміністрації клубу, перетворивши секретаря на свого змовника. Буває, що у подружжях хтось один тихцем курить, ну а Петер тихцем купує платівки.

Усе тому, що від цього він заспокоюється. Платівки нагадують йому про Ісака. Петер ніколи не розповідав про це Мірі.

Міра не пам’ятає, скільки років було дітям, коли сталася заметіль, але знає, що на той час вони прожили в Бйорнстаді не так уже й багато зим, бо тоді вона б уже призвичаїлася до сили природи. Наближалося Різдво, діти були на канікулах, але у Міри на роботі виникла якась надзвичайна ситуація, і вона була змушена їхати на важливу зустріч. Петер разом із Майєю і Лео поїхали кататися на санчатах, Міра стояла біля машини і дивилась, як вони розчиняються у білизні заметілі, це виглядало так гарно й лиховісно водночас. Коли вони зникли з очей, Міра відчула себе такою самотньою, що проплакала всю дорогу до офісу.

У Канаді Петер, отримавши травму, залишався вдома з Ісаком сам. Міра вже почала працювати. Одного дня в Ісака заболів живіт, він не переставав кричати. У паніці Петер перепробував усе: він колисав малого, вийшов з возиком на вулицю, випробував усі відомі йому народні ліки, але нічого не допомагало. Аж поки він не поставив платівку. Можливо, свою роль зіграв старий програвач, потріскування в колонках, голоси, які заповнили кімнату… Ісак умить затих. А тоді всміхнувся. І заснув у Петера на руках. Це була остання мить, коли Петер пам’ятав, що почувався добрим батьком. Коли міг подумати собі, наче справді знає, що робить. Петер ніколи не розповідав про це ні Мірі, ні комусь іншому. Але тепер він тихцем купує платівки, тому що сподівається відчути ту мить ще хоч єдиний раз.

Того дня напередодні Різдва Міра після зустрічі зателефонувала Петеру. Він не відповів, хоча ніколи не пропускав дзвінків. Потім вона почула по радіо, що снігова заметіль насунула на ліс і метеорологи рекомендували залишатися вдома. Міра тисячу разів набирала номер Петера, кричала йому в автовідповідач — жодної відповіді. Вона кинулася до авто, й газувала на максимум всю дорогу, хоча заледве бачила щось на віддалі метра. Міра бігала поміж дерев у тому місці, де вона попрощалася зранку з сім’єю, і несамовито кричала, сама не своя, у відчаї рилася в снігу, ніби сподівалася відшукати під ним своїх дітей. Вона відморозила вуха і кінчики пальців, потім навіть не могла пояснити, що таке з нею відбувалося. Лише через багато років Міра усвідомила, що в неї був нервовий зрив.

За десять хвилин задзвонив телефон. То був Петер і діти, розслаблені й безтурботні, вони питали, де вона. «А ВИ ДЕ?» — закричала Міра. «Ми вдома», — відповіли вони, заїдаючи морозиво і булочки з корицею. Коли Міра запитала: «Як?», Петер здивовано відповів: «Почалася завірюха, то ми й пішли додому». Він забув зарядити телефон, який лежав у шухляді в спальні.

Міра ніколи не розповідала про це ні Петеру, ні жодній людині, але після тієї завірюхи вона так і не оговталася. Не позбулася того відчуття, що вона їх також втратила. Тому Міра телефонує чоловікові й дітям по п’ять разів на день, часом просто щоб побубоніти. Щоб знати, що вони є.

Петер ставить платівку, але сьогодні це не допомагає. Він весь час думає про Суне. Годинами мусолить у голові одне й те саме, витріщається на темний монітор комп’ютера, щораз сильніше кидає об стіну гумовий м’ячик.

Коли дзвонить телефон, Петер від радості, що його відволікли, навіть не згадує, як його дратує дружина з її впевненістю, начебто він забуде про свої обіцянки.

— Ти відвіз автомобіль до майстерні? — питає вона, заздалегідь знаючи відповідь.

— Так! Так, звичайно! — каже Петер з такою переконливістю, яка буває лише тоді, коли він бреше.

— А як ти доїхав на роботу?

— Звідки ти знаєш, що я на роботі?

— Чую, як ти кидаєш об стіну той ідіотський гумовий м’ячик. Петер зітхає.

— Тобі хтось казав, що ти повинна працювати адвокатом чи щось таке?

Адвокатка сміється.

— Якщо не вдасться зробити кар’єру в грі «камінь-ножиці-папір», я над цим подумаю.

— Ти шахрайка.

— А ти — брехун.

Несподівано Петер шепоче тремтячим голосом:

— Я дуже тебе люблю.

Міра заходиться сміхом, щоб він не почув, як вона плаче, і відповідає:

— Я теж.

Вони завершують розмову. Через чотири години Міра обідає, не відходячи від монітора, щоб закінчити роботу — і ще встигнути купити гітарні струни для Майї, перед тим як заїхати додому й закинути Лео на тренування з хокею. Петер узагалі не обідає — не хоче давати організму шанс знову виблювати.

Тривалий шлюб — це складно.

У роздягальні юніорів тихіше, ніж зазвичай. Відповідальність завтрашнього матчу вже заповзає гравцям під шкіру. Вільям Лют, якому щойно виповнилося вісімнадцять, але заріст на бороді в нього вже густий, наче хутро видри, та й важить він, як невеликий легковий автомобіль, нахиляється до Кевіна й пошепки питає таким тоном, яким у фільмах про в’язнів хтось питає про ніж із зубної щітки:

— Маєш снюс?[5]

У минулому сезоні Давід якось сказав Бенґтові, що подушечка снюса шкодить витривалості більше за ящик пива, і відтоді Бенґт і батьки юніорів готові зняти скальп із гравців, навіть якщо помітять бодай круглу потертість від коробочки снюса на кишені чиїхось джинсів.

— Не маю, — каже Кевін.

Лют вдячно киває і продовжує своє полювання в роздягальні. Вони грають пліч-о-пліч на першій лінії, але попри те, що Лют більший і сильніший, Кевін завжди був беззаперечним авторитетом. Беньї, який, можливо, володів трохи більшим впливом, лежить напівдрімаючи на підлозі, а тоді тягнеться за ключкою і штурхає нею Кевіна в живіт.

— Нафіга? — шипить Кевін.

— Дай снюс, — просить Беньї.

— Придурок, ти глухий? Я щойно сказав, що в мене нема!

Беньї лежить на підлозі, не зводячи очей з Кевіна. Не припиняє штурхати його ключкою в живіт, доки той не відмахується від нього, а далі тягнеться по куртку і витягає майже повну коробочку зі снюсом.

— Коли ти вже доженеш, що мені брехати нема сенсу? — усміхається Беньї.

— Коли ти вже почнеш сам купувати собі снюс? — відповідає Кевін.

— Можливо, це станеться одночасно.

Лют повертається без снюса. Він радісно киває Кевіну:

— Твої батьки прийдуть на матч? Моя мама накупила квитків аж на всіх, тіпа, родичів!

Кевін мовчить і обмотує стрічкою свою ключку. Беньї спостерігає за розмовою краєм ока, він знає, що це означає, тому повертається до Люта і насмішкувато каже:

— Шкода тебе розчаровувати, Люте, але твої родичі ходять на матчі, щоб подивитися, як грає КЕВІН.

Роздягальня вибухає зневажливим реготом. А Кевін не мусить відповідати на запитання, чи його батьки прийдуть на матч. Якщо не зважати, що в Беньї ніколи нема снюса, кращого за нього друга не знайти.

Амат сидить у кутку й з усіх сил намагається вдати, що його тут нема. Наймолодший гравець у роздягальні, черв’як, він справді має підстави боятися того, що на нього звернуть увагу. Амат дивиться поверх гравців — щоб уникнути зустрічі з ними поглядом, але й аби встигнути помітити, якщо в нього чимось кинуть. Стіни над гачками для одягу вкриті аркушами з гаслами: «Тяжко тренуйся — легко вигравай», «Спершу — команда, потім — ти», «Ми граємо за ведмедя на грудях, а не за ім’я на спині». Посередині найбільшими літерами, ніби це щойно написали, видніється: «З нас кепські переможені, бо добре програють ті, хто програють часто».

Амат на мить втрачає пильність і занадто пізно помічає, що до нього наближається Бубу. Коли захисник юніорів схиляється всією масою свого тіла, Амат зникає в його тіні й чекає, що Бубу вдарить його, але той лише усміхається. Звісно, від цього буває тільки гірше.

— Не зважай на цих чуваків, у них жодного виховання, сам знаєш.

Амат щосили кліпає очима, не знаючи, що відповісти. Бубу відверто цим насолоджується, а тоді урочисто розвертається до інших гравців, які замовкли в очікуванні. Бубу сердито вказує на шматки стрічки, якими вкрита підлога.

— Дивіться, які купи! Що це таке? Хіба так має бути? То що, ВАШІ МАМИ будуть тут прибирати?

Юніори посміхаються. Бубу демонстративно ходить і підбирає шматки стрічки, аж поки не назбирує повні пригорщі. Тоді піднімає їх до стелі, наче новонароджену дитину, зустрічається поглядом з новачком, посміхається і пояснює:

— Прибирати тут буде Ама-а-атова мама, чуваки!

Шматки стрічки завмирають на секунду в повітрі, а тоді, ніби маленькі гострі снаряди, сипляться на хлопця в кутку. Теплий подих черкає Аматове вухо, коли Бубу наказує:

— Зроби послугу, черв’як, поклич маму. Тут просто купи сміття.

Роздягальня порожніє за десять секунд, коли Бенґт кричить: «ПОРА!!!». Кевін трохи затримується. Минає Амата, який на колінах згрібає шматки стрічки, закусивши нижню губу.

— Це просто жарт, — каже Кевін, без жодного натяку на співчуття.

— Звичайно. Просто жарт, — тихо повторює Амат.

— А ти… знаєш Майю… чи як? — кидає Кевін уже в дверях, наче щойно про це подумав.

Амат піднімає погляд. У цьому сезоні він бачив кожне тренування юніорів. Кевін не буде просто так про щось думати. Усе, що він робить, продумано і сплановано.

— Так, — бурмоче Амат.

— У неї є хлопець?

Відповідь затримується. Кевін нетерпляче стукає ключкою по підлозі. Амат довго дивиться на свої руки, а тоді неохоче ледь хитає головою — кілька сантиметрів з боку на бік. Кевін задоволено киває і йде на арену. Амат так і стоїть, закусивши нижню губу, тяжко вдихає носом повітря, кидає стрічку до смітника і поправляє захист. Останнє, на чому спиняється його погляд на стіні роздягальні, — сім слів, написаних напівстертим олівцем на пожовклому зіжмаканому аркуші: «Кому багато дається, від того багато очікують».

Амат підходить до команди юніорів у центрі кола. Там зображений великий розлючений ведмідь — символ клубу: сила, ставність, страх. Амат на кризі найменший, так було завжди: від восьмирічного віку всі казали, що він не пройде на наступний рівень, що він недостатньо міцний, недостатньо сильний, недостатньо великий. Тепер він озирається навколо, завтра ця команда грає у півфіналі, вона належить до четвірки найкращих команд юніорів у цілій країні. І він разом з ними тут. Амат дивиться на Люта, Бубу, Бенґта і Давіда, на Беньї і Кевіна, і вирішує показати їм, що він уміє грати. Навіть якщо це вартуватиме йому життя.

Нема майже нічого на світі, що може змусити Петера так погано почуватися, як хокей. Абсурдно, але крім хокею майже нічого не може настільки ж його ощасливити. Петер знов і знов обдумує ситуацію, в якій опинився, аж поки в кабінеті не закінчується кисень. Коли від зневіри й нудоти стає нестерпно, він виходить на трибуну. Там йому краще думається, він сидить собі, уявно відбиваючи поглядом м’ячик угору і вниз об бетон, і навіть не помічає, як починається тренування команди юніорів.

Суне виходить зі свого кабінету взяти кави й дорогою назад бачить Петера, який самотньо сидить на трибуні. Суне знає, що спортивний директор уже став дорослим чоловіком, але старому тренеру складно перестати бачити хлопчаків у своїх гравцях.

Суне ніколи не говорив Петеру, що любить його. Про це складно говорити як рідним батькам, так і тим, хто став дитині по-батьківськи рідним. Суне знає, як Петер боїться всіх розчарувати. Усі чоловіки мають страхи, які владні над ними, і найбільший Петерів страх — що він недостатньо добрий у всьому. Недостатньо добрий батько, недостатньо добрий чоловік, недостатньо добрий спортивний директор. Петер втратив батьків і свою першу дитину, щоранку він до смерті боїться втратити Міру, Майю і Лео. Він не витримає страху ще й через те, що може втратити свій клуб.

Суне бачить, як Петер нарешті піднімає голову і спостерігає за юніорами на кризі. Спочатку неуважно — він настільки звик бачити тренування цієї команди, що просто бездумно перераховує гравців. Суне залишається стояти в тіні, просто аби впіймати вираз Петерового обличчя, коли він зачепиться за гачок.

Упродовж десяти років Петер формував цю команду хлопців, він знає кожного на ім’я, йому відомі імена їхніх батьків. Він відзначає про себе кожного гравця, перевіряючи, чи нікого не бракує, чи хтось не має травми, але, здається, усі на місці, їх навіть на одного більше. Петер перелічує ще раз. Цього не може бути. Але тоді він бачить Амата. Найнижчий і найлегший з усіх, спорядження знову завелике на нього, як і в ковзанярській школі. Петер витріщається на малого. А тоді заходиться реготом.

Петер уже стільки разів чув, що цьому хлопцеві варто закінчувати гру, що в нього немає жодного шансу, і ось він на льоду. Ніхто так тяжко не боровся за цей шанс, як Амат, і він отримав його від Давіда саме сьогодні. Звичайна у своїй простоті мрія, а сьогодні Петер потребував мрії.

Після побаченого Суне киває задоволено і, разом з тим, зі смутком. Повертається до свого кабінету, замикає двері. Увечері він проведе одне з останніх тренувань основної команди; коли сезон закінчиться, він піде додому і в глибині душі бажатиме того, чого усі ми бажаємо, коли доводиться щось покидати: щоб усе загорілося. Щоб без нас нічого не працювало. Щоб ми були незамінні. Але нічого не станеться, льодова арена далі стоятиме на своєму місці, і клуб житиме далі.

Амат поправляє шолом і в’їжджає прямісінько в гущу поєдинку, його силою збивають на лід, але він умить піднімається. Знову збивають з ніг, і знову він піднімається. Петер відхиляється на кріслі й усміхається на всі зуби — за словами Міри, так буває лише тоді, коли він поринає у сон після двох гарячих канапок із сиром і половини келиха червоного вина. Він дозволяє собі ще п’ятнадцять хвилин, а тоді повертається до кабінету. На серці йому полегшало.

Фатіма стоїть у туалеті й розпрямляє спину, обережно і повільно, щоб ніхто не почув, як вона стогне від болю. Буває, вранці їй доводиться буквально скочуватися з дивану, бо м’язи відмовляються підтримувати тіло. Вона старається це приховувати, в автобусі завжди пускає свого хлопчика сідати ближче до виходу, аби він повертався в інший бік, коли вони встають, і не бачив її обличчя. У кабінетах непомітно залишає звисати довгі краї сміттєвих пакетів у кошиках, щоб не нахилятися так низько, аби схопити їх під час прибирання. Щодня вона вигадує нові способи полегшити собі завдання.

Фатіма зазирає до кабінету Петера і перепрошує, хоча якби вона нічого не сказала, Петер узагалі б її не помітив. Він піднімає погляд від паперів, дивиться на годинник і дивується:

— Фатімо, дорога, що ви тут робите?

Вона налякано відступає на два кроки.

— Вибачте! Не хотіла вам заважати, я тільки збиралася забрати сміття й полити квіти, я можу прийти пізніше, коли ви підете додому!

Петер чухає голову. Сміється.

— То вам ще ніхто не сказав?

— Що?

— Про Амата.

Петер надто пізно розуміє, що не можна говорити такі слова матері. Вона ж одразу подумає, що з її сином або сталося жахливе нещастя, або що його забрали в поліцію, — у голові матері чи батька тільки крайнощі, коли запитати «а ви знаєте, що з вашою дитиною?».

Петеру доводиться м’яко взяти Фатіму за плечі й провести коридором аж на трибуну. Минає добрих пів хвилини, поки вона усвідомлює побачене. Фатіма затуляє обличчя долонями і плаче. Той хлопчик на тренуванні юніорської команди, на голову нижчий від усіх інших. Її син.

Вона ще ніколи не тримала спину так рівно. Зараз вона могла би пробігти тисячу миль.

13

Юніори поводяться спокійно: їм сказали грати, викладаючись на сімдесят п’ять відсотків, ніхто не хоче отримати травми перед матчем. Амат не може дозволити собі такої розкоші, він кидається в кожне зіткнення, притискає леза ковзанів так, ніби хоче закопати себе аж під бетон. Його старання не дають жодного результату. Юніори налітають на нього і штурхають, притискають до бортика, б’ють ключками по зап’ястях і вишукують кожне слабке місце у кожній точці його тіла, щоб дошкулити йому. Амата б’ють ліктем по шиї, він безпомічно падає на руки й ноги і помічає, як перед ним гальмують Лютові ковзани: він не встигає заплющити очі — та отримує крижаний душ, що б’є по щоках. Від Давіда не чути ні звуку. Минає три чверті години, Амат спітнілий, і втомлений, і розлючений настільки, що лише титанічним зусиллям волі стримується від крику: «Чому я тут?! Чому ви взяли мене сюди, якщо однаково не даєте мені грати?». Амат чує посміювання за своєю спиною. І знає, що сміх тільки наростатиме.

— Я ж казав. Він занадто слабкий, — пирхає Бенґт, коли Амат усоте ледве зводиться на ноги.

Давід дивиться на годинник.

— Спробуємо «один-на-один». Амат проти Бубу, — командує він.

— Це жарт? Амат грає на другому тренуванні поспіль, він ледь дихає!

— Приготуй їх, — відповідає Давід.

Бенґт знизує плечима і дме у свисток. Давід залишається стояти біля бортика. Він знає, що має конроверсійні погляди на хокей, і знає, що повинен далі здобувати перемоги, щоб клуб дозволяв йому втілювати свій підхід. І це єдине, про що він турбується. Не буває переможців без переможених, жодна зірка не народжується, якщо не пожертвувати кимось із колективу.

Давідова вправа «один-на-один» проста: уздовж борта майданчика ставляться конуси — щоб вийшов коридор. Захисник і нападник рушають один одному назустріч. Нападник повинен зуміти проскочити повз у цьому вузькому просторі; якщо шайба вилітає за межі коридору, виграє захисник.

Бенґт ставить конуси на відстані семи-восьми метрів від бортика, але Давід наказує звузити коридор. Бенґт здивований, але виконує вказівку, Давід показує, щоб той звузив іще більше. Два юніори неспокійно вертяться, але не кажуть ні слова. Врешті коридор стає з метр завширшки, відстань така мала, що в Амата не залишається шансів використати свою швидкість і проскочити повз Бубу, йому доведеться зіштовхнутися з ним. Амат, який на сорок кілограмів легший за Бубу, також це бачить. У ногах аж пече від утоми, коли він розганяється, ведучи шайбу. Ця вправа передбачає певну спортивну віддаль між нападником і захисником, але Бубу не дає йому шансу. Він мчить просто на Амата й навалюється на нього всією вагою. Аматове тіло гупає на лід, ніби мішок з борошном. З лави запасних чути регіт. Давід показує, щоби вправу повторили.

— Вставай і будь мужиком! — кричить Бенґт.

Амат поправляє шолом. Намагається віддихатись. Цього разу Бубу наближається ще швидше, на мить в Амата темніє в очах, а коли він їх розплющує, лежачи в кутку бортика, то навіть не розуміє, як туди потрапив. Реготу з лав він уже не чує, у вухах гуде. Амат піднімається, забирає шайбу. Бубу штовхає його ключкою в груди — відчуття таке, ніби на повній швидкості налітаєш на довгу гілку, що занизько стирчить з дерева.

— Вставай! — горланить Бенґт.

Амат спинається на коліна. З рота крапає кров: схоже, він прикусив собі губу або язика, а може, те й інше. Бубу схиляється над ним, але тепер уже без злорадності. Він наче схвильований. В очах проблиск співчуття. Чи принаймні людяності.

— Бляха… Амат. Лежи. Ти що, не шариш, що Давід саме цього й хоче? І що саме тому ти тут?

Амат коситься на лаву. Давід стоїть непорушно, схрестивши руки на грудях, і чекає. Навіть Бенґт тепер виглядає схвильованим. І тільки зараз Амат розуміє, про що каже Бубу. Для Давіда має значення лише перемога, а великі матчі виграє та команда, яка вірить у себе. Що треба зробити за день перед найбільшим матчем? Дозволити гравцям розгромити когось слабшого. Амат тут не як гравець, а як жертва.

— Лежи, — просить Бубу.

Амат не слухається.

— Знову, — шепоче він на тремтячих ногах.

Бубу не відповідає, Амат стукає ключкою до криги й волає:

— ЗНОВУ!!!

Дарма він так. Його чують усі присутні на лаві. Амат не дає Бубу вибору. В того похмурнішає погляд.

— Окей. Як хочеш. Ідіот на понтах.

Амат розганяється, Бубу чекає на середині, змушує його наблизитися до бортика, а коли вони порівнюються, Бубу забиває на шайбу й усім тілом навалюється на Амата. Той летить головою до бортика, гепається на лід і лише через десять секунд зводиться на коліна.

— Знову? — гарчить Бубу, зціпивши щелепи.

Амат не відповідає. Залишає за собою тонку стежку краплин крові, коли рушає до дальньої синьої лінії, бере шайбу і стає напоготові. Він бачить, як Бубу напружується всім тілом, намотуючи убивче коло біля ведмедя по центру арени і в самому коридорі, готуючись розправитися з цим раз і назавжди. «Будь мужиком, — думає собі Амат. — Мужиком».

У нього вже не мало б залишитися енергії на такий розгін. Він не мав би наважитися помчати просто на Бубу після попереднього удару. Але бувають такі моменти в житті, коли ти або тонеш, або випливаєш — усе інше вже не має значення. Хіба буває щось гірше від того, що йому довелося витримати?

Та пішли ви! Бубу насувається з усієї сили, але в останню мить Амат не зіштовхується з ним «як мужик», а ухиляється подвійною дугою, і коли бачить, що ковзани Бубу йдуть під кутом, пускає шайбу між ними і вивертається всім тілом, уникаючи зіткнення.

Раз — і він уже минає Бубу, два — наздоганяє шайбу, три — він у зоні атаки. Амат чує, як позаду Бубу влітає в бортик, але тепер він бачить тільки ворота. Він відводить шайбу сильно праворуч, потім ліворуч, праворуч, і вичікує, щоб воротар змістився набік, чекає, чекає, чекає, і нарешті, коли бачить, як ковзани воротаря нахиляються усього на кілька міліметрів, запускає шайбу чітко у протилежний кут. Проти ходу. Шайба влітає у ворота, хитнувши сітку.

Лев серед ведмедів.

Бубу, охоплений сліпим гнівом, набирає розгін аж від протилежного кінця арени. З усіх гравців команди він найгірше тримається на ковзанах, але коли наздоганяє Амата, піднявши над головою ключку, то його швидкості й переваги у вазі цілком має вистачити, щоб відправити хлопця до лікарні. Бубу не чує, що позаду швидко поскрипують ковзани, тож виявляється неприємно здивований болем у щелепі, коли в неї врізається чиєсь плече.

Від знесилення Амат опускається на лід, не ворушачись. Бубу лежить на спині, кліпає через світло від ламп, коли над ним схиляється обличчя Беньї.

— Досить, Бубу, — каже він.

Бубу судомно киває. Беньї допомагає йому піднятися і роздратовано розтирає плече.

Звук, коли шайба влучає в сітку, може бути найприємнішим звуком у світі, коли тобі п’ятнадцять. І навіть коли тобі тридцять два.

— Запиши його на завтра, — каже Давід і виходить.

Юніори вирушають до роздягальні, але Амат далі лежить на льоду. Голос Бенґта долинає до нього, ніби крізь густий, як молоко, туман.

— Збери шайби й конуси. Зазвичай я кажу хлопцям, що ввечері перед матчем діє заборона на трахання, але ти, мабуть, цього навіть не вмієш, тож хоча б не дрочи, бо завтра грати.

Цьому хлопцеві знадобилася година, щоб напівдоповзти-напівдошкандибати до роздягальні. Там уже нікого. Обігрівачі вимкнені. Аматові черевики порізані на шмаття, увесь одяг лежить промоклий на підлозі в душі. Це найкращий день в його житті.

14

Настала субота, сьогодні все й станеться. Усе найкраще і найгірше.

Ранок, за чверть шоста, Майя шукає в кухонній шафці знеболювальні таблетки. У неї жар і нежить. Вона повертається у своє ліжко і залізає під ковдру біля Ани. Вже майже поринає в сон, але Ана штурхає її і сонно бурмоче:

— Заграй мені.

— Тихо.

— Заграй!

— Слухай, от скажи: краще, щоб я грала на гітарі щоразу, коли ти просиш, або обійдемося без цього і я НЕ ПРИБ’Ю ТЕБЕ НЕЮ?

Ана дується і довго мовчить. Потім обережно торкається стегна Майї своїми вічно крижаними ступнями:

— Будь ласка.

Майя піддається на вмовляння і грає. Бо Ана любить засинати під звуки цієї гітари, а Майя любить Ану. Майя, терплячи головний біль і кашель, ще встигає подумати перед тим, як заснути, що сьогодні їй краще залишатися в ліжку весь день.

Якби ж вона так і зробила.

Двір ще огорнутий щільною темрявою, коли Петер заїжджає туди малолітражкою і зупиняється перед майстернею біля останнього будинка на околиці міста, на яку з заходу вже наступає ліс. Петер спав три тривожні години, а прокинувся з важкістю у всьому тілі.

У тьмяному світлі гаража стоїть Кабан, його друг дитинства, схилившись над капотом «форда» — такого старого, що, здавалося, більше користі для нього буде від магічних ритуалів, а не від гайкового ключа. Цього друга завжди називали Кабаном, бо така в нього була манера гри — як у лісового кабана. Він одного зросту з Петером, але виглядає удвічі ширшим, живіт у нього, мабуть, трохи обвис з часу їхніх років у хокеї, але м’язи на руках і плечах, як і раніше, виглядають твердими, ніби викарбувані з заліза. Одягнений він у футболку, хоча гаражні ворота відчинені. Кабан тисне Петерові руку, навіть не переймаючись, що той не має чим витерти з долоні липке машинне мастило і бруд. Хоч він чудово знає, що від грязюки Петер стає сам не свій.

— Здається, Мія казала, що ти приїдеш учора, — хмикає Кабан, киваючи на авто.

— Так, — зізнається Петер і бореться з нападом паніки через бруд на пальцях.

Кабан сухо регоче, подає йому ганчірку і чухає бороду — таку густу й кошлату, що вже починає нагадувати волохату балаклаву.

— Надулася?

— Та не так щоб дуже, але трохи було, — зізнається Петер.

— Хочеш кави?

— Ти вже зварив?

Кабан гигикає.

— Зварив? Відколи ти став таким панським? Там у кутку чайник і розчинна.

— Не треба, дякую.

Кабан минає Петера і навмисно плескає його по руці, Петер витирається, нервово всміхаючись. Сорок років вони приятелюють, а жарти не змінюються. Кабан бере ліхтарика і виходить у двір, Петер стоїть поруч і зіщулюється від того почуття нікчемності, яке буває у чоловіка певного покоління тоді, коли інший чоловік того самого покоління ремонтує автомобіль твоєї дружини. Кабан випростовується і не марнує Петерового часу на технічні пояснення:

— Та тут фігня. Бубу зробить, коли прокинеться. О дев’ятій можеш приїхати забрати.

Кабан повертається в гараж, неуважно піднімає колесо «форда», ніби це не потребує більшого зусилля, ніж для Петера скласти гофрокартон під час сортування. На жаль, Бубу успадкував від батька як його богатирську силу, так і незграбну манеру їздити. Свого часу Кабан наганяв жах серед захисників, але, як часто зітхав Суне: «Цей хлопець може спіткнутися об синю лінію».

— Може, сьогодні дозволиш Бубу трохи поспати? Після обіду великий матч, — каже Петер.

Кабан піднімає брову, не відриваючи погляду від колеса, і рукою витирає з обличчя піт, залишаючи блискучі масляні смужки у бороді.

— На ремонт піде дві години. Якщо хочеш забрати її о дев’ятій, Бубу нема чого починати до сьомої. От і поспить.

Петер відкриває рота, але нічого не каже. Матч матчем, але завтра ця сім’я має якось заробляти на життя. Бубу добрий захисник, але до професіонала йому далеко. Крім нього, в сім’ї ще двоє молодших дітей, світова економіка на них не зглянеться. Ведмеді серуть у лісі, а інші серуть на Бйорнстад.

Кабан пропонує підвезти Петера додому, але тому краще пройтися. Треба заспокоїти нерви. Петер минає фабрику, де все менше працівників. Іде повз великий супермаркет, через який закрилися малі крамниці. Виходить на шлях, що веде до центру міста, і повертає на вулицю з магазинами. З кожним сезоном вона стає все коротшою.

Рамона вже дожила до пенсійного віку, але перевага власного пабу в тому, що ніхто не змусить тебе перестати працювати. Вона стала власницею «Хутра» після своєї матері, а та отримала паб від свого батька. Усе залишалося без змін, хіба що Рамонин дід курив у пабі, а Рамона виходила курити надвір. Три сигарети ще перед сніданком, останню вона прикурює від вогника попереднього недопалка. Хлопці, які щовечора приходять сюди грати у більярд і пити пиво в кредит, ніжно називають Рамону «матінка Мальборо». Своїх дітей у неї нема: Гольґер не міг їх мати та й, можливо, ніколи того не потребував. Він казав, що єдина його сім’я, крім Рамони, це спорт. Одного разу хтось запитав Гольґера, чи є хоч один вид спорту, який йому не подобається, і він відповів: «Політика — треба, щоб її перестали показувати по телевізору». Якби горів будинок, Гольґер спершу врятував би Рамону, а вона би припильнувала, щоб не забути схопити до рук абонемент на сезон у «Бйорнстад-Хокей». Безглуздий спорт, який об’єднував їх. Його гучний сміх і теплі доторки, коли він стискав її долоні пальцями, — це те, що так і лишилося на трибунах. Курила Рамона, а на рак захворів він. «Хвороба, що мене мучить, — така іронічна», — безжурно заявляв Гольґер. Рамона забороняє говорити, що він «помер», — вона каже, що Гольґер пішов він неї, бо саме так вона сприймає те, що сталося. Як зраду. Коли його не стало, вона залишилася стояти у снігах, така беззахисна, ніби дерево без листя й кори.

Рамона навчилася жити день за днем. Мусиш звикати. Увечері, коли на фабриці закінчується зміна, «Хутро» заповнюють молоді чоловіки, яких Рамона кличе «хлопчики», але поліція і клуб називають їх гіршими словами. Ті чоловіки здатні на великі паскудства, але вони люблять Рамону так, як любив її лише Гольґер, і вона захищає їх часом аж занадто, і сама це знає. Народ у Бйорнстаді жорсткий, і від умов життя її хлопчики не стають м’якшими, але вони — усе, що залишилося їй від Гольґера, спогади, до яких вона ще насмілюється наближатися.

Смерть дивно й незрозуміло впливає на люблячі серця. Рамона далі живе у квартирі над пабом, хтось із хлопчиків, які водять вантажні автомобілі з товарами аж до складів супермаркету, купує там для неї продукти, бо невелика крамниця на іншому боці вулиці тепер зачинилася, а стара жінка виходить за межі свого будинку не далі ніж до попільнички. Минуло одинадцять років, відколи Гольґер пішов від неї, але на кожному матчі основної команди, навіть якщо всі квитки розпродані, на трибуні залишають два порожні крісла.

Петер бачить її ще здалеку. Вона чекає на нього.

— Ви, пане, щось шукаєте? — питає Рамона.

Років їй побільшало, але вона залишається подібною на свій паб — вони взагалі завжди однакові. Ті, кому не подобається, що «Хутро» вечорами дає притулок місцевим бандюкам, говорять, що Рамона — неприємна баба з соціальними фобіями, яка скоро втратить глузд, але попри те, що Петер тепер рідко тут буває, щоразу, зазирнувши до пабу, йому здається, ніби він повертається додому після довгої подорожі.

— Ще не знаю, — усміхається він.

— Хвилюєшся перед матчем?

Петер може не відповідати. Рамона гасить черевиком третю сигарету, кладе недопалки в пакет і запрошує всередину:

— Віскі?

Петер дивиться на небо. Місто рано прокидається, і навіть сонце, здається, планує зійти раніше. Людей пробуджує мрія, що матч юніорів змінить їхнє життя. Можливо, після нього місцева влада знову помітить їхні ліси? Побудує тут хокейну гімназію, і, може, навіть торговий центр? Змінить опис маршруту на «продовжуйте рух, минаючи Гед» замість того, що є зараз — «якщо ви дісталися Бйорнстада, то проїхали задалеко». Петер стільки часу переконував у цьому інших, що вже й сам не знає, чи вірить у це.

— Я б випив кави, — каже він Районі.

Вона, хрипко реготнувши, суне вниз сходами до пабу.

— Так воно буває з синами, батьки яких занадто полюбляли віскі: вони або напиваються безперестанку, або ніколи не п’ють. Проміжного варіанту в таких сім’ях нема.

Поки Петерові не виповнилося вісімнадцять, він бував у «Хутрі» більше разів, аніж за все життя опісля. Йому доводилося забирати звідти свого старого, а часом і допомагати йому тягатися з котримсь із його гедівських кредиторів. Відтоді бар майже не змінився. Трохи менше несе тютюновим димом, але якщо подумати, чим ще може смердіти в підвальному барі, то тютюновий дим здасться найменшою з бід. Зараз у пабі порожньо, Петер ніколи не приходить сюди у вечірній час, бо це не найкраще місце для спортивного директора клубу, основна команда якого вічно не дотягує. Старі чоловіки в барі завжди мали що сказати, а від молодих тепер можна отримати і щось відчутніше за міцні словечка. Деякі мешканці цього міста ніби весь час носять насильство під шкірою — замолоду Петер цього ніколи не помічав і тому надто гостро відчув по поверненні з Канади. Мовчазний гнів тих, кому нічого не вдавалося ні в хокеї, ані у школі чи з заробітком, і які шукали шляхів до виходу. Зараз їх називають «Група», хоча ніхто не чув, щоб вони самі так себе називали.

Клуб уболівальників хокейної команди завжди називався «Ursus Arctos» — «Бурий ведмідь». Офіційно до нього належать чоловіки, які зависають у «Хутрі», а ще — пенсіонери, виховательки з дитячого садка і молоді батьки на трибунах з сидячими місцями. «Група» існує без членських карток і власних футболок. Це місто занадто мале для великих таємниць, але Петер знає, що навіть у добрі часи в клубі вболівальників було не більше тридцяти-сорока осіб, проте цього цілком вистачає, щоб під час матчів основної команди викликати додатковий поліцейський нагляд задля гарантування безпеки. Гравці, яких набрали з інших міст і чия гра, здавалося, не дотягувала до оплати, раптом з’являлися у кабінеті Петера з наміром розірвати контракт і поїхати геть. Журналісти з місцевої газети вдень ставлять критичні запитання, а наступного ранку стають незрозуміло байдужими. Через «Групу» до Бйорнстада бояться приїздити суперники. Та й спонсори теж, на жаль. Двадцятирічні чоловіки з «Хутра» стали найбільш консервативними у місті, вони не хочуть бачити сучасний Бйорнстад, тому що знають, що сучасний Бйорнстад не захоче бачити їх.

Рамона подає Петеру через барну стійку горнятко кави, стукаючи по дереву.

— Хочеш виговоритися?

Петер чухає голову. Матінка Мальборо завжди вважалася найпросунутішим психологом у Бйорнстаді. Навіть якщо її стандартні вказівки найчастіше звучать як «зберися, у людей буває й гірше».

— Та просто багато думок.

Петер обводить поглядом стіни, обвішані светрами хокеїстів і знімками гравців, вимпелами й шарфами.

— Рамоно, коли ти востаннє дивилася матч?

— Ще до того, як Гольґер пішов від мене. Ти ж знаєш, хлопчику.

Петер крутить у руках горнятко. Тягнеться по гаманець. Рамона заперечує, але він все одно кладе гроші на барну стійку.

— Якщо не хочеш взяти оплату за каву, поклади їх у фонд.

Рамона вдячно киває і забирає купюри. Фонд — це каса у неї в спальні, вона бере звідти гроші, коли когось із хлопців звільняють з роботи і він не може заплатити рахунки.

— Одному з твоїх давніх товаришів по грі зараз це знадобиться. Роберта Гольтса звільнили з фабрики. Він надто часто тут буває.

— Це ж треба… — бурмоче Петер, не знаючи, що на це відповісти.

Він збирався зателефонувати Роббану з Канади, і потім, коли повернувся додому. Але збиратися не означає зробити. Двадцять років — надто довгий час, і як тепер Петерові знати, з чого починати розмову? Йому варто вибачитися? За що? І як? Він знову обводить поглядом стіни.

— Цей хокей… Рамоно, тобі ніколи не спадає на думку, який це дивний спорт? Правила, арена… хто таке міг придумати?

— Той, хто хотів дати озброєним чоловікам напідпитку якесь не надто загрозливе хобі? — пропонує версію літня власниця бару.

— Я маю на увазі… цей жах… може, це звучить божевільно, але ти ніколи не думала, що ми сприймаємо хокей занадто серйозно? Що занадто тиснемо на юніорів? Вони ж іще майже… діти.

Рамона наливає собі віскі. Хай там як, а снідати треба ситно.

— Це залежить від того, чого ми прагнемо від цих дітей.

І чого діти прагнуть від хокею.

Петер міцніше стискає горнятко.

— А ми самі чого прагнемо? Що може дати нам спорт? Ми віддаємо йому все життя, і на що в найкращому випадку можемо сподіватися? На кілька митей… кілька перемог, кілька секунд, коли ми почуваємося більшими, ніж є насправді, на кілька поодиноких нагод уявити себе… безсмертними. Але ж це обман. Це ж не має значення.

Після сказаного між ними западає непорушна тиша. Аж коли Петер відсуває по барній стійці порожнє горнятко і встає, стара вдова допиває своє віскі й крехкоче:

— Єдине, що дає нам спорт, — це мить. Але, дідько би взяв, хіба життя — не така сама мить?

Найкращий психолог у місті.

Міра збирає спорядження Лео, складає його випрані речі, пакує сумку і ставить у передпокої. Йому вже дванадцять — міг би й сам зібратися, їй це відомо. Але вона також знає, що їй доведеться підкинути його на тренування, а тоді відразу повертатися додому і забирати половину речей, які він забув спакувати. Закінчивши, Міра встигає ще пів години посидіти за комп’ютером. Коли Лео ходив до початкової школи, вчителька розповідала на зустрічі з батьками, що на запитання, ким працюють його батьки, Лео відповів: «Мій тато працює в хокеї. А моя мама працює, коли пише мейли».

Міра готує каву, позначає пункти у своїх списках і в календарі, глибоко вдихає. На грудях у неї камінь. «Панічні атаки», — сказав психолог пів року тому, і Міра більше ніколи до нього не прийшла. Їй соромно. Хіба в неї недостатньо щасливе життя, хіба вона не задоволена тим, що має, і як їй пояснити ці слова своїй сім’ї? «Панічні атаки» — що це взагалі таке? Адвокатка, дружина спортивного директора, мама хокеїста — сили небесні, та ж вона обожнює все це, але часом дорогою на роботу або додому зупиняє авто посеред лісу і плаче у темряві. Тоді Міра згадує свою маму — як вона витирала своїм дітям сльози зі щік і шепотіла: «Ніхто не казав, що жити легко». Бути батьками — це наче стати надто малою ковдрою: як би ви не старалися всіх накрити, завжди залишиться хтось, хто змерзне.

Міра будить Лео годині о восьмій, сніданок уже на столі, за пів години вона відвезе його на тренування. Потім повернеться додому, забере Ану і Майю — втрьох вони попрацюють у кафетерії під час матчу юніорів. Після цього Лео треба підвезти до друга, а Майю, звісно, до подруги. Міра сподівається, що після всього Петер встигне повернутися з роботи, щоб їм залишився час випити вина і, можливо, з’їсти шматок розмороженої лазаньї ще до того, як він засне від утоми, а вона сяде до півночі відповідати на мейли з папки «Вхідні», яким нема кінця-краю. Завтра неділя, треба випрати хокейну форму, зібрати сумки, розбудити малих. У понеділок знов на роботу, а робота, чесно кажучи, зійшла на пси останнім часом. Відколи Міра відмовилася від посади керівника, вимоги до неї — яка іронія! — посилилися. Вона знає, що їй дозволяють приходити останньою зранку і йти першою ввечері лише тому, що вона найкраща у своїй справі. Але Міра вже давно не має такого відчуття — що вона на висоті. У неї нема часу. Вона не встигає.

Поки діти були малими, Міра не розуміла, чому інші батьки втрачають розум на трибунах льодової арени, але тепер сама такою стала. Дитяче хобі вже не лише дитяче, з кожним роком батьки вкладають у нього стільки годин, жертвують стільки грошей, що важливість цієї справи в’їдається навіть у дорослі мізки. Хобі починає символізувати щось інше, воно компенсує або посилює наші власні невдачі. Міра знає, що це звучить безглуздо, вона знає, що це лише безглуздий матч у безглуздому спорті, але сьогодні у глибині душі вона теж аж до нудоти хвилюється за Петера, за юніорів, за клуб і місто. У глибині душі вона теж прагне здобути в чомусь перемогу.

Минаючи кімнату Майї, вона підбирає з підлоги одяг і, зачувши, що донька стогне уві сні, кладе руку їй на чоло. Гаряче. Через пару годин вона, на Мірин подив, за власним бажанням і навіть завзято скаже, що хоче поїхати на льодову арену Зазвичай Майя може вдавати з себе велику мученицю, використовуючи будь-який привід — мало не посічені кінчики волосся, — аби лиш не йти на хокей.

Потім мама ще тисячу разів пошкодує, що не змусила доньку залишитися вдома.

15

Стільки всього може завдати нам, людям, болю, а ми й не знаємо чому. Можливо, тривога — це внутрішня гравітація, яка стискає душу Беньї завжди легко засинає, але спить погано, він прокидається у день матчу з самого ранку, але не від хвилювання — для цього вже немає місця всередині. Він виїздить з дому ще до того, як прокинеться мама, залишає велосипед на узліссі й останні кілометри до притулку Адрі йде пішки. Сидить у дворику і гладить собак, поки не приходять його дві інші сестри, Катя і Ґабі. Вони цілують меншого брата у маківку, потім виходить найстарша сестра, дає йому міцного потиличника усією долонею і запитує, чи правда, що він назвав вчительку «солоденька». Беньї ніколи не обманює Адрі. Вона ще раз штурхає його по потилиці, а тоді з такою самою силою цілує і шепоче, що любить його і що з ним ніколи не трапиться нічого поганого, але якщо вона ще раз почує, що він так звертається до вчительки, то приб’є його на місці.

Три сестри і брат снідають серед собак, не особливо перемовляючись. Щороку вони збираються на тиху мить пам’яті — завжди досить рано, щоб про це не дізналася їхня мама. Вона не змогла пробачити свого чоловіка. Беньї був ще надто малий, щоб ненавидіти його, а сестри опинилися десь між цими двома полюсами. Кожен веде власну боротьбу. Беньї встає з-за столу і нікого не просить піти з ним, а сестри не питають, куди він іде. Вони лише цілують його в маківку і кажуть, що їхній брат ідіот, але вони його обожнюють.

Беньї повертається снігами до свого велосипеда, рушає на кладовище, сидить, скоцюрбившись і повернувшись спиною до надгробка Алана Овіча, курить свою траву, поки біль не зм’якає. З його очей нестримно ллються сльози. Хлопець водить пучками пальців по витертих літерах імені на надгробку. Цього дня п’ятнадцять років тому, раннього березневого ранку, Алан узяв свою мисливську рушницю, поки його сім’я ще спала. Він зібрав усе, що завдавало йому болю і пішов до лісу. Неважливо, скільки разів це пояснюєш дитині. Коли вона втрачає когось із батьків у такий спосіб, то вважатиме, що всі дорослі брешуть, коли запевняють: «У цьому нема твоєї провини».

Людина відчуває біль. І її душа стискається.

Хвилини крадькома наближаються до обіду. Кевін стоїть у саду і веде шайбу м’якими впевненими рухами ускладненою траєкторією між сорока пляшками, розставленими на льоду. Спостерігачам здається, ніби він рухається неймовірно швидко, але для самого Кевіна кожен рух рукою відчувається розтягнутим у часі. Для нього взагалі час плине повільніше, ніж для інших; він сам не розуміє чому. В дитинстві Кевін часто діставав від старших хлопців через свою занадто добру гру, але потім на одному з тренувань невідь-звідки з’явився Беньї. Багато місяців вони ночували вдома один в одного, читали з ліхтариками під ковдрами старі комікси про супергероїв, що належали сестрам Беньї, і життя обох хлопців набувало сенсу. Суперсили, якими вони володіли, об’єднували їх.

— Агов! — перериває Кевіна мама, гукаючи з дверей, що ведуть на терасу, і показує на годинник.

Кевін підходить, вона обережно простягає руку і струшує сніг з його плеча, її рука торкається синового плеча довше, ніж зазвичай, і м’якше. Мама прикушує губу.

— Хвилюєшся?

Кевін хитає головою. Вона з гордістю киває.

— Треба їхати, у нас із татом ранній рейс до Мадрида. Висадимо тебе біля льодової арени.

— Може, ви встигнете на першу частину?

Кевін бачить поривання у маминих очах. Але вона ніколи в цьому не зізнається.

— Ми поспішаємо, у тата важлива зустріч з клієнтами.

— Турнір з гольфу, — фиркає Кевін. Він ще ніколи не дозволяв собі такого спротиву.

Мама не відповідає. Кевін знає, що продовжувати марно, у цьому домі понад усе ставлять не хокей, а вміння уникати розмов про почуття. Якщо підвищуєш голос — ти програв, і тоді заслуговуєш на відповідь «з тобою неможливо розмовляти, якщо ти кричиш», і десь у будинку зачиняються двері. Кевін іде до передпокою.

Мама вагається. Знову простягає руку до синового плеча, але спиняється і лагідно торкається його шиї. Вона керує великим підприємством, працівники обожнюють її саме за чулість і співчуття, наче ці почуття простіше висловити, коли між людьми існує різниця в посадах. Кевінова мама роками засинала у мріях про всі ті заняття, якими вона займеться у старості, коли матиме більше часу, а тепер вона прокидається вночі, охоплена розпачем, бо вже й не пригадує, про що мріяла. Вона хотіла дати Кевіну все, чого сама не отримала в дитинстві, і завжди думала, що часу вистачить і на все інше. Щоб розмовляти і вислуховувати. Роки минають надто швидко — десь поміж її роботою і хокейними тренуваннями її син став дорослим. Вона так і не вміє говорити з власною дитиною, навіть коли вже доводиться закидати голову, щоб подивитися цій дитині в очі.

— Ми прийдемо на фінал! — обіцяє вона так, як може обіцяти мама, яка живе у світі, де фінал без участі її сина вважається чимось узагалі неправдоподібним.

У кафетерії, як і раніше, порожньо, хоча льодовий палац помалу заповнюють люди. Міра готує каву і дістає з морозилки булочки для хот-догів. Майя когось виглядає крізь вікно.

— Кого ти там шукаєш? — дражниться Ана.

Майя кидає на неї грізний погляд, після чого Ана прикладає долоні до рота і перекривлює тріскучий голос з кабіни пілота:

— Пані та панове, просимо вас не розпаковувати ваш перекус у цьому рейсі, оскільки на борту присутні пасажири з алергією на арахіс.

Майя копає її по нозі. Ана відхиляється і продовжує таким самим голосом:

— Ми можемо НАТОМІСТЬ дозволити вам повільно злизувати сіль з арах…

Міра все бачить, усе чує і майже все розуміє, але мовчить. Неможливо змиритися з дорослішанням власної доньки, проблема хіба в тому, що вибору нема. Міра колись теж була п’ятнадцярічною — на жаль, вона добре пам’ятає, які думки кружляли в її голові.

— Піду принесу молоко з машини, — вибачливо каже вона, коли бачить, що Ана зараз скаже щось таке, чого ні мама, ні донька не готові почути в присутності одна одної.

Тато вже сидить в авто, він просить Кевіна сісти попереду і починає перевіряти, чи той готовий до іспиту з англійської, який буде в понеділок. У татовому існуванні все підпорядковано прагненню до ідеальності, все його життя — ніби шахова дошка, на якій він повинен на два ходи випереджати інших, і лише тоді буде задоволеним. «Успіх не буває випадковим. Удача може дати тобі гроші, але не успіх», — часто повторює тато. Його безжальність у справах лякає інших, але Кевін ніколи не бачив, щоб тато піднімав на когось руку або кричав. Він навіть уміє зачаровувати, коли хоче, при цьому ніколи нічого не розповідаючи про себе. Тато не втрачає самовладання, ніколи не стає розохоченим — цього не може статися, якщо весь час жити майбутнім. Сьогодні хокейний матч, але в понеділок буде іспит з англійської. Треба випереджати на два ходи.

«Моє завдання — бути твоїм батьком, а не другом», — пояснив тато, коли Кевін якось багато років тому згадав, що мама Беньї приходить майже на всі їхні матчі. Татові не варто було сердитися, бо Кевін розумів, у чому річ: мама Беньї не спонсорує клуб на мільйон крон щороку, вона не пильнує за тим, щоб на льодовій арені вмикалися всі лампочки. Тож у неї, звісно, більше часу, щоб встигати ходити на їхні матчі.

Беньї рушає дорогою від озера, щоб могти покурити без сторонніх поглядів, аби мама Люта не починала знову збір підписів, як тоді, коли в дитячому садку Лют побачив, що Беньї їсть солодощі, хоч то була не субота. Лютова мама виступає за справедливість і рівність — звісно, у тому розумінні, яке підходить насамперед їй. Майже всі батьки такі. Беньї завжди вважав, що в цьому місті бути дорослим — це справжнє жахіття. Він запихає недопалок у сніг, стоїть, заплющивши очі, серед дерев і гадає, чи не розвернутися йому зараз і не піти в інший бік. Геть від усього цього. Вкрасти автомобіль і залишити Бйорнстад у дзеркалі заднього огляду. Цікаво, чи стане він від цього щасливішим.

На стоянці перед льодовою ареною купа людей. Тато Кевіна зупиняє автомобіль трохи на віддалі.

— Сьогодні не встигнемо поговорити, — каже він, киваючи іншим спонсорам і тим батькам, кого гроші сім’ї Ердаль зачаровують з такою самою силою, як їхніх дітей — хокейна гра Кевіна.

Якщо виростаєш в сім’ї, де ніколи не говорять про почуття, вчишся чути нюанси у сказаному. Тато міг би не вибачатися перед Кевіном за те, що не підкинув його аж до дверей, але все ж таки вибачився. Вони поплескують один одного по плечах, і Кевін виходить з авто.

— Почуємося після матчу, — каже тато.

Кевін телефонує йому відразу після кожного матчу. Є тати, які цікавляться: «Ви перемогли?». Кевіновий запитує: «З яким рахунком ви перемогли?». Кевін завжди чує, як він записує рахунок — у їхньому підвалі є цілий відсік, заповнений акуратно поскладаними коробками, в яких купи товстих блокнотів із ретельно записаною статистикою кожного матчу, в якому грав Кевін ще з того часу, коли був хлопчам. Звичайно, є люди, які вважають, що неправильно питати у свого сина, скільки шайб той забив, а не просто «чи забив ти шайбу?». Проте і в Кевінового батька, й у самого Кевіна відповідь на це однакова: «А скільки шайб забили ваші сини?».

Кевін не питає тата, чи встигають вони подивитися першу частину, просто зачиняє дверцята і закидає на плече сумку, ніби сьогодні — просто звичайна субота. Але коли автомобіль повертає, він озирається і дивиться за ним, аж поки не втрачає з виду. На стоянці навколо Кевіна батьків більше, ніж гравців. Для них сьогоднішній день — не просто звичайна субота.

Мама Кевіна чомусь обертається і дивиться крізь заднє скло, вона ніколи такого не робить, бо, як і чоловік, переконана, що сентиментальності допускати не варто і що Кевіна треба привчати до самостійності. Вони бачили, як розпещені діти із сусідських будинків у Височині, виростаючи, ставали тріумфом посередності, задобреними слабкими паскудниками і скигліями, яких усе життя доведеться тримати за ручку. Кевінові батьки не дозволять, щоб це сталося з їхнім сином. Навіть коли від цього боляче, навіть коли Кевіну в дитинстві довелося йти у темряві цілу дорогу з Геда самому пішки, бо тато хотів показати йому, які бувають наслідки запізнення, навіть коли мама мусила вдати, що спить, як її хлопчик прийшов додому. Навіть коли вона тихо плакала в подушку. Те, що зручно для батьків, не завжди є найкращим для дитини — у цьому вона переконана, і Кевін виріс таким сильним саме тому, що вони цьому посприяли.

Але мама завжди пам’ятатиме побачене тієї суботи позаду автомобіля — образ її сина на стоянці. У найважливіший день свого життя він — найсамотніший хлопець на світі.

Амат намагається зробити вигляд, ніби він просто минає кафетерій — це вдається не краще, аніж вдавати, що випадково з’їв морозиво свого найкращого друга. Міра йде в інший бік, але радісно махає йому і надто голосно каже:

— Привіт, Амате! Шукаєш Майю?

Цієї миті Амат зовсім не почувається Джеймсом Бондом. Міра киває на кафетерій і спускається сходами, але, озирнувшись, ще вигукує:

— Хай щастить сьогодні!

Після чого напружує м’язи і постановочно гарчить, копіюючи п’ятнадцятирічних у Бйорнстаді, коли ті бажають удачі одне одному:

— Порви їх!

Амат зніяковіло усміхається. З кафетерію чути напружену дискусію, Міра поспішно йде вниз сходами, поки котрась із дівчат не сказала про хлопців чогось такого, після чого мамин мозок доведеться відмивати милом і немалими об’ємами рислінгу.

Беньї стає поруч із Кевіном — той навіть не чув, як він наблизився. Беньї кладе руку на плече друга, не кажучи ні слова про те, що в Кевіна блищать очі. Той у відповідь не згадує про поминання і цвинтар. Цього не потрібно. Вони лише дивляться в очі один одному і кажуть те, що завжди говориться напередодні матчу:

— Кев, яке майже найкрутіше задоволення у світі?

Кевін відповідає не відразу, і Беньї штовхає його ліктем у живіт.

— Гей, суперзірко, яке МАЙЖЕ найкрутіше задоволення у світі?

— Перепихатися… — усміхається Кевін.

— Але СПОЧАТКУ ми з тобою вийдемо на лід і будемо мати НАЙКРУТІШЕ задоволення! — вигукує Беньї і так жваво замахується сумкою, що Кевін мусить пригнутися.

Дорогою до роздягальні Кевін, піднявши брову, запитує:

— Беньяміне, а ти сходив у туалет?

Ще малим, під час одного з їхніх перших матчів, Беньї обмочився на лаві запасних. Не тому, що не встиг добігти до туалету, а через те, що один із гравців у команді суперника весь матч намагався застосувати силовий прийом до Кевіна, а Беньї не хотів відходити від бортика, щоб не пропустити заміни і щоб Кевін мав захист.

Беньї регоче. Кевін теж. Потім хлопці беруть свої ключки і виходять по найкрутіше задоволення.

— То як, ти послухала нові записи? Це ж просто УЛЬОТ!

Я реально тащуся! — волає Ана.

— Ти не доганяєш? Я не люблю техно! — гиркає Майя.

— Це не ТЕХНО! Це ХАУС! — ображено відрізає Ана.

— Та добре. Мені подобається музика, в якій музиканти вміють грати хоча б на ОДНОМУ інструменті, а в тексті чути хоча би П’ЯТЬ слів.

— О Бо-о-оже, коли ти вже почнеш слухати якусь іншу музику, крім своїх суїцидальних пісень? — Ана перекидає волосся на обличчя і показує музику, яку слухає Майя: на уявній гітарі бере нескінченно повільні акорди і стогне: «I`m so sad, wanna die, because my music suuucks…».[6]

Майя голосно сміється і у відповідь махає кулаком в повітрі, а іншою рукою б’є по невидимій клавіатурі:

— Окей, а ось це слухаєш ти: «Бумц-бумц-бумц… КА-А-АЙФ! ОУ-Є! Бумц-бумц-бумц-бумц!».

Зупинившись біля дівчат, Амат прокашлюється. Ті так несамовито скачуть у кафетерії, що Ана аж перекидає гору ящиків із жувальними ведмедиками. Майя зупиняється, все ще регочучи.

— Ви… ви тут в порядку? — питає Амат.

— Ми просто сперечалися про музичні смаки, — хмикає Майя.

— Окей… я… я просто йшов тут і я… може, я сьогодні вийду грати, — каже Амат.

Майя киває:

— Я чула. Вітаю.

— Або просто просиджу на лаві. Але тепер я… я в команді… але якщо ти не зайнята потім, ну, ввечері… Тобто нині ввечері. Або… якщо ти зайнята, то… я лише хотів запитати, чи ми… може, ти… зі мною…

Ана тягне до кафетерію дві упаковки жувальних ведмедиків і мало не перевертає холодильник з напоями. Майя регоче аж за живіт хапається.

— Амате, вибач, що ти казав?

Амат не встигає відповісти. Біля нього стоїть Кевін, і він навіть не думає вдавати, ніби просто проходив повз кафетерій. Він прийшов сюди через Майю. Побачивши його, вона перестає сміятися.

— Привіт, — каже Кевін.

— Привіт, — каже Майя.

— Тебе звати Майя, так?

Вона киває. Оглядає Кевіна з голови до п’ят.

— Так. А тебе як звати?

Кевін не відразу розуміє, що вона жартує. Усі в Бйорнстаді знають, як його звати. Він сміється.

— Єфраїм фон Гімнотяг, до ваших послуг.

І Кевін, який не має звички жартувати, театрально вклоняється. Майя сміється. Амат стоїть поруч і ненавидить цей прекрасний звук її сміху, бо лунає він не для нього. Кевін захоплено дивиться на Майю.

— У мене потім вечірка для команди. Будемо святкувати перемогу. Батьки поїхали з міста.

Майя скептично піднімає брову.

— Бачу, ти справді впевнений, що ви переможете.

Кевін виглядає так, ніби не розуміє цієї репліки.

— Я завжди перемагаю.

— Серйозно, Єфраїме дер Гімнотяг? — сміється Майя.

— ФОН Гімнотяг, з вашого дозволу, — всміхається Кевін.

Майя заходиться реготом. Ана встає з підлоги, засоромлено пригладжує волосся.

— А Беньї прийде… на вечірку?

Майя копає її по гомілці. Кевін задоволено киває до Майї.

— Сама побачиш. Бери з собою подругу. Буде круто.

Він повертається до Амата і кидає:

— А ти прийдеш? Ти ж тепер в команді!

Амат намагається виглядати впевнено. Кевін на два роки старший за нього, і це дуже помітно, коли вони стоять поруч.

— Можна мені також прийти з другом? — тихо запитує він.

— Вибачай, Ахмеде! Вечірка лише для команди, ти ж доганяєш? — відповідає Кевін, плескаючи його по спині.

— Мене звати Амат, — виправляє він, але Кевін уже встигає відійти.

Майя з Аною, регочучи, зникають у кафетерії. Амат залишається сам у коридорі.

Він усе би віддав за один-єдиний шанс вирішити долю сьогоднішнього матчу.

16

Гордість за команду ми можемо відчувати з різних причин. Це гордість за здобуте місце, або за товариство, або просто за одну людину. Спорт нас захоплює ще й тому, що він нагадує про те, які ми малі, і водночас додає нам важливості.

Міра, з чемності посміявшись, залишає дівчат у кафетерії. Якби Петер чув, що вона виговорювала зі своїми друзями, коли їй було п’ятнадцять, йому знадобився б дефібрилятор. На початку вони дуже дивували одне одного: Міра називала Петера «єдиним пристойним хокеїстом», а він затуляв вуха, коли вона пережартовувалася з барменами. Міра вже звикла бути єдиною дівчиною на роботі — як в адвокатських агенціях, так і в барах, хоча тестостерон ніколи не становив для неї проблеми. Саме Петеру довелося віддихуватися, коли якийсь гравець основної команди, вільний від передніх зубів, на одному із нечисленних прийомів клубу, куди ще запрошували дружин, зухвало повідомив Мірі, що він тут «кожну, бляха, склянку на члені вертів», сподіваючись викликати відразу в дружини спортивного директора. Міра у відповідь детально пояснила жіночий відповідник такої маніпуляції, після чого той беззубий решту вечора не наважувався навіть глянути на неї. Петеру було соромно. Він завжди чогось соромиться. Останній сором’язливий неандерталець. Стільки років минуло, а вони далі вміють дивувати одне одного. Не таке вже й мале досягнення.

Міра прямує до стоянки, але зупиняється біля льодової арени і не відводить від неї погляду. Скільки б вона не намагалася, але у цьому світі їй ніколи не перевершити Петера у важливості. Міра здогадується, що всі дорослі люди час від часу задумуються про життя, яке існує поза Бйорнстадом і яке вони могли би прожити, якби не залишилися тут. Мабуть, показником щастя може бути те, як часто ти про це замислюєшся. Мірина мама завжди казала, що її донька має невиправний потяг до романтики і водночас невиправне прагнення змагатися. Міра припускає, що так і є, якщо згадати, що вони з Петером тричі грали в боулінг і таки залишилися в шлюбі. Під час третьої гри вони гуглили контакти невідкладної консультації для подружжя о пів на другу ночі. Сили небесні, як він умів їй дошкулити і як несамовито вона любила його! Ця любов не міцніла в силі поступово, ні — вона накрила її лавиною. Ніби стан загострення, який не минає. Мірі лише хочеться, щоб доба мала сорок вісім годин. Добре, вона не скупа — вистачить і тридцяти шести. Та ж їй лише хочеться випити разом і подивитися серіал — хіба вона так багато просить? Вона просто хоче мати час пошити ковдру, якої нікому не забракне.

Міра занадто часто думає про інше життя. Про життя, яким живе хтось інший. Вона дуже раділа за Петера, коли той отримав професійний контракт, але раділа не менше за себе, коли він перестав грати. Коли з’явилося місце для неї. Чи зможе вона колись визнати це перед ним? Що той короткий період, коли Петер уже не був гравцем і ще не став спортивним директором, коли він продавав страхування і намагався задовольнитися наявним, для неї був найкращим часом? Як зізнатися у цьому людині, яку любиш?

Коли помер Ісак, вони старалися з усіх сил. У них розірвалися легені, вони потребували сфабрикованої любові, яка б забезпечила їм штучне дихання. Тож Міра ухвалила найтяжче рішення у своєму житті: вона вирішила, що мусить повернути Петеру хокей.

Між життям і виживанням дуже тонка межа, але є позитивний побічний ефект у поєднанні романтики і прагнення змагатися: ти ніколи не здаєшся. Міра забирає з автомобіля молоко і посміюється сама з себе, бо, виявляється, з нею це відбувається все частіше. Бере зелений шарф із написом «Бйорнстад-Хокей» і замотує його на шиї. Дорогою назад до льодової арени Міра вітається та обіймається з іншими людьми в таких самих кольорах, і на мить їй здається, що все інше вже не має значення. Не обов’язково розуміти те, що відбувається на льоду, щоб любити хокей, і не обов’язково любити це місто, щоб ним пишатися.

Петер, ніби спійманий дух, намотує кола льодовою ареною; сьогодні весь його день — суцільні моменти, коли він заходить до себе в кабінет і миттю забуває, чому прийшов. У коридорі перед кабінетом він неуважно наштовхується на Фрака, якого не так уже й легко не помітити, зважаючи на його габарити. Він майже два метри зростом, а в ширину суттєво перевершує Петера відтоді, коли вони грали у півфіналі. Фрак завжди належав до тих хлопців, які компенсують свою низьку самооцінку, привертаючи до себе якомога більше уваги, тож він говорить голосно, як дитина в навушниках, а в підлітковому віці він завжди приходив на вечірки в костюмі, хоч усі носили джинси, — просто Фрак прочитав у газеті, що дівчатам це подобається. Наприкінці їхнього навчання помер один зі спонсорів клубу, і цілій команді наказали прийти на похорон у костюмах. Дізнавшись про це, Фрак з’явився виряджений у фрак. Так він і отримав своє прізвисько.

Фрак є власником великих супермаркетів: один — тут у місті, другий — у Геді, ще пара — десь у тих місцях, які Петер так і не зміг запам’ятати, коли Фрак про них розповідав, оскільки цього дядька, попри статус, виключили з усіх мисливських клубів міста, бо навіть у лісі він не міг змовчати. Коли вони разом грали в команді, Фрак жестикулював своїми довгими руками щоразу, коли отримував зауваження від судді, а його емоції — сміх, сльози, відчай, лють — змінювалися з такою швидкістю, аж Суне казав, що намагається тренувати «міма, який не може заткнутися». Гравець із Фрака був ніякий, але він обожнював змагання. Коли хокей для нього закінчився, Фрак став неабияким фахівцем із продажу. Тепер він щороку міняє авто, а «Ролекс» на його руці — розміром із прилад для вимірювання тиску. Теж трофеї — хоч і в іншому спорті.

— Оце так, скажи? — всміхається поважний торговець товарами щоденного вжитку, дивлячись униз на Петера.

Чоловіки зупиняються перед старою фотографією команди. На ній вони стоять поруч.

— Тепер ти спортивний директор, а я головний спонсор, — посміхається Фрак так, що Петер навіть не думає завважити, що той просто спонсор, а не головний.

— Ага, нічого так… — не сперечається Петер.

— Ми ж стоїмо один за одного, чи як? Ведмеді з Бйорнстада! — ричить Фрак.

І, не чекаючи на відповідь Петера, продовжує:

— Я вчора зустрів Кевіна Ердаля. Запитав його, чи він хвилюється. Знаєш, що він мені відповів? «Ні!» Тоді я запитав, яка в нього тактика на матч, і знаєш, що він відповів? «Перемогти». А тоді поглянув мені просто в очі і сказав: «Ви ж саме для цього спонсоруєте клуб. Щоб отримати прибуток від інвестицій». Йому ж сімнадцять років! Хіба ми говорили про таке у наші сімнадцять?

Петер нічого не відповідає. Він узагалі не надто пригадує, що колись йому було сімнадцять років. Іде до кавоварки — вона знову поламана, деренчить і гримить аж надто неохоче, а тоді вивергає щось таке, що кольором нагадує використаний снюс, а консистенцією — клей. Петер однаково це п’є. Фрак чухається під своїм подвійним підборіддям і стишує голос.

— Ми зустрічалися з місцевими політиками, кілька людей від спонсорів, кілька від правління і… ну… ти знаєш, так, трохи неформально.

Петер шукає вершки і намагається показати, що не хоче цього слухати, але Фрак нічого не помічає.

— Коли юніори виграють фінал, у Бйорнстаді зведуть хокейну гімназію. Дідько, як же інакше, це ж такий піар, сам знаєш. А потім ми трохи обговорили ремонт льодової арени…

— Теж неформально, наскільки розумію, — бурчить Петер, бо йому відомо, що мовою тутешніх політиків це означає, що поки одна рука чеше спину, інша кладе гроші в кишеню.

Фрак плескає Петера по спині й киває на його кабінет.

— Хто знає, Петере, може, ми навіть візьмемо тоді нову кавоварку!

— Буду вдячний, — бурмоче Петер.

— У тебе, мабуть, ніякого спиртного? — позіхає Фрак, киваючи на кабінет.

— Хвилюєшся перед матчем? — усміхається Петер.

— А да Вінчі мав знижку на коричневу фарбу, коли малював Мону Лізу?

Петер сміється і киває на сусідній кабінет.

— У директора мусить бути якась пляшка.

Фрак аж сяє. Петер гукає йому навздогін:

— Гей, Фраку, ти ж сьогодні посидиш у сорочці? Не повториш чвертьфінал? Батьки цього не зрозуміють!

— Обіцяю! — бреше Фрак і, навіть не озираючись, поспіхом кидає, начебто не мав такого плану весь час: — Давай з нами по сто грамів перед матчем? Ну, ти собі можеш випити води. Або газованку, чи що ти тепер п’єш. Я запросив іще кількох спонсорів — думав, ми могли би трохи переговорити? Трохи так., неформально.

Фрак повертається з пляшкою і директором, чоло в нього вже блищить, як відполірований лід, а на сорочці під пахвами видно темні плями. І тільки зараз Петер розуміє, що втрапив у засідку.

Фатіма ще ніколи не бувала на льодовій арені, коли туди приходило стільки люду. Вона часто дивиться матчі Амата в дитячій команді, але тоді приходять лише батьки гравців із молодшими братами і сестрами. Сьогодні на стоянці стоять дорослі люди і випрошують квитки на гру, готові заплатити вчетверо більше. Амат купив два квитки завчасно, Фатіма поцікавилася, чому він не хоче піти, як завжди, з Захаріасом, але Амат відповів, що хоче показати їй гравців, із якими одного дня гратиме в команді. Це все відбувалося всього тиждень тому, тоді неможливо було повірити, що цей день настане вже сьогодні. Фатіма міцно тримає квитки в руці, намагається нікому не стати на шляху у штовханині, але їй так і не вдається бути невидимкою, бо хтось зненацька спиняє її і каже:

— Агов! Ти допоможеш нам нарешті?

Фатіма обертається. Маґґан Лют знервовано привертає її увагу і показує на уламки скляної пляшки, яку хтось впустив на підлогу.

— Ти нарешті принесеш швабру? Хтось може наступити на скло, не розумієш? Якась дитина!

Жінка, яка розбила пляшку, — Фатіма впізнала її, то була мама одного гравця з команди, — навіть не думала прибирати скло. Вона вже прямувала до свого місця на трибуні.

— Ти мене ЧУЄШ чи ні? — вигукує Маґґан Лют, беручи Фатіму заруку.

Фатіма киває і запихає квитки до кишені. Схиляється над уламками. Але її спиняє чийсь доторк до плеча.

— Фатімо? — привітно каже Міра, а тоді не так радо повертається до Маґґан Лют. — У чому проблема?

— Не в мене проблема. Вона ж тут працює! — огризається Маґґан.

— Не сьогодні, — пояснює Міра.

— Тобто — не сьогодні? Тоді що вона тут робить?

Тут Фатіма випростує спину, ступає крок уперед, такий невеликий, що й непомітний нікому, крім неї, дивиться прямо в очі Маґґан і каже:

— Не треба казати «вона». Я стою перед вами. І прийшла сюди з тієї самої причини, що й ви. Подивитися гру свого сина.

Міра ніколи не бачила людини з більшою гордістю. І ніколи не бачила, щоб Маґґан не знайшла, що відповісти. Коли Лютова мама зникає у натовпі, Міра підбирає з підлоги уламки. Фатіма тихо запитує:

— Вибач, Міро, але… я тут не звикла… хотіла запитати… можна я сьогодні сяду біля тебе?

Міра прикушує губу. Міцно стискає її руку.

— Фатімо, дорога, це я повинна питати, чи можна сісти біля тебе.

Суне сидить на верхньому ряді трибуни. Спонсори, які піднімаються сходами, вдають, ніби не бачать його, тож Суне точно знає, про що вони збираються говорити в кабінеті. Дивно, але він уже не відчуває гніву. Як і смутку. Він просто втомився. Від політики, грошей, і всього іншого в цьому клубі, що не стосується спорту. Просто втомився. Тож, можливо, вони всі мають рацію. Він тут зайвий.

Суне окидає поглядом льодову арену і глибоко вдихає повітря. Кілька гравців з команди суперника заздалегідь перевдягнулися — так буває, коли страшенно наляканий, — і тепер розігріваються. У всі часи нерви здають однаково. Це заспокоює Суне: спорт залишається спортом, попри всі намагання чоловіків у кабінетах перетворити його на щось інше. Одна шайба, двоє воріт, жар серця. Хтось каже, що хокей — це релігія, але вони помиляються. Хокей — це віра. Релігія стосується твоєї взаємодії з іншими людьми, вона сповнена тлумачень, теорій і поглядів. А от віра… це те, що існує між тобою і Богом. Те, що ти відчуваєш у грудях, коли суддя заїжджає в коло між двома центровими, коли чуєш, як ключки стукають одна об іншу, коли бачиш, як між ними кружляє той чорний диск. Тоді все існує тільки між тобою і хокеєм. Квітуча вишня завжди пахне квітучою вишнею, а гроші не пахнуть ніяк.

Давід стоїть у проході для гравців і дивиться, як спонсори піднімаються сходами до кабінету. Він знає, що вони про нього кажуть, як говорять про його успіх, але також знає, як швидко вони відвернуться від нього наступного року, якщо основна команда не досягне таких самих висот. Господи, чи хоч хтось у цьому місті розуміє, наскільки неймовірна їхня команда юніорів? У хокеї вже нема казок про попелюшок: великі клуби завербовують гравців, розриваючи на шматки малі клуби ще до того, як їхні гравці стають підлітками. Навіть у Бйорнстаді, де ці хлопці якимось дивом ще залишаються, лише один гравець має справді елітний рівень, а всі інші вилетіли б із гри чемпіонату країни у ста матчах із сотні. І все одно вони тут. Не команда, а справжні джмелі.

Люди весь час запитують, яка в Давіда «тактична таємниця». Він не може цього розповісти — його все одно не зрозуміють. Його таємниця — любов. Він став тренером Кевіна, коли той був переляканим семирічним малим, якого могли прибити на хокейному майданчику старші хлопці, якби не Беньї, який був на захисті. Беньї вже тоді показав себе найвідважнішим чортеням з-поміж усіх, кого Давіду доводилося бачити, а Кевін був найкращим гравцем. Давід навчив їх ковзати однаково добре і вперед, і задкуючи. Він навчив їх, що приймати шайбу так само важливо, як робити передачу, дозволяв Беньї цілі тренування грати без ключки, а Кевіна змушував тижнями грати викривленою. Він також навчив їх, що в команді вони мають лише один одного і що єдина людина, якій справді можна довіряти в цьому світі, — це той хлопець, який стоїть на кризі поруч із тобою, а ті, хто не зайдуть до автобуса, поки ви не повернетеся, — вони і є вашою командою.

Це Давід навчив хлопців обмотувати ключки ізострічкою і полірувати ковзани, а ще — зав’язувати краватку і голитися. Ну… голити бороду. Голити все інше вони навчилися самі. Давід нестримно регоче щоразу, коли згадує, як Бубу, той малий спантеличений і гіперактивний товстун, десь у тринадцять років повернувся з роздягальні й запитав у Беньї, чи треба голити ще й задницю, коли голиш мошонку. «Дівкам важливо, щоб там усе було однаково, чи як?» Коли Давід сам був юніором, це вважалося ініціацією: схопити молодих гравців і силоміць зголити їм волосся на лобку — тоді це вважали приниженням. Давід не знає, який ритуал є відповідником зараз, але він підозрює, що сучасні підлітки злякаються загрози, що їх можуть прив’язати до стільця і не відпустити, поки там не відросте волосся.

Хокей увесь час змінюється, бо змінюються люди, які в нього грають. Коли Давід був юніором, тренер вимагав, щоб у роздягальні панувала тиша, а теперішня команда сповнює кімнату сміхом. Давід знав, що гумор об’єднує людей, тому завжди починав жартувати перед матчем, коли хлопці ще були малі й починали нервуватися. У той час улюбленим був такий жарт: «Знаєш, як потопити підводний човен з Геда? Пірнути і постукати в двері. А знаєш, як потопити човен іще раз? Пірнути і постукати в двері, бо тоді гедівці відчинять і скажуть: „Е ні, цього разу ви нас не надурите“». Коли хлопці подорослішали, вони любили жартувати так: «По чому знати, що ти на весіллі у Геді? У церкві всі сидять з одного боку!». Потім вони виросли до того віку, коли почали придумувати свої жарти, і Давід усе частіше залишав їх у роздягальні самих. Тому що іноді відсутність тренера теж згуртовує.

Давід дивиться на годинник, рахує хвилини до початку матчу. Спонсори, які сидять на трибуні, ніколи не зрозуміють його тактики, бо вони ніколи не зрозуміють, чим готові пожертвувати хлопці в команді заради один одного. Поки спонсори кричали, що Давід повинен «дозволити команді наступати», він терпляче визначав чіткі ролі для своїх гравців, навчав їх опинятися точно в тому місці, куди прилетить шайба, показував силову гру і передачу під кутом, вчив оцінювати ситуацію і обмежувати ризики. Він навчив їх, що коли забрати в суперників їхню перевагу в техніці та швидкості, понизити їх до свого рівня, щоб ті стали розгублені й роздратовані, тоді його підопічні переможуть, бо в їхній команді є те, чого не мають інші, — Кевін. Якщо дати йому шанс, він заб’є два голи, а поки поруч Беньї, шанс у нього є завжди.

«Забийте на трибуну, забийте на те, що всі говорять», — повторював Давід. Його тактика вимагає підкорення, послуху та довіри, десяти років тренування і притирання; навіть якщо Бйорнстад програє за статистикою — крім пункту «голи», — Давід однаково скаже у роздягальні кожному зі своїх хлопців, що вони впоралися. І вони йому вірять. Вони люблять його. Коли їм було по сім років, Давід сказав, що вестиме їх впродовж усього шляху аж до вершини, і коли всі тільки сміялися з нього, він дотримав своєї обіцянки.

Перед тим як повернутися до роздягальні, Давід бачить Суне, який самотньо сидить на вершечку трибуни. Їхні погляди на мить зустрічаються. Тренери кивають один одному. Попри всі сварки, Давід знає, що той упертий старий дідько — єдиний в їхньому клубі, хто справді розуміє, про що йдеться. Про любов.

17

Хтось каже, що в хокеї все лише чорне і біле. Які неуки! Щойно Фатіма з Мірою зайняли свої місця, як раптом Міра перепрошує, схоплюється з місця, проштовхується до сходів і зупиняє одного чоловіка середнього віку; Фатімі відомо, що він — начальник середньої ланки на фабриці. Міра роздратовано хапає чоловіка за червоний шарф:

— Будь ласка, Крістере, та ж думай хоч трохи! Знімай негайно!

Чоловік, який зовсім не звик до того, що йому роблять зауваження, особливо жінки, сторопіло витріщився:

— Ти це серйозно?

— А ТИ — серйозно? — вигукує Міра так, що люди на сходах починають обертатися.

Чоловік озирається, від вагань у нього аж щоки розчервонілися. Усі дивляться на нього. Він не бачить того, хто за спиною в нього бурмоче: «Бляха, Крістере, вона ж має рацію!»; голоси інших людей приєднуються. Крістер повільно знімає шарф і запихає його до кишені. Його дружина винувато нахиляється до Міри і пошепки каже:

— Я намагалася пояснити йому. Але ти ж знаєш, які ці мужики. Часом вони взагалі не розуміють хокею.

Міра сміючись повертається до Фатіми.

— Червоний шарф. Чи він зовсім без голови? Вибач, про що ми з тобою говорили?

У Бйорнстаді немає поділу на чорне і біле. Тут усе червоне або зелене. Червоний — це колір Геда.

Амат погладжує пучками пальців шви на командному светрі. Темно-зелений зі срібними цифрами і бурим ведмедем на грудях. Кольори Бйорнстада: ліс, лід, земля. В Амата вісімдесят перший номер, у дитячій команді він мав номер дев’ять, але тут це номер Кевіна. У роздягальні панує хаос. Беньї, номер шістнадцять, як завжди, спить на підлозі в кутку, а от інші юніори сидять на лавках, тісняться біля своїх батьків, які з запалом і дедалі голосніше дають їм технічні вказівки, поки підкрадається початок гри. Усі види спорту мають таку тенденцію: батьки завжди думають, що їхня експертна оцінка автоматично зростає разом із успішністю їхньої дитини. Хоча насправді все навпаки.

Галас стає нестерпний, голосніше за всіх кричить Маґґан Лют, вона може собі дозволити такі привілеї, бо її син грає в першій лінії. Мама Беньї ніколи не з’являється в роздягальні, а мама Кевіна навіть не приходить до льодової арени, тож Маґґан верховодить тут роками. Після кожного матчу вона розв’язувала малому Вільяму шнурки на ковзанах, аж поки йому не виповнилося тринадцять; вони з чоловіком жертвували купівлею автомобіля і закордонними відпустками, щоб змогти купити віллу поруч із сім’єю Ердаль, аби їхні сини могли стати найкращими друзями. Невдоволення Маґґан через те, що Вільяму так і не вдалося стати поміж Кевіном і Беньї, почало переростати у справжню агресію.

Заходить Давід, і роздягальня вибухає звинуваченнями, запитаннями і вимогами від присутніх там дорослих. Давід проходить крізь цей шквал, ніби батьків узагалі тут не існує, Бенґт іде за ним і відтісняє їх до виходу. Маґґан Лют така обурена, що відштовхує його руку.

— Ми тут, щоб підтримати команду!

— Для цього в нас є трибуни, — відповідає Давід, не дивлячись на неї.

Маґґан втрачає самовладання.

— Ну а ти, Давіде! От ТИ! Що це за тренер, який змінює склад команди саме перед ЦИМ найважливішим матчем?

Давід здивовано піднімає брови. У Вільяма Люта зараз такий вигляд, наче він хоче померти.

— Що ВІН тут робить? — вимагає відповіді Маґґан, показуючи на Амата.

Амат виглядає так, ніби прагне того самого, що й Вільям. Давід відповідає навмисно стишеним голосом, щоб змусити всіх дорослих замовкнути.

— Я нікому не мушу доповідати про склад команди.

На лобі у Маґґан пульсує вена, ніби бамкає церковний дзвін.

— А МЕНІ ти про це доповіси, це тобі зрозуміло? Ці хлопці грають у тебе десять років, і до найважливішого за всю історію матчу ти приводиш сюди гравця з ДИТЯЧОЇ КОМАНДИ?

Маґґан обводить широким жестом інших батьків у роздягальні, ті кивають і починають схвально гудіти, тоді вона знову вимогливо переводить погляд на Давіда:

— Ти взагалі розумієш, наскільки важливий для нас цей матч? Для всіх нас? Розумієш, чим ми жертвуємо заради хокею?

Амат скручується, ніби хоче прорватися в коридор, вибігти з льодової арени і більше ніколи сюди не повертатися. Йому не легшає від того, що лице у Давіда наливається кров’ю так швидко, що Маґґан задкує до стіни.

— Це ти будеш розповідати мені про жертви? — шипить Давід, ідучи просто на Маґґан і навіть не залишаючи їй можливості відповісти. — Подивись на нього! — наказує він, показуючи на Амата, і, перш ніж Маґґан встигає зреагувати, бере її за руку, тягне через всю роздягальню, аж поки вона не опиняється перед хлопцем.

— Подивись на нього! Хочеш сказати, що твій син заслужив цього більше за нього? Будеш розказувати, що вони подолали однаковий шлях, щоб опинитися тут? Скажеш, що твоя сім’я боролася за місця в команді більше за нього? ПОДИВИСЯ НА НЬОГО!!!

Рука у Маґґан Лют тремтить, коли Давід її відпускає. Він поспіхом плескає Амата по плечі, торкається його шиї великим пальцем, і дивиться йому прямо в очі. Не кажучи ні слова.

Потім іде через усю роздягальню, торкається долонею щоки Вільяма Люта і шепоче йому:

— Ми граємо задля себе, Вільяме. Не для інших. Ти і я, ми граємо для себе. Ми з власної волі сюди прийшли. Ми, а не хтось інший.

Вільям киває і витирає очі.

Бубу безупину тупає ногами по підлозі. Він не може сидіти спокійно. Коли Бенґт випроваджує геть усіх батьків, разом із Маґґан, тиша стає такою насиченою, що аж здушує. Тепер Бубу не може тримати язика за зубами, він не Кевін і не Беньї — йому завжди доводилося прориватися до центру уваги, до місця посередині роздягальні. Бубу, відколи себе пам’ятає, завжди боявся опинитися у кутку, стати непомітним, позбавленим сили. Він бачить, що всі його близькі друзі похнюпили голови, йому страшенно хочеться стати перед ними і виголосити натхненну промову — щось таке, як показують у кіно, — але йому бракує слів. І голосу. Бубу просто хоче розгромити тишу. Тож він встає, прокашлюється і каже:

— Агов, хлопці, знаєте, що сказала одна лесбійка-вампірка своїй подружці?

Юніори здивовано піднімають на нього погляди. Бубу посміхається:

— Побачимося через місяць!

Хтось із хлопців починає сміятися, це підбадьорює Бубу і він продовжує:

— Знаєте, яка найпоширеніша причина смерті в лесбійок?

Ще кілька хлопців починають хихотіти.

— Комки шерсті! — викрикує Бубу і переходить до великого фіналу: — А знаєте, чому лесбійки так часто мають застуду? ВІТАМІНУ D НЕ ВИСТАЧАЄ!

Роздягальня вибухає реготом. Бубу однаково — сміються зі сказаного чи з нього самого. Головне, що вони регочуть. У мить тріумфу Бубу обертається до Давіда, який навіть бровою не повів на жарти, і питає:

— А тренер що доброго розкаже?

Роздягальня затихає. Давід далі сидить непорушно. Бубу червоніє, а тоді блідне. Його рятує і водночас розгромлює Бенґт, який, прокашлявшись, встає з лавки і каже:

— Гей ви, знаєте, чому Бубу після сексу завжди плаче і вуха в нього болять?

Бубу знічено совається. Хтось із хлопців починає хихотіти в очікуванні. На Бенґтовому обличчі широка — аж загрозлива — посмішка.

— Через перцевий балончик і сигналізацію!

Від реготу всіх юніорів аж задвигтіли стіни. Навіть Давід усміхнувся, і потім він багато разів про це думатиме: чи завжди жарт є лише жартом, чи не занадто грубим був саме цей, чи справді в роздягальні діють інші правила, чи припустимо переходити межу, щоб зняти напругу і знервованість перед матчем, чи він таки мав би спинити Бенґта, втрутитися і сказати щось хлопцям. Давід нічого не робить. НЕ перешкоджає їм сміятися. Він згадає про це, коли повернеться додому і подивиться в очі своїй дівчині. Насправді він ніколи цього не забуде.

У цей час Амат сидить у кутку і розуміє, що регоче разом з усіма. Бо це дає полегшення. Бо так він відчуває себе частиною групи. Бо в цьому є щось приємне — звучати так, як усі навколо. Він буде соромитися цього вічно.

Беньї прокидається лише тоді, коли Кевін його торсає. Найбільший талант Беньї — уміти проспати і балаканину Маґґан Лют, і Бенґтові жарти, а мати можливість так робити — це його привілей. Завжди були батьки, які сумнівалися в доцільності такої поведінки Беньї як на арені, так і поза нею, але Давід мав на це одну відповідь: «Якби інші гравці показували хоча б дещицю того, що кожного вечора віддає на арені Беньї, я б не забороняв їм спати навіть на лаві запасних».

Бубу сідає на лавку, він просто розгромлений — так може почуватися лише підліток, над яким перед усіма його найкращими друзями поглумився дорослий, але інший дорослий сідає біля нього на лавку, кладе руку йому на плече і торкається великим пальцем до шиї. Бубу піднімає очі. До нього усміхається Давід.

— Серед усіх гравців у команді ти — найжертовніший, розумієш?

Бубу стискає губи, Давід іще ближче нахиляється до нього.

— Сьогодні будеш грати у третій лінії, я знаю, що для тебе це прикрість.

Бубу намагається стримати сльози. Весь час він був найкращим захисником команди, завдяки своїм розмірам і силі, але в останні роки його підводила погана їзда на ковзанах. Спочатку його понизили до другої лінії. А тепер — третя. Давід м’яко тримає Бубу за потилицю, дивиться просто в очі й каже:

— Але ти мені потрібен. Ти потрібен своїй команді. Ти важливий. І я хочу, щоб сьогодні ти показав усе, що можеш, у кожній зміні. Мені потрібна кожна крапля твоєї крові. Якщо так буде, якщо повіриш мені, я обіцяю, що ніколи тебе не підведу.

Коли Давід встає, Бубу знову гупає ногами до підлоги. Якщо б Давід цієї миті попросив його вийти і вбити когось, він зробив би це, не вагаючись. Тренер стає посередині роздягальні. Після десяти років спільних тренувань кожен із хлопців відчуває одне й те саме. Кожному з них Давід дивиться в очі.

— Не буду багато говорити. Ви самі знаєте, з ким зараз зустрінетесь. І знаєте, що ми — кращі. Тому чекаю лише одного. Я приймаю лише один результат. Без нього сюди не повертайтеся.

Давід шукає очима Кевіна, чіпляється в нього поглядом, ніби кліщами.

— Перемога.

— Перемога! — відповідає Кевін, і його очі чорнішають.

— ПЕРЕМОГА! — повторює Давід, піднімаючи в повітря кулаки.

— ПЕРЕМОГА!!! — вибухає одноголосний крик.

Хлопці схоплюються з лавок, гримають, стукають і форкають, готові виходити за своїм капітаном. Давід обходить кожного з гравців і добре гупає кожного по шолому, а біля самого виходу зупиняється, ледь торкнувшись до дверей і шепоче так тихо, що його чує лише хлопець під номером дев’ять:

— Я пишаюся тобою, Кевіне. Я тебе люблю. Незалежно від того, що станеться сьогодні і чи буде це найкращий чи найгірший твій матч, у світі нема іншого гравця, якого б я обрав замість тебе.

Двері відчиняються. Кевін не просто виходить на лід.

Він мчить, як смерч.

18

Самотність — невидима хвороба. Відколи Гольґер пішов від неї, Рамона стала схожою на звірів із документальних фільмів, які вона дивиться на каналах про дику природу в ті ночі, коли снодійне не допомагає, — тих звірів, яких так довго тримали в неволі, що вони навіть не намагаються втекти, коли їм забирають усі загорожі. Усі живі створіння, яких протягом достатньо довгого часу утримували ув’язненими за мурами, починають боятися невідомості більше, ніж своєї в’язниці. Спочатку Рамона не виходила з дому, бо всередині й далі чула його сміх, його голос і лайливі вигуки, коли він вдарявся пальцем на нозі об поріг за барною стійкою. Ціле життя минуло у цьому будинку, а він так і не бачив того клятого порогу. Ізоляція відбувається значно швидше, ніж здається, дні зливаються в одне, якщо живеш більше всередині, ніж назовні. На протилежному боці вулиці минали роки, а Рамона відчайдушно намагалася зберегти в «Хутрі» і квартирі над пабом усе саме таким, як за життя Гольґера. Вона боялася, що вийде за двері й забуде його, а якщо пройдеться до крамниці, то, повернувшись, виявить, що його сміх зник. Одного ранку стало зрозуміло, що так минуло вже одинадцять років, і всі, окрім її хлопців, вважають, що вона збожеволіла. Створена нею машина часу стала її ж таки в’язницею.

Часом кажуть, що горе ми переживаємо психікою, а туга відчувається фізично. Перше — це рана, друге — ампутована частина тіла, зів’яле суцвіття з розколотим стеблом. Якщо ростеш доволі близько до людини, яку любиш, врешті ви переплітаєтеся з нею корінням. Можна говорити про втрату, пропрацьовувати її і давати собі час, але ніхто нас не звільняє від законів біології: якщо рослину розділити навпіл, вона не зцілиться, а загине.

Рамона стоїть на снігу перед дверима і курить. Три сигарети поспіль. Звідси їй видно дах льодової арени. Від раптового крику, коли юніори Бйорнстада відкрили рахунок, здається, що потріскають стики кожної будівлі на вулиці з крамницями, а весь ліс злетить у повітря і плюхнеться у воду. Рамона пробує зробити крок у напрямку вулиці, просто невеликий крок до тротуару. Вона не в силах вгамувати тремтіння, коли намацує стіну за спиною, одяг намокає від поту, хоча на вулиці мороз. Вона повертається в тепло, зачиняє двері, вимикає лампи і лягає на підлогу біля бару з фотографією Гольґера в руках. Саме на тому порозі.

Люди кажуть, що вона збожеволіла, але вони просто не знають, що таке справжня самотність.

Амат охоплений жахом, а він іще навіть не грав. Коли він разом із командою проїхав по льоду за Кевіном, коли піднялися глядачі на трибунах і радісний крик ударив йому у вуха, Амат одразу повернувся на лаву запасних із сильним передчуттям, що зараз виблює. Одного дня він повернеться до цієї миті й зрозуміє, що це відчуття ніколи не зникає. Незалежно від здобутого успіху.

Кевін робить рахунок 1:0 на першій хвилині матчу, і це не випадково: у кожному матчі він має короткий проміжок, поки захисники ще не розуміють, який вправний з нього гравець, як м’яко він веде шайбу і швидко забиває. Одного разу залишивши йому сантиметр, вони більше не роблять такої помилки і решту матчу так щільно притискають Кевіна, що з таким успіхом могли б їхати з ним в одних ковзанах. Противники змінюють рахунок на 2:1 на свою користь. Це заслужено, вони неймовірно грають, потужно і методично роблять наступ за наступом — Амат аж навіть дивується щоразу, коли дивиться на табло, що противники випереджають їх усього на один гол. Він іще ніколи не бачив такої сильної і технічної команди — Амат майже певний, що вони змогли б подолати навіть основну команду Бйорнстада. Усі це розуміють. Після кожної заміни гравці все важче гупаються на лавку біля Амата, ключки щоразу апатичніше стукають по бортику, навіть Бенґт сипле прокльонами все тихіше й тихіше. Під час перерви між другою і третьою частиною на шляху до роздягальні Амат чує, як якісь дорослі на трибуні розчаровано жартують: «Ну-ну, вилетіти у півфіналі не так уже й соромно — може, в наступному сезоні зберемо кращу команду». Амат дивується, що відчуває таку злість від цих слів, вони щось пробуджують у ньому. До роздягальні він заходить уже готовий розірвати когось на шматки. І лише Давід помічає цю зміну.

Роббан Гольтс самотньо стоїть на вулиці й ненавидить самого себе. З власної волі він би сьогодні навіть не вийшов з дому, якби знову не закінчився алкоголь. Він дивиться на дах льодової арени, подумки прикидає, яка зараз хвилина матчу. В його житті присутній особливий вид жаху — знаття, що найкращі миті він уже прожив у свої сімнадцять років. Підлітком Роббан від усіх чув, що стане великим гравцем, і він так щиро їм вірив, що коли цього не сталося, йому здавалося, ніби всі його зрадили, а його провини в цьому не було. Він прокидається з почуттям, ніби хтось вкрав у нього краще життя, його мучить нестерпний фантомний біль від думки про те, ким він міг стати і ким став. Ця згірченість роз’їдає зсередини, руйнує спогади, ніби розчищає місце для вбивства, і врешті людина пам’ятає тільки те, що підходить до цього мотиву.

Роббан спускається сходами в «Хутро», але раптом здивовано спиняється. Усередині темно. Рамона допиває останню склянку віскі й одягається.

— Добре, що ти прийшов, — шепоче вона.

— Чому? Ти кудись ідеш? — розгублено питає Роббан.

Йому ж, як і всім іншим, добре відомо, що ненормальна стара вже десятиліття не виходить з пабу далі ніж на пару кроків.

— Я збираюся на хокейний матч, — каже вона.

Роббан починає сміятися, іншої альтернативи в нього нема.

— Хочеш, щоб я наглянув за баром, чи що?

— Хочу, що ти пішов зі мною.

Роббану вже не смішно. Рамона мусить пообіцяти, що викреслить його борг за чотири місяці, і лише тоді він ступає за нею на вулицю.

У Фрака квиток з сидячим місцем, але він стоїть. Ззаду вже всі втомилися нарікати на нього.

— Дідько б тебе побрав, Вільяме Лют, простіше знайти людей з програми захисту свідків, а не тебе на льоду, от дідько! — шипить він, звертаючись до інших спонсорів.

— Що-о? — волає Маґґан Лют, яка сидить нижче за два ряди.

— Маґґан, я сказав ПРОГРАМА ЗАХИСТУ СВІДКІВ! — повторює Фрак.

І всі, хто сидить на тих двох рядах між ними, миттю воліють опинитися під захистом цієї програми. Не сказати, що хокей у Бйорнстаді важливий. Хокей у Бйорнстаді — це все.

Починається третій період, Бубу далі тишком сидить на лавці, він може порахувати хвилини своєї гри на пальцях однієї руки. Він не розуміє, як можна вважатися частиною команди, якщо взагалі не береш участі в матчі. Бубу намагається опанувати себе, але він любить цю команду, любить свій светр і свій номер. Побачивши те, чого, як йому здається, не розуміють інші, він хапає на лавці Вільяма Люта і кричить:

— Їхнім захисникам ТРЕБА, щоб ти прорвався крізь них, хіба ти не бачиш? Їм ТРЕБА, щоб у центрі була тиснява і щоб Кевін не мав простору. Виверни убік, коли підеш на центр, хоча б раз, і я обіцяю, що…

Вільям затуляє йому рота рукавицею.

— Бубу, заткнися! Ти за кого себе маєш? Ти граєш у третій лінії, не тобі вказувати першій, що треба робити. Краще принеси мені води!

Погляд у Вільяма такий крижаний і зверхній, що Бубу навіть не чує презирливого сміху інших гравців. Для всіх людей найболючіше падіння — це скочування в ієрархії. Бубу знав Люта все життя, і погляд, яким дивився на нього його друг, залишає слід і пробуджує ту їдку гіркоту, якої багато чоловіків не в силах позбутися, і вже в дорослому віці вони прокидаються зі сну й відчувають, наче хтось украв їхнє справжнє життя. Бубу йде по пляшку з водою, Лют бере її, не кажучи ні слова. Сідаючи, Бубу, найбільший гравець у команді, стає найменшим на лавці.

Рамона зупиняється перед льодовою ареною. Тремтить на снігу і шепоче:

— Я… вибач, Роббане, я не можу… я… далі не можу піти.

Роббан тримає її за руку. Вона не мала так жити, Гольґер мав би сидіти там, це мала бути їхня мить. Роббан пригортає її так, як уміє людина, в якої теж вкрали життя.

— Повернемось додому, Рамоно. Нічого страшного.

Вона хитає головою і пильно на нього дивиться.

— Ми домовилися, що я викреслю твій борг, якщо ти підеш на матч. Хочу відразу знати, що станеться після гри. Я зачекаю тебе тут.

Роббан багато на що здатен. Але йому таки бракує відваги сперечатися з Рамоною.

У житті кожного гравця настає такий момент, коли йому доводиться зрозуміти, у чому він кращий, а в чому програє. Вільям Лют пережив цей момент в середині третього періоду. Йому ніколи не вистачало швидкості, але тепер стало зрозуміло, що він ще й недостатньо витривалий. Він відстає, не має сил, суперники можуть завадити йому, навіть не дуже наближаючись. Весь час Кевін грає за двох, веде чотирма руками. Беньї ураганом проноситься ареною, але Бйорнстаду треба більше простору. Лют викладається на всю силу. Але цього недостатньо.

Уся філософія Давіда, весь цей незбагненний сезон команди тримається на переконанні, що не варто довіряти випадку. Не сподіватися, що вдасться якнайкраще. Вони не просто ведуть шайбу і грають, у них є план, стратегія, кожен маневр і рух продумані. Але як любить побазікати старий чортяка Суне: «Шайба не тільки ковзає, вона ще й відскакує».

Лют наближається до лави запасних, його атакують, він падає на лід, але помітивши, що шайба відскочила від суперника, машинально підштовхує її. Шайбу тричі відбивають, за нею кидається Кевін, але його валять на лід жорстким прийомом. Жодного шансу оминути гравців, які валяться на лід, але, на щастя, Беньямін Овіч не з тих, хто йде в обхід. Він завжди рушає навпростець. Коли шайба опиняється у воротах, Беньї теж влітає за нею, врізаючись шиєю у перекладину. Навіть якби це був дворучний меч, Беньї однаково не зізнався б, що йому боляче.

2:2. Маґґан Лют вже стукає у двері, де ведуть рахунок, аби впевнитися, що запишуть Вільямовий пас.

Давід мовчки киває сам до себе і ляскає Амата по шолому. У Бенґта аж очі лізуть на лоба, коли він розуміє, що зараз станеться.

— От дідько, Давіде, ти ж оце не серйозно?..

Давід серйозний, ніби перед пострілом.

— Люту після однієї заміни знадобиться кисневий балон, а після двох доведеться кликати священника. Нам потрібна швидкість.

— Лют щойно зробив пас!

— Йому пощастило. Ми не покладаємося на удачу. АМАТ!

Амат лише витріщається на тренера. Давід хапає його за шолом.

— На наступному вкиданні у нашій зоні ти помчиш. Мені по барабану, поведеш шайбу чи ні, я хочу, щоб вони зрозуміли, наскільки ти швидкий.

Давід показує на лаву запасних у команді суперника. Амат вагаючись киває. Давід не відводить погляду.

— Амате, ти ж хочеш чогось добитися? Хочеш показати всьому місту, чого ти вартий? То покажи їм зараз.

На наступному захисному вкиданні з одного боку Кевіна стоїть Беньї, а з іншого — Амат. У цей час Маґґан Лют обіруч напирає на скляну перегородку до лави запасних, і репетує, що н-і-х-т-о не сміє безкарно заміняти її сина у півфіналі. Бенґт кидає погляд на Давіда.

— Якщо в цьому матчі ми програємо, вона тебе каструє.

Давід розслаблено спирається на бортик.

— У цьому місті, як правило, переможцям усе прощають.

Беньї робить те, що йому сказали — перехоплює шайбу і виводить її з зони, шайба вилітає до бортика воріт суперника. Амат також робить те, що йому сказали: він мчить. Його миттєво зачіпає захисник першої лінії, і коли Амат виривається, вже пізно гнатися за шайбою. Але він однаково мчить. На трибунах ті, хто розуміються на грі, аж зітхають. Ті, хто не розуміються, зітхають ще голосніше. Воротар суперника спокійно виїжджає, пасує шайбу, вона ледь не долітає до воріт Бйорнстада, і коли суддя дає свисток для нової шайби, Амат сам-один стоїть у зоні суперника на віддалі шістдесяти метрів. Спонсори бурмочуть: «Йому компас дати, чи як?», але Фрак бачив те, що бачить Давід. Те, що побачив Суне.

— Швидкий, як росомаха, якій перцю під хвіст насипали! Вони його не впіймають! — усміхається Суне.

Давід перехиляється через бортик і хапає Амата за плече, коли той повертається.

— Знову.

Амат киває. Наступне вкидання, цього разу Беньї не вдається навіть вибити шайбу із зони, але Амат уже щосили мчить до воріт суперника і зупиняється аж біля протилежного бортика. З трибун до нього долинає осудливий гул і зневажливий сміх: «Ти заблукав? Шайби навіть близько нема!», але він дивився лише на Давіда. Воротар Бйорнстада блокує шайбу, нове вкидання. Давід швидко показує рукою коло в повітрі: «Знову».

Коли Амат утретє мчить через лід, шайба вже не має значення, бо тепер є ще одна особа, яка бачить його швидкість і розуміє, для чого це робиться. Тренер суперника вихоплює з рук асистента стос аркушів і ричить:

— Це, бляха, хто такий? Хто такий номер вісімдесят один?

Амат встигає поглянути на трибуни, Майя стоїть на сходах з кафетерію, вона дивиться на нього. Він чекав цього з першого дня молодшої школи, і ось тепер вона дивиться на нього. Амат про все забуває, навіть не чує, що Бубу кричить до нього, аж поки не опиняється перед лавою запасних.

— АМАТ!

Бубу перехиляється через бортик і хапає його за светр:

— Маневр до центру, а сам — набік!

Пів секунди вони дивляться один одному в очі, Бубу навіть не треба слів, щоб показати, скільки б він віддав, щоб зараз опинитися на льоду. Амат киває, ніби дає обіцянку, вони стукають один одного по шоломах. Майя далі стоїть на сходах. Перед наступним вкиданням Кевін і Беньї об’їжджають зону і зупиняються, нахилившись уперед до Амата.

— У тебе ще сила залишилася в цих курячих лапках? — насмішкувато питає Кевін.

— Дай пас, і сам побачиш, — відповідає Амат, і білки його очей аж наливаються кров’ю.

Цього вкидання Кевін не пропустив би, навіть якби мав зав’язані за спиною руки і приставлений до голови пістолет. Шайба у Беньї, він веде її вздовж бортика, — завтра навіть не зможе встати з ліжка, але зараз нічого не відчуває, — він одним рухом повалив двох суперників. Амат маневрує до центру, але перехоплює шайбу і зі свистом мчить повз захисника — так швидко, що двоє гравців, які пильнували Кевіна, мусять залишити дев’ятого номера і гнатися за вісімдесят першим. Бйорнстаду тільки цього і треба. Амат дістає ключкою по передпліччю, здається, ніби зап’ястя його не слухаються, але він встигає передати шайбу й огинає ворота. Амат має один вдих, щоб встигнути підняти очі, побачити, як Кевінова притиснута до льоду ключка відбиває шайбу саме тієї миті, коли його валять на лід. Кевін має два сантиметри проміжку — вдвічі більше, ніж йому потрібно.

Коли за воротами засвічується червона лампа, люди на трибунах кидаються одне до одного. Спонсори перекидають через ряди стільців горнятка з кавою, намагаючись дати «п’ять». Дві п’ятнадцятирічні дівчини на радощах перевертають кафетерій, а один старий тренер основної команди, якого не побачиш усміхненим, сидить з самого верху трибун і сміється. Фатіма з Мірою обіймаються, аж поки не падають на підлогу, вже не розуміючи, тішаться вони чи плачуть.

Перед льодовою ареною, серед снігів самотньо стоїть Рамона. Її накриває хвиля радісних вигуків. «Я люблю тебе», — шепоче вона до Гольґера. Повертається і йде додому, несучи в грудях усмішку. Це стосується людей і хокею, міста, яке хоче вірити, і світу, який роками наказував їм здатися. У цілому Бйорнстаді не залишилося жодного атеїста.

Кевін розвертається і їде просто до лави запасних, відмахується від кожного гравця команди, який хоче обійняти його, перескакує через бортик і кидається в обійми Давіда.

— Для тебе! — шепоче хлопець, і Давід обіймає його, як рідного сина.

За двадцять метрів Амат ледве піднімається з льоду, але це не мало б значення, навіть якби він лежав на іншому боці, бо все одно на нього ніхто не дивиться. Через мить після пасу захисник ударив його ключкою і ліктем, навалившись на нього всім тілом, вагою, Амат упав головою об лід так, ніби його штовхнули в басейн без води, він навіть не побачив забитий гол. Коли він нарешті стає на коліна, всі гравці Бйорнстада вже мчать до Кевіна на лаву запасних, кожна людина на трибуні прикипіла поглядом до номера дев’ять. Навіть Майя.

Номер вісімдесят один, номер, який Амат вибрав, бо в цей рік народилася його мама, самотньо стоїть у кутку і дивиться на табло з результатами. Це його найкраща і водночас найгірша мить на цій арені. Амат поправляє шолом, відштовхується, рушаючи з місця, і тут хтось об’їжджає його позаду і стукає двічі по шолому.

— Дівчина помітить тебе, коли виграємо фінал, — усміхається Беньї.

Амат не встигає відповісти, бо Беньї вже від’їхав і став біля центральної лінії, приготувавшись до наступного вкидання.

Лют збирається перелізти через бортик, але Давід спиняє його і кричить до Амата, щоб залишався на льоду. Кевін під’їжджає до центрального кола, номер дев’ять і номер вісімдесят один коротко кивають одне одному. Тепер Амат один із них. І неважливо, чи багато глядачів на трибунах це розуміють.

Петер втрачає рівновагу після фінального свистка, за мить він уже волає, обіймаючи когось, а наступної миті падає сторчма через кілька рядів на трибуні, піднімається, у вухах аж дзвенить — усі навколо шалено кричать. Старі, молоді, ті, хто обожнюють цю гру, і ті, кому байдуже. Він навіть не знає, як це сталося, але раптом опиняється в диких обіймах якогось незнайомця, той приспівує, і піднявши погляд, Петер розуміє, що танцює на сходах разом із Роббаном Гольтсом. Зупинившись, вони дивляться один на одного і вибухають нестримним сміхом. Цього єдиного вечора їм знову сімнадцять.

Хокей — це просто безглузда, несерйозна гра. Ми віддаємо їй рік за роком, і навіть не можемо сподіватися на щось у відповідь. Ми жертвуємо всім, що маємо, горимо, стікаємо кров’ю, ридаємо, чудово усвідомлюючи, що в найкращому випадку найбільше, що може дати нам цей спорт, — це щось таке мізерне й безвартісне, просто кілька миттєвостей.

Але ж, дідько, хіба життя не таке саме?

19

Через адреналін із тілом відбуваються дивовижні речі. Після фінального свистка мами й тати перестрибують через бортик, поважні підприємці й керівники фабрики ідуть на лід, ковзаючи на гладкій підошві, незграбно обіймаються, ніби перевтомлені немовлята в підгузках. Коли Кевін разом із Беньї загортаються у величезний зелений прапор і роблять коло пошани, на трибунах уже порожньо. На хокейний майданчик зараз вийшло все місто. Люди стрибають, посковзуються, падають, сміються, веселяться, плачуть. Друзі дитинства, однокласники, батьки, брати і сестри, родичі, сусіди. Чи надовго місто запам’ятає цей вечір? Не надовго. Назавжди.

Коли програєш у хокеї, відчуваєш удар головою в саме серце. Коли виграєш, злітаєш понад хмари. Сьогодні Бйорнстад перетворився на небесне місто.

Петер зупиняється у кутку біля бортика. Сідає на лід і сміється. Усі години, проведені в кабінеті, всі зустрічі, сварки, безсонні ночі й тривожні ранки — все це було не дарма, все мало сенс. Майданчик поступово порожніє, а він так і сидить на кризі. Біля нього вмощується Роббан Гольтс. Вони лиш усміхаються.

Через адреналін відбуваються дивовижні речі, особливо коли він перестає діяти. Поки Петер сам був гравцем, він постійно чув, наскільки важливо «контролювати адреналін», хоч і не розумів цього. Йому здавалося абсолютно природним тримати фокус, зосереджуватися тільки на грі, жити тут і зараз. Лише коли вперше подивився матч на трибуні, він зрозумів, як легко перейти від адреналіну до паніки. Ті інстинкти, які біологічно підштовхують тіло до боротьби й досягнень, також будять у мозку смертельний страх.

Протягом кар’єри Петер вважав, що фінальний свисток матчу можна порівняти із зупинкою американських гірок, коли хтось думає «чудово, нарешті це скінчилося», а хтось — «хочу ще!». Після кожного матчу в нього було бажання зіграти ще. Тепер спортивному директору потрібні таблетки від мігрені, щоб повернутися до нормального життя після гри.

Коли останні п’яні від перемоги вболівальники, батьки і спонсори нарешті полишили льодову арену й вивалилися на стоянку з криками «МИ ВЕДМЕДІ, МИ ВЕДМЕДІ, З БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!», там залишаються лише Петер, Роббан і їхні спогади.

— Може, ходімо до мене в кабінет? — питає Петер, а Роббан заходиться реготом.

— Любий Петере, це ж наше перше побачення, а я не з тих дівчат.

Петер теж сміється.

— Точно? Вип’ємо чаю, подивимося старі фото команди.

Роббан подає йому руку.

— Привітай своїх хлопців від мене, окей? Скажи, що тут був один старий гордий лис — дивився, як вони грали.

Петер тисне йому руку.

— Приходь якось до нас на вечерю. Міра буде рада зустрітися з тобою!

— Обов’язково! — каже Роббан. Їм обом відомо, що цього не буде.

Вони розходяться. У людей є лише миті.

Роздягальня порожня. Після хвилі адреналіну, після пісень і танців, стрибків на лавках, гупання по стінах, після того, як тут був натовп молодших і старших чоловіків, роздягнених до пояса, з волоссям, мокрим від пива, — настала оглушлива тиша. Залишився лише Амат, він збирає з підлоги шматки ізострічки. Коридором повз роздягальню йде Петер і здивовано зупиняється.

— Амате, що ти тут робиш?

Хлопець червоніє.

— Не розповідайте про це, добре? Що я тут прибираю. Я хочу тільки трохи позбирати.

Петерові перетискає горло від сорому. Він пам’ятає, як хлопець збирав на трибуні пляшки, бо на початку Фатіма не могла купити хокейне спорядження, — тоді йому було вісім чи дев’ять. Вони були надто горді, щоб приймати допомогу, тому Петер з Мірою давали в місцеву газету фальшиві оголошення, і так щороку десь з’являлося старе спорядження якраз Аматового розміру. Міра створила цілу мережу людей дорогою до Геда, які вдавали продавців.

— Ні… ні, Амате, я б навіть ніколи не подумав сказати щось іншим гравцям, — бурмоче Петер.

Амат піднімає на нього здивований погляд. Хмикає.

— Гравцям? Та мені плювати, якщо вони дізнаються. Не розказуйте моїй МАМІ! Вона стає люта як дідько, коли я прибираю замість неї.

Петер так хоче сказати щось хлопцеві — наприклад, що сьогодні неймовірно гордий з його гри. Але йому бракує слів, він не знає, як про це говорити. Намагається, але почувається поганим актором. Часом він до божевілля заздрить Давідовому вмінню викликати любов у цих малих хлопців. Вони вірять йому, слухають його і боготворять. Петер заздрить, як сором’язливий тато на дитячому майданчику заздрить веселому татусеві, який вміє розсмішити всю дітвору.

Тому він нічого не каже Амату. Лише усміхається, киває і видушує з себе:

— Ти, мабуть, єдиний підліток на світі, який дістає від мами за те, що забагато прибирає.

Амат подає йому чоловічу сорочку.

— Хтось зі спонсорів тут забув.

Від сорочки пахне спиртним. Петер хитає головою:

— Слухай, Амате… я…

Слова зраджують Петера, він може сказати лише:

— Думаю, тобі треба вийти на стоянку. Ти вперше виходиш з цієї льодової арени після такого матчу. Думаю, тобі треба… ти зможеш пережити щось… це небагатьом вдається. З цих дверей ти вийдеш… переможцем.

Амат не розуміє, що має на увазі Петер, аж поки не виходить із зібраними речами у коридор і далі крізь вхідні двері на вулицю. Дорослі, побачивши його, радісно кричать і плескають у долоні, кілька старших дівчат зі школи вигукують його ім’я, Бубу обіймає його, Беньї куйовдить йому волосся, кожна людина хоче потиснути йому руку. Амат помічає Кевіна, той трохи збоку дає інтерв’ю місцевій газеті. Потім він роздає автографи натовпу дітей, а їхні мами завзято вмовляють сфотографуватися двічі: спочатку з дітьми, а потім із кожною з них.

Амата хитає від обіймів і поплескувань по спині, і несподівано для себе він горланить разом з усіма: «МИ З БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!» — аж у грудях пече, і він вловлює, як інші співають ще голосніше, почувши його голос, бо хочуть почуватися причетними, бути разом із ним.

Наростає сп’яніння, киплять ендорфіни, згодом Амат згадає, що подумав тоді: «Хіба хоч одна людина, переживши таке, не повірить у своє безсмертя?».

Міра прибирає в кафетерії. Майя з Аною виходять з туалету, вони перевдягнулися, щойно нафарбувалися, сміються й чекають продовження вечора.

— Я… переночую у Ани. Ми будемо… вчитися, — усміхається Майя.

Звичайно, донька обманює, а мама обманює, коли вдає, що не розуміє цього. Вони балансують на тій межі, коли триває взаємна турбота. Після дитинства підлітковий вік дає кілька років рівноправності, перш ніж центр ваги зміститься, і Майя подорослішає настільки, що вже більше не турбуватиметься про батьків. Скоро вона перестане бути Міриною маленькою дівчинкою, а Міра стане маленькою мамою Майї. Не так уже й багато треба, щоб відпустити свою дитину. Лише все.

Петер заходить до кабінету директора, де, похитуючись, намотують кола чоловіки, вже напідпитку.

— А я це шукав! — горланить напівголий Фрак і, похитуючись, підходить до Петера взяти свою сорочку.

Петер злісно дивиться на нього.

— Я більше ніколи не хочу знати, що ти приносиш алкоголь в роздягальню гравців. Фраку, вони ще діти.

— Ой, та які ж вони ДІТИ, Петере, припини! Нехай хлопці посвяткують!

— Хлопці хай святкують, а от дорослі мужики повинні знати межі.

Фрак відмахується від цих слів, ніби від малих надокучливих комах. За ним двоє чоловіків із пляшками пива в руках жваво обговорюють гравців основної команди: про форварда кажуть, що він «такий тупий, що не може вийти по хліб, якщо його за руку не вести», а воротаря називають «хворим на голову, це ж видно — він одружився з бабою, яка до нього переспала з половиною команди, а після нього — з іншою половиною». Петер не знає — ці чоловіки спонсори чи просто прийшли з Фраком, — але він тисячу разів чув такі розмови і досі не звик до ієрархії, яка тут панує. Гравці можуть говорити паскудства про суддю, але не про тренера, тренер може критикувати гравців, але не спортивного директора, спортивний директор не критикує генерального директора, той не критикує членів правління, а правління — спонсорів. Над усіма стоїть група чоловіків, які тут одягнені в піджаки і які говорять про гравців так безцеремонно, ніби ті — коні на перегонах. Продукти.

Фрак любовно смикає Петера за вухо, щоби змусити його думати про щось інше.

— Не скисай, Петере, це ж твій вечір! Пам’ятаєш, як десять років тому ти сказав, що влаштуєш тут ці заняття для молоді? Як ти сказав, що одного дня в нас буде команда юніорів, яка змагатиметься з найкращими командами країни? Тоді ми сміялися з тебе. Усі з тебе сміялися. І ось це сталося! Це ТВІЙ вечір, Петере. ТОБІ вдалося!

Петер вивертається з обіймів п’яного і щасливого Фрака, який намагається обхопити його голову. Інші спонсори починають голосно порівнювати свої шрами і вставлені зуби, здобуті трофеї за час власної хокейної кар’єри. Петера про це ніхто не питає. У нього нема шрамів, йому ніколи не вибивали зубів, він ніколи не потрапляв у бійки. Він не відчув на собі насильства.

До них підскакує один із членів правління — залитий пивом шістдесятирічний виконавчий директор у сфері виробництва вентиляції, — він плескає Петера по спині й посміхається:

— Ми з Фраком зустрічалися з місцевими політиками! Вони сьогодні тут були! Можу неофіційно повідомити, що в тебе, бляха, ВЕЛИЧЕЗНІ шанси на нову кавоварку!

Петер зітхає і каже, що повинен іти. Виходить у коридор. Побачивши Давіда, він відчуває якесь полегшення, хоча зазвичай стає сам не свій через зверхнє ставлення тренера юніорів, але зараз він — єдина твереза людина.

— Давіде! — гукає Петер.

Давід іде далі, навіть не глянувши на нього. Петер підбігає за ним.

— Давіде! Ти куди?

— Подивлюся запис матчу, — незворушно відповідає тренер. Петер сміється.

— Ти не будеш святкувати?

— Відсвяткую, коли виграємо фінал. Для цього ж мене найняли. Щоб виграти фінал.

Давід зараз ще зарозуміліший, ніж зазвичай. Петер зітхає і зніяковіло запихає руки в кишені.

— Давіде… перестань. Знаю, ми з тобою маємо на все різні погляди, але це твоя перемога. Ти її заслужив.

Давід прищурюється, киває на кабінет, у якому галасують спонсори, і відповідає:

— Ні, Петере. Усе саме так, як тобі там кажуть: це ТВІЙ вечір. Це ти зірка цього клубу, хіба ні? Так було завжди.

Петер не рухається з місця, у нього в животі росте чорна хмара — і не зрозуміло, це сором чи злість. У його голосі звучить більше злості, ніж пасувало б, коли він кричить услід Давіду:

— Я лише хотів привітати!

Давід озирається й невесело сміється.

— Краще привітав би Суне. Це він постарався, щоб ми з тобою могли перемогти.

Петер прокашлюється.

— Я… він… я не знайшов його на трибуні…

Давід дивиться в очі Петеру, поки той не опускає голову. Він розчаровано киває.

— Він сидів на своєму місці. Ти це знаєш. Таки знаєш, бо, напевно ж, пішов до свого кабінету іншим шляхом, щоб не зустрітися з ним.

Тихо вилаявшись, Петер відвертається. Його наздоганяють слова Давіда:

— Я знаю, що ми тут робимо, Петере: я не наївний малюк. Я візьму роботу Суне, тому що час і тому що я на це заслужив, і я розумію, що мене вважатимуть свинею. Але не забувай, хто вказує йому на двері. Не вдавай, що це було не твоє рішення.

Петер крутнувся зі стисненими кулаками.

— Пильнуй, що говориш, Давіде!

Той не відступає.

— А що станеться? Ти мене вдариш?

У Петера тремтить підборіддя, Давід не рухається. Врешті презирливо посміхається. У нього один довгий шрам на підборідді, а інший — між підборіддям і щокою.

— Ні — я так і думав. Ти ж Петер Андерссон. За тебе штрафні хвилини відбувають інші.

Давід навіть не грюкає дверима, коли заходить до свого кабінету, — він зачиняє їх без звуку. Петер ненавидить його саме за це. За те, що він має рацію.

Кевін виглядає цілком незворушним, коли журналістка з місцевої газети бере в нього інтерв’ю. Інші в його віці не трималися б купи від хвилювання, але він спокійний, поводиться професійно. Дивиться журналістці в обличчя, але не в очі — затримує погляд на лобі або ніздрях, він розслаблений, але без розв’язності, нейтрально приємний, відповідає на всі запитання, нічого не кажучи конкретно. Коли журналістка питає про матч, він починає, що «важливо добре кататися на ковзанах, забивати багато шайб, створювати можливості». Коли просять розповісти, що, на його думку, може значити перемога у фіналі для міста і його жителів, він повторює, ніби робот: «Нам важливий сам матч, ми зосереджуємося на хокеї». Коли журналістка зауважує, що один із гравців супротивника, якого Кевінів товариш по команді Беньямін Овіч повалив наприкінці матчу, отримав струс мозку, Кевін, навіть не кліпнувши, каже: «Я цього не бачив».

Йому сімнадцять, а він уже натренований до спілкування зі ЗМІ, як політик. Натовп людей відносить Кевіна, перш ніж журналістка встигає запитати щось іще.

Амат знаходить у натовпі свою маму, цілує її в чоло. Та зі сльозами на очах лише шепоче: «Іди, іди!». Амат сміється, обіймає її та обіцяє вчасно повернутися додому. Мама знає, що він обманює. І вона щаслива з цього.

Захаріас стоїть далеко на стоянці, у зовнішньому колі популярності, а його найкращий друг уперше в житті опинився у колі внутрішньому. Дорослі сідають у автівки і роз'їжджаються, залишаючи дітей святкувати їхній найбільший вечір, і коли тусовка гравців і дівчат вирушає на вечірку, куди запрошені майже всі, стає до болю очевидно, хто належить до компанії, а хто залишається осторонь.

Захаріас ніколи не запитає Амата, чи він справді не подумав про нього, чи йому просто було наплювати. Але один із них пішов, а інший залишився. Після цього ніщо вже не буде таким, як раніше.

Прямуючи до кафетерію, Петер зустрічає Майю і Ану. Він дивується, коли донька кидається йому на шию — так, як вона щовечора зустрічала його вдома, коли їй було п’ять.

— Тату, я пишаюся тобою, — шепоче Майя.

Він іще ніколи так неохоче не розтискав її обіймів. Коли дівчатка, сміючись, збігають униз сходами, на льодовій арені западає тиша. Її перериває лише його власне дихання, а потім — голос дружини.

— Тепер уже моя черга, суперзірко? — гукає Міра.

Петер меланхолійно всміхається і йде їй назустріч. Вони ніжно беруться за руки й повільно-повільно танцюють, малими-малими колами, а тоді Міра обома долонями притуляє Петерове обличчя і цілує так пристрасно, аж він ніяковіє. Вона досі на таке здатна.

— Ти не такий веселий, як мав би бути, — шепоче вона.

— Та ні, ні, — запевняє Петер.

— Це через Суне?

Петер ховає обличчя в її шиї.

— Після фіналу спонсори збираються офіційно заявити, що Давід стає на місце Суне. І вони хочуть змусити Суне самого піти. Вважають, що його звільнення негативно висвітлять у ЗМІ.

— Любий, це не твоя провина. Ти не можеш врятувати всіх. Не можеш тримати весь світ.

Він нічого не відповідає. Вона куйовдить йому волосся і всміхається.

— Ти зустрів свою доньку? Вона буде «вчитися» вдома в Ани.

— Якраз достатньо макіяжу, щоб розв’язувати рівняння, правда? — бурмоче Петер.

— Підліткам складно довіряти саме тому, що ми самі колись були молодими. Пригадую, коли ми з моїм хлопцем мали…

— Не хочу цього чути!

— Любий, тримай себе в руках, у мене до тебе також було життя.

— НІ!

Петер рвучко піднімає її в обіймах, Мірі перехоплює подих. Він досі на таке здатний. Вони хихочуть, як двоє малих дітей.

Крізь вікно їм видно, як дорогою віддаляються Майя з Аною, разом із хокеїстами й однокласниками. У темряві температура швидко знижується, навколо дівчат кружляє сніг.

Ще ніхто цього не знає. Але скоро почнеться буря.

20

Через адреналін відбуваються неймовірні речі. Шибки у віллі сім'ї Ердаль деренчать від надривання колонок, нижній поверх заповнюється тілами з такою швидкістю, ніби десь у стелі дірка, через яку їх закидають, більшість гравців уже напилися до безпам’яті, решта гостей намагаються не відставати. Їм не вперше гуляти в цьому будинку, коли нема батьків. Усі п’ють з одноразових пластянок, картини зі стін знято, крихкі предмети прибрано, меблі накрито плівкою. Два юніори, змінюючись, цілу ніч пильнують сходи, щоб ніхто не йшов на другий поверх. Що б не казали про Кевіна, але він, як і його тренер, покладається лише на підготовку і планування, не довіряючи випадку. Завтра зранку прийде прибиральниця, яка зазвичай каже, що навіть якщо Кевін прикінчить когось у цьому будинку, після прибирання ніхто не помітить навіть сліду. Вона нічого не розповідає Кевіновим батькам і отримує за це добрі гроші, а сусіди в такі вечори лягають спати із затичками у вухах, і вдають, що їх не було вдома, якщо в когось виникають запитання.

Усі вже давно перестали цікавитися, чому Кевін, здається, єдиний, хто не радіє на власній вечірці. У вітальні п’ють і співають підлітки, розохочені позбутися одягу, але по інший бік товстих, добре ізольованих стін на подвір’ї панує майже непорушна тиша. З Кевінового обличчя крапає піт, він продовжує забивати шайбу за шайбою у ворота. Після матчу він ніколи не зменшує обертів, але після перемоги забиває принаймні не так люто. Після програшу тераса і невеликий хокейний майданчик усіяні уламками ключок і скла. Беньї, як завжди, сидить із абсолютно байдужим виглядом за пластиковим столом і вміло вертить сигарети пучками пальців, щоб висипати звідти тютюн і не пошкодити паперу. Одну з сигарет він набиває травою, закручує кінець, обережно прикушує фільтр, витягає його і замість нього вставляє тонку скручену картонку. Беньї мусить використовувати таку техніку, тому що власниця тютюнової крамниці у Бйорнстаді — сестра директора школи, і з часом могли виникнути питання, нащо купувати стільки паперу для самокруток, не купуючи тютюну. Замовити через інтернет теж не можна, бо мама Беньї перевіряє пошту, як собака-сапер. Тому, попри те, що ніхто ніколи не бачив, щоб Кевін курив, він уже кілька років брав плату за вечірку — дві сигарети з кожного гостя, щоб Беньї було з чого робити самокрутки. На диво, Кевін аж розслабляється, спостерігаючи, як цей ідіот — його найкращий друг — зосереджено крутить свою траву.

— Знаєш, я продам тебе на таку фабрику в Азії, де використовують дитячу працю. Цими маленькими пальчиками ти зможеш шити футбольні м’ячі швидше за будь-якого шмаркача, — насміхається Кевін.

— Може, хочеш, щоб я пошив тобі більшу сітку, аби ти хоч раз влучив у ворота? — питає Беньї і блискавично пригинається, навіть не підводячи погляду, коли Кевінова шайба пролітає за десять сантиметрів над його головою. А огорожа позаду, в яку вона влучила, гойдається ще кілька хвилин.

— Не забудь скрутити для прибиральниці, — нагадує Кевін. Беньї про таке не забуває. У них же не вперше вечірка.

Амат заходить до будинку і роззявлює рота від подиву.

— Ого-го? То тут живе… лише ОДНА сім’я?

Бубу й Лют регочуть і підштовхують його до кухні. Лют уже такий п’яний, що не зумів би почепити магнітика на холодильник. Вони п’ють «нокаути». Амат не знає, що там намішано, але смакує, як самогонка з таблетками від кашлю, і щоразу, випивши, треба гупнути один одного кулаком у груди і закричати «НОКАУТ!». Якась логіка у цьому з’являється після п’ятого або шостого разу. Більшість стільки й випивають.

— Сьогодні ввечері можеш трахнути БУДЬ-ЯКУ дівку, тут УСІ — хокейні сучки, коли перемога наша! — лепече Лют, махнувши на мурашник тіл, і наступної ж миті люто хапає Амата за футболку і ричить: — Але тільки якщо її не захоче Кевін, або Беньї, або я. Перша лінія вибирає першою!

Амат запам’ятає, що Бубу також ніяковіє після Лютових слів. Це вперше він бачив Бубу невпевненим. Лют, похитуючись, іде й горланить: «Я сьогодні зробив гольовий пас! Хто хоче зі мною переспати?» — а двоє хлопців так і стоять один навпроти одного на кухні. Продовжують пити, б’ють один одного в груди з криком «НОКАУТ!», аби не говорити, бо обом здається, що по голосу буде чути: вони незаймані.

Майя і Ана приходять на віллу одними з останніх, бо Ана мусила надцять разів зупинятися, щоб перевірити макіяж. Щомісяця вона стає одержима якоюсь із частин свого тіла, і зараз її не влаштовують вилиці. Донедавна це були чоло і лінія росту волосся, і Ана цілком серйозно просила Майю допомогти дізнатися, чи можна зробити пластичну операцію, щоб опустити її нижче.

Перед тим як зайти до будинку, Майя зупиняється, захоплена краєвидом. З вулиці, на якій мешкає сім’я Ердаль, видно озеро і дорогу до лісу на іншому березі. Природа там дикіша, дерева ростуть щільніше, навіть замети снігу здаються більшими. А далі простилаються білі простори — такі великі, що в дитинстві, коли стоїш там, здається, що на Землі більше нема людей, лише ти. У Бйорнстаді змалку знають, що саме там краще витворяти всі капості, про які не варто знати дорослим. Майя пам’ятає, що там Ана кілька разів мало не погубила їх. Коли їм було по дванадцять, вона викрала снігохід і цілу ніч возила на ньому Майю. Майя ніколи не зізнавалася в цьому, але вона ще ніколи не відчувала себе такою вільною, як тоді.

Через рік Ана перестала гуглити, як викрасти снігохід, і почала шукати дієти. Майя на мить затримується, вона відчуває сум за тими двома дівчатками, які бавилися на іншому боці озера, а тоді заходить на вечірку. Якби вона знала, що за кілька годин вийде з цього будинку зовсім іншою людиною, то вмить кинулася б бігти льодами подалі звідси.

Кевін стоїть на майданчику, крізь великі вікна він бачить, як Майя заходить до передпокою. Він пильно на неї дивиться і не помічає, що за ним спостерігає Беньї, читаючи його реакцію. Кевін рвучко рушає до дверей тераси, Беньї роздратовано пакує свої речі до рюкзака і йде за ним. Вони проштовхуються через вітальню, не кажучи ні слова, кожен зі своєю ціллю. Кевін зупиняється перед Майєю, старається заспокоїтися, щоб через одяг не було помітно, як гупає в нього серце, а Майя щосили намагається не показувати, як її це тішить і яке задоволення вона має від того, що на кухні за ними спостерігає ціла група старших дівчат, які вже її ненавидять.

— Мадам, — театрально всміхається Кевін і низько кланяється.

— Пан фон Гімнотяг, рада вас бачити! — сміється Майя і теж вклоняється.

Кевін збирається щось сказати, але спиняється, коли бачить, що Беньї виходить із будинку. Кевін виглядає засмученим не менше за дівчат на кухні й за Ану, а таке розчарування, як у Ани, здається, фізично неможливо витримати, не розірвавшись на шматки.

На вулиці Беньї закидає на плечі рюкзак, затуляє вогник запальнички від вітру і чекає, поки дим прошмигне до легень. Він чує, що Кевін до нього гукає, але не озирається.

— Агов, Беньї, перестань! Не тупи!

— Кев, я не воджуся з малолітніми, сам знаєш. Скільки їм? П’ятнадцять?

Кевін розводить руками.

— Перестань, я ж їх не кликав!

Беньї обертається і дивиться в очі своєму найкращому другові. Минає з десять секунд, і Кевін вибухає сміхом. Непогана спроба.

— Кев, мене ти не обдуриш.

— Може, залишишся? — хмикає Кевін.

Беньї спокійно хитає головою. Кевін засмучено кліпає.

— І що будеш робити?

— Зроблю свою вечірку.

Кевін дивиться на його рюкзак.

— Тільки не накурюйся до стану, коли тобі ввижаються в лісі гноми з ножами та інше лайно. Не хочу знову шукати тебе, поки ти, бляха, сидиш на якомусь дереві, волаєш і плачеш.

Беньї регоче.

— Це сталося ОДИН РАЗ. І не через траву.

— Пам’ятаєш, як ти подзвонив мені з криком: «Я ЗАБУВ, ЯК ТРЕБА КЛІПАТИ!!!»?

— Нема чого сміятися. Це було жесть як страшно.

Кевін потягнувся до нього. Але передумав.

— І якщо збираєшся викрадати машину, то не на цій вулиці, окей? Тато потім лютий, як чорт!

Беньї лише киває, нічого не обіцяючи. Потім дістає з кишені самокрутку і акуратно запихає Кевіну за вухо.

— Це тобі на ніч. Додав трохи тютюну, як ти любиш.

Кевін обіймає його так швидко, що ніхто не встигає помітити, але так міцно, що все й так зрозуміло. Після матчів він не може спати, і це єдина причина покурити. Тільки найкращі друзі знають таке один про одного. Лише двоє малих хлопців, які колись лежали разом із ліхтариками під ковдрою, читаючи комікси, і розуміли причину, через яку вони завжди почувалися не такими, як усі: вони — супергерої.

Беньї зникає у темряві, а Кевін довго і з заздрістю дивиться йому вслід. Він знає, що дівчата закохуються в нього, бо він класно грає в хокей, а так загалом він — звичайний, посередній сімнадцятирічний чувак. А от Беньї не такий. Дівчата закохуються в нього із зовсім інших причин. У ньому є щось, що хочеться мати всім, щось зовсім не пов’язане з його грою на хокейній арені. Його очі завжди дають тобі зрозуміти, що він може полишити тебе будь-якої миті, якщо йому цього захочеться, він просто кине поглядом через плече. Беньї ні до чого не прив’язується, нічим не переймається. Кевін до смерті боїться самотності, а Беньї приймає самотність як щось природне. Ціле дитинство Кевін страшенно боявся, що одного дня він прокинеться і побачить, що другий супергерой зник. Що їхній зв’язок нічого не означав.

У Беньї тече інша кров, ніж у решти людей. Він зникає у лісі, прямуючи вниз до озера, і Кевін думає, що цей хлопець — єдина вільна істота з усіх його знайомих.

Сьогодні останній день, коли вони бачили один одного такими, як у дитинстві. І скоро він закінчиться.

21

Майя стежить за кожним рухом Кевіна, коли він знову заходить до будинку. Спершу він нагадує кошеня, якого залишили на вулиці в дощ. Покинутий і забутий, хоча Майя ще не зустрічала людини, яка була би постійно в центрі уваги більше за Кевіна. Наступної секунди він вихиляє на кухні дві склянки і кричить «НОКАУТ!» разом із Бубу й Аматом, стрибає за руку з Лютом, аж гуде підлога, і співає: «МИ ВЕДМЕДІ!».

Майя не помітила, коли саме він дав їй першу склянку з алкоголем, але друга тепер вже не така гидка. Кевін із Лютом змагаються, хто швидше вип’є, і Кевін щоразу перемагає. Майя зарозуміло посміхається і каже:

— Хокеїсти, що тут казати. Ви навіть випивати не можете без змагання.

Кевін дивиться їй в очі так, ніби вони тут одні — він, здається, сприйняв її слова як виклик.

— Принеси ще випити, — каже він Люту.

— Давай! Біжи, Люте, я засікаю час! — із сарказмом сміється Майя, плескаючи в долоні.

Лют біжить прямісінько в стіну. Кевін регоче, аж хапає ротом повітря. Майю захоплює, що він, здається, весь час живе теперішнім: на майданчику він думає лише про хокей, а за межами майданчика, здається, взагалі не думає ні про що. Він живе інстинктивно. Вона б хотіла бути схожою на нього.

Майя не знає, скільки вони випили, пам’ятає, що виграла в Люта, коли вони пили три шоти на швидкість, а потім стала на стілець і тріумфально підняла руки, ніби тримає велетенський кубок.

Кевіну подобається, що вона інакша. Що її очі завжди живі, весь час допитливі. Що вона, здається, знає, ким є. Він хотів би бути схожим на неї.

Ана перестає пити після першого ж шоту. Сама не знає чому, але Беньї зник, а вона хотіла прийти сюди лише через нього. Вона стоїть на кухні з Майєю, але між ними весь час протискаються інші. Ана бачить погляди старших дівчат — щось середнє між зневагою і погрозою, — коли Кевін сміється зі слів Майї. Вона відчуває руки Люта на своєму попереку і відступає все далі й далі в кут. Скільки б вона не шліфувала себе наждачним папером, скільки б не старалася бути меншою, вона ніколи не стане тут своєю.

Беньї іде кригою, поки не опиняється на середині озера. Стоїть, курить і дивиться, як за деревами згасає місто, будинок за будинком. Він злегка придавлює тверду шкаралупу льоду під ногами. Вже захолодна пора року, щоб отак виходити самому серед ночі, навіть для Бйорнстада. Беньї завжди, навіть дитиною, подобалося уявляти собі, як це — провалитися і зникнути під водою, в холоднечі й темряві. Йому було цікаво, чи там, унизу, біль стане не таким сильним. Дивно, але тато не вселив йому страху смерті, навпаки. Єдине, чого Беньї ніколи не розумів, — нащо старий мусив стрілятися з рушниці. Ліс, лід, озеро і холоднеча — у цьому місті є тисяча способів померти природною смертю.

Беньї не рушає з місця, поки від диму й мінусової температури в нього не заніміло тіло ззовні і зсередини, тоді повертається до міста, звертає у невеликий квартал вілл і цупить мопед. Він рушає у бік Геда.

— Чому ти не любиш хокеїстів? — питає Кевін.

— Тому що ви не надто шарите, — відсміюється Майя.

— Що ти маєш на увазі? — всерйоз цікавиться Кевін.

— Захист для паху ви винайшли на сімдесят років раніше, ніж шолом.

— Такі пріоритети, — усміхається він.

Вони далі п’ють. Коли змагаються, виграє Кевін. Він ніколи не програє.

«Комора» — погана назва для бару, особливо якщо він справді розмістився у коморі. Але, як часто повторює шеф Каті, у Геді нечасто почуєш, як хтось комусь каже: «А знаєш, у тебе НАДТО багата уява». На сцені грає гурт перед жменькою абсолютно незацікавлених чоловіків, поглибленого середнього віку і стану сп’яніння. Катя стоїть за барною стійкою, коли до неї підходить охоронець.

— У твого брата є мопед?

— Нема.

Охоронець кудахкає:

— Тоді попрошу, щоб він припаркувався з чорного входу.

Катя — середня сестра маленького братика, який одного чудового дня таки доконає їх усіх. Побачивши Беньї, вона лише зітхає. Невідомо, чи він сам шукає собі проблем, чи вони його знаходять, але зрозуміло лише, що окремо вони не існують. Йому пощастило, що тут нема його найстаршої сестри, бо вона б уже відірвала йому голову. Але Катя не сердиться — вона ніколи не вміла злитися, особливо на нього.

— Розслабся, я поверну мопед, — обіцяє Беньї, намагаючись усміхнутися, хоча сестра бачить, що він увесь вечір якийсь пригнічений.

— Я чула, ви сьогодні виграли. Ти чого тут? — питає сестра.

— Святкую, сама ж бачиш, — гірко відповідає Беньї, і Катя, перехилившись через стійку, міцно цілує його в голову.

— Ти був у тата?

Беньї киває. Її улюблений менший брат — вона добре розуміє, чому всі дівчата закохуються в нього. «Сумні очі, дике серце — від таких не варто чекати нічого, крім проблем», — каже їхня мама, а вона знає це з власного досвіду. Катя ніколи не ходила на могилу тата, жодного разу, але часом вона думає про нього: як він почувався, коли йому було так погано і нікому не можна було про це розказати. Це таке жахіття — мати велику таємницю і приховувати її від тих, кого любиш.

Коли Беньї розлючений, він приходить до молодшої зі своїх сестер, Ґабі, бавиться з її дітьми, поки з нього не виходить злість. Коли йому хочеться помовчати і подумати, він їде до найстаршої сестри, Адрі, до собачого притулку. А коли йому болить, він приїжджає сюди. До Каті. Щоб його погладили по щоці, а не висварювали.

— Постій трохи на барі, тоді я встигну закінчити справи в кабінеті. Поїдемо разом додому. Хлопці подбають про мопед, — каже Катя, киваючи на охоронців.

Завтра зранку двоє чоловіків, з якими неохоче вступають у дискусії, доставлять мопед власникові з поясненням, що водій «напевно, помилково забув його у Геді». А коли мопед привезуть, щоб полагодити, автомайстерня оплатить витрати. Як правило, серйозніших питань не виникає.

— І не лізь до пива! — наказує Катя.

Беньї обходить барну стійку, чекає, поки сестра вийде в кабінет, а тоді відкриває собі пиво. Музиканти на сцені лабають кавери старих рок-пісень, бо якщо хочеш грати в Геді, то мусиш грати саме це. Вигляд у них теж звичний — розтовстілі, невмілі посередності. Крім басиста. Той геть не схожий на посередність. Темне волосся, чорний одяг, і все одно він ніби світиться. Інші музиканти щосили витягають усе, що можуть, зі своїх інструментів, а він, здається, забавляється. Стоїть, затиснутий на площі метр на пів між підсилювачем і сигаретним автоматом, але пританцьовує там, ніби у власному королівстві. Ніби ця комора не стоїть на краю світу, а є його початком.

У тиші між двома піснями басист зауважує молодого бармена з розкуйовдженим волоссям. І здається, що в барі не залишається нікого, крім них двох.

Ана виходить з туалету, за дверима стоїть Лют. Навалившись своїм масивним тілом, він намагається протиснутися разом із нею всередину. Якби він не був таким п’яним, йому це, можливо, вдалося б, але Ана вислизає низом і вистрибує до передпокою, коли Лют хапається за раковину, щоб втриматися на ногах.

— Перестань! Бляха, я сьогодні зробив гольовий пас, мені що, нічого не перепаде?

Ана задкує, інстинктивно озираючись на всі боки в маленькому коридорі, ніби тварина в лісі у пошуках шляхів для втечі. Лют, махнувши рукою, насилу лепече:

— Я бачив, як ти дивилася на Беньї. Нічого. Але він сьогодні вже не прийде, він просто нарик, ти швари… шарви… ТИ ШАРИШ? Сьогодні ввечері на ЦЮ планету він не повернеться! Тож нафіг його, зусе… сосере… зосередься на МЕНІ! Я, бляха, зробив хо… гол… бляха, я ПАС зробив, і ми ПЕРЕМОГЛИ!

Ана захлопує двері перед його обличчям і біжить на кухню. Вона шукає Майю. Її ніде нема.

Беньї доливає собі пива на барі. Гурт закінчив грати, Катя поставила платівку з кантрі, Беньї так рвучко повертається до наступного клієнта, що мало не поцілює йому склянкою в обличчя. Басист усміхається. Беньї піднімає брови.

— Музикант у мене в барі, це ж треба. Що вам запропонувати?

Басист нахиляє голову.

— Віскі сауер?

Беньї всміхається від вуха до вуха.

— Ти, бляха, не знаєш, де сидиш? У Голлівуді? Можу налити «Джека» з колою.

Говорячи, Беньї робить коктейль і звично штовхає склянку по барній стійці до басиста. Той довго дивиться на неї, а тоді зізнається:

— Ет, вибач. Я зовсім не люблю віскі. Просто намагався виглядати крутим рокером.

— Слухай, круті рокери не п’ють віскі сауер, — пояснює йому Беньї.

Басист пригладжує рукою волосся.

— Якось я зустрів одного бармена, і він розповів, що коли довго стоїш по інший бік стійки, починаєш бачити людину як якийсь із алкогольних напоїв. Це ніби версія тотемних тварин, про яких говорять ворожки чи хтось такий. Шариш, про що я?

Беньї нестримно регоче. Таке нечасто буває.

— Ну, твоя тотемна тварина точно не віскі, це я тобі чесно кажу.

Басист киває і загадково нахиляється вперед.

— Насправді мене більше цікавлять штуки, які горять, а не які течуть. Казали мені, що ти можеш із цим допомогти.

Беньї вихиляє напій, приготований басисту, і киває.

— На що маєш охоту?

Амат і Бубу ніби й не збиралися виходити на подвір’я, вони просто там опиняються. Обидва не вміють веселитися на вечірках, не знають, як поводитися, тому нічого дивного, що вони беруться до чогось, що є для них зрозумілим. Чогось знайомого. Закінчується тим, що вони стоять у саду, кожен із Кевіновою ключкою, і по черзі забивають шайби.

— Як можна стати таким швидким, як ти? — питає п’яний Бубу.

— У школі треба багато втікати від таких, як ти, — відповідає Амат, напівжартома, але лише напів.

Бубу регоче — наполовину по-справжньому, а наполовину — ні. Амат помічає, що Бубу пробиває набагато сильніше, ніж усі вважають, — коли він може спинитися і спокійно прицілитися.

— Сорі, я… ти ж розумієш, що це просто жарти? Сам знаєш… така штука… основна команда шугає нас, а ми — вас…

— Ну, так. Так. Просто жарти… — бреше Амат.

Бубу ще сильніше забиває шайбу. Його переповнює сором.

— Тепер ти граєш у першій лінії. Будеш викидати мій одяг в душі, все навпаки.

Амат хитає головою.

— Бубу, від тебе так смердить, що я навіть не торкнуся твого одягу.

Бубу регоче, аж відлунює між будинками, тепер уже по-справжньому. Амат усміхається йому. Раптом Бубу тихо зізнається:

— До осені мені треба набрати швидкості. Бо пролечу.

Це останній сезон Бубу, далі він уже не потраплятиме до команди юніорів. У інших містах команди юніорів мають гравців віком до двадцяти років, але у Бйорнстаді не залишається стільки молодих хлопців після закінчення школи. Хтось виїжджає на навчання, хтось — працювати. Найкращих гравців переводять до дорослої команди, а для інших гра закінчується.

— Почнеш грати в основній! — робить спробу Амат, але Бубу лише сухо фиркає.

— Мене ніколи не візьмуть в основну команду. Це мій останній сезон, якщо не наберу швидкості. Потім — лише автосервіс у мого старого до кінця життя.

Амат нічого не каже, та й не потрібно. Кожен, хто дитиною грав у хокей хоч п’ять хвилин, знає, що єдине, чого просиш від всесвіту, — щоб можна було грати ще. Хочеться все більше й більше, бо ця гра поєднує в собі всі найкращі інгредієнти спорту: швидкість і силу, тотальну техніку і тотальну боротьбу, сто відсотків розуму і сто відсотків серця. Кращої гри нема. Як і більшої розкоші. Галюциноген, перед яким неможливо встояти. Амат глибоко вдихає і каже те, в чому ніколи б не зізнався комусь іншому:

— Бубу, я сьогодні боявся. Я дико боявся весь матч. Навіть не зрадів, коли ми виграли, просто відчув полегшення. Я… чорт, пам’ятаєш, як малим сидиш і бавишся біля моря? Це було так класно. Взагалі не думаєш, робиш те, що хочеш. Я досі так хочу. Я взагалі УЯВЛЕННЯ НЕ МАЮ, що буду робити крім хокею — я вмію тільки грати. А тепер… мені здається, ніби це стало…

— Роботою, — підказує Бубу, не дивлячись на Амата.

Амат киває.

— Просто я весь час боюся. Це ненормально?

Бубу хитає головою. Більше вони до цього не повертаються. Мовчки забивають шайби. Бах, бах, бах, бах, бах. Бубу прокашлюється і змінює тему.

— Можна в тебе одну штуку запитати?

— Давай.

— Як знати, що в тебе красивий член?

Амат витріщається на Бубу — може, він жартує? Здається, ні.

— Ти вже так навалився?

Бубу червоніє.

— Я… ну, я просто думаю про таку штуку: всі хлопці завжди триндять про цицьки. От мені цікаво, чи дівки говорять так само про наші члени? І звідки знати, чи в тебе він гарний? Ти думаєш, для дівок важливо, щоб він був красивий?

Амат швидко забиває три шайби. Бубу стоїть поруч, великий, як дерево, і однаково переляканий, як цуценя у ветеринара. Амат усміхається і плескає його по плечу.

— Знаєш що, Бубу? Мені здається, тобі треба менше думати. Нам усім треба менше думати.

Бубу киває і всміхається. Одному зараз п’ятнадцять, іншому — сімнадцять, через десять років вони будуть згадувати цей вечір, коли всі були на вечірці в будинку, а вони стояли на вулиці й стали друзями.

Ніч зоряна й чиста, дерева непорушні, хлопці стоять за коморою і курять. Насправді, Беньї не робить цього з незнайомцями, у більшості випадків це для нього інтимна, усамітнена дія, тож він сам не знає, чому цього вечора робить виняток. Можливо, через те, як басист створив свій простір на сцені. Він ніби рухався в інших сферах. Беньї впізнав їх. Або прагнув до них.

— Що ти зробив з обличчям? — питає басист, показуючи на шрам на підборідді.

— Хокей, — відповідає Беньї.

— То ти забіяка?

З його вимови зрозуміло, що він не з цієї частини країни. А із запитання можна зробити висновок, що приїхав він сюди вперше.

— Щоб це зрозуміти, треба шукати шрами не на обличчі. Краще перевірити на кісточках пальців, — каже Беньї.

Басист глибоко затягується, здуває чуба з чола.

— З усіх видів спорту, в яких я не бачу сенсу, хокей для мене — найнезрозуміліший.

Беньї хмикає:

— Здається, бас-гітара — це для тих, хто погано грає на гітарі?

Басист сміється так дзвінко, аж між дерев прокочується музика, — його сміх миттю влучає Беньї в голову і в груди. Вкрай небагато людей на таке здатні. Це ніби змішати текілу з шампанським.

— Ти завжди жив тут, у Геді? Хіба від такого малого міста не починається клаустрофобія? — усміхається басист.

Його погляд мандрує губами Беньї то засоромлено, то жадібно. Беньї випускає дим з кутика губ по щоці.

— Я живу в Бйорнстаді. Гед великий порівняно з ним. А ти що тут робиш?

Басист знизує плечима, намагається говорити байдуже, але в словах однаково пробивається біль.

— У цьому гурті співає моя двоюрідна сестра, їхній басист поїхав кудись на навчання, і вони запитали, чи не хочу я переїхати сюди, пограти з ними кілька місяців. Музиканти з них лажові, за виступ нам дають ящик пива, але я мав… у мене були тяжкі стосунки. Треба було поїхати геть.

— Ну, віддаленішого місця ти би навряд дістався, — мовить Беньї.

Басист слухає шум дерев, відчуває, як легко опускаються на руки сніжинки. У темряві ледь чути його голос:

— Гарніше, ніж я думав. У вас.

Беньї курить, заплющивши очі. Якби ж він викурив більше. Або напився. Тоді, може, він би наважився. Але зараз лише каже:

— Зовсім не так, як у твоїх краях.

Басист вдихає дим, який випустив Беньї. Киває, не підводячи погляду.

— Ми граємо наступної неділі. Якщо захочеш прийти… Це було б… я був би радий мати тут когось знайомого.

На стрункому тілі басиста злегка колишеться чорний одяг. Його рухи м’які й легкі, настільки вільні від напруження, що він здається невагомим. У лісі, повному хижаків, стоїть на снігу, ніби якийсь незнаний птах. Його подих холоднішає, коли досягає щоки Беньї. Беньї гасить недопалок пальцями і відступає на пару кроків.

— Треба йти, поки сестра не побачила, що я тут.

— Великий суворий хокейний забіяка — і боїшся сестри, — усміхається басист.

Беньї спокійно знизує плечима:

— Ти б теж її боявся. Подумай собі: хто навчив мене битися?

— Тоді побачимося в неділю? — гукає басист.

Беньї нічого не відповідає.

Майя стоїть на кухні і раптом помічає, що Ани нема. Вона іде її шукати. Хлопці бачать, як вона притуляється до стіни, щоб втримати рівновагу, коли всередині переливається алкоголь, — вона нагадує пінгвіна на крижині під час дрейфу. Лют нахиляється й шепоче Кевіну на вухо:

— Дочка спортивного директора, Кев, ти НІЗАЩО не переспиш із нею.

— Скільки ставиш? — посміхається Кевін.

— Сотню, — киває Лют.

Вони тиснуть один одному руки.

Потім Майя буде згадувати дивні деталі — як Кевін розлив на неї алкоголь і пляма нагадувала метелика. Ніхто не захоче про це слухати. Вони питатимуть про той вечір лише те, чи багато вона випила. Чи була п’яна. Чи тримала його за руку. Давала йому натяки. Чи добровільно пішла на верхній поверх.

— Заблукала? — усміхається Кевін, коли знаходить Майю на сходах.

Вона зробила три кола нижнім поверхом, шукаючи ванну. Тепер вона сміється і плескає в долоні. Про Ану Майя вже забула.

— Це якийсь ненормальний будинок. Ти що, у Гоґвортсі живеш? Скільки ж грошей у твоїх батьків?

— Хочеш подивитися верхній поверх? — питає Кевін.

Майя ніколи не перестане шкодувати, що пішла за ним сходами нагору.

Після восьмої чи дев’ятої спроби авто Каті неохоче заводиться.

— Переночуєш сьогодні в Адрі у притулку.

— Ні, відвези мене додому, — сонно просить Беньї.

Катя плескає його по щоці.

— Ну ні, малий, ти ж сам знаєш: ми з Адрі тебе любимо. Якщо прийдеш додому і мама ще раз почує, що від тебе тхне пивом і травою, то не стане в нас меншого братика.

Беньї рохкає, стягує з себе куртку, скручує її замість подушки і притуляється до вікна. Катя дражнячись штурхає його по руці під рукавом футболки, де в Беньї татуювання з ведмедем, і каже:

— Басист симпатичний. Думаю, ти знову скажеш, що він не на твій смак — як завжди про всіх говориш?

Беньї відповідає, не розплющуючи очей:

— Він не любить хокей.

Сестра сміється з його слів, але коли менший брат засинає, вона змахує сльози. Від його дитинства, ще з пісочниці і гойдалок, вона бачила, що на нього задивлялися дівчата. Вони мріють приручити його, бо відчувають, що це неможливо. Просто не розуміють, чому так.

Беньї виростав, і з кожним роком Катя бажала для нього іншого життя. В іншому місці, в інший час він, можливо, був би зовсім іншим хлопчиком. Лагіднішим, безпечнішим. Але не у Бйорнстаді. Тут він носить у собі надто багато прихованого, і тут у нього є хокей. Команда, хлопці, Кевін. Це для нього все, тому він мусить бути таким, яким вони хочуть його бачити. І це страшно.

Мати таємницю від тих, кого любиш.

Усі говорять про те, як це станеться. Медсестра у школі, бідолашний учитель на уроках статевого виховання, стривожені батьки, моралізаторські серіали, весь інтернет. Усі. І все життя ти точно знаєш, що має відбутися. І однаково ніхто не скаже тобі, що це станеться ось так.

Майя лежить на спині на ліжку Кевіна, вона вперше курить марихуану. Відчуття трохи інакші, ніж вона уявляла, тепло ніби має смак, дим потрапляє відразу вгору — в голову, а не в горло. Стіни заклеєні постерами з хокеїстами, на всіх полицях поскладані кубки, а в кутку стоїть старий платівковий програвач. Майя запам’ятає саме це, бо програвач не пасував до кімнати.

— Це давній, мого старого, мені подобається, як звучить, коли… оце потріскування, коли ставиш платівку… — каже Кевін, ніби перепрошуючи.

Він ставить платівку, вона не пам’ятає музики, лише потріскування. Через десять років, коли їй чутиметься таке потріскування з програвача у кутку бару чи в крамниці одягу на іншому краю світу, вона відразу повертатиметься у цю мить. Вона відчуває на собі тягар його тіла і сміється — це вона теж запам’ятає, — вони цілуються, і їй доведеться чути ці два запитання частіше, ніж будь-які інші за все своє життя: «Хто кого цілував?» і «Чи ти відповіла на поцілунок?». Він перший починає цілувати її. Так, вона теж його цілує. Але коли він стягує з неї штани, вона спиняє його. Він, здається, вирішує, що це гра, тому вона сильніше хапає його руку.

— Я не хочу, не сьогодні, я ще нікол… — шепоче вона.

— Та ні, хочеш, — наполягає він.

Її це розлютило.

— Ти глухий? Ні, кажу тобі!

Він сильніше стискає її зап’ястя, спочатку ледь відчутно, а потім міцно, аж до болю.

Катя повертає на вузьку дорогу, що веде до лісу, одразу за банером «Ласкаво просимо у Бйорнстад». Вони їдуть до собачого притулку. Ліхтарів нема, і коли Беньї, стрепенувшись зі сну, визирає у вікно, він не розуміє, що це він мигцем бачив.

— Зупинися, — бурмоче він.

— Що? — не розуміє Катя.

— ЗУПИНИ! — кричить Беньї.

Катя заскочено зупиняється. Її молодший брат уже відчинив двері і вибіг у темряву.

Усі говорять, як це буває. Ціле життя дізнаєшся найточніші подробиці: тебе підстережуть під час пробіжки чи під час відпочинку, вдарять і затягнуть у якийсь двір, чоловіки накачають тебе наркотиками в барі й замкнуть десь на околицях міста. Усі про це попереджають, раз за разом, попереджають усіх дівчат: «Таке може статися! Ось як буває!».

Але ніхто не каже, що це може статися саме так — із кимось, кого ти знаєш. Кому довіряєш. Із ким сміялася. У його дитячій кімнаті, під постерами з хокеїстами на стінах. І в цей час унизу буде купа шкільних друзів. Кевін цілує їй шию, відсуває її руку — вона запам’ятає, що він торкався її тіла, ніби воно їй не належало. Ніби він його заслужив, ніби її голова і решта тіла — окремі об’єкти, не пов’язані між собою. Про це ніхто не запитає. Вони будуть дізнаватися лише, чи достатньо вона протестувала. Чи була достатньо «зрозумілою».

— Перестань вимахуватися, ти ж сама сюди прийшла, чи як? — сміється він.

Вона намагається відштовхнути його руку, але він набагато сильніший. Пробує вивернутися з його хватки і встати з ліжка, але він притискає її коліном.

— Перестань, Кевіне, я не хо…

Його дихання відлунює їй у барабанні перетинки.

— Я обережно, обіцяю. Я думав, що подобаюся тобі.

— Подобаєшся… але ще не… перестань, будь ласка!

Вона з таким відчаєм відштовхує його руку, що в нього на шкірі залишаються дві глибокі подряпини. Вона запам'ятає, як виступають краплини крові, повільно-повільно, але він, здається, навіть не помічає цього. Він сильно придавлює її своєю вагою, не докладаючи зусиль, і раптом його голос різко міняється.

— Бляха, чого ти! Перестань вимахуватися! Я можу піти вниз, привести сюди будь-яку дівку і трахнутись із нею!

З останніх сил Майя вивільняє руку і щосили дає йому ляпаса.

— То йди! Давай! ПУСТИ МЕНЕ!

Але він не відпускає. Його очі наливаються чорнотою. Здається, той хлопець, з яким вона жартувала весь вечір, кудись зник. Коли вона пробує відсунути його руку, він другою рукою, ніби обценьками, стискає їй горло і затуляє пальцями рота, коли вона пробує закричати. Від нестачі кисню вона кілька разів мало не втрачає свідомість, але запам’ятає дивні деталі, про які ніхто не запитає: наприклад, від блузки відірвався ґудзик, коли він розірвав її, і вона почула, як той упав і відскочив від підлоги десь у кімнаті. Усе, про що вона подумала: «Як я потім його знайду?».

Її запитають про алкоголь і марихуану. Але не запитають про бездонний жах, який ніколи її не покине. Про цю кімнату з платівковим програвачем і постерами, з якої вона ніколи так і не зможе вибратися. Про ґудзик десь на підлозі, про паніку, яка вічно буде її переслідувати. Вона беззвучно плаче під вагою його тіла, мовчки кричить крізь долоню, яка затуляє їй рота.

Для ґвалтівника злочин триває кілька хвилин. Для жертви він ніколи не закінчиться.

22

Триває суботня ніч, усе вже відбулося. Просто Ана поки що цього не знає. Їй відомо лише, що старші дівчата на кухні зневажливо засміялися з неї, коли вона запитала, де Майя.

— Та мала сучка? Вона пішла з Кевіном. Не хвилюйся, мала, він її викине, щойно закінчить — дрібну рибку ніхто тут не тримає.

Їхній регіт пропалює дірку їй у легенях, горло стискається. Ана, звісно, могла би далі шукати свою найкращу подругу… Кілька хвилин вона тримає в руці мобільний, не набираючи Майю. Але злість бере гору. Небагато розчарувань можуть зрівнятися з тим, коли вперше твоя найкраща подруга лишає тебе через хлопця, і немає сумнішої прогулянки, ніж та, коли сама в п’ятнадцять повертаєшся з вечірки.

Ана і Майя зустрілися ще дітьми, коли врятували одна одній життя: Ана витягнула подругу з крижаної ополонки, а та натомість витягнула Ану з самотності. Вони багато в чому були протилежностями, але обидві любили дурнувато танцювати, голосно співати і ганяти на скутері. Цього достатньо. Найкращі подруги. Сестри по духу — «sisters before misters». Вони давали багато взаємних обіцянок, але найважливішою була — «ми ніколи не залишимо одна одну».

Дівчата не припиняють сміятися над Аною. Щось кажуть про її одяг і фігуру, але Ана вже не слухає, вона все це чула у шкільних коридорах і читала в коментарях. З-за рогу, хитаючись, виходить Лют, помічає Ану, але вона лише бурмоче: «Забирайся до чорта». Хай вони пропадуть. Усі разом.

Дійшовши до вхідних дверей, вона востаннє думає, чи не подзвонити Майї. Може, пройтися верхнім поверхом, пошукати її. Але ні, вона більше не буде випрошувати для себе уваги. Навіть у місті, де сніг вкриває землю три чверті року, стає нестерпно холодно в тіні когось, хто виявився трохи більш популярним за тебе. Ана ставить мобільний на беззвучний режим і кидає його в сумку. Людство знає багато отрут, але нема нічого сильнішого за гордість.

Побачивши Амата, Ана торкається його плеча. Той настільки п’яний, що не зміг би прочитати верхній рядок на таблиці в окуліста. Ана зітхає.

— Якщо побачиш Майю, скажи їй, що я вже не можу чекати, коли вона вирішить, чи любить арахіс.

Амат спантеличено лепече:

— Де… чи… тобто що… чи… хто?

Ана закочує очі.

— Майя. Скажи їй, що я звалюю.

— Де во… а де вона?

Від цього питання його погляд прояснюється, по голосу чути, що він тверезішає. Ана навіть трохи шкодує його.

— Амате, ну я тебе прошу, ти не доганяєш? Спробуй пошукати у Кевіновій спальні!

Амат почувається розбитим на тисячу невидимих уламків, але Ана не має сил затриматися. Вона не хоче залишатися в будинку, бо сама розривається. Захлопує за собою двері, і нічний холод лагідно гладить їй щоки. Дихати відразу стає легше, удари серця стишуються. Ана виросла не в чотирьох стінах, і всередині будинку почувалася ніби у в’язниці. Підтримувати соціальні взаємини, намагатися мати друзів, бути прийнятою, вічно голодувати і шліфувати себе, щоб бути меншою, — від цього в неї починається клаустрофобія. Вона рушає дорогою через темний ліс і почувається там незмірно безпечніше, ніж у будинку з натовпом людей. Природа ніколи її не кривдила.

За зачиненими дверима на верхньому поверсі вілли сім’ї Ердаль залишиться єдина таємниця, яку Майя приховає від своєї найкращої подруги. Вона до останнього, навіть коли вже не могла дихати під Кевіном, переконувала себе в одному: «Не треба боятися. Ана мене знайде. Вона ніколи мене не лишає».

Амат ніколи не зможе пояснити причини своїх дій. Можливо, ревнощі. Самовпевненість, імовірно. Вірогідно, комплекс неповноцінності. Закоханість, це вже точно. Сходи охороняють двоє юніорів, і коли вони кажуть, що Аматові не можна нагору, він несподівано для них і для самого себе ричить: «ВИ, бляха, в якій лінії граєте?».

За всі роки в дитячій і молодшій команді, Аматові казали, що в нього найспритніші ноги, але зараз його виручили не ноги, а зір. Його очі завжди були швидшими за погляди інших, він встигав більше побачити, запам’ятовував кожну деталь кожного нападу. Позиції захисників, рухи воротаря, найменший порух — зафіксовано кутиком ока, коли товариш по команді ставив ключку на лід.

Юніори налякано відсахуються. Сходи нагору ідуть з трьома поворотами. На стінах верхнього коридору висять фото сім’ї Ердаль, біля них — фото самого лише Кевіна, всюди його знімки. У хокейному спорядженні у віці п’яти років. У шість років. У сім. Та сама усмішка щороку. Той самий погляд.

Амата будуть запитувати, що саме він чув. Де саме він перебував. Він ніколи не зможе відповісти, на що він зреагував: чи то було «ні», або «перестань», або приглушений відчайдушний крик, затиснутий долонею. Можливо, нічого з переліченого. Може, він відчинив двері інстинктивно. Його запитають, чи був він п’яний. Будуть пильно дивитися обвинувальним поглядом і питати: «Чи правда, що ти вже багато років закоханий у цю дівчину?». Амат зможе відповісти лише одне: що в нього прекрасний зір. Його погляд навіть спритніший за ноги.

Амат натискає на клямку, стоїть у дверях до Кевінової кімнати. Він бачить насильство і розірваний одяг. Сльози і червонясті сліди від хлопцевих пальців на шиї дівчини. Тіло однієї людини, яке використовує тіло іншої людини проти її волі. Він усе це бачить, і потім йому будуть снитися найдивніші деталі — наприклад, які постери і які гравці НХЛ були на стінах. Амат запам’ятає це з надзвичайно простої причини. Над його ліжком на стіні приклеєні такі самі постери.

Кевін на дві секунди втрачає пильність, коли Амат вривається крізь двері. Майї цього достатньо. Вона запам’ятає свій рух не як швидку реакцію, а як боротьбу на життя або смерть. Інстинкт виживання. Їй вдається достатньо сильно вдарити Кевіна коліном, щоб відтиснути його тіло з себе. Вона з усієї сили б’є його по шиї і вибігає геть. Майя не знає, як вибирається з кімнати, кого минає на шляху, чи відштовхує юніорів, які пильнують сходи. Можливо, на вечірці всі вже надто п’яні й не помічають її, а може, просто роблять вигляд, що нічого не бачать. Вона вивалюється з дверей і біжить.

Рік уже на півдорозі до березня, але сніг обліплює Майї ноги, коли вона бреде серед темряви узбіччям, сльози ще теплі, коли крапають з повік, але на підборідді замерзають на крижинки. «У цьому місті жити неможливо, тут можна тільки виживати», — часто каже її мама. Сьогодні вночі ці слова по-справжньому правдиві.

Майя щільніше загортається в куртку, вона навіть не знає, як та на ній опинилася; блузка розірвана, на шиї і зап’ястях уже видно синці — темні сліди від пальців. Позаду Майя чує голос Амата, але не сповільнює руху, він, ледве дихаючи, бреде по снігу ще кілька кроків, а тоді падає на коліна. Амат, п’яний і розбитий, вигукує її ім’я. Врешті Майя обертається, стиснувши кулаки, не зводить з нього погляду, тепер з очей ллються сльози приниження і люті.

— Що сталося? — шепоче Амат.

— Ти, бляха, не бачив, що сталося? — відповідає вона.

— Нам треба… ти мусиш…

— Що? Що мушу, Амате? Бляха, ну що я МУШУ?

— Розказати комусь… поліції… або комусь, ти мусиш…

— Не має значення, Амате. Мої слова не мають значення, мені все одно ніхто не повірить.

— Чому?

Вона витирає очі рукавичкою, яка темніє від підводки. Амат тепер також плаче. Їм обом по п’ятнадцять, і за один вечір їхній світ розлетівся на друзки. Їх минає якийсь автомобіль, погляд Майї відбивається у світлі фар. Коли світло зникає, її очі гаснуть, і разом з тим згасає щось усередині.

— Тому що це довбане місто хокеїстів, — шепоче вона.

Амат так і стоїть навколішки в снігах, поки Майя віддаляється узбіччям. Останнє, що вона минає, перед тим як її огортає темрява, — банер зі словами «Ласкаво просимо у Бйорнстад».

Потім її вже не видно.

Ана штовхає двері до будинку, вони без жодного скрипу ковзають на щойно змащених петлях. Тато спить, а мама з ними вже не живе. Вона виходить через кухню до комірчини, мисливські собаки зустрічають її, тицяючись холодними писками і гарячими серцями. Ана робить так, як робила тисячу разів у дитинстві, коли в будинку смерділо алкоголем, а батьки кричали одне на одного. Вона ночує разом із тваринами. Бо тварини ніколи її не кривдили.

Людям, які ніколи не жили там, де темрява і холод — це норма, а все інше — виняток, важко зрозуміти, як можливо знайти замерзлу на смерть людину в розстебнутій куртці, а часом і без куртки. Проте коли стає справді холодно, кровоносні судини стискаються і тіло з усіх сил намагається не пускати кров до замерзлих частин, щоб вона не замерзала на шляху до серця. У хокейній команді, гравець якої відбуває штраф і яка мусить продовжувати гру в меншості, відбувається те саме: ресурси в пріоритеті, гра ведеться вибірково, захищаєш серце, легені й мозок. Коли тобі врешті пробивають оборону, коли ти переохолоджуєшся, команда розпадається, воротар пропускає голи, захисники перестають розуміти одне одного, і ті частини тіла, які раніше були закриті для циркуляції крові, знову в грі. Саме тоді, коли тепла кров від серця тече по заледенілих ногах і руках, людина відчуває неймовірну хвилю тепла. Тому їй здається, що стало надто спекотно, і вона починає роздягатися. Далі холодна кров повертається до серця, і це кінець. Щороку або раз на два роки у Бйорнстаді хтось напідпитку повертається з вечірки додому навпростець через лід або губить дорогу в лісі, сідає на хвилину відпочити, а наступного ранку його знаходять замерзлим у сніговому заметі.

Дитиною Майя часто думала, чому її тато з мамою — найбільш зациклені на безпеці батьки — вирішили жити саме тут. У місці, де сама природа щодня намагалася вбити їхню доньку. Подорослішавши, Майя зрозуміла, що всі ці попередження «не ходи сама по кризі», «не йди сама до лісу» більше, ніж будь-що інше, створюють передумови для командного спорту. Всі діти у Бйорнстаді виростають під постійні попередження, що смерть чигає на них, якщо вони будуть одні.

Майя пробує зателефонувати Ані, але та не відповідає. Вона не може змусити себе йти головною вулицею через місто, тому щільніше загортається в куртку і рушає стежкою через ліс.

Коли повз неї у темряві проїжджає автомобіль і гальмує за п’ятдесят метрів, на Майю з усією силою накочується паніка. Через адреналін її тіло миттєво реагує певністю, що зараз хтось вибіжить, схопить її і знову зробить із нею те, що вже сталося.

Одне з того, що втратила дівчинка цієї ночі, — місце, де можна не боятися. Таке місце є в кожного з нас, поки його в нас не забирають. І можливо, що вже й не повернуть. Тепер Майя буде відчувати страх усюди.

Беньї щойно прокинувся, але бачить її за вікном автомобіля. Цією дорогою вночі ніхто з власної волі не ходить, він помітив, що вона накульгує. Беньї наполягає, щоб Катя зупинила, вискакує в темряву, перш ніж авто пригальмувало до кінця. Майя ховається за деревом. На морозі не вдасться так стояти довше хвилини, мусиш трохи рухатися, щоб циркулювала кров, хочеш цього чи ні. Беньї з сестрами полював у цих лісах відтоді, як підріс настільки, щоб могти втримати рушницю, тому він її бачить. Майя знає, що він її бачить. Катя гукає його з автомобіля, і, на подив Майї, Беньї кричить:

— Тут нікого нема, сестричко. Пробач. Я бачив… подумав, що бачив… ех, я щось перекурився!

Майя дивиться йому просто в очі, Беньї стоїть на відстані десяти кроків, їхні сльози замерзають з однаковою швидкістю. Але він лише киває у темряву, повертається і зникає.

Він сам надто добре знає, як це — ховатися, і тому не хоче виказувати іншого.

Коли задні червоні вогні автомобіля зникають у темряві ночі, Майя все ще стоїть, притулившись чолом до дерева і заходиться риданням без схлипування і без сліз. Її серце перестало битися, хоча вона далі стоїть на ногах.

У Бйорнстаді є тисяча способів померти. Особливо всередині.

23

Петер і Міра прокидаються радісними. Сміються. Саме так вони запам’ятають той день і будуть ненавидіти себе за це. Найжахливіші події в нашому житті мають схожий вплив на сім'ю: ми завжди найчіткіше пам’ятаємо останні радісні миті перед тим, як усе перетворюється на руїни. Секунда перед ударом, морозиво на автозаправці саме перед катастрофою, останній заплив на відпочинку перед тим, як повернешся додому й дізнаєшся страшний діагноз. Пам’ять повертає нас у ті найкращі хвилини, ніч за ніччю, і запитує: «Чи можна було щось зробити по-іншому? Як можна було просто радіти в цей час? Якби можна було знати про те, що станеться, чи вдалося б запобігти цьому?».

Перед трагедією усі ми маємо тисячу різних бажань, а після неї — лише одне. Коли народжується дитина, батьки мріють, що вона буде найунікальнішою, але коли дитина хворіє, у батьків раптом залишається лише одна мрія — щоб у неї все було нормально. Багато років після смерті Ісака Міра і Петер мучилися через докори сумління щоразу, коли сміялися. Вони досі можуть спинитися від сорому, коли почуваються щасливими, і роздумують, чи можна вважати зрадою те, що їхнє життя продовжується, коли їхній син їх покинув. Один із найжахливіших ефектів горя полягає в тому, що ми почуваємося егоїстами, коли не горюємо. Неможливо пояснити, які зусилля потрібні, щоб продовжувати життя після похорону, щоб з’єднати сім’ю з уламків, жити зі шрамами. То про що врешті починаєш просити? Просиш про добрий день. Просто один добрий день. Кілька годин забуття.

Тому сьогодні, на ранок після хокейного матчу, Петер і Міра прокидаються радісними. Сміються. Петер насвистує на кухні, а коли Міра виходить з душу, вони цілуються так, як цілуються дорослі, коли забувають, що вони вже батьки. Лео, якому дванадцять, кривиться і вибігає з-за столу. Мама з татом сміються, їхні губи ще так близько. Просто один добрий день.

Майя чує їх зі своєї кімнати, вона лежить у ліжку, щільно загорнувшись у ковдру. Батьки ще навіть не знають, що вона повернулася, думають, що Майя ночує в Ани. Коли вони заглянуть до її кімнати і здивуються, Майя пояснить, що захворіла, а насправді вона вдягнена у дві тренувальні форми, щоб лоб став достатньо гарячим. Вона не може розповісти батькам правду, не може так безсердечно з ними повестися, вона знає, що цього їм не пережити. Майя розмірковує не як жертва, над якою вчинили насильство, а як той, хто скоїв злочин: усі її думки лише про те, що ніхто ніколи не повинен дізнатися і що треба приховати всі докази. Тому, коли тато повезе Лео на тренування, а мама поїде по покупки, Майя прокрадеться до ванної і відпере одяг, у якому була вчора, щоб ніхто не побачив плям. Вона покладе розірвану блузку в пакет і рушить до виходу. Але на порозі зупиниться і кілька годин стоятиме перед дверима, тремтячи від страху. Вона так і не наважиться піти до сміттєвого бака.

Тисяча бажань було вчора, сьогодні — лише одне.

Кожна сестра Беньї спілкується по-своєму. Молодша, Ґабі, — говорить, середня, Катя, — слухає. Старша, Адрі, — кричить лайкою. Якщо маєш молодших двох сестер і брата, а батько йде до лісу з рушницею і не вертається, стаєш дорослішою значно швидше, ніж потрібно, і, може, жорсткішою, ніж насправді хочеться.

Адрі не дозволяє Беньї виспати похмілля і будить його, щоб він допомагав їй із собаками аж до обіду. Закінчивши роботу, Адрі тягне брата до підсобки, перебудованої на невеликий тренажерний зал, і змушує піднімати тягарі, поки він не проблюється. Беньї не ниє. Він ніколи не ниє. Ще кілька років тому Адрі відтискала прес більше разів, але коли він її наздогнав, то швидко зумів добряче випередити. Адрі бачила, як він перекидав дорослих чоловіків у «Коморі», коли вони сказали щось криве про Катю. На самоті сестри часто про це говорять — про те, що бачать в очах свого меншого брата, коли він не на жарт злиться. Їхня мама завжди каже, що «невідомо, яким би став цей хлопець, якби не хокей», але сестри добре знають, що з нього вийшло б. Вони бачили таких чоловіків у «Коморі», і в тренажерному залі, і в тисячі інших місць. У них зіниці тонуть у темряві.

Хокей дав Беньї прив’язаність, структуру, правила. Але передусім оцінив його найкращі риси: неймовірно добре серце й абсолютно незламну відданість. Сфокусував його енергію на тому, щоби щось створити, а не зруйнувати. Беньї все дитинство спав, тримаючи ключку, і часом Адрі здається, що він і зараз так спить.

Коли менший брат відпускає штангу, скочується з лавки і втретє блює, Адрі подає йому пляшку з водою і сідає поруч на табуретку.

— Ну. В чому проблема?

— Просто я перепив, — стогне Беньї.

У нього дзвонить мобільний. Цілий день чути дзвінки, але Беньї не відповідає.

— Який ти осел — я не про живіт, а про проблему ось тут, — стогне вона і тицяє його у скроню.

Беньї витирає рота тильним боком долоні й малими ковтками п’є воду.

— Та є одна… справа. З Кевіном.

— Посварилися?

— Типу того.

— Ну?

— Просто херня.

Телефон далі дзвонить. Адрі знизує плечима і лягає на лавку. Беньї стоїть позаду, пильнує штангу, коли вона її відтискає. Йому завжди хотілося, щоб сестра далі грала в хокей, вона б вибила все лайно з юніорів. У дитинстві вона кілька років грала в жіночій команді Геда, але врешті мамі стало заважко возити її туди й назад кілька вечорів на тиждень. У Бйорнстаді жіночої команди нема і не було. Беньї часом думає, якою крутою могла б стати його сестра. Вона розуміє гру, кричить на нього за ті самі тактичні помилки, що й Давід. І вона любить цю гру. Як і її брат. Закінчивши зі штангою, Адрі поплескує його по щоці:

— Ви, хокеїсти, нагадуєте собак. Щоб зробити якусь дурницю, вам потрібна лише нагода. А щоб зробити щось добре, мусить бути привід.

— І що? — бурмоче Беньї.

Адрі всміхається і показує на телефон.

— Братику, перестань морозитися і поїдь до Кевіна, поговори з ним. Бо якщо я ще раз почую дзвінок мобільного, ця штанга полетить тобі в голову.

Амат телефонує Майї десять разів. Сто разів. Вона не відповідає. В Амата далі перед очима кожна деталь, він так напружено думає про те, що сталося, аж намагається переконати себе, що йому, можливо, здалося. Що це непорозуміння. Боже, це було б так чудово, якби все, про що він думав, виявилося несправжнім. Він же був таким п’яним. І ревнував. Амат знову і знову набирає номер Майї, але нічого не каже на автовідповідач. Не надсилає повідомлення. Іде в ліс і бігає там, аж поки його не нудить, поки він не втомлюється настільки, щоб не мати сили думати, він бігає весь день, щоб увечері впасти від утоми.

Кевін стоїть у подвір’ї. Всі хокеїсти звикли грати попри біль У всіх є якась травма. Розтягнутий пах, вивихнуте зап’ястя, зламаний палець. Не минає й тижня, щоб хтось із команди юніорів не сказав, як чекає того часу, коли виросте і зможе грати без ґраток на шоломі. «Роздовбав би цей візок із супермаркету!» І хоч усі бачили, що сталося з гравцем основної команди, якому заїхали шайбою і ключками по обличчю, вони цього не боялися, а навіть прагнули. Ще малими вони бачили гравця, якому після матчу наклали двадцять швів на розірвану і пошматовану половину щоки, але коли хтось запитав у нього: «Це дуже боляче?», він лише посміхнувся: «Ну, так, трохи пече, коли снюс у роті».

Недільний вечір, вілла сім’ї Ердаль ідеально прибрана, порожня й тиха. Кевін стоїть у подвір’ї, забиває шайбу за шайбою. Ще хлопчиськом він навчився грати, не зважаючи на біль. Навіть отримувати від болю задоволення. Кровотечі, переломи, рани, струс мозку — це ніколи не впливало на його гру. Але цього разу все інакше. Через дві подряпини на руці шайби летять вище воріт.

Вхідні двері незамкнені, Беньї проходиться віллою і відзначає, що крім сліду на дверях до підвалу, в які хтось добряче гримнувся на п’яну голову, будинок виглядає як завжди. Так, ніби тут ніхто не живе. Беньї стоїть у дверях на терасу, дивиться, як Кевін запускає шайби на сусідські клумби, ніби б’є наосліп. Коли вони зустрічаються поглядами, Кевінові очі налиті кров’ю і розлючені.

— Нарешті! Я тобі тисячу разів дзвонив!

— Я прийшов, — каже Беньї.

— Ти маєш відповідати, коли я тобі дзвоню! — шипить Кевін.

Беньї говорить повільно, брови загрозливо насуплені.

— Здається, ти переплутав мене з Лютом або з Бубу. Я тобі не слуга. І відповідаю, коли хочу.

Кевін штовхає його кінцем ключки. Вона тремтить від його гніву.

— Ти накурився до відключки, чи що? У нас фінал за тиждень, а всі поводяться так, ніби достатньо того, що вже маємо. Ми мусимо зібрати чуваків і пояснити, чого я вимагаю від них цього тижня! Ти маєш бути на місці! Я не стану терпіти, Що ти розчиняєшся, як дим, коли команда найбільше тебе потребує!

Беньї не певен, чи Кевін, кажучи про дим, пожартував, чи він справді такий дурний, що не розуміє іронії. З Кевіном ніколи цього не знаєш. Він один із найрозумніших і водночас найдурніших серед знайомих Беньї.

— Ти знаєш, чому я звалив з вечірки.

Кевін фиркає.

— Аякже, ти ж, бляха, святий серед нас.

Беньї ні на мить не відводить чіпкого погляду. Коли Кевін не витримує і відводить очі, він запитує:

— Кев, що вчора сталося?

Кевін сміється, розвівши руками:

— Нічого. Всі понапивалися. Сам знаєш, як це буває.

— Що сталося з рукою?

— Нічого!

— Я бачив Майю в лісі. Це не виглядало як «нічого».

Кевін розвертається, ніби збирається вдарити Беньї ключкою. Губи його тремтять, зіниці розгорілися.

— То ТЕПЕР тобі це цікаво? А тобі що до того? Ти вчора тут не був! Тобі більше подобається звалити в Гед і зависати там, а не побути з друзями! З твоєю КОМАНДОЮ!

Беньї мовчить і не відводить погляду від вій Кевіна. Той знову опускає очі й б’є по шайбі, вона пролітає так високо над воротами, що могла би підійти під категорію мисливської зброї. Кевін бурмоче:

— Мені бракувало тебе вчора.

Беньї не відповідає, від цього Кевін завжди втрачає самовладання, тому кричить:

— Беньї, тебе ТУТ не було! Тебе НІКОЛИ нема, коли ти мені потрібен! Лют заблював цілу кухню, хтось звалився на двері до підвалу, там залишився великий слід! Ти не доганяєш, що буде, коли повернеться мій старий і побачить це? Ти доганяєш чи вже прокурив собі все на…

— Мені плювати на твого старого. Я хочу знати, що вчора сталося, — перебиває його Беньї.

Кевін швидко ступає п’ять кроків і б’є ключкою по перекладині воріт. Ключка ламається на два гострі, як ніж, снаряди, один з них пролітає на відстані витягнутої руки біля обличчя Беньї, але той навіть не кліпає.

— ПЛЮВАТИ? ТОБІ ПЛЮВАТИ НА МОГО СТА… ти, бляха, невдячне… хто десять років платив за твої ковзани, і ключки, і спорядження? Тобі й на це плювати? Думаєш, твоя стара могла б за це заплатити? Бляха, мій старий правду казав. Він ЗАВЖДИ казав! Ти, Беньї, паразит, ти, бляха, паразит. Можеш лише наживатися на комусь!

Беньї ступає два кроки вперед, лише два. Обличчя закам’яніло.

— Кев, що сталося вчора?

— Що ти хочеш? Що? Це поліцейський допит? У тебе проблеми?

— Не будь слабаком, Кев.

— Це ТИ мені говориш? Смієш говорити, хто тут СЛАБАК? Та це ти, бляха… це ти…

Беньї так швидко рушив на Кевіна, що останні слова той видихнув йому в обличчя. Їхні очі тепер на віддалі двох сантиметрів. Беньї не кліпає.

— Що? Хто я, Кев. Кажи.

У Кевіна пульсує шкіра, сльозяться очі, шия почервоніла, а з одного боку видно синець, ніби від сильного удару кулаком від когось з малими руками. Кевін відступає назад, піднімає шматок розламаної ключки і жбурляє її у ворота, аж чутно віддзвін металу.

— Геть з мого дому, Овіч. Ти вже нажився на моїй сім’ї.

Він не обертається, щоб подивитися вслід Беньї. Навіть коли грюкають вхідні двері.

Вони повертаються додому пізно. Будинок у такому самому стані, як був, коли вони їхали. Син вдає, що вже спить, вони не стукають до його кімнати. На лавці на кухні тато знаходить два аркуші А4 в клітинку, Кевін ретельно розписав статистику кожного періоду матчу. Хвилини гри, кидки, передачі, голи, чисельно гра в більшості і меншості, володіння шайбою, порушення, помилки. Кілька хвилин тато сидить у світлі самої лише лампи, на його обличчі усмішка, яку він уже давно нікому не дозволяє бачити. Він такий гордий, що інший чоловік, більш імпульсивний, на його місці піднявся б нагору і поцілував сина, що спить, у чоло.

Мама помічає те, чого не бачить тато. Картини висять не в тому порядку, бо прибиральниця їх переплутала. Стіл у вітальні стоїть криво. Забутий шматочок целофанової плівки, який застряг під одним кутом дивану. А передусім вона помічає слід на дверях до підвалу.

Поки її чоловік сидить на кухні, вона глибоко зітхає і щосили гримає валізою по дверях. Він миттю прибігає, але вона тільки перепрошує і каже, що перечепилася й випустила з рук валізу. Він допомагає їй встати, обіймає і шепоче:

— Люба, не засмучуйся, це лише двері до підвалу, просто буде невеликий слід.

Потім показує їй акруші й каже:

— Вони виграли!

Вона сміється йому в сорочку.

24

Коли у школі спрацьовує сигналізація з самого ранку в понеділок, охоронна фірма не викликає поліцію, бо їм однаково знадобиться кілька годин, щоб доїхати. Натомість вони телефонують до однієї з учительок. І, звісно, не випадково вибирають ту, чий молодший брат якраз працює в їхній агенції, щоб тому не довелося ще їхати по свої ключі. На порожній стоянці вчителька виходить з автомобіля, піднімає комір пальта і втомлено глипає:

— Часом ти буваєш такий ледачий, аж мені здається, що своїх дітей ти всиновив.

Брат регоче.

— Ну добре вже, не ний, ти сама завжди кажеш, що я тобі рідко дзвоню!

Учителька фиркає, бере в брата ліхтарик і відчиняє двері до школи.

— Думаю, це просто на задньому дворі сніг знов упав з даху на сенсори сигналізації.

Вони йдуть по коридору, не вмикаючи світло; якщо хтось пробрався у школу, лампи в тій секції засвічуються автоматично. Але який ідіот стане вриватися до школи з самого ранку в понеділок?

Беньї прокидається від різкого світла, хоча лампи вже були увімкнені. Спина хрустить. У роті присмак самогонки й дешевих горішків-чилі, а це привід розхвилюватися, бо він не пригадує, щоб їв якісь горішки-чилі. Беньї сонно кліпає, піднімає руку і прижмурившись намагається поглянути на того, хто світить ліхтариком йому в очі. Вона не мусила світити йому в очі, але треба було якось розбудити його, а торкатися до нього не хотілося через надто сильний сморід.

— Ти, напевно, жартуєш, — зітхає вчителька.

Беньї сповзає з двох лавок, на яких він спав у класі. Розводить руками, ніби найбільш втомлений чарівник на світі.

— Директор мені казав, що треба приходити вчасно. Тому… та-дам! А зараз… котра година?

Він лапає по своїх кишенях. Годинника там нема. Уривчасті спогади про минулу ніч наводять на можливе пояснення, що годинник він також пропив. Який ланцюжок думок довів його до ідеї завершити свою маленьку одіссею проникненням до школи, тепер також пригадується уривчасто, але Беньї впевнений, що тоді ця ідея здалася йому фантастичною.

Учителька мовчки виходить, Беньї бачить, як вона в коридорі говорить із охоронцем. Той напише, що це був помилковий виклик, бо брати завжди роблять так, як їм наказують старші сестри, і це не залежить від віку. Вчителька повертається до класу і відчиняє два вікна, щоби провітрити кімнату. Понюхавши куртку Беньї, вона кривиться.

— Тільки не кажи, що ти приніс до школи наркотики.

Беньї робить слабку спробу підняти руку:

— Та в мене, в мене… в мене навіть думки такої НЕ БУЛО! У школі з наркотиків ніякої користі. Я свої наркотики ношу всередині. Хочеш потанцювати?

Він підхоплюється з лавки і, хихочучи, падає спиною на підлогу. Вчителька присідає поруч і нахмурено дивиться на Беньї, аж поки він не замовкає. Тоді вона каже:

— Якщо я розповім про це директору, йому доведеться відсторонити тебе від навчання. Може, навіть виключити зі школи. Можна сказати тобі дещо, Беньяміне? Іноді мені здається, що ти саме цього й хочеш. Ти наче намагаєшся показати цілому світові, що в твоєму житті немає таких речей, яких тобі не під силу зруйнувати.

Беньї не відповідає. Вчителька подає йому куртку.

— Я вимкну сигналізацію, а тоді пропущу тебе до спортзалу, там можеш прийняти душ. Пахне від тебе, якщо чесно, так, що я навіть думаю, чи не викликати ще й службу винищення шкідників. У тебе в шафці є чистий одяг?

Беньї робить спробу всміхнутися, коли вчителька допомагає йому встати.

— Щоб мати належний вигляд, коли прийде директор?

Вона зітхає.

— Я нічого не розповім. Можеш сам руйнувати своє життя. Я не збираюся допомагати тобі.

Він дивиться їй в очі і вдячно киває. Раптом його голос починає звучати по-дорослому, а погляд стає як у чоловіка, а не хлопчиська.

— Вибачте, що називав вас «солоденька». Це було негарно. Я так більше не буду. Інші хлопці з команди теж.

Беньї чухає потилицю, і Жанетт майже шкодує, що чесно відповіла Адрі, коли вони зустрілися в барі у Геді й та запитала, як у Беньї справи у школі. Але вона знає, що він каже правду, коли обіцяє, що більше ніхто з команди не називатиме її так, і їй стає цікаво, як йому вдається мати такий авторитет серед інших. Одне слово Беньї — і кожен хокеїст у школі почне або перестане щось робити. На цих думках їй мало не хочеться знову грати в хокей. Вони з Адрі були подругами з дитинства, разом грали в Геді. Часом їй здається, що вони надто рано закінчили. Цікаво, як могло б усе скластися, якби Бйорнстад мав жіночу команду.

— Іди в душ, — каже вчителька, поплескавши Беньї по руці.

— Добре, фрьокен, — усміхається він, знову з поглядом хлопчиська.

— Мені не надто подобається, коли мене називають «фрьокен», — насуплюється вона.

— Тоді як до вас звертатися?

— Жанетт. Жанетт цілком підходить.

Зі своєї спортивної сумки в автомобілі вчителька приносить рушник для Беньї, він іде разом із нею до спортзалу, і поки вона вимикає сигналізацію і відмикає двері, він каже, спинившись у дверях:

— Жанетт, ви добра вчителька. Просто невчасно потрапили до нашого класу — саме цього року, коли ми на піку.

І тут вона розуміє, чому його слухається команда. З цієї самої причини в нього закохуються дівчата. Коли він говорить щось, дивлячись прямо в очі, ти віриш йому, попри все паскудство, яке він щойно витворяв.

Кевінів тато зав’язує краватку, поправляє запонки на манжетах, бере портфель. Спершу збирається, як завжди, з порогу гукнути «Бувай!» синові, який десь на подвір’ї, але, передумавши, рушає на терасу. Відкладає портфель, бере до рук ключку. Вони стоять поруч і по черзі забивають шайбу. Востаннє таке було, мабуть, десять років тому.

— Б’ємось об заклад, що не влучиш у штангу? — каже тато.

Кевін піднімає брови, ніби це жарт. Побачивши, що тато не жартує, він пересуває шайбу на пару сантиметрів назад, м’яко згинає зап’ястя і шайба гучно вдаряє об метал. Тато задоволено стукає низом ключки.

— Щастить?

— Добрий гравець заслуговує, щоб йому щастило, — відповідає Кевін.

Цього він навчився ще дитиною. Батько ніколи не піддавався йому, навіть коли вони грали в настільний теніс у гаражі.

— Ти подивився статистику матчу? — з надією запитує син.

Тато киває і дивиться на годинник. Іде забрати портфель.

— Сподіваюся, ти не думаєш, що фінал дає тобі право не віддаватися на сто відсотків у школі цього тижня.

Кевін хитає головою. Тато майже готовий торкнутися його щоки. Майже готовий запитати про червоні сліди на шиї. Але лише прокашлюється і каже:

— Кевіне, люди в цьому місті тепер спробують вчепитися за тебе ще міцніше, тому пам’ятай, що вірус заражає людину. Ти повинен мати імунітет. Фінал — це не лише хокей. Це те, який з тебе буде чоловік. Той, хто бере те, на що заслуговує, чи той, хто стоїть у кутку і чекає, поки хтось йому подасть бажане.

Тато йде, не чекаючи відповіді, а син так і стоїть із подряпинами на руці й істеричним бухканням пульсу на шиї.

Мама чекає на кухні. Кевін здивовано глипає на неї. На столі щойно приготований сніданок. Пахне хлібом.

— Я… ех, така дурниця, напевно… але я вирішила зранку не піти на роботу, — каже вона.

— І чому? — дивується Кевін.

— Я думала, що ми могли б… посидіти. Ми вдвох. Ну… поговорити.

Кевін уникає маминого погляду. Вона так благально дивиться на нього, що він цього не витримує.

— Мам, мені треба до школи.

Вона киває, прикусивши губу.

— Так-так. Звичайно… це по-дурному. Я зробила дурницю.

Їй хочеться піти за ним і поставити мільйон запитань. Уночі вона знайшла в сушарці простирадло, а він у цьому домі навіть шкарпетки собі не прав. Там також лежала футболка з плямами крові, які не до кінця відіпралися. Коли він зранку забивав у саду свої шайби, вона зайшла до його кімнати. На підлозі лежав ґудзик від блузки.

Вона хоче піти за ним, але не знає, як розмовляти з майже дорослим чоловіком крізь зачинені двері ванної. Зібравши портфель, сідає в автомобіль і аж через пів години їзди зупиняється в лісі. Там вона сидить аж до обіду, щоб на роботі ніхто не запитав, чому вона приїхала так рано. Вона ж попередила всіх, що сьогодні зранку побуде зі своїм сином.

Міра стоїть, поклавши руку на двері до кімнати Майї, але більше не стукає. Донька вже казала, що застудилася, а Міра не хоче перетворюватися на таку маму, як то буває. На балакучу, некльову, розтривожену, «маму-квочку». Вона не хоче знову стукати, щоби просто запитати, чи, може, ще щось сталося? Так не робиться: п’ятнадцятирічна дівчинка відразу замовкне, почувши слова «хочеш поговорити?». Не можна просто відчинити двері й запитати, чому раптом Майя почала сама прати свій одяг. За кого Міра себе має? Вона що, служба безпеки?

Міра не триндить, не тривожиться і не квокче, вона кльова мама. Просто сідає собі в автомобіль і рушає. Проїхавши сорок п’ять хвилин, зупиняється в лісі. Сидить сама серед темряви і чекає, коли відпустить тягар, що тисне на груди.

Лют відчиняє двері, вигляд у нього такий, ніби перед ним — торт.

— Кевін! Опа! То як… чи…?

Кевін нетерпляче киває йому:

— Готовий?

— До чого? В школу? Зараз? З тобою? То… ми разом ідемо? Разом із тобою?

— Ти готовий чи ні?

— А де Беньї?

— Плювати на Беньї, — шипить Кевін.

Лют просто шокований, роззявив рота і навіть не знає, що сказати. Кевін нетерпляче закочує очі.

— Ти на причастя чекаєш, чи що? Бляха, стули рота і ходімо вже.

Лют похапцем одягається, стараючись не переплутати, яку ногу в який черевик запхати, а верхній одяг натягнути на більш-менш правильні частини тіла. Кевін ні слова не каже всю дорогу, аж поки його дебелий товариш по команді не дістає, засяявши, сотню.

— То я, здається, винен тобі, чи як?

Коли Кевін бере гроші, Лют не стримується й хихоче. Кевін намагається виглядати байдуже, коли каже:

— Але тримай рота на замку, окей? Сам знаєш, які ці дівки.

Лют іще ніколи не відчував такої ейфорії — і все через можливість зберегти таємницю капітана його команди.

У Майї дзвонить телефон, вона всім серцем сподівається, що це Ана, але це знову Амат. Вона ховає телефон під подушку, ніби хоче задушити його. Звідки їй знати, що відповісти Амату, до того ж вона розуміє, що йому понад усе хочеться, щоб виявилося, що він узагалі нічого не бачив. Може, якщо вона не відповідатиме на дзвінки, вони обоє навчаться вдавати, ніби нічого не сталося. Ніби то було просто непорозуміння.

Майя викручує батарейки з усіх протипожежних сигналізацій, відчиняє всі вікна, а тоді кидає блузку на підлогу в душі й підпалює. Одразу після цього підпалює упаковку з йогуртом, тільки вершечок, і залишає на кухонному столі. Коли її мама, жінка з нюхом голодного гризлі, прийде додому і запитає, чому пахне паленим, вона зможе пояснити, що ненароком перевернула на гарячу плиту упаковку з йогуртом.

Майя акуратно збирає з підлоги ванної залишки блузки і тоді помічає, що ґудзики розплавилися і застрягли в зливному отворі, а синтетичний матеріал не перегорів на попіл, як вона сподівалася. Якби тут була Ана, вона б сказала: «От бляха, Майє, якщо я колись когось приб’ю, нагадай мені, щоб я НЕ ПРОСИЛА в тебе допомоги!». Майя скучила за нею. Боже, як вона скучила! Кілька хвилин вона сидить на підлозі у ванній, плаче і вмовляє себе подзвонити своїй найкращій подрузі, але не може цього зробити. Вона не має права втягувати її в це. Не може накинути на неї тягар цієї таємниці.

Понад годину Майя прибирає ванну і відчищає залишки попаленої блузки. Кладе їх у пакет. Тремтячи, стоїть на порозі будинку і дивиться на сміттєвий бак, до якого йти десять метрів. На вулиці світло, але це не має значення. Вона боїться темряви навіть серед дня.

25

Ана йде до школи сама. Тримає телефон у руці, ніби зброю, на екрані номер Майї, палець на кнопці виклику, але Ана не дзвонить. Найголовніша з їхніх обіцянок: ніколи не залишати одна одну — і тут не йшлося про безпеку, а про те, що обіцянка робила їх рівними. Тому що в усьому іншому так ніколи не було. Ана поводиться впевнено лише в тому, що пов’язане з дикою природою, і там Майя потребувала її, але щойно вони поверталися додому з лісу, Ана весь час помічала, що життя Майї — це значно краща версія. У Майї є двоє батьків. Один брат. Дім, у якому не пахне сигаретами й горілкою. Майя — розумна, весела, популярна. Вона краще вчиться. Музикальна. Смілива. Вміє товаришувати з кращими підлітками. І вона подобається хлопцям.

Майя померла б, якби Ана залишила її саму серед дикої природи. Вона не зрозуміла, що зробила те саме, залишивши Ану саму на вечірці. Вони ж пообіцяли ніколи не залишати одна одну — тільки це робило їх рівними.

Ана тримає палець на виклику, але не дзвонить. Через багато років вона прочитає в одній старій газеті статтю про дослідження, яке демонструвало, що ділянка мозку, яка активується, реагуючи на фізичний біль, також активується при заздрості. Тоді Ана зрозуміє, чому від заздрості так боляче.

Амат і Фатіма стоять на зупинці, як звикли, хоча тепер у їхньому житті залишилося мало звичного. Коли Фатіма зайшла вчора до супермаркету, з нею всі привіталися. Коли розраховувалася, до каси підійшов Фрак, власник цілого магазину, і намагався вмовити її, щоб дозволила йому заплатити за товари.

Звісно, вона не погодилася, попри довгі надокучання, після чого цей велетенський чолов’яга розвів руками і прокрехтів: «Ти вперта, як зима; тепер розумію, в кого вдався Амат».

Зараз Фрак на своєму білому автомобілі під’їжджає до них за кілька хвилин до прибуття автобуса. Він зупиняється й каже, що саме був в одному зі своїх магазинів і випадково їхав повз, а Фатіма вже й не знає, чи це правда. Спочатку вона відмовляється від пропозиції підвезти їх до льодової арени, але передумує, коли бачить, як Амат дивиться на автомобіль. Фрак за кермом, Фатіма сідає на переднє сидіння і в дзеркало заднього виду бачить, як пишається її син. Це його досягнення.

Того ранку, коли Амат тренується сам, спонсор разом із тренером основної команди і спортивним директором сидять на трибуні. А коли Фатіма заходить до кабінету директора клубу, щоб прибрати паперове сміття, той підхоплюється з місця, щоб подати їй кошик. І тисне їй руку.

Хлопці заходять до школи, в коридорі вже купа народу. Всі повертаються їм услід, Лют іще ніколи так не насолоджувався відсутністю Беньї. У нього аж у голові паморочиться від того, що інші думають, ніби тепер він — найкращий друг Кевіна. Тому він навіть не реагує на Кевінове бурмотіння «піду в сральник», коли той заходить у туалет і замикає двері. Старий найкращий друг знав би, що Кевін ніколи з власної волі не зайде до шкільного туалету.

У темряві Кевін розриває сотню на дрібні клаптики і спускає їх в унітаз. Не вмикає лампу. Не дивиться на себе в дзеркало.

Амат наздоганяє Захаріаса біля шафок. Вони не бачилися після матчу, Амат лише зараз розуміє, що мав би зателефонувати другові. Побачивши в його погляді розчарування і злість, Амат розуміє, що справа не лише в телефонному дзвінку.

— Привіт… вибачай за суботу, все так закрутилося, я…

Захаріас захлопує дверцята шафки й хитає головою.

— Я шарю. Вечірка для команди. Ти був зі своєю новою командою.

— Перестань, я ж не це мав на… — робить спробу Амат, але Захаріас не дає йому закінчити вибачення.

— Розслабся, Амате. Тепер ти зірка. Я все шарю.

— Зах, перестань уже, я…

— Мій старий передає тобі вітання.

Останнє для Захаріаса найприкріше. Його тато працює на фабриці, де всі — хокейні фанати, бо клуб заснували тамтешні робітники, тому вони досі вважають, що клуб належить їм. Захаріас зробив би все можливе і неможливе, щоб його старий міг піти на роботу як тато гравця-юніора. Навіть від того факту, що його син приятелює з юніором, батько сяяв усю дорогу на роботу.

Амат не вимовляє слова, які збирався сказати, і гадає, що б відповісти, але не встигає, бо бейсболка Захаріаса злітає з його голови, а сам він вдаряється об шафку. Поруч голосно регочуть двоє випускників, Амат не знає їхніх імен.

— Опа! Не побачили тебе! — вишкірюється один.

— Агов, жирний, тебе, напевно, вперше в житті не помітили? ЩО ти з’їв? Іншого грубаса? — гогоче другий і щипає Захаріаса за живіт.

Таке із Захаріасом буває часто, вже багато років, тому для всіх та й для нього самого немислимо, що тепер він блискавично кидається на одного з хлопців і щосили б’є його головою в груди.

Випускник задкує, ніби йому завдав удару мішок із піском, якусь мить він старається зрозуміти, що сталося. А тоді кулаком б’є Захаріаса просто в обличчя. Амат із криком кидається між ними — два випускники, вочевидь, не ходять на хокейні матчі, бо вони, не вагаючись, валять Амата на землю.

— А це ще хто? Малий терорист? Ти з Улоговини, чи як?

Амат мовчить. Випускник веде далі:

— В Улоговині живуть лише терористи й верблюди. То ти там живеш?

Амат не відповідає. Він трохи пожив тут і навчився, що після відповідей буває лише гірше. Випускник піднімає його за светр і шипить:

— Я запитав: Ти. Звідки. Припхався?

Ніхто не встигає оговтатися. Звук від удару потилицею об шафу такий оглушливий, що Амат спочатку подумав, що це його так жбурнули. Бубу піднімає одного з випускників у повітря; той хоч і старший від нього на рік, але Бубу важчий на кілограмів із десять. Голос Бубу аж горить, коли пояснює:

— Із Бйорнстада. Його звуть Амат, і він із Бйорнстада.

Погляд у випускника бігає, аж поки Бубу не опускає його, але тільки для того, щоб одразу знову жахнути потилицею об шафку. Нахилившись обличчям впритул, він повторює:

— То звідки він?

— Із Бйорнстада! З Бйорнстада!!! Бляха… ми просто жартували!

Бубу відпускає його, вони з другом тікають. Бубу допомагає Аматові встати, простягає руку й Захаріасу, але той відштовхує її. Бубу нічого не каже.

— Дякую, — каже Амат.

— Тепер ти один із нас. А нас не чіпають, — усміхається Бубу.

Амат дивиться на Захаріаса, в того з носа тече кров.

— Я… тобто… ми…

— Мені треба на урок. Побачимося на обіді, вся команда сидить за одним столом. Пошукаєш нас! — перебиває його Бубу і зникає.

Амат киває. Обернувшись, бачить, що Захаріас уже витягнув з шафки куртку й сумку і йде до виходу.

— Блін, Заху! Чекай! Припини, він ДОПОМІГ тобі!

Захаріас зупиняється, але не обертається. Не хоче, щоб Амат побачив його сльози.

— Ні. Він допоміг ТОБІ. Тож бігом, зірко. Твоя нова команда чекає.

Двері зачиняються. Амата хвилею накривають докори сумління, почуття провини й несправедливості. Якби він не боявся, що зашкодить собі та пропустить фінал, то вгатив би кулаком по дверцятах шафки. Амат піднімає з підлоги телефон. І знову дзвонить.

Беньї прямує до класу і саме минає туалети, коли звідти виходить Кевін, і для нього це ніби удар під дих. Він знає, що в школі Кевін не заходить до туалету. Кевін швидко проходить повз, а от Беньї остовпів. Його не так легко здивувати, але зараз він стоїть, роззявивши рота й примруживши очі. Кевін уникає погляду Беньї, ніби його не існує.

Відколи ці двоє друзів себе пам’ятали, усі, хто бачили їх під час гри, казали, що вони грають на одній хвилі, на якійсь таємній частоті, яка лише їм доступна, і навіть не шукаючи один одного поглядом, кожен знав, де перебуває інший. Жоден із них не міг пояснити цього словами, але що б то не було, зараз між ними був лише білий шум. Кевін рушає коридором за спиною Люта, інші гравці автоматично оточують його з усіх боків. Беньї ніколи не знав, ким би він був без своєї команди, і, здається, зараз він про це дізнається.

Кевін, Лют, Бубу та інші заходять до класу, а Беньї так і стоїть у коридорі, намагаючись перестати доводити світові, що в його житті ще залишилося щось, що можна зруйнувати. Він справді намагається.

Жанетт перераховує учнів і бачить крізь вікно, як на подвір’ї Беньї закурює сигарету, сідає на велосипед і їде геть. Учителька довго вагається. А тоді все-таки відмічає його ім’я у списку присутніх.

Ана підкручує яскравість на екрані телефона, відкриває всі додатки і запускає фільм, а тоді вже ховає телефон у шафці. Вона поводиться, ніби алкоголік, який викидає з будинку пляшки, тому що знає, що до обіду не витримає і подзвонить Майї. Щоб це було неможливо, вона підлаштовує так, щоб батарея в телефоні розрядилася.

Неважливо, хто з ким сьогодні сидить. Обідають усі самотньо.

26

Петер сидить на лавці у порожній роздягальні юніорів. Один із аркушів із драматичним мотиваційним кличем лежить на підлозі, пом’ятий і зі слідами взуття. Петер перечитує його знову і знову. Він пам’ятає, коли Суне почепив цей аркуш. Петер тоді щойно навчився читати.

Він малим уже провалювався у темряву, коли його знайшов хокей. Суне витягнув його на поверхню, а клуб тримав на плаву. Мама померла, коли він був у початковій школі, тато весь час балансував на межі веселого п’янички і злісного алкоголіка, а малий хлопець якщо вже знайде щось, за що можна вхопитися, то буде триматися, поки не заніміють пальці. Суне завжди був поруч, у перемогах і поразках, у Бйорнстаді і на іншому боці світу. Коли почалися травми, коли закінчилася кар’єра, коли за один рік Петер поховав і свого тата, і сина. Саме Суне подзвонив йому і сказав, що є клуб, якому потрібна допомога. А Петер потребував відчуття, що він іще хоч щось може зберегти живим.

Петер знає цю тишу, яка настає, коли хокей із тобою прощається. Як швидко починаєш сумувати за льодом, роздягальнею, хлопцями, автобусними поїздками, перекусами на автозаправках. Він знає, як сам сімнадцятирічним юнаком дивився на трагічних колишніх хокеїстів, яким минуло за сорок, — вони збиралися навколо арени і торочили про часи своєї слави, поки зацікавлених слухачів навколо з кожним сезоном ставало менше й менше. Робота спортивного директора дала Петеру шанс жити далі разом із командою, створити щось більше, щось, що могло тривати навіть після нього. Але це також відповідальність: ухвалювати непрості рішення. Жити з болем.

Петер піднімає аркуш з підлоги. Востаннє читає написане. «Кому багато дається, від того багато очікують».

Сьогодні він повинен переконати чоловіка, який витягнув його з прірви, щоб той звільнився за власним бажанням. Спонсори і правління не хочуть ані звільняти Суне, ані виплачувати йому компенсацію при звільненні. Петеру доведеться попросити Суне просто піти, не здіймаючи галасу, тому що так буде краще для клубу.

Суне прокидається рано в невеликому будинку, де він завжди мешкав самотою. Він рідко приймає гостей, але ті, хто приходять, часто дивуються охайності, яка панує в нього вдома. Будинок не завалений всячиною, газетами, бляшанками від пива і коробками з-під піци, як то можна подумати про дім старого чоловіка, який усе життя прожив холостяком. У нього приємно, впорядковано і прибрано. Навіть нема хокейних постерів на стінах чи кубків на полицях. Суне ніколи не прив’язувався до речей, на вікнах тримає вазони, а влітку вирощує квіти в маленькому садку за будинком. Решту часу в нього є тільки хокей.

Він допиває розчинну каву й відразу миє горнятко. Якось у нього запитали, яким талантом має володіти успішний тренер у хокеї. Суне відповів: «Навчитися пити гидотну каву». Ранні підйоми й засиджування допізна на аренах з перепаленими кавниками й дешевими автоматами, автобусні поїздки і зупинки в далеких придорожних забігайлівках, шкільні їдальні в таборах і на змаганнях — хіба можна таке витримати, якщо вдома маєш дорогу кавоварку? Ти хочеш стати хокейним тренером? Не звикай до того, що є в інших. До вільного часу, сім’ї, доброї кави. Цей спорт приймає тільки найсуворіших чоловіків. Таких, які будуть пити каву навіть холодною, якщо доведеться.

Суне іде містом. Вітається практично з усіма чоловіками, яким за тридцять, — він свого часу тренував мало не кожного з них. Підлітки — це вже інша справа, з кожним роком знайомих усе менше. Він уже не знаходить спільної мови з хлопцями і тому почувається застарілим, як факсовий апарат. Суне не уявляє, як можна вірити в те, що «діти — наше майбутнє», коли все більше дітей не хочуть грати в хокей. Хіба може дитина не хотіти грати в хокей?

Він рушає дорогою через ліс і на в'їзді до собачого притулку помічає Беньяміна. Той занадто пізно гасить цигарку, але Суне вдає, що нічого не бачив. Коли він сам був гравцем, його товариші з команди курили в перервах між періодами, а хтось і взагалі пив пиво. Часи змінилися, але сама гра навряд чи так сильно змінилася, як вважають деякі тренери.

Суне зупиняється біля огорожі, дивиться, як вовтузяться собаки. Довговолосий хлопець здивовано стоїть поряд, але ні про що не запитує. Суне плескає його по плечі.

— Чудовий матч був у суботу, Беньяміне. Чудовий матч.

Беньї мовчки киває, не підводячи погляду. Суне не знає, чи він соромиться, чи просто скромний, тому додає, показуючи за огорожу:

— Знаєш, коли Давід починав працювати тренером, я завжди казав йому, що найкращі гравці нагадують найкращих мисливських собак. Вони природжені егоїсти і завжди будуть полювати лише заради себе. Тому їх треба годувати, тренувати і любити, поки вони не почнуть полювати й заради тебе також. Заради товаришів у команді. Лише тоді вони стануть по-справжньому добрими гравцями. По-справжньому великими.

Беньї забирає чуба з очей.

— То ви хочете завести собаку?

— Уже купу років про це думаю. Але завжди вважав, що в мене не вистачить часу на цуценя.

Беньї запихає руки в кишені куртки, струшує сніг із черевиків.

— А зараз?

Суне заходиться сміхом.

— Маю таке відчуття, що, можливо, досить скоро у мене з’явиться більше вільного часу.

Беньї киває і вперше за всю розмову дивиться Суне в очі.

— Ми любимо Давіда, але це не означає, що ми не грали заради вас.

— Я знаю, — відповідає старий тренер і знову поплескує хлопця по плечу.

Суне не розповідає, про що думає, бо не впевнений, що Беньї варто про це знати. Але весь той час, коли вони з Давідом сперечалися, чи може сімнадцятирічний хлопець бути готовим грати в основній команді, вони таки доходили згоди. Розходилися тільки в тому, хто саме з сімнадцятирічних. Кевін має талант, але Беньямін має все інше. Суне завжди більше цікавила довжина мотузки, а не розмір повітряної кульки.

З будинку виходить Адрі, куйовдить меншому брату волосся і тисне руку Суне.

— Суне, — каже той.

— Я знаю, хто ви, — відповідає Адрі й одразу запитує: — Що думаєте про наступний сезон? Маємо шанс пройти далі? Ви, напевно, шукаєте ще кількох гравців до команди? Викинете геть тих слимаків у другій і третій ланці?

Суне за кілька секунд розуміє, що вона говорить про основну команду, а не про юніорів. Він трохи остовпів, бо звик, що родичі юніорів балакають лише про їхню команду.

— Шанс є завжди. Але шайба не завжди ковзає… — каже Суне.

— Часом вона відскакує! — хмикає Адрі.

Суне розгублений, але Беньї дружньо пояснює:

— Адрі теж грала. У Геді. Причому люто, як чортяка, — діставала штрафних хвилин більше, ніж я.

Суне схвально сміється. Адрі показує на огорожу.

— То чим можемо допомогти?

— Я би хотів купити собаку, — каже Суне.

Адрі простягає руку і злегка стискає його плече, її обличчя суворе, але з дружньою усмішкою.

— На жаль, купити ви не зможете. Але я можу подарувати собаку. Тому що ви створили клуб, який врятував життя моєму меншому братові.

Беньї сопе і не відводить погляду від собак. У Суне ледь тремтять губи. Опанувавши себе, він спромагається запитати:

— То… яке цуценя ви порадите старому дядькові на пенсії?

— Ось це, — каже Беньї і без вагань показує на одного з собачат.

— І чому?

Тепер хлопець плескає старого чоловіка по плечі.

— Тому що з ним просто не буде.

Давід сидить сам на трибуні. Цього разу дивиться вгору, на дах, а не на лід.

У нього мігрень, і він ще ніколи не відчував такої напруги — навіть не пригадує, коли востаннє спав цілу ніч. Його дівчина вже навіть не намагається розмовляти з ним удома, бо однаково відповіді на запитання не почує. Давід живе у власній голові, там він цілодобово на льоду. Незважаючи на це, а може, саме через це він не може відірвати погляду від старого пошарпаного транспаранту, що висить угорі: «Культура, рівноправність, солідарність».

Сьогодні в нього буде інтерв’ю для місцевої газети, це влаштували спонсори. Давід був проти, але директор клубу тільки хмикнув: «Хочеш, щоб про нас писали менше? То скажи своїй команді, щоб гірше грали!». У Давіда є список з усіма запитаннями. «Чим можна пояснити настільки добру гру Кевіна Ердаля?» — запитають вони, і Давід відповість те, що й завжди: «Це талант і тренування. Тисячі малих прийомів, які він повторює тисячі разів». Насправді ж це не так.

Він ніколи не зможе пояснити цього журналістові, але, по суті, натренувати такого гравця не під силу жодному тренеру. Бо перевага Кевіна — це його абсолютний інстинкт переможця. Це не означає, що він ненавидить програвати, ні, просто в його світі не існує самого поняття програшу. Він нещадний. Цього не можна навчити.

Спорт фантастичний, але також жорстокий. Господи, скільки годин віддають йому ці хлопці? Скільки віддав Давід? Усе життя до двадцяти-двадцяти п’яти років ти тільки тренуєшся, тренуєшся і тренуєшся, — а що залишається, коли бачиш, що гравець із тебе недостатньо добрий? Нічого. Ні освіти, ані захисту. Гравець такого рівня, як Кевін, може стати професіоналом. Можливо, заробить мільйони. А що будуть робити гравці, які МАЙЖЕ такі вмілі? Перейдуть працювати на фабрику, яка саме за деревами біля льодової арени.

Давід дивиться на транспарант. Поки його команда виборює перемоги, він має роботу, але що буде, коли вони програють? Скільки кроків йому самому залишилося до фабрики? Бо що в нього є, крім хокею? Нічого.

Коли йому було двадцять два, він сидів на цьому самому місці й думав про те саме. Тоді поруч сидів Суне. Давід запитав його про слова на транспаранті, про те, що вони означають для Суне, і той відповів: «Солідарність означає, що ми працюємо задля спільної цілі, і кожен з нас готовий виконувати певну роль задля цього. Рівноправність означає, що ми довіряємо один одному. Що любимо один одного». Давід задумався над цим, а тоді запитав: «А культура?». Обличчя в Суне посерйознішало, він виважено добирав слова. Врешті сказав: «Для мене культура — це рівною мірою те, що ми заохочуємо, і те, що дозволяємо».

Давід запитав, що він має на увазі, і Суне продовжив: «Багато людей робить не лише те, що ми наказуємо зробити, а також те, на що отримують наш мовчазний дозвіл».

Давід заплющує очі. Прокашлюється. Встає і спускається на лід. Він більше не дивиться вгору. Слова на транспаранті цього тижня не мають значення. Важливий лише результат.

Петер минає кабінет директора клубу. Там уже купа народу, хоч іще не пізній вечір. Спонсори, члени правління захоплені й галасливі, як то буває з дорослими чоловіками після гри. Хтось із них, один чоловік за шістдесят, який заробив статки на трьох різних будівельних компаніях, дико рухає тазом, показуючи, що, на його думку, Бйорнстад зробив із командою суперника у півфіналі, і рявкає:

— Цілий третій період — це ж був ОРГАЗМ! Вони собі думали, що можуть НАС натягнути! Вони ще ТИЖНЯМИ будуть рачки лазити!

Хтось із чоловіків сміється, хтось — ні. А ті, хто подумали щось, однаково нічого не кажуть уголос. Це ж просто жарт, а члени правління для них як команда, треба приймати їх з усім поганим і добрим.

Пізніше того дня Петер поїде до супермаркета, власником якого є Фрак, сяде в кабінеті свого друга з часів дитинства і буде верзти дурню про старі матчі, реготати з тих самих жартів, з яких вони рік за роком сміялися, відколи зустрілися в школі ковзанярства, коли їм було по п’ять. Фрак запропонує віскі, Петер відмовиться, а перед тим як іти, запитає:

— У тебе є якась робота на складі?

Фрак задумливо почухає бороду і запитає:

— Для кого?

— Для Роббана.

— У мене сотня людей чекають на роботу на складі, — ти про якого, в біса, Роббана?

Петер встане, через увесь Фраковий кабінет підійде до старої фотографії, яка висить на стіні і на якій зображена хокейна команда з малого міста, загубленого в лісах, команда, яка стала майже найкращою в країні. Спершу Петер покаже пальцем на себе. Потім на Фрака. А тоді на Роббана Гольтса, який стоїть саме між ними.

— Фраку, хіба ти не казав, що ми своїх не кидаємо? «Ведмеді з Бйорнстада».

Фрак дивиться на фото і засоромлено опускає голову.

— Я перевірю у відділі роботи з персоналом.

Двоє сорокарічних чоловіків тиснуть один одному руку перед фотокарткою, на якій їм по двадцять. На добре чи на зле — та це просто гра. Але не тільки. Не завжди.

У роздягальні збираються юніори, але шуму не чути. Вони мовчки надягають захист. Беньї не приходить. Усі це завважують, але ніхто нічого не каже.

Лют упівсили пробує зламати тишу і розказує, як на вечірці у Кевіна одна дівчина йому відсмоктала, але коли він не хоче розказати, що то була за дівчина, всі розуміють, що він брехло.

Усі знають, що Лют не вміє берегти таємниці. Він наче хоче ще щось сказати, але злякано дивиться в бік Кевіна і мовчить. Гравці виходять на лід, Лют замотує ізострічкою свій захист на ногах, розсерджено обриває кінці й кидає їх на підлогу. Бубу чекає, коли всі вийдуть з роздягальні, а тоді піднімає обривки і викидає їх у відро для сміття. Вони з Аматом ніколи про це не говорять.

Аж на середині тренування, під час перерви у грі, в Кевіна з’являється нагода під’їхати ближче до Амата і поговорити без чужих вух. Амат спирається на ключку і не відводить погляду від своїх ковзанів.

— Те, що ти бачив, — може, ти подумав… — починає Кевін.

Він не погрожує. Не тисне й не наказує. Майже шепоче:

— Ти ж знаєш цих дівчат.

Амат хотів би знати, що на це відповісти. Мати відвагу. Але його губи міцно стулені. Кевін м’яко плескає його по спині.

— Ми ж, бляха, добре зіграємося, ти і я. В основній команді.

Кевін їде до лавки, коли Бенґт дме у свисток. Амат теж рушає, не відриваючи очей від ковзанів, не сміючи глянути на лід. Він боїться побачити там своє відображення.

27

Міра не могла позбутися відчуття важкості в грудях. Звісно, вона переконувала себе, що з Майєю все в порядку, що це просто підлітковий вік, що це такий період. Переконувала себе, що треба бути кльовою мамою. Але не вдалося.

Тому, коли до неї вривається колега, Міра відчуває не роздратування, а вдячність. У неї ціле море своєї роботи, але їй легшає, поки вона слухає крики людини, якій «потрібна допомога, щоб роздавити цих паскуд!».

— Я думала, що цей клієнт погодився на мирову угоду, — нагадує Міра, перечитуючи документи, які колега кидає на стіл.

— У цьому й проблема! Вони хочуть, щоб я здалася! Ніби якась сцикуха! І знаєш, що каже Борсук?

— «Роби, як каже клі…», — припускає Міра.

— РОБИ, ЯК КАЖЕ КЛІЄНТ! ОСЬ ТАК І ГОВОРИТЬ! І це слова шефа, доганяєш? ШЕФА! Ну що з цими чоловіками, у них інакша питома вага, ніж у жінок? Як так може бути, що в кожній ієрархії нагору завжди спливають пеніси?

— Ну добре… але якщо твій клієнт погодився на умови, тоді…

— …тоді моя робота зроблена? Та пішли вони! Хіба моя робота не полягає в тому, щоб вимагати найкращого для клієнта!

Колега аж підстрибує від злості, і її підбори залишають ум’ятини на підлозі Міриного кабінету. Вона потирає лоба.

— Але ж… напевно, не в тому випадку, коли клієнт ХОЧЕ, щоб ти…

— Мої клієнти самі, бляха, не знають, чого хочуть!

Міра переглядає документи, бачить назву агенції, яка представляє іншу сторону. І заходиться сміхом. Її колега колись хотіла там працювати, і їй відмовили.

— Ну добре, але твоє бажання виграти саме цю справу… воно, бува, не пов’язане з тим, що ти ненавидиш саме цю агенцію? — бурмоче Міра.

Колега з виряченими очима перехиляється через стіл і хапає Міру:

— Ні, Міро, я хочу не виграти. Я хочу їх розгромити! Я їм влаштую життєву кризу, я хочу, щоб вони вийшли з кімнати переговорів і зрозуміли, що хочуть переїхати жити до моря, відремонтувати стару школу і відкрити нічліжку! Я хочу влаштувати таке пекло тим паскудам, щоб їм захотілося медитувати і ЗНАЙТИ СЕБЕ! Вони стануть вегетаріанцями і будуть одягати шкарпетки з сандалями, коли я розправлюся з ними!

Зітхнувши, Міра регоче.

— Окей, окей… передай мені всі документи, я подивлюся…

— Шкарпетки з САНДАЛЯМИ, Міро! Я хочу, щоб вони вирощували помідори, я хочу знищити їхню впевненість, щоб вони покинули роботу адвокатів і спробували стати ЩАСЛИВИМИ — замість роботи з таким лайном. Окей?

Міра обіцяє. Вони зачиняють двері. Вони переможуть — так стається завжди.

Петер зачиняє за собою двері. Сідає за стіл. Дивиться на наказ про звільнення, який має підписати Суне. За всі ці роки, проведені в спорті, Петер зрозумів про людську природу таку річ: багато людей вважають себе хорошими командними гравцями, але мало розуміють, що це насправді означає. Часто кажуть, що людина — стадна тварина, і це уявлення так глибоко вкоренилося, що практично ніхто не готовий визнати, що насправді багато людей узагалі не вміють існувати в групі. Що ми не можемо співпрацювати, що ми егоїстичні, а може, й гірше: такими, якими є, не подобаємося іншим. Тому ми далі повторюємо: «Я хороший командний гравець». Аж поки самі не віримо в ці слова, а проте буваємо неготові заплатити за це ціну.

Петер завжди жив у команді, він знає, яких це вимагає жертв. «Команда важливіша, ніж ти» — це звучить як кліше лише для тих, хто не розуміється на спорті, а для всіх інших це болісна правда, тому що непросто жити за цим принципом. Понизити себе на роль, яку не хочеш, мовчки виконувати чорну роботу, грати в захисті замість того, щоб забивати голи і бути зіркою. Коли приймаєш гірші сторони своїх товаришів, тому що любиш команду, тоді й можеш вважати себе командним гравцем. Це Суне його навчив.

Петер втуплюється в наказ, туди, де має стояти підпис Суне, і так заглиблюється в думки, що аж підскакує, коли дзвонить телефон. Побачивши канадський номер, відчуває полегшення. Петер усміхається і піднімає слухавку.

— Браян-М’ясник? Як поживаєш, старий розбишако?

— Піт! — кричить на іншому боці його давній приятель.

Вони разом грали у фарм-лізі, Браян так і не дістався НХЛ як гравець, зате змінив професію і зайнявся скаутингом. Тепер він один із директорів, який відібрав найбільші молоді таланти для однієї з найкращих команд ліги. Щоліта, коли Браян залишає свій звіт перед драфтом, на якому клуби вибирають собі гравців, він здійснює або ж руйнує мрії гравців з цілого світу. Тому він телефонує не тільки заради розмови з Петером.

— Як твоя сім’я?

— Добре, добре, Браяне! А твоя як?

— Та вже як є. Ми розлучилися минулого місяця.

— От чорт. Шкода.

— Не без того, Піте. Зате тепер маю більше часу для гольфу!

Петер силувано сміється; Браян був його найкращим другом упродовж тих кількох років у Канаді. Його дружина заприятелювала з Мірою, їхні діти разом бавилися. Вони досі телефонують один одному, але в якийсь момент стали все менше говорити про життя. Залишилася одна тема — хокей. Петер хоче поцікавитися, чи Браян в порядку, але не встигає.

— А як там твій хлопець? — швидко запитує Браян.

Петер, вдихнувши, киває.

— Кевін? Чудово, чудово, вони виграли півфінал. Він зіграв блискуче.

— Тобто я не пошкодую, якщо скажу своїм винести його на драфт?

Серце Петера починає битися швидше.

— Серйозно? Ви збираєтеся задрафтувати його?

— Якщо ти обіцяєш, що я не помилюся. Я довіряю тобі, Піте!

Петер ще ніколи не був таким серйозним, як зараз:

— Я обіцяю, ти отримаєш фантастичного гравця.

— І він… хлопець без проблем?

Петер киває — він знає, про що йдеться. Задрафтувати гравця — це величезна фінансова інвестиція для клубу НХЛ. Вони перевіряють кожну дрібницю, тепер уже недостатньо просто добре грати, нікому не потрібні неприємні сюрпризи з особистого життя новачка. Петер знає, що так би не мало бути, але такі вже правила гри; от кілька років тому він чув про одного надзвичайного таланта, який вилетів з драфту, бо скаути дізналися, що його батько мав проблеми з наркотиками і був кримінальником. Це їх відлякало, вони не знали, як поведе себе підліток, якщо за одну ніч стане мільйонером у хокеї. Тому Петер каже правду і знає, що саме це хоче почути Браян.

— Кевін правильний хлопець. Має найкращі оцінки в школі. У нього міцна сім’я, гарне виховання. Безумовно ніяких «off the ice problems».[7]

Браян задоволено хмикає:

— Добре. Добре. У нього такий номер, як був у тебе? Дев’ятка?

— Так.

— Я думав, вони повісять цього светра під стелею.

Петер посміхається.

— Повісять. Але з Кевіновим ім’ям.

Браян голосно сміється. Вони кладуть слухавки, пообіцявши, що скоро почуються, що Петер приїде з сім’єю до Канади і діти знову зустрінуться. Їм обом відомо, що це неправда. Тепер у них залишився тільки хокей.

Після тренування Амат збирає конуси й шайби — не тому, що його хтось попросив, а за звичкою, а ще тому, що так він має можливість не бачитися з іншими. Він сподівається, що роздягальня вже порожня, але, зайшовши, бачить Бубу і Кевіна. Два сімнадцятирічні гравці підбирають з підлоги обривки стрічки і кидають їх до сміттєвого кошика.

Амат зупиняється в дверях, здивований з того, наскільки просто розгортаються події. Кевін каже таким тоном, ніби нема нічого простішого:

— Лют узяв машину свого старого. Їдемо до Геда, в кіно!

Бубу щасливо гупає Амата по спині.

— Я ж казав! Тепер ти один із нас!

За двадцять хвилин вони вже в автомобілі. Амат розуміє, що сидить на місці Беньї, але нічого не запитує. Лют знову хвалиться, що йому відсмоктали. Кевін просить Бубу видати «якийсь жарт», і в Бубу від захвату аж мінералка пішла носом і залила все сидіння — Лют від цього скаженіє. Хлопці голосно регочуть. Говорять про фінал, про довгу дорогу автобусом до міста, де він має відбутися, про дівок і вечірки, про те, як вони разом будуть грати в основній команді. Амат поступово приєднується до загальної розмови, спершу неохоче, а потім із приємним теплим відчуттям приналежності до чогось. Тому що так простіше.

Навіть у Геді люди їх впізнають, також плескають по спині й вітають. Після фільму Амат думає, що вони їдуть додому, але Лют звертає з основної дороги одразу після дороговказу «Бйорнстад». Вони зупиняються біля озера. Амат не розуміє нащо, поки Кевін не відкриває багажник. Там лежать пиво, ліхтарики, ковзани і ключки. Вони кладуть на лід шапки замість штанг воріт, але зі зменшенням запасів пива більше говорять, ніж грають. Бубу прокашлює горло й питає:

— А як знати, де закінчується крайня плоть? Я просто думаю… от коли пенісу роблять обрізання, звідки вони знають, де різати? Я капець як уважно все оглянув, але там немає ніякої лінії, взагалі!

— Нагадай мені, щоб у роздягальні я не передавав тобі ножиці для стрічки, — каже Лют, і всі так регочуть, аж куртки блищать від пивної піни.

Тієї ночі четверо хлопчисьок грають у хокей на озері, й усе здається простим. Як у дитинстві. Амат дивується, як це легко. Нічого не говорити і бути разом.

Петер кидає гумовий м’ячик об стінку. Намагається не дивитися на наказ на столі, не думати про Суне як про людину, а бачити в ньому тільки тренера. Він знає, що Суне сам би цього хотів. Клуб понад усе.

Правління та спонсори бувають засранцями — Петеру про це відомо краще, ніж іншим, але насправді вони хочуть того самого, що і він, і Суне, — успіху клубу. Задля успіху треба думати не лише про себе. Петерові часом доводилось стуляти рота, коли правління вимагало перестановок у команді, які для нього виглядали явно ідіотськими, а потім знову мовчати, коли виявлялося, що він таки мав рацію. Часом йому наказували підписувати з деякими гравцями лише семимісячні контракти, щоб клуб не мусив виплачувати їм зарплату в літній період. Тоді гравці на залишок року реєструвалися як безробітні й отримували допомогу від місцевої влади, а часом і Фрак виписував їм підроблені довідки, нібито вони працювали практикантами в його супермаркеті, хоча насправді вони ціле літо тренувалися в команді, а коли починався сезон, знову підписували новий семимісячний контракт. Малому клубові, щоб вижити, часом доводилося заплющувати очі на частину правил моралі, Петер мусив прийняти це як частину своєї роботи. Міра якось сказала: «Петере, у цьому клубі діє якась неприємна практика замовчування, як у військових і злочинців». Але часом це саме те, що потрібно, — практика замовчування заради практики перемоги.

«Ми вирішимо це самі», — так кажуть у клубі, коли щось стається. Треба довіряти один одному — на арені та за її межами. «Стеля висока, а стіни широкі» — у доброму і поганому значенні. Петер більше за інших спортивних директорів намагався обмежити безчинства «Групи» на трибунах і її владу в містечку, що наганяла жах, тому його й зненавиділи в «Хутрі», проте часом навіть йому складно вирішити, які хулігани «Бйорнстаду» небезпечніші: з татуюваннями чи в краватках.

Петер відкладає м’ячик. Дістає ручку з акуратної коробки у шухляді письмового столу і на наказі — на лінії, під якою зазначено «Представник клубу», — ставить свій підпис. Коли Суне поставить свій якраз біля його, офіційно все буде виглядати так, ніби він звільнився сам. Але Петер знає, що він зробив. Він щойно звільнив свого ідола.

Бенґт стоїть у кабінеті Давіда й до останнього вагається, врешті прокашлюється і питає:

— Як покараєш Беньї?

Давід не відриває зосередженого погляду від монітора.

— Ми не будемо його карати.

Бенґт, стримуючи розчарування, тарабанить нігтями по одвірку.

— Він прогуляв тренування менш ніж за тиждень до фіналу. Комусь іншому ти б цього не стерпів.

Давід так різко піднімає погляд на Бенґта, що той аж задкує.

— Ти хочеш виграти фінал?

— Та звичайно! — випалює Бенґт.

— Тоді перестань. Я не можу гарантувати, що ми виграємо разом із Беньї, але точно знаю, що без нього перемоги в нас не буде.

Бенґт виходить, уже не протестуючи. Залишившись сам, Давід вимикає комп’ютер, важко зітхає, бере грубий фломастер і шайбу. Пише на ній великими літерами одне слово.

А тоді їде на цвинтар.

Майя лежить у ліжку, сонно випливає з несвідомого стану і занурюється в нього знову, часом їй здається, що в неї галюцинації. Вона вкрала кілька таблеток маминого снодійного з шафки у ванній і вночі акуратно розклала їх на краю раковини, намагаючись вирахувати, скільки потрібно прийняти, щоб уже ніколи не прокинутися. А зараз, кліпаючи в стелю, вона наче далі сподівається, що це був сон, що їй треба лише роззирнутися в кімнаті — і вона повернеться до реальності: що буде п’ятниця, коли ще нічого не сталося. Усвідомлення реальності — ніби удар, і знову доводиться прожити цю муку. Натиск його руки на її шиї, бездонний страх, цілковита впевненість, що він її вб’є.

Знову. Знову І знову.

Ана вечеряє з татом в особливій тиші, яка панує між ними вже п’ятнадцять років. Її мама завжди ненавиділа цю тишу. Через неї вона й звалила звідси. Ана могла 6 поїхати з мамою. Але збрехала, що не уявляє свого життя там, де немає дерев, а в новому місті її мами дерева бувають лише як прикраси, висаджені перед торговими центрами. Насправді вона залишилася, бо не могла покинути тата, хоч сама не знала, заради кого це зробила — заради нього чи заради самої себе. Вони ніколи про це не говорили. Тепер тато п’є менше, ніж коли тут жила мама, і за це Ана любить обох батьків іще більше.

Після вечері вона зголосилася вигуляти собак. Татові це здається дивним: зазвичай йому доводиться вмовляти Ану, щоб вийшла з собаками. Але він нічого не каже. Вона також.

Вони живуть у старій частині Височини, у віллі, яка тут стояла ще до появи дорожчих будинків. Вони стали бйорнстадською аристократією через асоціацію. Ана рушає довгим шляхом, минає освітлену спортивну доріжку, будівництвом якої так пишалася місцева влада, тому що «жінки цього міста можуть безпечно займатися спортом». Цілком випадково, звісно ж, ліхтарі поставили на Височині, а не в лісі за Низиною. І через щасливий випадок дозвіл міської влади на закупівлі виграли саме ті два підприємства, власники яких живуть у віллах неподалік.

Ана пускає собак побігати під ліхтарями — нехай побавляться. Це завжди допомагає. Дерева і тварини — вони ніколи її не кривдять.

Кевін приходить додому, минає батьків на кухні й у вітальні, навіть не глянувши на них. Піднімається нагору до себе в кімнату, зачиняє двері й відтискається, поки не темніє в очах. Коли будинок затих і зачинилися двері до спальні батьків, він одягає спортивний костюм і прокрадається на вулицю. Бігає в лісі, поки не стає сил навіть на думки.

Ана йде за собаками, коли вони перебігають освітлену доріжку. Кевін від них на відстані п’ятнадцяти метрів, він зупиняється як укопаний. Спершу Ана навіть не реагує на нього, думає, що він злякався собак. Але тоді розуміє, що він зупинився через неї. Кілька днів тому він не зміг би вказати на неї на шкільному фото, навіть якби на ньому вона була одна, а зараз він її впізнає. Але на його обличчі нема ні гордості, ні засоромлення, а лише ці дві емоції вона бачила на обличчі хлопця зі школи після того, як він переспав з дівчиною на вихідних.

Він наляканий. Ана ще ніколи не бачила, щоб чоловік був так страшенно наляканий.

Майя намагається грати на гітарі, але пальці дуже тремтять. Вона спітніла у великому сірому худі, та коли батьки щось запитують, пояснює, що її морозить через гарячку. Вона щільніше обгортає каптур навколо шиї, щоби приховати сліди. Стягує рукави аж до середини долонь, щоб не було видно чорно-синіх зап’ясть.

Майя чує, як дзвонять у двері, — це запізно для друзів Лео. Чує, як розмовляє мама, полегшено і схвильовано водночас — так уміє лише її мама. До кімнати стукають, Майя вдає, що спить, поки не бачить, хто стоїть у дверях.

Ана обережно зачиняє двері. Чекає, поки Мірині кроки не стихнуть у напрямку кухні. Ана віддихується. Вона бігла сюди всю дорогу з Височини, розлючена й охоплена панікою. Вона бачить сліди на шиї й зап’ястях, як би подруга не намагалася їх приховати. Коли вони нарешті зустрічаються поглядами, сльози вже заливають кожну заглибнику на їхніх обличчях, кожну тріщинку перетворюють на струмки і скрапують з підборідь. Ана шепоче:

— Я його бачила. Він злякався. Цей паскуда злякався. Що він тобі зробив?

Здається, для Майї те, що сталося, не існувало насправді, поки вона не назвала цього вголос. Сказавши це, вона знов опиняється в хлопчачій кімнаті з кубками і хокейними постерами. Ридаючи, вона пробує намацати на худі ґудзика, якого там ніколи не було.

Майю аж розриває в обіймах Ани, а та тримає її при житті, всім єством бажаючи опинитися на тому місці замість подруги.

Таких друзів, як у п’ятнадцять, у тебе більше не буде.

28

Коли Ана і Майя були дітьми — здається, ще зовсім недавно, — вони весь час мріяли про Нью-Йорк. Що будуть там жити, коли стануть багатими й відомими. Майя хотіла розбагатіти, а Ана — стати відомою, що було незбагненним для всіх, хто бачив, як одна хотіла лише грати на гітарі, а інша — вистругувати дерев’яні мечі. Різниця між ними стала ще помітнішою, коли Майя казала «там, у лісі», а Ана — «тут, у лісі», бо для Майї нормально було перебувати в місті, а для Ани — навпаки. І однаково їхні мрії були прямо протилежні: Майя мріяла про тиху музичну студію, Ана — про мурашник людського натовпу Ана хотіла стати відомою, щоб самоствердитись, а Майя хотіла розбагатіти, щоб наплювати на думку інших. Вони обоє неймовірно складні й тому завжди розуміють одна одну.

Ще завсім малою Ана хотіла стати хокеїсткою, грала один сезон у дівочій команді в Геді, але не могла всидіти на місці й виконувати те, що казали тренери, і постійно потрапляла в бійки. Врешті тато Ани пообіцяв, що навчить її стріляти з рушниці, якщо вона перестане змушувати його возити її на тренування. Ана бачила, що татові соромно, бо вона не така, як усі, та й пропозиція постріляти її занадто манила, щоб від неї відмовитися.

Ана виросла й захотіла стати спортивною коментаторкою на телебаченні, потім почалася старша школа, й Ана дізналася, що дівчатам у Бйорнстаді можна любити спорт, але тільки не так, як любила його вона. Не так сильно. Не так, коли пояснюєш хлопцям правила й тактику. Дівчата-підлітки насамперед повинні цікавитися хокеїстами, а не хокеєм.

Тож Ана схилила голову й почала вправлятися у справжніх національних видах спорту Бйорнстада — у соромі й мовчанні. Саме це зводило з розуму її маму. Ана мало не поїхала звідси разом із нею, але передумала й залишилася. Заради Майї, заради тата і, можливо, тому, що любила дерева так само сильно, як і часом ненавиділа.

Вона завжди думала, що це ліс навчив людей у Бйорнстаді тримати рота на замку; коли полюєш або рибалиш, треба бути тихим, щоб не злякати тварин, і якщо людей навчати цього від народження, це позначиться й на їхньому спілкуванні. Тому Ана завжди розривалася між бажанням кричати на все горло і взагалі замовкнути.

Вони лежать на ліжку Майї. Ана шепоче:

— Ти мусиш розказати про це.

— Кому? — на видиху питає Майя.

— Усім.

— Для чого?

— Бо інакше він знову це зробить. З кимось іще.

Вони знову й знову сперечаються — тихо, з собою і одна з одною, бо Ана знає, що неприпустимо таке вимагати: щоб одна Майя взяла на себе відповідальність за всіх. Щоб лише вона встала й закричала в наймовчазнішому місті на світі. Злякала звірів. Ана ховає обличчя в долонях, щоб батьки Майї не почули плачу.

— Майє, це я винна, бляха, — як я могла залишити тебе на вечірці. Я мала б знати. Шукати тебе. Я втекла, як якесь сцикло, втекла. Це я винна, я вин…

Майя лагідно бере її обличчя в свої долоні.

— Ти не винна, Ано. Ніхто з нас не винен.

— Ти мусиш розповісти, — в розпачі схлипує Ана, але Майя рішуче хитає головою.

— Зможеш зберегти таємницю?

Ана, шморгаючи, киває, і обіцяє:

— Клянуся життям.

— Цього не досить. Клянися техно!

Ана заходиться сміхом. Наскільки ж несамовито можна любити людину, яка вміє розсмішити тебе в такій ситуації.

— Клянуся всіма видами електронної музики. Крім, типу, лажового євротехно 90-х.

Майя усміхається, витирає їй сльози і, дивлячись в очі, шепоче:

— Зараз Кевін скривдив лише мене. Але якщо я розповім, то дозволю йому скривдити всіх, кого люблю. Я цього не витримаю.

Вони тримаються за руки. Сидять поруч на ліжку і рахують таблетки снодійного — цікаво, скільки треба, щоб піти з життя? Коли вони були дітьми, все здавалося інакшим. Здається, це було ще зовсім недавно, — зрештою, так і є.

Беньї бачить її здалеку — чорну цятку на надгробному камені. Вона пролежала там пару годин, він струшує з неї сніг і читає те, що на ній написано. Одне-єдине слово.

Коли Кевін, Бубу, Лют, Беньї та інші гравці були малими, Давід часто давав їм перед матчами шайби, написавши на них короткі повідомлення, над якими вони мали задуматися. «Давай сильніший захист», або «активніше пересувайся», або «май терпіння». Іноді він писав щось таке, щоб їх розсмішити. Він міг передати шайбу найзнервованішому гравцеві в автобусі й зі страшенно суворим виглядом чекати, поки той не прочитає напис: «Ширінка розстебнута. Хрін видно». Такий гумор він показував тільки своїм гравцям, і вони почувалися обраними. Сила жартів у тому, що вони можуть дати відчуття приналежності або виключення. Створити поняття «ми» і «вони».

Давід краще за всіх умів дати своїм гравцям відчуття, що він бачить кожного з них. Він запросив цілу команду додому на вечерю, познайомив їх зі своєю дівчиною, але коли клуб проводив матч «батьків проти синів» для всіх молодших команд, Давід єдиний із тренерів не прийшов. Він заїхав по Кевіна і Беньї, одного підібрав на його подвір’ї, а іншого — на цвинтарі, і поїхав з ними на озеро пограти там.

Давід бився за них — буквально. Коли Беньї мав дев’ять чи десять років, у нього вже склався стиль гри, від якого батьків суперників охоплювала лють. Під час одного гостьового матчу з дитячою командою в Геді Беньї навалився силовим прийомом на гравця, і той крикнув, що приведе до нього свого старого. Беньї не тримав це довго в голові, але після матчу в темному проході для гравців з’явився якийсь чоловік, схопив його за волосся на потилиці, жорстоко жбурнув до стіни й закричав: «Ну що, мале циганча? Тепер ти вже не такий крутий?». Беньї навіть не злякався, але тієї миті він з холодною впевненістю подумав, що його заб’ють до смерті. Біля них було багато дорослих, які все бачили і не втручалися; Беньї не знав, чи це тому, що вони боялися, та просто думали, що він таке заслужив. Беньї пам’ятає тільки кулак Давіда, який одним ударом звалив того татуся на підлогу.

— Якщо побачу, що дорослий чоловік на цій арені зачіпає малого хлопця, я його вб’ю, — сказав Давід, і не лише кривднику, а всім дорослим, які тихо завмерли.

Потім він нахилився до Беньї і прошепотів йому на вухо:

— Знаєш, як врятувати людину з Геда, яка тоне?

Беньї похитав головою. Давід усміхнувся.

— Добре.

У роздягальні тоді Давід написав на шайбі одне слово — «Пишаюся» — і запхав її до сумки Беньї. Хлопець досі її зберігає. Того самого вечора в автобусі дорогою додому усі з команди активно жартували. Регіт ставав усе голоснішим, а самі жарти — непристойнішими. Беньї пам’ятає лише один жарт, його сказав Бенґт:

— Чуваки, а знаєте, як посадити чотирьох гомиків на один стільчик? Перевернути його догори!

Усі реготали. Беньї пам’ятає, що він тоді крадькома глянув на Давіда — той теж сміявся. Однаково легко дати відчуття приналежності або виключення, створити поняття «ми» і «вони». Беньї ніколи не боявся, що його поб’ють або зненавидять, якщо дізнаються про нього правду, бо його з дитинства ненавиділи в кожній команді суперника. Він боявся лише, що одного дня товариші в команді і тренер стануть уникати певних жартів в його присутності. Відторгнення сміхом.

Беньї стоїть біля могили тата, зважуючи шайбу в руці. Давід написав на ній одне слово.

«Перемога».

Наступного дня Беньї не йде до школи, але приходить на тренування. Його форма просякнута потом найбільше. І все тому, що коли він уже не знає, чи залишилось щось важливе на світі, це — єдине, чого ніхто від нього не забере. Його перемоги. Давід двічі стукає його по шолому — слова тут не потрібні.

У роздягальні Лют сидить на місці Беньї, біля Кевіна. Беньї нічого не каже, лише стоїть перед Лютом, поки той не згрібає свої речі й безрадісно волочиться на лавку навпроти. Обличчя Кевіна навіть не сіпається, але по очах видно, щб він відчуває. Вони з Беньї ніколи не вміли брехати один одному.

Давід іще не бачив, щоб обидва його найкращі гравці так добре грали на тренуванні.

Настала субота. Сьогодні фінал юніорів. У всьому містечку прокидаються дорослі чоловіки й жінки, надягають свої зелені светри й шарфи. На стоянці біля льодової арени стоїть автобус, прикрашений гордими транспарантами, готовий везти команду до столиці, з одним зарезервованим сидінням для кубка, який приїде з ними.

Зранку на вулиці в центрі містечка бавляться три дівчинки, школярки початкових класів. Бігають одна за одною, фехтують паличками, кидаються останніми сніжками цієї довгої зими. Майя спостерігає за ними з вікна своєї спальні. Кілька років тому вони з Аною підпрацьовували нянями для цих дівчаток, Ана навіть зараз часто вибігає побавитися з ними в сніжки, коли знуджується від Майїної гри на гітарі, — вона вміє так їх розсмішити, що ті аж катаються по землі. Майя міцно обхоплює себе руками. Вона не спала всю ніч, і жодної миті не сумнівалася, що ніколи нікому не розкаже про те, що сталося. Та їй варто було побачити трьох маленьких дівчаток, які бавляться на вулиці перед її вікном, щоб змінити своє рішення.

Виснажена Ана спить в її ліжку — заплющені очі, така мала і вразлива під грубою ковдрою. Яку ж страшну історію почує цього дня це місто: Майя нарешті вирішила розповісти правду про Кевіна, але не для того, щоб захистити себе, а щоб захистити інших. Стоячи перед вікном цього ранку, вона вже знала, що зробить з нею місто.

29

На льоду найбільша небезпека — коли силовий прийом застає тебе зненацька. Тому насамперед хокей вчить не опускати голову. Бо гляди — дістанеш по ній.

Телефон Петера дзвонить весь ранок: спонсори, члени правління, батьки гравців, у цілого міста нерви, як струна. За кілька годин він поїде на матч у автобусі юніорської команди, хоч і не терпить подорожей. Колись це було звичною частиною життя їхньої сім’ї, і щосезону він не спав удома третину ночей. Соромно визнати, але часом Петер вважав, що то були гарні часи. Потім, в одну з таких ночей, захворів Ісак, і відтоді Петер уже не міг спати в готельних ліжках.

Лео випросив собі місце в одному з автомобілів, Петер спочатку протестував, але вирішив, що так навіть буде краще. Вони переночують у столиці — це ж така неймовірна пригода для дванадцятирічного хлопця, і Лео дуже хоче поїхати. Петер таємно хотів би, щоб Майя теж поїхала. Він стоїть перед дверима до її кімнати і щосили стримується, щоб не постукати.

Одного разу Петер почув, що найкращий спосіб морально підготуватися до батьківства — пожити на рок-фестивалі в одному наметі з друзями-товстунами, які весь час курять гашиш. Блукаєш у постійному стані гострої нестачі сну, весь одяг у плямах від їжі, яку лише у виняткових випадках ти сам і з’їв, у вухах дзвенить, не можеш пройти повз калюжу, щоб якийсь ідіот, хихочучи, не стрибнув у неї двома ногами, ніяк не посидиш спокійно в туалеті, бо хтось весь час стоїть перед дверима, кричить і грюкає, тебе будять посеред ночі, бо «я тут подумав про одну штуку», а зранку ти прокидаєшся від того, що хтось на тебе надзюрив.

Може, й правду кажуть, але кому це допоможе? Бо з появою дитини ніколи не вдасться підготуватися до загострення чутливості. Не почуттів, а чутливості. Петер навіть не знав, що здатний стільки всього відчувати, він мало не здирав з себе шкіру. Після народження Ісака найменший звук став оглушливим, найменший страх перетворився на жахіття, автомобілі мчали швидше, а від новин у нього розколювалась голова. Коли Ісак помер, Петер думав, що заніміє, але ні, здавалося, що його пори розкрилися і боліло навіть від повітря. Його грудна клітка розривалася на частини від одного незадоволеного погляду когось із дітей, а особливо доньки. Ціле дитинство він мріяв лише про те, щоб життя набирало обертів, а тепер він понад усе хоче, щоби воно сповільнилося. Щоб годинники зупинилися, щоб Майя ніколи не виросла.

Петер страшенно любить Майю за те, що через неї він завжди почувається дурником. Він не дуже міг допомогти їй з уроками ще від початкових класів, але часом вона однаково про щось запитує, просто щоб зробити йому приємність. Малою вона часто хитро, як лисичка, засинала в автомобілі, прикидалася, що задрімала на задньому сидінні, щоб він заніс її на руках до будинку. Петер завжди нарікав, коли доводилося тягнути і її, і пакети з продуктами, і ще штовхати візочок із Лео, але потай він любив це відчуття, коли маленька дівчинка міцно обіймала його за шию. По цьому він знав, що Майя хитрує, бо коли вона спала по-справжньому, йому здавалося, ніби він тягне мішок із водою, а от лисичка заривалася носом йому в шию і так обіймала, немов боялася його втратити. Коли Майя виросла, Петер щодня за цим сумував. Рік тому вона вивихнула ногу під час відпочинку на природі, і йому довелося занести її з авто до будинку. Він іще ніколи не почувався гіршим батьком, бо зрозумів, що страшенно хотів би, щоб вона частіше вивихала ногу.

Петер стоїть, піднявши руку біля дверей до кімнати доньки, але не стукає. Телефон далі дзвонить. Петер настільки роззосереджений, що виходить до автомобіля, тримаючи в руці порцелянове горнятко з кавою.

Міра курсує супермаркетом за своїм списком, написаним у тому самому порядку, як і розташовані полиці з продуктами. Її списки зовсім не такі, як у Петера — складені цілком хаотично, тому він закуповує продукти так, ніби повинен заповнити бомбосховище перед кінцем світу.

Усі вітаються з нею, хтось махає з іншого кінця крамниці, співробітники усміхаються, Фрак підбігає зі свого кабінету у светрі команди «Бйорнстад» із дев’яткою і написом «Ердаль» на спині. Він теж збирається до льодової арени, але без угаву говорить. Міра терпляче слухає, поглядаючи на годинник: вона хоче встигнути додому ще до від’їзду Петера й Лео.

Міра саме запихає пакети в автомобіль, як в одного з них розривається дно. Люди на стоянці наввипередки допомагають їй підбирати авокадо — вони ж так добре знають її чоловіка, спортивного директора. Хоча насправді вони взагалі не знають його.

«Мабуть, він радий, що їде на цей матч!» — каже хтось, і Міра киває, хоча їй відомо, як Петер ненавидить поїздки. Він практично не залишав Майю і Лео на цілу ніч після тієї ночі, коли Ісак востаннє заснув. Міра значно частіше буває в роз’їздах через роботу і якийсь час у шафі в передпокої завжди тримала зібрану валізу. Тоді Петер часто жартував, що має підозру, ніби в Міри ще є секретна банківська комірка, де вона зберігає фарбу для волосся, фальшивий паспорт і пістолет. Міра ніколи так і не сказала, як сильно зранили її ці слова. Вона знає, що егоїстка, і зневажає себе за це, але ловить себе на думці, що їй йе хочеться, щоб Лео їхав. Петер їде як тато, це не просто робоча поїздка, і вона не зрівняє статистики. Міра не зможе почуватися хоч на краплину не такою егоцентричною.

Вона підбирає з землі кілька авокадо і запихає їх у пакет. Коли Ісак захворів, їхня сім’я перейшла на мало не військовий режим: години прийому в лікарів, дата операції, доїзд і приймальні, терапія і рутинні речі, списки і звіти. Після похорону Петер замкнувся, він наче заціпенів від надто великого болю. Міра далі виходила з Майєю на прогулянки в парк, прибирала й готувала вечерю, їздила до крамниць зі своїм списком. Якось в одній книжці вона прочитала, що після глибокої травми — від побиття чи викрадення — зрив у жертви часто може відбутися значно пізніше — в кареті швидкої допомоги або в автомобілі поліції, — коли все вже позаду. Через кілька місяців після смерті Ісака Міра зненацька сіла на підлогу в супермаркеті, тримаючи в руках по авокадо, й істерично ридала, не в змозі зупинитися. Прийшов Петер і відніс її додому. Після цього він тижнями на автоматі прибирав, готував їжу, піклувався про Майю. Тепер Міра розуміє, що, можливо, вижити їм допомогло це їхнє вміння — не зірватися одночасно.

В авто дорогою додому Міра усміхається. Слухає «гучніше-плейліст». Вона цілі вихідні проведе з донькою — таке благословення. Неймовірно, як швидко та росте. Ще недавно була малою червоною родзинкою, закутаною в ковдру, і коли медсестри в лікарні сказали, що їй час їхати додому, Міра витріщилася на них так, ніби її з дитиною хочуть пустити в самотнє плавання Індійським океаном на малюсінькому плоті з пивних бляшанок. А потім це пискляве немовля стає цілою людиною. В неї з’являються власні погляди, особливості, стиль в одязі, і вона не любить солодку газованку. Хіба бувають діти, які не люблять такого? Або солодощів? Її не можна підкупити солодким — Господи, ну як можуть функціонувати батьки дитини, яку не вдається підкупити!

Ще недавно треба було допомагати їй відригнути. Тепер вона грає на гітарі. Господи. Ця любов колись перестане бути нестерпною?

Сонце зручно вляглося на верхівках дерев, повітря чисте й легке — який добрий день. Просто добрий день. Міра виходить з автомобіля саме тоді, коли Петер і Лео збираються сідати в інший. Петер цілує Міру так, аж їй перехоплює подих, а вона так його щипає, що він ніяковіє. Петер досі тримає в руці горнятко з кавою, Міра дістає пакети з продуктами і втомлено хитає головою, простягаючи руку, щоб забрати у Петера горнятко, коли на сходи виходить Майя. Батьки обертаються до неї, вони запам’ятають цю мить. Останню мить радості й спокою.

П’ятнадцятирічна дівчинка заплющує очі. Відкриває рота. І розповідає. Про все.

Коли слова затихають, на землі лежить авокадо серед уламків розбитого горнятка. На одному з найбільших уламків видно частину малюнка. Ведмедя.

30

Слова — це несерйозно. Постійно чуєш, що ніхто не хоче ними скривдити. Просто всі виконують свою роботу. Поліцейські весь час це повторюють. «Я виконую свою роботу». Тому ніхто не питає, що зробив хлопець, а щойно дівчина починає про це розповідати, її перебивають запитаннями про те, що зробила вона. Чи піднімалася сходами за ним або перед ним? Лягла на ліжко добровільно чи її змусили? Сама розстебнула блузку? Поцілувала його? Ні? Але відповіла на поцілунок? Вона пила алкоголь? Курила марихуану? Казала «ні»? Казала чітко? Чи достатньо голосно кричала? Достатньо сильно опиралася? Чому відразу не сфотографувала синці? Чому втекла з вечірки, нічого не розповівши іншим запрошеним?

Потрібно скласти максимально повну картину, кажуть вони, коли ставлять одне й те саме запитання десяток разів у різному формулюванні, щоб перевірити, чи не зміниться її версія. Це серйозне звинувачення, нагадують вони, наче саме звинувачення є проблемою. Вона дізнається про все, чого не варто було робити. Не чекати тиждень, а тоді заявляти в поліцію. Не викидати одяг, який був на ній. Не приймати душ. Не пити алкоголю. Не втрапляти в таку ситуацію. Не заходити до кімнати, не підніматися сходами, не подавати йому знаків. Якби її просто не існувало, нічого такого не сталося б — чому вона про це не подумала?

Їй п’ятнадцять, йому сімнадцять, та однаково в усіх обговореннях його називають «хлопцем». Її — «молодою жінкою».

Слова — це важливо.

Міра кричить. Комусь телефонує. Свариться. Її просять заспокоїтися. Насправді тут усі просто виконують свою роботу. Петер сидить, поклавши долоню на пальці Майї, за невеликим столом у кімнаті для допитів поліцейського відділку в Геді і не знає: може, донька ненавидить його за те, що він теж не кричить. За те, що він не має освіти юриста і не знає, через що треба починати сварку. За те, що не вибігає геть звідси і не намагається когось убити — кого завгодно. За те, що він безсилий. Коли він забирає долоню з її руки, обоє відчувають холод.

В очах одного з батьків Майя бачить невимовний гнів, в очах іншого — вічну порожнечу. Вона їде з мамою до лікарні. Тато їде у протилежний бік, до Бйорнстада.

Настануть дні, коли Майю запитають, чи розуміла вона наслідки свого рішення прийти в поліцію і розказати правду. Вона кивне. Іноді їй здається, що лише вона це розуміла. Аж через десять років Майя подумає, що насправді найбільша проблема полягала в тому, що дорослих ці події шокували більше, ніж її саму. Вони виявилися ще невиннішими за неї, їй було п’ятнадцять, вона користувалася інтернетом і вже знала, що для дівчинки цей світ — жорстоке місце. Батьки не могли уявити, що таке взагалі станеться, а Майя просто не очікувала, що це станеться саме з нею. Тому, можливо, падіння було з меншої висоти.

«Як огидно це усвідомлювати», — подумає вона через десять років, а потім стане пригадувати найдивніші деталі. Наприклад, що один із поліцейських мав трохи завелику обручку, яка зісковзувала на пальці й стукала об стільницю. Що він так і не глянув їй в очі, а весь час дивився на її лоб або губи.

Вона пам’ятає, що тоді їй згадався урок фізики у старших класах, на якому йшлося про рідини і холод. Перетворюючись на лід, вода розширюється — про це треба знати, коли будуєш будинок у Бйорнстаді. Улітку в тріщини каменів просочується вода, а коли починається мінусова температура, волога перетворюється на лід, і камінь кришиться. Вона запам’ятає, що так само почувалася, виростаючи молодшою сестрою померлого старшого брата. Дитинство було однією нескінченною розпачливою спробою не розтікатися, не потрапляти в тріщини батьків.

Коли виростаєш так близько біля смерті, знаєш, що для різних людей вона різна, але для тата або мами смерть насамперед — це тиша. У кухні, в передпокої, в телефонній слухавці, на задньому сидінні авто, у п’ятницю ввечері, в понеділок зранку, загорнута в наволочку і зім’яті простирадла, на дні ящика з іграшками на горищі, на маленькій табуретці біля мийки, під вологими рушниками, які вже не валяються на підлозі біля ванної. Діти всюди залишають по собі тишу.

Майя чудово знає, що ця тиша може бути як вода. Якщо пустити її занадто глибоко, вона може перетворитися на лід і розірвати наші серця. Ще там, у поліцейському відділку в Геді, вона знала, що переживе це. Уже тоді вона знала, що її мама з татом — ні. Батьки не зцілюються.

Який небачений сором, жахливий і несусвітній: жертва так часто має найбільше співчуття до інших. Настануть дні, коли Майю запитають, чи розуміла вона наслідки, і вона кивне, і з усіх її почуттів найсильнішим буде почуття провини. За те, що виявилася незбагненно жорстокою до людей, які любили її понад усе.

Вони сиділи у поліцейському відділку. Вона все розповіла. І бачила в очах батьків, як жахливий зміст сказаного знову і знову відлунював у них всередині. Те, що в глибині своєї душі кожна мама і кожен тато найбільше боїться визнати:

«Ми не можемо захистити наших дітей».

На стоянці біля льодової арени стоїть автобус, пофарбований у зелений колір. Тут уже тиснява, всюди стоять батьки, і гравці, і спонсори, і члени правління. Усі обіймаються і махають.

Батько Кевіна під’їздить автомобілем аж до автобуса. Виходить і тисне руки людям, перемовляється з ними. Кевінова мама після довгих вагань обвиває рукою синові плечі. Він не заперечує. Вона не каже, що пишається ним, він не каже, що знає це.

Фатіма засмучено стоїть у коридорі й кілька разів запитує в Амата, чи не сталося щось погане. Він клянеться, що ні. Виходить із дому сам, із ковзанами в руках. Ліфа вже стоїть біля під’їзду, немов давно його чекав. Амат ледь усміхається.

— Ти що, хочеш позичити гроші? Ти ж ніколи на мене не чекаєш.

Ліфа сміється і піднімає руку, вони з Аматом стукаються кулаками.

— Порви їх! — наказує Ліфа.

Амат киває. Вагається, ніби хоче ще сказати, але передумує. Натомість запитує:

— А де Зах?

Ліфа дивується.

— На тренуванні.

Амат весь червоніє від сорому. То виходить, ось як швидко він забув, щойно потрапивши до юніорів, що в цей час завжди тренується дитяча команда. Ліфа знову піднімає кулак, але передумує й міцно обіймає свого друга дитинства.

— З Улоговини ти перший, хто грає з юніорами.

— Ну, але ж Беньї теж з Улоговини… — робить спробу Амат, але Ліфа трясе головою:

— Беньї живе у віллі. Він не один із нас.

Амат думає, що Ліфі видно будинок Беньї зі свого балкона, але це не аргумент. Ліфа приїхав у Бйорнстад через кілька років після Амата, його сім’я спершу жила в Геді, але тутешні квартири були дешевші. Пару років він грав у хокей із Аматом і Захаріасом, а потім його старший брат сказав йому покинути тренування. «Це ж, бляха, спорт для снобів, тільки багатенькі діти грають у хокей, — сказав брат. — Вони будуть ненавидіти тебе, вони ненавидять нас і не захочуть, щоб хтось звідси став кращим за них». Він мав рацію, малими вони наслухалися цього і в роздягальні, і на арені. У Бйорнстаді тобі не дозволять забути, звідки ти родом. Амат і Захаріас вистояли, а Ліфа — ні. Якось, коли вони вчилися в середній школі, кілька старших гравців прокралися в роздягальню й написали їм на тренувальних костюмах «Бідностад-Хокей» замість «Бйорнстад-Хокей».

Усі хлопці знали, хто це зробив. Ніхто нічого не сказав. Але після цього Ліфа більше не грав. Тепер він стоїть біля багатоквартирного будинку в Улоговині, зі сльозами на очах обіймає Амата і шепоче:

— Учора біля мого під'їзду грали кілька хлопчисьок, років шести-семи. Вони вдавали з себе своїх кумирів. Один був Павел Дацюк, другий — Сідні Кросбі, третій — Патрік Кейн… А знаєш, що закричав четвертий? Він крикнув: «Я — АМАТ!».

— Не тринди… — усміхається Амат, але Ліфа хитає головою і, міцно обійнявши свого друга, каже:

— Порви їх, чуваче. Виграй фінал, стань профі і порви їх усіх. Покажи їм, що ти один із нас.

— Можеш сказати хлопцям, що в роздягальні їх чекає сюрприз, — таємничим голосом каже батько Кевіну на вухо.

— Дякую, — відповідає хлопець.

Вони тиснуть один одному руки, другу руку тато кладе синові на плече. Майже обіймає.

Коли Кевін заходить до роздягальні, там уже лунає радісна лайка, товариші по команді скачуть, ніби щасливі новорічні феєрверки. Бубу штурхає Кевіна по спині, іншою рукою ніжно тримаючи свою нову ключку, і репетує:

— Ти хоч доганяєш, скільки вони коштують? Та твій старий просто КОРОЛЬ!

Кевін чудово знає, скільки коштують ці ключки. На підлозі стоїть ціла коробка ключок — для кожного гравця команди.

Після тренування дитячої команди Захаріас виходить останній, він сам збирає конуси й шайби. Останньої миті встигає ухилитися, коли оргскло в нього за спиною раптом гуде від удару. Він дико роззирається: шайба, яка просвистіла над ним, прилетіла не з льоду, а з коридору.

— Обережно, грубасику! — насміхається Лют, тримаючи в руці нову ключку.

Захаріас чудово знає, скільки вона коштує, — підлітки добре запам’ятовують тільки ціни на те, чого не можуть собі дозволити.

— Відсмокчи, — бурмоче він.

— Що ти сказав? — шипить Лют, і його обличчя похмурніє.

— Я сказав: від-смок-чи.

Бубу стоїть у коридорі позаду Люта, він бурмоче, що це «просто жарт», намагається відтягнути його. Нагадує, щоб «подумав про фінал!». Лют начебто заспокоюється і зневажливо пирхає до Захаріаса:

— Гарна ключка! Це твоїй старій соцслужба купила?

Захаріас не схиляє голову, а навпаки.

— А твоя стара приходила сьогодні в роздягальню, начепила тобі захист як завжди, мілі-Віллі? Обережно запхала туди твої яйця, як ти любиш? Вона далі купує тобі розміром більш…

Він не встигає докінчити речення, Лют кидається до нього з ключкою, і якби Бубу не встиг стати між ними, гравець дитячої команди, на два роки молодший за Люта, вирушив би відразу в лікарню. Амат у паніці біжить за ними, і звертається до обох — і до Люта, і до Захаріаса.

— Чорт, ну що ви… ПРИПИНІТЬ! ТА ПРИПИНІТЬ УЖЕ!

Лют сіпає руками так, що Бубу відпускає його, а тоді дивиться оцінювально на Амата, підходить до Захаріаса, вириває в нього ключку і щосили б’є нею об стінку, аж вона ламається. Лют кидає уламки перед Захаріасом і шипить:

— Скажи соцслужбі, щоб наступного разу купили міцнішу. Хтось може поранитися.

Лют обертається і йде в роздягальню, там його зустрічають крики веселощів його товаришів по команді, вони скандують «Ми з Бйорнстада ведмеді!» й вигукують імена один одного.

Амат підбирає уламки ключки. Захаріас не допомагає.

— Вона поламана, ідіот…

Амат, втративши самовладання, накидається на нього з риком:

— Бляха, Зах, ну що з тобою? Що? Що з тобою таке? Чому ти вічно всіх провокуєш?

Захаріас тільки зиркає на нього. Роки їхньої дружби ллються з його очей.

— Щасти тобі сьогодні, суперзірко.

Він іде. Амат іще довго стоїть сам. Коли повертається в роздягальню і викидає уламки старої ключки в кошик для сміття, нова ключка вже чекає біля його місця. Амат уперше в житті отримав нову ключку, а не вживану.

Бубу сідає в автобус за два ряди перед Лютом. Йому чути, як Лют переказує історію про ключку Захаріаса під регіт про «соцпридурка» і «вилупка». Мама Захаріаса зараз на лікарняному. До хвороби вона працювала у відділенні лікарні, де працює мама Бубу. Коли Амат заходить в автобус, Бубу звільняє йому місце поряд.

— Я намагався зупинити його… — бурмоче Бубу.

— Я знаю, — киває Амат, зціпивши зуби.

Обоє пам’ятають тренувальні костюми з написами «Бідностад-Хокей». Це була ідея Люта. Бубу написав. Лют живе на Височині, а Бубу — за одну хвилину пішки від Низини. Бубу хоче щось сказати Аматові, але не встигає додумати, бо вже за мить хтось горлає: «Якого хріна тут роблять копи?», і на стоянку заїжджає поліцейський автомобіль, блокуючи виїзд для автобуса.

Давід запізнюється. Це вперше в житті. Учора він тричі блював, і врешті навіть спробував переконати свою дівчину випити з ним келих вина, щоб трохи заспокоїтися. І це він — той, хто ніколи не п’є. Хто завжди відчував себе чужим у кожній команді, в якій грав, тому що для всіх це, здається, був ритуал — навалитися командою принаймні пару разів на рік. У їхніх очах Давід був трохи ненадійним — тому що він не був готовий заблювати паркет у якомусь готельному барі разом зі своїми братами по команді.

Його дівчина дивується, але Давід знизує плечима.

— Усі кажуть, що це заспокоює нерви.

Вона сміється. А потім починає плакати. А тоді притуляється чолом до його чола і каже:

— Дурненький. Я не хотіла тобі говорити. Але мені не можна пити вино.

— Що?

— Я не хотіла нічого говорити тобі перед фіналом. Не хотіла… відволікати тебе. Але я… мені не можна алкоголю.

— Ти про що?

Вона пирхнула від сміху впритул до його губ.

— Який же ти тугодум. Любий мій, я вагітна.

Тому сьогодні Давід запізнюється, він розгублений і щасливий. Він іде просто крізь бурхливий хаос, що панує на стоянці, його ледь не збиває поліцейський автомобіль. Це найщасливіший, найсумніший і найдивніший день його життя.

Якби матч відбувався вдома, Кевіну, можливо, дозволили б грати. Але фінал буде в іншому місті, туди їхати кілька годин, вони починають говорити такі слова, як «безпека» і «ризик утечі». Кожен лише робить свою роботу. Поліцейські протискаються між здивованими батьками на стоянці, заходять в автобус. Кевіна просять вийти й усі хлопці зриваються на крик, а коли величезний чоловік у формі бере його за руку і піднімає з сидіння, автобус вибухає від обурення. Бубу й Лют намагаються перегородити шлях поліцейським, вони достатньо великі, щоб навіть випхати з автобуса чотирьох інших копів. У цій штовханині Кевін виглядає малим і беззахисним. Можливо, саме тому всі дорослі навколо нього реагують саме так, а може, для цього є тисяча інших причин.

Тато Кевіна накидається з криком на поліцейського, який тримає його сина, а коли інший поліцейський відтягує його, Фрак хапає того за горло. Один із членів правління щосили гримає кулаком по капоту поліцейського авто. Маґґан Лют фотографує всіх поліцейських з відстані, меншої за пів метра, обіцяючи кожному, що всі вони втратять роботу.

Лише Амат і Беньї мовчки сидять на своїх місцях у автобусі. Слова — це важко.

Петер стоїть у кінці стоянки, де закінчується асфальт і починаються дерева. Він так зневажає себе за те, що приїхав сюди. Що він може зробити? Насильство можна порівняти з віскі — ті діти, які виростають у будинку, де його забагато, потім або заливаються ним, або ніколи не п’ють. Петерів старий був здатний на вбивство, а його син не може навіть ударити людину. Навіть на льоду. Навіть зараз. Навіть Кевіна. Петер не може скривдити людину, але однаково залишається на стоянці, бо щиро хоче побачити, як це зробить хтось інший.

Петера помічає лише Давід. Вони зустрічаються поглядами. Петер не відводить очей.

31

Спорт і наука не завжди йдуть пліч-о-пліч. Звісно, спорт полюбляє наукові дослідження про меніски і зв’язки, але не в такому самому захваті від досліджень про приниження і жорстоке ставлення в групах. А от в університетах, таке враження, цікавляться лише тим, щб спорт робить не так, і зовсім мало — всім, щб він робить правильно. Спорт каже, що наука тільки вишукує проблеми, а наука стверджує, що спорт живе з шорами на очах.

Тільки один пошук об’єднує їхні зусилля. Тільки одне питання вже століттями однаково їх хвилює: хто такий лідер?

Майя проходить усі обов’язкові обстеження в лікарні. Відповідає на всі запитання. Не плаче, не нарікає, не свариться, погоджується з усім, не перечить. Міра, навпаки, настільки не контролює себе, що не витримує всидіти на місці у кімнаті. Її телефон весь час дзвонить. Вона залучила до справи всю адвокатську агенцію, і її донька, лежачи на холодній кушетці в холодній кімнаті, розуміє, що мама почала війну. Мама мусить перейняти на себе командування, атакувати ворога, діяти, інакше вона цього не витримає. Тож Майя дістає свій телефон і надсилає Ані смс саме з цими словами: «Тепер війна». За кілька секунд отримує відповідь: «Ти і я проти цілого світу!».

За свою хокейну кар’єру Давід бачив сотні лідерів. Формальних і природжених, крикливих і мовчазних. Він не знав, що й сам може бути лідером, поки Суне не відіслав його на лід зі свистком і бандою семирічок. «З мене поганий тренер», — казав Давід, але Суне скуйовдив йому волосся і відповів: «Той, хто вважає себе добрим тренером, ніколи таким не стане». Старий дідько мав рацію і водночас помилявся.

Після того як Кевіна відвезли поліцейським авто, Давід цілу годину заштовхував гравців назад до автобуса і намагався переконати батьків, що вони нічим не зарадять, якщо будуть ось так стояти і репетувати. Вони вже три години в дорозі, але автобус далі вібрує від дзвінків і гуде, коли юніори кидаються один до одного, щоб заглянути в чийсь мобільний. Здається, ніхто у Бйорнстаді не знає, чому забрали Кевіна, поліція відмовляється надавати якусь інформацію, тому між сидіннями лавинами поширюються чутки, набираючи обертів. Навіть дорослі не залишаються осторонь — Бенґт так розхвилювався, аж слиною бризкає.

Давід сидить сам попереду, мовчки витріщається на смс у своєму телефоні. Повідомлення від Кевінового тата. Той щойно дізнався, в чому звинувачують Кевіна. Перше, чого повинен навчитися лідер, незалежно від того, чи він сам зайняв місце чи його призначили: лідерство полягає не лише в тому, що ти говориш, а й у тому, про що мовчиш.

Мама сидить біля кушетки, тримаючи в руках долоні доньки, обоє тремтять. Донька притуляється чолом до маминого.

— Ми це переживемо, мамо.

— Люба моя, не ти повинна мене втішати, а я тебе…

— Ти й утішаєш, мамо. Ти так і робиш.

У Міри знову дзвонить телефон. Майя розуміє, що це з адвокатської агенції. Вона киває мамі, гладить її по щоці, мама цілує її і каже пошепки:

— Я буду близько, в коридорі. Я тебе не лишаю.

Їхні руки далі тремтять.

Десять років Давід готував своїх гравців до саме цієї миті. Змусив їх усім пожертвувати, стерти себе на порох, навчив витримувати напруження, навіть коли тріщать плечі й гуде шия.

Заради чого це, якщо вони не виграють зараз фінал? Навіщо тобі гра, якщо не прагнеш стати в ній найкращим?

Давід завжди мав глибоке переконання, що стосувалося хокею: світ за межами льодової арени ніколи не повинен втручатися у світ всередині неї. Вони повинні лишатися чітко розмежованими. Назовні, в реальності, життя складне, страшне й важке, а всередині, на арені, — усе просто і зрозуміло. Якби Давід не провів такої чіткої межі між цими світами, його хлопці з усім тим лайном, яке вивалювали на них назовні, в реальності, зламалися б іще в дитинстві. Льодова арена була їхньою зоною волі. Їхнім єдиним щасливим місцем. Ніхто не міг цього відібрати у них: тут вони були переможцями.

Це стосується не тільки хлопців, Давід сам почувався на асфальті дивно і непристосовано, але на льоду ніколи не мав таких відчуттів. Тут останнє місце, де ще має значення дія колективу, де спершу — команда, а потім — ти, де клуб важливіший за індивіда. Але як далеко можна зайти, захищаючи свій всесвіт? Яку частину лідерства становить те, що ти кажеш, а яку — те, що замовчуєш?

Медсестра чудово знає, хто така Майя, але намагається цього не показувати. Її чоловік — Кабан, один із найкращих Петерових друзів, вони пів життя грали разом у хокей. Та однаково, коли вона щойно минала в коридорі Петера й Міру, вони її ніби не впізнали. Говорили з нею наче через скло, але вона не образилася. Їй уже доводилося з цим мати справу — це через травму, тому вони бачать тільки її медичну форму, а не обличчя. Медсестра звикла, що пацієнти і їхні близькі бачать у ній тільки її роботу аж так, що забувають, що вона людина. Але це нічого. Насправді від цього вона ще більше пишається своєю роботою.

Залишившись у палаті наодинці з Майєю, вона схиляється до неї і каже:

— Я знаю, що це жахливо неприємно. Ми постараємося зробити все якомога швидше.

Дівчинка дивиться їй в очі й киває, міцно закусивши губи. Медсестра завжди намагається зберігати професійну дистанцію, саме цього вона навчає молодших колег. «Сюди будуть приходити люди, яких ви знаєте, ви повинні ставитися до них як до пацієнтів, це питання лідерства», — зазвичай каже вона. Але зараз слова печуть їй у горлі.

— Мене звати Анн-Катрін, мій чоловік — давній приятель твого тата.

— Майя, — пошепки відповідає дівчина.

Анн-Катрін ніжно торкається долонею до дитячої щоки.

— Майє, я вважаю, що ти дуже відважна.

Петер їде з Бйорнстада назад до Геда. Іде до лікарні, готовий тріумфально розповісти Майї, що Кевіна затримала поліція. Що існує справедливість. Заходить в палату і бачить Майю. На світі нема нічого крихітнішого за власну дитину на лікарняній кушетці. Не існує ніякої справедливості. Петер сидить поруч з донькою і плаче, бо він ніколи не зможе когось убити. Врешті він запитує:

— Майє, що я можу зробити? Скажи, що я можу зробити…

Дочка гладить тата по щетині.

— Можеш любити мене.

— Так, завжди.

— Так, як любиш хокей і Девіда Боуї?

— Навіть більше, Огризочку, набагато більше.

Тоді Майя сміється. Як не дивно, але саме прізвисько «Огризочок», якому вже десять років, її розвеселило. У свої п’ять Майя з'їдала все яблуко, разом із огризком. Коли їй виповнилося дев’ять, вона змусила тата припинити так її називати, але потім весь час за цим сумувала, ніколи не кажучи про це вголос.

— Мені потрібні дві речі, — прошепотіла Майя.

— Давай я вгадаю: Ана і гітара? — питає тато.

Майя киває. До палати заходить Міра. Батьки швидко стискають одне одному пальці. Петер уже майже виходить за двері, коли донька гукає йому:

— Тату, тобі треба поговорити з Лео. Бо він страшенно злякається.

Мама з татом перезираються. Скільки ще років їхнє серце буде розриватися, ніби від інфаркту, коли вони згадуватимуть цю мить? Єдина людина, котра сьогодні не забула про молодшого брата, була його старша сестра.

Анн-Катрін сидить в ординаторській, не відводячи погляду від стіни. Вона, як і всі, чула, що поліція затримала Кевіна, але їй одній з небагатьох відомо, чому Майя в лікарні, тож вона розуміє зв’язок одного з іншим. Майя не впізнала Анн-Катрін, Кевін теж не впізнав би, хоч вона й сиділа на трибунах майже щоматчу відтоді, як він грав у дитячій команді. Чиїсь батьки залишаються безликими для деяких дітей.

Анн-Катрін надсилає смс своєму синові: «Хай щастить сьогодні». Бубу миттю відповідає: «Кев?? Ти щось чула??». Мама пише неправду: «Ні. Нічого. Милий, спробуй зосередитися на хокеї!». Минає кілька хвилин, і Бубу відповідає: «Я виграю заради Кева!!!». Мама тяжко сковтує слину і пише: «Я тебе люблю». Бубу відповідає, як усі підлітки: «Ок».

Анн-Катрін відхиляється на спинку твердого стільця, піднімає погляд на стелю і думає про всіх дітей, яким зараз так боляче. Чого лишень не побачиш у цій лікарні. Саме тому стільки її колег беруть лікарняні. Медсестри й лікарі не мають перерв ані на літні тренування, як-от у хокеї, ані фіналів, ані пауз. У них весь час сезон, день за днем, і від цього можуть ламатися навіть найміцніші. Навіть люди з Бйорнстада.

А коли навіть найміцніші не мають сил — хто ж тоді поведе інших?

Давід почав вставати й кашлянув, щоб привернути увагу хлопців, але спинився, коли побачив, що вони вже розсідаються. Але не через нього, а через Беньї. Хлопець стоїть посередині автобуса, по черзі дивиться кожному з них в очі, врешті зупиняє погляд на Філіпові, мовчазному хлопцеві, на рік молодшому за інших у команді, який живе на Височині, за три будинки від Кевінового.

— Філіпе, коли ми були малими і ти переживав, що серед усіх у команді ти найдрібніший і найгірший, коли ти не міг навіть підкинути шайбу вище жовтої рейки на бортику, що тобі казав Давід?

Філіп зніяковіло потуплює погляд на свої коліна, але Беньї бере його за підборіддя, щоб той поглянув угору Філіп не лише на рік молодший, він ще й багато років фізично відставав від таких гравців, як-от Бубу, тож ніхто навіть не помічав, як добре йому вдавалося все інше. Він був таким хлопцем, який зникає в роздягальні, нічого не каже, нікому не надокучає, просто є на своєму місці. За останні три роки він так само сором’язливо став найкращим захисником команди, і ніхто навіть не помітив, як це сталося.

— Плювати на інших, зосередься на тому, що залежить від тебе, — тихо відповідає Філіп.

Беньї киває і поплескує його по голові. Потім повертається до Вільяма Люта.

— Люте, а тобі що казав Давід, коли всі, крім тебе, навчилися їхати спиною вперед, і ти збирався кинути хокей?

Лют сильно кліпає і сердито витирає щоки.

— Зосередься на тому, що залежить від тебе.

Беньї бере Люта за плечі й дивиться йому прямо в очі, знову цитуючи тренера:

— Ми команда. Ми сильні, бо разом. Коли падає один, на його місце стає інший.

Лют витирає рукавом очі й продовжує:

— Спершу — команда, потім — ти. Клуб важливіший за індивіда.

Коли ніхто їх не чує, Беньї пошепки каже Лютові:

— Тепер ми розраховуємо на тебе, Люте, сьогодні ти наша зірка. Ти мусиш вести нас.

Якби Беньї тієї миті сказав Лютові вбити когось, той без вагань так би й зробив. Насправді ні наука, ні спорт не знають, хто вони — лідери, за якими ми йдемо. Ми просто не вагаємося, коли бачимо їх.

Беньї стає перед Бубу, велетнем, який був найкращим захисником команди, поки інші не навчилися їздити на ковзанах краще.

— Бубу, що майже найкрутіше на світі?

Бубу якийсь час мовчить, а тоді, вагаючись, відповідає:

— Перепихатися, чи що?

Хтось із юніорів пирхає. Беньї нахиляється до масивного обличчя Бубу.

— Але спершу ми виїдемо на лід і зробимо те, що найкрутіше за все, Бубу. Ти ж знаєш, що тобі сьогодні потрібно?

Бубу піднімається.

— Лише одне, так?

— Перемога, — каже Беньї.

— Перемога! — кричить Бубу.

— ПЕРЕМОГА! — горланить автобус.

Давід сідає на своє місце. «ПЕРЕМОГА! ПЕРЕМОГА! ПЕРЕМОГА!» — горланить автобус, і Давід стирає смс від Кевінового тата. Коли підходить Бенґт і запитує, чи вже щось відомо про те, чому Кевіна забрала поліція, Давід лише хитає головою й каже:

— Ні. Нічого. Треба зосередитися на тому, що залежить від нас.

Беньї іде в кінець автобуса і лягає на заднє сидіння. Решту дороги він спить.

32

Є одне місто серед лісу, де обожнюють гру. Одна дівчинка сидить на ліжку і грає на гітарі для своєї найкращої подруги. Один хлопець сидить у відділку поліції. У коридорі лікарні медсестра йде повз адвокатку, на трибунах у столиці стоять дорослі чоловіки і жінки, скандуючи, що вони — ведмеді з Бйорнстада, разом зі спонсорами і членами правління, які десять років тому сміялися зі спортивного директора, який сказав, що одного дня в них буде найкраща команда юніорів країни. Тут усі, хто працює в клубі, крім нього.

Команда з ключками в руках чекає в роздягальні на початок матчу, молодший брат на лавці з телефоном на колінах чекає, що напишуть про його сестру в інтернеті його друзі, коли дізнаються, що сталося. Багатий клієнт телефонує до однієї адвокатської агенції, в іншій адвокатській агенції мама оголошує війну. Дівчинка грає на гітарі, аж поки не засинає її найкраща подруга, у дверях стоїть тато і думає про те, що дівчата це витримають. Вони вистоять. І саме тому йому страшно. Бо тоді світ і далі буде вважати, що все нормально.

У команді є гравець з номером шістнадцять на спині, який, відколи навчився їздити на ковзанах, розумів, щб потрібно для перемоги. Він знає, що перемога здобувається як на льоду, так і в голові, тренер навчив його, що спорт чимось схожий на музику: кожна команда під час гри має свій ритм і темп. Якщо збити їх із ритму, руйнується їхнє звучання, навіть найкращі музиканти світу ненавидять грати не в ритм, але якщо вже почали, то важко зупинитися. Рухомий об’єкт продовжує рух у заданому напрямку, і що більшою стає снігова куля, то більшим безумцем треба бути, щоб стати їй на шляху. Це те, що в спорті називають «моментум». У школі на уроках фізики вчителі говорять про «принцип інерції», але Давід завжди був прямолінійнішим у своїй педагогіці, коли розмовляв із Беньї: «Якщо справи у команди йдуть добре, все здається просто, і вони автоматично грають іще краще. Але якщо вдається влаштувати їм маленьке пекло, хоча би трохи погіршити ситуацію, тоді побачиш, що скоро вони самі створять собі по-справжньому пекельні умови». Тут ідеться про рівновагу. Найменшого подиху вітру може бути достатньо.

Команда суперників прибуває на арену, щоб зустрітися з командою «Бйорнстад-Хокей», яку всі вони з презирством називають «Ердаль-Хокей». Вони ще задовго до матчу знали, що цим селюкам із лісу до них як за море пішки, а тепер ще й довідалися, що Кевін узагалі не буде грати. «Бйорнстад» без Кевіна — ніщо. Невдалий жарт. Збита тварина на узбіччі траси. Гравці, які прибувають на арену, самовпевнені і спокійні, вони знають, що для перемоги їм треба просто грати. Холоднокровно. Зберігати рівновагу.

Їхні тренери ще стоять біля автобуса, але гравці, які аж не тямляться від зарозумілості, хочуть побачити своїх суперників, тож заходять до арени. Лампи в коридорі до роздягалень не працюють, хтось жартує, що «жебрацькі селюки вже навіть лампи потягнули», інший відповідає: «Нащо їм? У Бйорнстаді ж немає електрики!». Спершу їм здається, що нерухома постать біля їхньої роздягальні — то просто якась тінь, їхні очі ще не звикли до сутінків, тому перший гравець наштовхнувся просто на неї. У Беньї бетонна грудна клітка, вирячені очі по черзі дивляться на кожного з двадцяти хлопців, нікого не пропускаючи. Якби в них було трохи більше часу, щоб оговтатися, вони б нервово зареготали, але зараз просто мовчки стоять у темряві, блукаючи поглядами.

Беньї не рухається. Просто чекає перед дверима. Змушує їх підійти ближче, щоб зайти до роздягальні. Їм варто би дочекатися тренерів, піти й привести суддю, але ж вони занадто горді.

Коли їм уривається терпець, можна здогадатися, що станеться далі, Беньї вже визначив, хто будуть ці двоє: один штовхає його, другий б’є кулаком у плече, Беньї приймає рух першого і так заціджує у вухо другому, що той із криками падає на підлогу. Тоді Беньї повертається до першого і двічі б’є його по ребрах, не дуже сильно, щоб не поламати, але достатньо, аби той зігнувся, а тоді Беньї ліктем товче його в шию, і він звалюється на свого товариша. Коли на Беньї налітає третє тіло, він м’яко відхиляється від стіни і штовхає нападника в спину — так, що той стрімголов залітає до темної роздягальні. Четвертий робить помилку й обома руками чіпляється за одяг Беньї, той завдає удару головою у вилицю — і він падає навспак, але ніхто його не підхоплює.

Зрозуміло, що в освітленій кімнаті Беньї не мав би шансів побити цілу команду, але в темному вузькому коридорі, де на нього могли накинутися хіба один-двоє водночас, усі з команди суперника мусили запитати себе: хто тепер піде?

Відповідь — ніхто. Цього вистачає, того секундного вагання цілої групи. Беньї зневажливо посміхається і спокійно йде собі, перш ніж хтось спромагається бодай щось сказати. Коли він відчиняє двері до роздягальні своєї команди, від двох десятків несамовитих голосів аж іде луна: «МИ ВЕДМЕДІ!», а в коридор на мить падає смужка світла, але цього вистачає, щоб усі в команді суперника побачили, наскільки їхні товариші вибиті з рівноваги.

Вони нічого не розкажуть своїм тренерам — бо що можна сказати? Що один хлопець побив чотирьох найсильніших гравців, а решта команди просто стояла і дивилася? «Бляха, це що таке було?» — бурмоче хтось. «Псих», — констатує інший. Вони вмикають світло у своїй роздягальні й намагаються пореготати з того, що сталося. Переконати один одного, що потім дістануть цього шістнадцятого номера, що це все фігня, що навіть не варто звертати увагу. А коли починається матч, вони розуміють, що нічого не вдається. Зникли ритм, темп, рівновага. Ніби вітром здуло.

Беньї натягає светр з шістнадцятим номером. Давід стає перед командою, заклавши руки за спину, опустивши погляд униз. Усю дорогу сюди він думав про те, що значить для нього лідерство, і дійшов одного-єдиного пекучого висновку: Суне був для нього особистим наставником і найбільша його сила полягала в постійному вихованні лідерів. А проблема була лише в тому, що він ніколи не давав їм діяти як лідери.

Гравці затамовують подих, але коли Давід повертає до них обличчя, він майже усміхається.

— Чуваки, хочете почути правду? Правда в тому, що ніхто не вірив, що ви сюди потрапите. Ні ваші суперники, ні асоціація, ні тренери збірної, і зрештою ніхто з присутніх зараз на трибунах. Для них це була мрія, а для вас — мета. Ніхто не досяг цього замість вас. Тож цей матч, ця мить… належить вам. Не слухайте нікого, хто стане розказувати вам, як діяти.

Давід хоче сказати ще стільки всього, але тепер вони у фіналі. Він зробив усе, що міг. Тому він просто розвертається і виходить з роздягальні. За кілька секунд за ним іде розгублений Бенґт. Команда непорушно сидить і здивовано перезирається. Потім гравці по черзі встають і двічі стукають один одного по шоломах. З усіх першим озвався найтихіший.

— Звідки ми? — питає Філіп.

— З БЙОРНСТАДА! — відповідає команда.

Лют залізає на лавку і кричить:

— ЗА КЕВІНА!

— ЗА КЕВІНА! — відповідає команда.

Беньї вже стоїть на льоду, коли інші гравці виходять. Сам-один у центральному колі, номер шістнадцять на спині, очі аж чорні. Останніми з роздягальні команди Бйорнстада виходять найбільший і найменший гравці. Бубу ляскає Амата по плечах і питає:

— Звідки ти, Амате?

Той піднімає голову, стиснувши до трему щелепи.

— З Низини.

Бубу киває і показує свої рукавиці. Він написав на них фломастером «Бідностад-Хокей». Вайлуватий жест вайлуватого хлопчиська.

Іноді такі жести — найцінніші.

Чому люди переймаються спортом? Одна жінка стоїть на трибуні, бо для неї тепер це останнє місце, яке дає прямі відповіді. Вона була лижницею елітного рівня, її підліткові роки минали за стиранням лижні, вечір за вечором, з ліхтариком на лобі та сльозами, які лилися від холоду і втоми, від величезного болю, і від поразок, і від відсутності всього, чим займалися інші підлітки у вільний час і що вона завжди пропускала. Але якщо ви запитаєте, чи шкодує вона, ця жінка лише похитає головою. Якщо запитаєте, що б вона зробила, якби могла повернутися назад у часі, вона відповість, навіть бровою не повівши: «Більше тренувалася б». Вона не може пояснити, чому так переймається спортом, бо й відомо: якщо таке запитання виникло, то відповідь однаково не допоможе щось зрозуміти.

Її син Філіп грає сьогодні у першій парі захисників, але вона знає, якою ціною йому це далося. Знає про всі пробіжки в лісі при світлі двох налобних ліхтариків, про всі години на терасі, коли він забивав шайби, а мама стояла на воротах. Знає про сльози, коли він був найменшим у команді, коли міряв свій зріст і зважувався щоранку, тому що лікар пообіцяв, що врешті його тіло виросте і він наздожене інших. Знає про відмітки олівцем на одвірку, які вона ніяк не може зафарбувати. Про розбитого малого хлопчиська, якого вона піднімала з підлоги на кухні, щоразу після того, як він переконувався, що за ніч зовсім не виріс. Не поважчав. Можливо, більше ніхто не помітив, коли він став найкращим захисником у команді, але його мама була поруч на кожному сантиметрі цього шляху.

Під час розігріву Фрак стояв, не випускаючи з рук телефон і намагаючись з’ясувати, що ж сталося з Кевіном. Досі нічого не відомо. Він припускає, що Кевінів тато, коли щось дізнається, насамперед зателефонує Давіду, але звідси не виходить додзвонитися до тренера.

Спонсори і члени правління навколо нього аж скаженіють через відсутність інформації. Вони вже обговорюють, до яких адвокатів звернуться, яким журналістам дадуть інтерв’ю і кого за це покарають.

Фрак не розлючений, зараз його почуття на зовсім іншому рівні. Він дивиться на батьків на трибуні. Намагається порахувати, скільки днів, вечорів і ночей вони вклали в цю команду. Відчуває на шиї вагу власної срібної медалі з інших часів. Він йе знає, хто забрав у них шанс пережити сьогодні найбільшу перемогу, але вже щиро ненавидить цю людину.

Це Беньї сказав Давіду й Бенґтові, щоб дозволили Лютові грати в центрі, на місці Кевіна. Не існує слів, аби пояснити, що це значить для Люта. Перед першим вкиданням Беньї зупиняється біля Амата й питає:

— Ти ж сьогодні у своїх швидких ковзанах, чи як?

Амат усміхається й киває. Суперники в себе на лавці вже вголос говорять, що «шістнадцятий отримає свої штрафні». Вони не ідіоти, вони оцінили, що Беньї справді жорстокий псих. Тому, коли суддя вкидає шайбу, Беньї на повній швидкості, піднявши ключку, мчить до суперника, який її веде, і всі, хто ще недавно бачили Беньї в неосвітленому коридорі, розуміють, що на шайбу йому плювати — він іде на силовий прийом. Суперник розставляє ноги ширше і напружується всім тілом, щоб зустріти удар.

Але удару так і не було. Беньї підхоплює шайбу, скеровує її в зону нападу, Лют робить силовий прийом у середній зоні, від якого валиться на лід, як підстрелений тюлень, — центрфорвард жертвує собою заради команди лише для того, щоб дати гравцеві третьої лінії достатньо простору. У них з’являється єдиний малий просвіт у цьому матчі, поки суперник не зрозуміє, наскільки швидко рухається Амат.

І їм вдається.

Фрак зриває собі голос, коли Амат ухиляється від воротаря й забиває шайбу під верх сітки, батьки кидаються вниз по трибунах, ніби збираються вибігти через бортики. Амат ширяє навколо воріт, піднявши руки, але не встигає далеко від’їхати, бо на нього навалюються Беньї, Лют і Філіп. Наступної миті на лід вискакує вся команда, усі наштовхуються один на одного, опиняючись то над, то під, то біля когось. Фрак хапається за чиюсь маму і кричить:

— ЗВІДКИ МИ?

Ще секунду тому всі були атеїстами. Зараз уже ні.

Вони ведуть 1:0 після першого періоду. Давід нічого їм не каже, навіть не приходить в роздягальню — стоїть у коридорі разом із Бенґтом, не кажучи ні слова. Чує, як гравці плескають один одного по шоломах. Суперники зрівнюють — 1:1. Потім забивають іще один гол — 1:2. Але саме перед перервою між другим і третім періодом Бубу отримує один зі своїх небагатьох виходів на майданчик, і шайба опиняється в нього біля синьої лінії зони нападу. Він пробує зробити пас, але шайба відбивається від ковзана суперника і летить назад до нього. Якби цей хлопець встиг задуматися, то, звичайно, зрозумів би, що це дурна ідея, але ніхто не пригадує, аби Бубу виявляв кмітливість. Тому він б’є по воротах. Воротар навіть не зрушує з місця, коли в нього за спиною вже тріпоче сітка, а Бубу завмирає, приголомшено витріщивши очі. Він бачить, як засвітилася лампочка, як на табло змінилися цифри на 2:2, чує радісні вигуки із бйорнстадського сектору трибун, але мозок не фіксує перебігу подій. Першим його поплескує Філіп.

— Перемога! — кричить він.

— За Кевіна! — волає Бубу і, розігнавшись, врізається у бортик з такою несамовитою гордістю, аж забуває ключку в центральному колі, коли продовжується гра.

Філіп обожнює хокей, його мама також. Але не так, як ті батьки, які в міру зацікавлені і ледве знають правила, — ні, вона боготворить цей вид спорту за те, який він є. Жорсткий. Чесний. Конкретний. Справжній. Прямі запитання, прямі відповіді.

Маґґан Лют стоїть поруч, вони з мамою Філіпа знаються з дитинства, живуть за два будинки одна від одної. Разом бігали на лижах, вийшли заміж в один рік, народили синів із різницею в кілька місяців, понад десять років переминалися з ноги на ногу, відігріваючи пальці, на отаких трибунах. Хочете сказати їм, що батьки хокеїстів — фанатики? Вони запропонують вам піти на юніорські лижні змагання і послухати, про що говорить публіка. Або подискутувати з якимось татком, який кидається на спуск і зриває змагання, тому що вважає, що для його доньки ця траса неправильно виставлена. Або поговорити з мамою учасниці змагань з фігурного катання про те, скільки насправді повинна тренуватися дев’ятирічна дитина. Завжди є хтось зі ще більшим фанатизмом. Якщо довго порівнювати, можна будь-що сприйняти нормальним.

Мама Філіпа ніколи не кричить. Ніколи не лається. Ніколи не критикує тренера і ніколи не заходить до роздягальні. Але вона захищатиме Маґґан перед усім світом, якщо хтось стане критикувати її поведінку. Тому що вони теж команда. Мама Філіпа навчилася, що не можна вимагати від батьків, щоб вони віддали життя задля спортивного заняття своїх дітей, ризикували сімейним бюджетом і при цьому завжди тримали себе в руках.

Тому коли Маґґан кричить: «Ти що, сліпий?» до судді, мама Філіпа мовчить. І коли хтось іще з батьків вигукує: «Дідько, цей суддя з дитинства прибитий, чи що? Вдома йому теж не можна нічого вирішувати?», вона нічого не каже. Потім хтось знущається: «Що ти пасуєш, як баба?», а якийсь чоловік вище на трибуні сплескує руками і горланить: «Тут що, в баскетбол грають?». Коли суперник трохи задовго затискав бйорнстадського гравця в кутку і його не вислали з поля, хтось із батьків кричить йому: «Ти номер двадцять два чи педик?», коли хлопець повертається на лавку.

Після цього внизу на трибуні одна мама з двома малими дітьми обертається і просить:

— Думайте трохи, що говорите! Тут діти!

Їй відповідає Маґґан, і з кожного її слова пирскає презирство:

— Дорогесенька, якщо так боїшся, що твої малі вилізуть з теплого гніздечка і почують щось погане, то не бери їх з собою на ХОКЕЙ!

Якщо б ви запитали в мами Філіпа, чому після цих слів вона не протестує, то почуєте у відповідь, що людину можна любити і при цьому не сприймати всіх її рис. Можна не пишатися чимось, але це не означає, що відчуваєш сором. Це стосується хокею, це стосується навіть друзів.

Мама демонстративно бере дітей на руки й піднімається сходами, щоб пересісти на місця подалі. На арені за її спиною Філіп, який переслідує суперника по всьому майданчику, виривається вперед і перериває подачу, чим вибиває його з рівноваги. Беньї мчить до них.

Тієї самої хвилини вище на трибуні один спонсор повертається до Фрака, киває на маму з дітьми і шипить:

— Це, бляха, що за поліція моралі? Що вона тут робить?

Щойно почався третій період. Їхня розмова тоне в гулі всіх глядачів, коли номер шістнадцять перехоплює шайбу в центральній зоні, обходить двох суперників, показуючи техніку, якої ніхто від нього не сподівався, і забиває шайбу прямісінько в ворота, біля яких навіть не видно воротаря.

Беньї відмахується від товаришів по команді, які роблять спробу обійняти його, забирає шайбу з сітки і мчить туди, де сидять бйорнстадські батьки. Біля бортика зупиняється і махає двом малюкам, які аж не тямляться від радості, а тоді кидає шайбу їхній мамі.

Спонсор обертається до Фрака і питає:

— То… що це за жінка, повтори?

— Це Ґабі, сестра Беньї. Дядько цих малюків щойно зробив для нас рахунок 3:2, — відповідає Фрак.

33

Коли Майя була малою і її щось засмучувало, вона завжди лягала спати. Просипала все, що створювало труднощі. Коли їй було півтора року, вони з мамою їхали орендованим автомобілем в центрі Торонто, і на одному з найбільших перехресть міста в них заглох двигун. Їм сигналили автобуси, на них кричали таксисти, Міра кричала по телефону на нещасного адміністратора прокатної фірми. Тим часом півторарічна дівчинка роззирнулася, широко позіхнула, заснула і міцно спала, аж поки вони за шість годин не повернулися в готель.

Тепер Міра стоїть у коридорі свого будинку і дивиться крізь відчинені двері на доньку, яка лежить у ліжку. Майї п’ятнадцять, а вона й далі засинає, коли їй боляче. Ана лежить біля неї під ковдрою. Можливо, після того, як поховаєш власну дитину, сприймаєш усе по-іншому, а може, всі батьки відчувають те саме, але єдине, чого Міра завжди бажала своїм дітям, — це щоб вони мали здоров’я, були в безпеці і знайшли найкращого друга.

Тоді можна пережити все. Майже все.

Давід запам’ятає цей матч назавжди. Він цілими ночами розповідатиме своїй дівчині про останні хвилини гри, легенько постукуючи по її животу й просячи пошепки: «Не засинай! Я ще не дійшов до найцікавішого!». Знову і знову він буде переказувати, як Амат кидався вперед і блокував головою стільки кидків шайби, аж суддя врешті не витримав і відіслав його, щоб перевірили, чи на шоломі немає тріщин. І як Лют грав довше за всіх, а ті кілька хвилин не на арені був як герой на лавці запасних: ніхто так не плескав по спинах своїх товаришів, не підбадьорював їх і не піднімав виснажених гравців з лавки, як він. Коли втомлений Бубу вертався з майданчика, зашпортався об поріг і повалився всім тілом, саме Лют підхопив його і приніс пляшку з водою. А тим часом Філіп грав як досвідчений дорослий гравець, без помилок. А Беньї? Беньї був усюди. Давід бачив, як йому запустили шайбою в ногу — якраз вище ковзана, і так сильно, що помічник тренера Бенґт схопився на лавці за свою ногу й заохкав:

— Навіть МЕНІ боляче!

Беньї грав попри біль, уся команда була готова пробити лобом стіну і продовжувати. Кожен перевершив самого себе. Кожен грав на межі своїх можливостей. Вони виклалися на всі сто, жоден тренер не міг би вимагати більшого. Вони старалися з усіх, справді з усіх сил.

Але цього було замало.

Коли суперники в останню хвилину зрівнюють рахунок до 3:3, падає на лід уся команда, і два десятки батьків на трибунах, і місто серед лісу. У перерві перед додатковим часом три гравці блюють. Ще двоє не можуть повернутися в гру, бо їм судомить м’язи. Светри у гравців аж мокрі, кожна клітина їхніх тіл вичавлена. Та однаково минає понад п’ятнадцять хвилин, перш ніж суперникам востаннє вдається їх перебороти. Вони кружляють, ніби несамовиті, але врешті Беньї не встигає домчати, Філіп вперше пропускає ділянку, Лют не дотягується ключкою, Амат на частку секунди запізнюється, щоб прикрити удар.

Увесь «Бйорнстад-Хокей» падає на лід, коли суперники танцюють навколо, коли їхні батьки та друзі ураганом налітають, святкуючи перемогу. Лише тоді, коли крики «Золото!» разом зі співом переміщуються до роздягальні переможців, Філіп, Бубу, Лют і Амат невтішно сунуть до себе. Дорослі чоловіки й жінки далі сидять на трибуні, затуливши долонями обличчя. Двоє малюків розпачливо плачуть у маминих обіймах.

Нема на цій планеті більшого мовчання за те, яке охоплює два десятки сердець після поразки. Давід заходить до роздягальні, бачить своїх побитих і розгромлених гравців, які лежать на підлозі й на лавках — більшість із них настільки втомлені, що навіть не можуть зняти з себе захист. Бенґт стоїть поруч і чекає, що скаже тренер, але Давід лишень розвертається і виходить геть.

— Куди це він? — питає хтось із батьків.

— Ми не вміємо програвати, бо той, хто вміє, програє часто, — бурмоче Бенґт.

Йому простягає руку капітан команди суперників. Він уже прийняв душ і перевдягнувся, але светр укритий плямами від шампанського. Номер шістнадцять з Бйорнстада й далі лежить на спині — на льоду і в ковзанах. Трибуни майже порожні.

— Хороша гра, чуваче. Якщо коли-небудь захочеш змінити клуб, приходь грати з нами, — каже капітан.

— Якщо коли-небудь захочеш змінити клуб, приходь грати зі МНОЮ, — відповідає Беньї.

Капітан сміється й допомагає Беньї встати, але помічає, як він скривився.

— Ти в порядку?

Беньї непевно киває, але всю дорогу в коридорі спирається на свого візаві.

— Вибачай, що я… ну, сам знаєш… — каже Беньї, махнувши рукою на розбиті лампочки на стелі.

Капітан голосно регоче:

— Ти серйозно? Хотів би я, щоб ми самі додумалися таке вам влаштувати. Ти крутий чортяка. Чуваче, ти реально псих, але крутий.

Вони розходяться, міцно потиснувши один одному руки. Беньї заповзає до роздягальні й лежить на підлозі, навіть не намагаючись зняти ковзани.

Ґабі з двома малюками йде коридором, минаючи інших дорослих в зелених шарфах і светрах з ведмедем, комусь киває, когось не помічає. Чує, як чийсь тато називає суддю «недорозвинутим». Потім ще хтось бурмоче: «Краще б та сволота на кухні в себе свистіла». Ґабі веде дітей до авто, не чекаючи Беньї: вона не хоче, щоб їм довелося чути це все, і знає, як її назвуть, коли вона зробить комусь зауваження. Коли вони виходять на вулицю, її донька, яка ще не навчилася добре вимовляти «р», питає:

— Мамо, а що таке «куйва»?

Ґабі пробує віджартуватися, але дитина наполягає і показує пальчиком у бік коридору.

— Один дядько так сказав. «Суддя — куйва мала!»

Ще за чверть години Давід повертається з повним пакетом шайб. Іде роздягальнею і роздає їх кожному гравцеві. Хлопці по черзі читають п’ять літер, що написані на шайбах. Хтось усміхається, хтось починає плакати. Бубу прокашлюється, встає і, дивлячись на свого тренера, каже:

— Тренере, я перепрошую… хочу запитати…

Давід підіймає брови, а Бубу киває на шайбу:

— Ти ж не… ну, знаєш… ти не став голубим, чи як?

Сміх може стати спасінням. Регіт може об’єднати групу. Залікувати рани, вбити мовчання. Роздягальня труситься від реготу, аж доки Давід, широко всміхаючись, киває і каже:

— Завтра після повернення додому буде додаткове тренування, біг у лісі. Бубу для вас заслужив.

Бубу миттю пригинається під ураганом кульок зі змотаної ізострічки.

Передостанню шайбу в руках тримає Беньї. Остання для Бенґта. Давід поплескує свого помічника по плечу й каже:

— Бенґте, я повертаюся нічним поїздом. Для вас заброньований готель, я сподіваюся, ти подбаєш про хлопців.

Бенґт киває. Дивиться на свою шайбу. Читає написане слово і сльози крапають на спортивну куртку. «Дякую».

Ґабі здригається, коли Бубу стукає у вікно її машини; діти позасинали ззаду, вона сама майже задрімала.

— Сорі… ти сестра Беньї, еге ж? — питає Бубу.

— Так, а що? Ми чекаємо на нього, він сказав, що не залишиться на ніч у готелі, поїде з нами. Він передумав? — дивується Ґабі.

Бубу хитає головою.

— Він досі в роздягальні. Ми не можемо зняти з нього ковзани. Він попросив покликати тебе.

Підійшовши до Беньї, Ґабі спершу говорить, що любить його. Потім каже, як же їм несамовито пощастило, що їхня мама сьогодні мусила працювати і не змогла приїхати на матч, тому що якби вона дізналася, що її син грав майже весь третій період і п’ятнадцять хвилин додаткового часу зі зламаною ногою і при цьому їздив більше за інших гравців, то прибила б його.

На стоянці перед автобусом Філіп довго стоїть мовчки біля своєї мами. Вона витирає йому щоки. Він каже пошепки:

— Вибач. Це я винен. Останній гол. Це я недопильнував. Вибач.

Мама обіймає його так, наче він знову став малим, хоча тепер її син такий великий, що міг би підняти її однією рукою.

— Серденько моє, заради всього на світі, за що ж ти можеш просити вибачення? Що ж такого ти зробив, щоб просити за це вибачення?

Мама гладить його по щоці, вона знає ці відчуття, вона сама колись стояла, розбита, на лижні після змагань, аж поки краплі поту не перетворилися на кристалики льоду, і відчувала те саме. Вона знає, що дає спорт і що забирає натомість. У них перед очима миготять усі перешкоди, які подолав цей хлопець: елітні табори, куди його не брали, збірні, куди ніхто не запрошував, матчі, які він дивився з трибуни. Мама обіймає свого шістнадцятирічного сина, який тренувався щодня ціле своє життя саме заради цього матчу. Завтра він прокинеться, встане з ліжка і почне все спочатку.

В одному будинку в кімнаті на підлозі біля ліжка своєї найкращої подруги сидить Ана, згорбившись над ноутбуком на колінах. Часом неспокійно поглядає на ліжко, щоб переконатися, що Майя не прокинулася. Тоді знову заходить на ті сторінки в інтернеті, куди стане писати вся школа, щойно дізнається про те, що сталося. Прокручує тиху стрічку ще не оновлених статусів, якісь фотографії котиків і смузі, кілька розчарованих коментарів про програш юніорів у фіналі. Більше нічого. Поки що. Ана ще раз перезавантажує всі сторінки. Вона прожила тут усе своє життя, їй відомо, як швидко поширюється інформація, хтось виявиться знайомий з кимось, чий брат серед копів, або чий друг працює в місцевій газеті, або чия мама — медсестра в лікарні. Хтось комусь щось розповість. І розверзнеться пекло. Вона оновлює сторінки — знову, знову і знову. Сильніше і сильніше клацає по клавіатурі.

Бах. Бах. Бах. Бах. Бах.

Бенґт каже команді, що готель заброньований, спонсори заплатили, тож хлопці можуть користуватися всім, що пропонує готельний сервіс, виспатися і завтра повертатися додому. Гравці запитують, куди пішов Давід. Бенґт відповідає, що їхній тренер поїхав додому, щоб бути на місці, коли поліція відпустить Кевіна.

— А якщо хтось хоче їхати додому? — питає Лют.

— Вирішуйте, як краще, ми все влаштуємо, — відповідає Бенґт. Жоден із гравців не захотів залишатися. Вони команда, вони повертаються до свого капітана. Тієї ночі на півдорозі додому новина вибухне в їхніх телефонах. Чому Кевіна затримала поліція, в чому його звинувачують і хто на нього заявив. Один із гравців починає: «Та про що мова? Я бачив їх на вечірці! Вона ж САМА на нього лізла!». Потім докидає ще один: «Бляха, яка дурня! Я бачив, як вони піднімалися до його кімнати, вона йшла ПЕРША!». Далі третій коментує: «Так ніби вона не хотіла! Ви ж бачили, як вона вдягнулася?!».

Усі вони чудово вміють вимовляти літеру «р». Коли один вимовляє «та мала курва», інші теж не мовчать.

У ліжку в своїй кімнаті, серед ключок, шайб і хокейних светрів, прокидається молодший брат — від того, що в кімнаті поруч найкраща подруга його сестри щосили жбурляє комп’ютер об стіну. Ніби сподівається, що люди, які написали те, що вона в ньому прочитала, також розіб’ються на тисячу уламків.

34

Міра й Петер сидять на низьких східцях перед будинком. Не торкаються одне до одного. Петер так чітко пам’ятає цю відстань. Бували дні, коли йому здавалося, що горе зблизило їх, що Міра залишилася з ним, хоча він на це не заслуговував, бо їй більше нема з ким розділити пам’ять про Ісака. Але відразу після смерті сина все було навпаки. Тоді горе роз’єднало їх, стало невидимим силовим полем між їхніми пучками пальців. Зараз вони туди повернулися.

— Це… моя провина, — шепоче Петер.

Міра рішуче хитає головою.

— Не кажи так. Ти не винен. І хокей не винен. Не давай цьому паскуд… не давай… не шукай для нього виправдання!

— Міро, його все життя виховував клуб. Мій клуб.

Міра не відповідає. Її кулаки вже довгий час так міцно стиснуті, що сліди від нігтів ще кілька днів не сходитимуть з долонь. Усе своє професійне життя вона віддавала закону і праву, вірила у справедливість і гуманізм, протистояла насильству і кровній помсті. А зараз вона з усіх сил намагається витіснити почуття, яке хвилею накриває її, але марно — воно змітає все на своєму шляху і перекреслює все, у що вірить Міра.

Вона хоче вбити його. Вона хоче вбити Кевіна.

Анн-Катрін і Кабан чекають на стоянці, коли повернеться з фіналу автобус із гравцями. Анн-Катрін ніколи не забуде тієї тиші, що запанувала в місті вночі — і однаково звучала, ніби приглушений шум голосів. Не забуде темні вікна будинків повсюди, хоча відомо, що там ніхто не спав — телефони й комп’ютери розсилали слова, дедалі озлобленіші, дедалі страшніші. Народ у Бйорнстаді мало говорить. А втім, часом здається, що вони тільки те й роблять, що перемовляються. Кабан обережно бере дружину за руку.

— Анн-Катрін, треба почекати. Нам не можна втручатися в це, поки… не будемо знати напевне.

— Петер — один із твоїх найкращих друзів.

— Люба, ми не знаємо, що сталося. Ніхто цього не знає. Нам не варто втручатися.

Анн-Катрін киває. Звичайно, втручатися не варто. Кожна історія має два боки. Треба почути версію Кевіна. Вона намагається переконати себе в цьому. З усіх сил намагається — нехай за неї посвідчать усі боги, небеса і пречисті матері вічності.

Ана стоїть, затуливши від сорому обличчя долонями, приголомшена Майя сидить на ліжку, уламки комп’ютера розлетілися по всій кімнаті. Заходить Міра й бере обох дівчат за руки.

— Ано, ти знаєш, як сильно я тебе люблю. Як рідну дитину.

Ана витирає обличчя, змахуючи великі краплі з носа. Міра цілує її у голову.

— Але тобі треба ненадовго піти додому. Нам тут потрібно побути… самим.

Майя хоче заперечити, заради Ани, але вона надто втомлена. Коли вхідні двері зачиняються, вона лягає і знову поринає в сон. Спить, спить і спить.

Петер відвозить додому найкращу подругу своєї доньки. Будинки стоять темні, але він однаково відчуває погляди з вікон. Ана виходить, і йому так хочеться сказати їй щось, бути кмітливим батьком, який уміє втішати, підбадьорювати, виховувати. Але йому бракує слів. Петер лише спромагається сказати:

— Ано, все буде добре.

Ана щільно натягує на себе куртку й опускає на лоб шапку, намагаючись вдати, ніби вірить у це, — щоб його заспокоїти. Але їй не вдається. Петер бачить, що дівчинку трясе від німої люті, і знову згадує, як кілька років тому Міра з Майєю посварилися — у доньки тоді стався один із перших підліткових зривів — і розбита Міра сиділа на кухні, схлипуючи: «Вона мене ненавидить. Моя дочка мене ненавидить». Тоді Петер міцно обійняв дружину і прошепотів: «Твоя донька захоплюється тобою, вона потребує тебе. Якщо засумніваєшся в цьому, просто згадай про Ану. З усіх, кого твоя донька могла б вибрати собі в найкращі подруги, вона подружилася з дівчинкою, яка точнісінько така, як ти. У якої всі почуття написано на обличчі». Петер хоче вийти з машини, обійняти Ану, сказати їй, щоб не боялася, але йому це не властиво. До того ж він і сам надто боїться обманювати.

Коли авто зникає, Ана прокрадається до будинку і будить собак, тоді йде з ними до лісу, якомога далі від людей. Сідає, зарившись обличчям у їхнє хутро і з розпачу гірко ридає.

Собаки дихають їй у шию, лижуть вуха, тицяються мордами. Ані ніколи не вдасться зрозуміти, як можна віддавати перевагу в спілкуванні людям, а не тваринам.

У будинку сім’ї Овіч тієї ночі не залишається жодного порожнього ліжка. Діти Ґабі сплять у кімнаті свого дядька, Адрі з Катею — у маминій, а мама на дивані. Доньки наполягали, що можуть лягти у вітальні, але мама сварилася, поки вони не облишили спроби їй перечити. Ще раннього ранку, коли Ґабі приїхала з лікарні разом із Беньї, його обидві сестри разом з мамою витріщилися на милиці й загіпсовану ногу, а тоді кинулися йому на шию з криками, що він їх зі світу зжене, і що він — усе їхнє життя, і що вони так люблять його, а він — просто ідіот.

Беньї спить на підлозі біля ліжка, в якому лежать племінники. Прокинувшись, помічає, що вони злізли, стягнувши свої ковдри, і вмостилися біля нього. Малі сплять у своїх хокейних светрах. У кожного на спині номер шістнадцять.

Міра сидить на краю доньчиного ліжка. Коли Майя з Аною були маленькі, Петер жартував з того, які вони різні, особливо коли сплять. «Майя спить так, що зранку можна не застеляти ліжко. А от коли спить Ана, то ліжко треба пересувати туди, де воно стояло ввечері». Після пробудження Майя рухалася як сонне телятко, Ана — як п’яний злий мужик, який шукає свій пістолет. У дівчат помічали лише одну спільну рису — їхнє ставлення до власних імен. Вони ненавиділи, коли до них зверталися «Мая» і «Анна», тому що на світі було купа Май і Анн. Майя страшенно розлютилася, коли вперше усвідомила, що є ще інші діти з її ім’ям, а це про щось та й свідчить, якщо врахувати, що сталося це у віці, коли цілком нормально вимагати, щоб пластикові ручки столового приладдя завжди пасували до кольору страв, або ж влаштувати істерику, поки вкладаєшся спати, через те, що «тату, мої ноги однакового розміру, А Я ТАК НЕ ХОЧУ!!!». Але ніщо так не розлючувало Майю, як той факт, що не вона одна називалася Майя. Для них з Аною ім’я було особистою власністю, фізичною ознакою — такою, як легені й зіниці, в Майїному уявленні про світ усі інші Маї та Анни — злодюжки. Часом Мірі здається, що ці дві дитини навчилися читати у п’ятирічному віці з єдиної причини: вони дізналися, що їхні імена пишуться інакше. Вони хотіли бути не такими, як усі. Здається, це було так давно і водночас зовсім недавно.

Люди дорослішають так невблаганно швидко.

Петер безшумно зачиняє двері. Вішає ключі від «вольво» на гачок у передпокої. Вони з Мірою годинами сидять на кухні, не кажучи ні слова. Врешті Міра шепоче:

— Ідеться не про нас. Найголовніше, щоб вона з цього вибралася.

Петер увіп’явся очима в стільницю.

— Вона така… сильна. Не знаю, що їй сказати, вона вже… сильніша за мене.

Міра знову глибоко вдавлює нігті в долоні.

— Петере, я хочу вбити його. Я хочу… хочу, щоб він був мертвий.

— Я знаю.

Міру трусить, коли Петер перетинає силове поле між ними і тримає її в обіймах, вони разом зітхають і схлипують, при цьому добре пильнують, щоб не розбудити дітей. Вони ніколи не перестануть докоряти собі. Адвокатка і спортивний директор.

— Петере, не бери провину на себе. Хокей ні в чому не винен. Як там кажуть… «щоб виховати дитину, треба цілим селом старатися»? — шепоче Міра.

— Може, у цьому й проблема. Можливо, у нас не те село, — відповідає Петер.

Біля льодової арени юніорів забирають батьки. Роз'їжджаються додому в тихих автомобілях до тихих будинків, де світяться тільки екрани. Перед світанком Лют приходить додому до Бубу, вони мало розмовляють, у них просто спільне відчуття, що треба щось робити. Діяти. Вони рушають містом, підбирають дорогою інших юніорів, які вже стоять перед будинками. Ніби чорний рій, вони йдуть між подвір’ями, стиснуті кулаки під темним небом, дикі погляди на порожніх вулицях. Так і ходять, годину за годиною, аж поки не піднімається сонце. Вони відчувають, що на них напали, їм здається, що їх атакують. Хлопцям хочеться кричати один одному про те, що значить для них ця команда, про відданість і любов, про те, як вони люблять свого капітана. Але їм бракує слів, тому вони шукають іншого способу висловити те, що відчувають. Ідуть пліч-о-пліч, ніби якась зловісна армія. Їм страшенно хочеться щось захистити. Комусь зашкодити. Вбити. Вони полюють на ворога, і байдуже, ким він буде.

Амат приходить додому й одразу лягає спати. Фатіма тихо сидить у іншій кімнаті. Наступного ранку вони їдуть автобусом до льодової арени. Ніхто з них не каже ні слова. Амат зашнуровує ковзани, бере ключку, розганяється на кризі, як божевільний, наштовхується на бортики. Не дозволяє собі заплакати, аж поки не спітніє настільки, щоб цього ніхто не помітив.

У будинку за столом на кухні сидять мама і тато.

— Я лише кажу… просто подумай, що… — каже мама.

— Ти справді так думаєш про нашого СИНА?! Чорт забирай, та яка ж ти матір, якщо ДУМАЄШ ТАКЕ ПРО НАШУ ДИТИНУ???!!! — репетує тато.

Мама розбита, вона хитає головою, потуплюючи погляд. Так, чоловік має рацію. Що вона за мати? Вона шепоче, що зовсім не думає такого, ні, вона знає, що їхній син не такий. Намагається пояснити, що зараз усе перевернулося, їм складно думати раціонально, треба просто трохи поспати.

— Я не збираюся спати, поки Кевін сидить у поліції, як ти цього не второпаєш! — заявляє тато.

Мама киває. Вона не знає, чи взагалі зможе ще спати.

— Я знаю, коханий. Знаю.

У іншому будинку за іншим кухонним столом сидять інші батьки. Десять років тому вони поїхали з Канади й поселилися в Бйорнстаді, тому що це було найспокійніше і найбезпечніше місце з усіх їм відомих. Тому що вони так сильно потребували опинитися в якомусь куточку на світі, де, як їм здавалося, не станеться нічого поганого.

Тепер вони нічого не кажуть. За всю ніч між ними не прозвучало ні слова. Їм добре відомо, про що вони обоє думають. «Ми не можемо захистити наших дітей».

Ми не можемо захистити наших дітей, ми не можемо захистити наших дітей, ми не можемо захистити наших дітей.

35

Почуття ненависті може стати великим стимулом. Світ тоді простіший для розуміння і не такий лячний, якщо ділити всіх на друзів і ворогів, своїх і чужих, добрих і злих. Любов не є найпростішим способом об’єднати групу, тому що любити складно, любов ставить вимоги. А ненавидіти просто.

Тому під час конфлікту ми перш за все обираємо, на чий бік нам стати, бо так простіше, ніж тримати в голові два погляди водночас. Далі ми шукаємо факти, які підтверджують те, у що нам хочеться вірити, що найприємніше для нас і завдяки чому наше життя йде далі у звичному руслі. Після цього ми дегуманізуємо нашого ворога. Для цього існує багато способів, але найпростіший — забрати у нього ім’я.

Тож коли настає ніч і правда шириться містом, ніхто у Бйорнстаді не пише у телефонах чи комп’ютерах «Майя», пишуть просто «М». Або «та дівчина». Або «лярва». Ніхто не пише про «зґвалтування», всі говорять про «звинувачення». Починається з «нічого не сталося», продовжується «навіть якщо і сталося, вона сама хотіла», а тоді доходить до «якщо не хотіла, то сама винна, чим вона думала, коли напилася і пішла з ним до його кімнати?». Починається з «вона сама хотіла», а закінчується «сама винна».

Як швидко можна переконати одне одного перестати бачити в людині людину. А коли є достатньо багато тих, хто мовчать, навіть жменьку голосів можна сприйняти як загальний крик.

Майя робить усе, що потрібно, усе, про що її просять. Відповідає на всі запитання в поліції, здає всі аналізи в лікарні, долає кількагодинний шлях до психотерапевта і назад, щоб знову і знову згадувати те, про що хочеться забути. Відчувати те, що хотіла би витіснити, плакати, коли хотіла би кричати, говорити, коли хотіла би померти. Телефонує Ана, але Майя вимкнула телефон. Він заповнений анонімними повідомленнями. Люди настільки швидко вирішили, щб є правдою, аж купили собі нові сім-карти лишень задля того, щоб написати їй, хто вона така, але самі не бажають назвати своїх імен.

Майя приходить додому, куртка сповзає з неї на підлогу, ніби її тіло стоншується. Вона стає все меншою, внутрішні органи ніби зникають. Легені, нирки, печінка, серце. Врешті залишається лише отрута.

Лео саме сидить за комп’ютером, коли чує, як Майя підходить до дверей його кімнати. Вона не заходила до нього відтоді, як вони були малими.

— Що робиш? — ледь чутно питає Майя.

— Бавлюся в гру, — відповідає Лео.

Він відключив інтернет. Телефон закинув аж на саме дно рюкзака. Старша сестра стоїть за кілька метрів від нього, міцно обхопивши себе руками, і дивиться на стіни, де ще вчора висіли хокейні светри й постери.

— Можна з тобою? — шепоче вона.

Він приносить з кухні стілець. Вони грають, нічого не кажучи. Цілу ніч.

Міра в офісі. Сидить на нескінченних зустрічах із іншими юристами. Б’ється. У цей час Петер залишається вдома, прибирає будинок — кожен квадратний сантиметр, — протирає мийку, аж поки не пече в руках, пере всю постільну білизну і рушники, ретельно відмиває кожну склянку.

Утративши Ісака, вони переживали миті, коли бажали мати ворога, когось винного в тому, що сталося, аби лишень могти покарати когось. Одні радили їм поговорити про це з Богом, але батькам складно вести з Ним нормальну розмову, важко вірити у вищу силу, коли торкаєшся пучками пальців дат на надгробку. Математика в цьому не винна, рівняння для підрахунку часу життя просте: береш чотиризначне число на камені справа, віднімаєш від нього число зліва, множиш результат на 365, додаєш по одному дню на кожен високосний рік. Але скільки не пробуєш, нічого не сходиться. Ти рахуєш, перераховуєш, знову і знову, але ніколи не отримуєш правильний результат, скільки б не додавав — не вистачає. Занадто мало днів, щоб їх вистачило на ціле життя.

Міра з Петером ненавиділи, коли їм говорили про «хворобу», бо хвороба — це щось невловне. Вони хотіли бачити чиєсь обличчя, якогось злочинця, якого можна було би втопити вагою всієї провини, бо в іншому разі їх самих затягне на дно. Вони поводилися егоїстично і визнавали це, але не маючи нікого, щоб покарати, могли тільки волати до неба, і тоді їхня лють ставала такою непосильною, що жодна людина не змогла б цього витримати.

Вони хотіли мати ворога. Тепер він є. І вони не знають, що робити: сидіти біля своєї доньки чи переслідувати того, хто її скривдив, допомагати доньці жити чи зробити все, щоб він помер. Якщо це не одне й те саме. Ненавидіти набагато легше, ніж любити.

Рани батьків не загоюються. Рани дітей також.

Усі діти в усіх містах в усіх країнах під час дорослішання ведуть гру на межі з небезпекою для життя. В усіх компаніях знайдеться той, хто піде надто далеко, першим зістрибне з найвищої скелі, останнім перебіжить через колію, коли наближається потяг. І це буде не той, хто найбільш сміливий, а той, хто найменше боїться. Можливо, той, хто відчуває, що йому нічого втрачати, на відміну від інших.

Беньї завжди шукав найгостріших фізичних відчуттів, тому що вони витісняли інші почуття. Адреналін, смак крові, біль, що стугонів у всьому тілі, викликали приємний шум в голові: він любив сам наганяти на себе страх, бо коли тобі страшно, зникають усі інші думки. Він ніколи не різав собі вени, але розумів тих, хто це робить. Іноді він так сильно бажав собі болю і зосередженості на ньому, що вирушав потягом до іншого міста, їхав туди годинами, чекав темряви і знаходив найприбацаніших покидьків, з якими можна було побитися, і заривався з ними, аж поки ті не мали вибору і не на жарт товкли його. А все тому, що так буває — коли по-справжньому страшенно болить тіло, біль душі відчуваєш не так сильно.

Басист помічає його, вже коли сходить зі сцени. Так дивується, що забуває приховати свою усмішку. Він знов у чорному одязі, і тканина ніби хвилями обтікає його тіло.

— Ти прийшов.

— У цих краях вибір розваг обмежений.

Басист сміється. Вони п’ють пиво на відстані трьох кроків один від одного, громіздкі п’яні чоловіки, минаючи їх час від часу, стукають Беньї по спині. Захоплюються його зламаною ногою, нарікають, що суддя був справжній козел. Потім бурмочуть: «А вся та історія з Кевіном узагалі якась хрінова». Так повторюється сім-вісім разів, до них підходять різні чоловіки різного віку. Всі хочуть пригостити номера шістнадцять пивом. Басист розуміє, що він, мабуть, вигадує, але з кожним ударом по спині Беньї ніби на сантиметр віддаляється від нього. Басист уже бачив таке — це не перший знайомий йому хлопчик, який поводиться так, ніби живе під чужим іменем. Можливо, в такому місці, як це, все по-іншому, бо тут не бажаєш когось розчаровувати.

Коли вони нарешті залишаються самі, басист допиває своє пиво і тихо каже:

— Я вже піду. Бачу, що в тебе тут… багато охочих поговорити про хокей.

Але коли Беньї бере його за руку і пошепки каже: «Ні… давай підемо деінде», між ними спалахує іскра.

Басист виходить у темряву, повертає праворуч і обходить будівлю. Беньї чекає десять хвилин і також виходить, але повертає ліворуч, іде в обхід до лісу, а тоді, накульгуючи, повертається і поміж деревами зустрічає свого знайомого, який лаючись, шпортається в снігах.

— Ти впевнений, що вмієш грати в хокей? Здається, ти щось зробив не так, — усміхається басист, киваючи на милиці Беньї.

— А ти впевнений, що вмієш грати на бас-гітарі? Звук був такий, наче ти її тільки налаштовував увесь концерт, — відповідає Беньї.

Хлопці стоять і курять. З темряви віє, вітри зі свистом мчать поверх снігу, але останньої миті, здається, вирішують залишити їх у спокої. Тільки поспіхом їх торкаються, обережно, як невпевнені пучки пальців уперше торкаються шкіри іншої людини.

— Мені подобається твоє волосся, — на одному подиху каже басист.

Беньї заплющує очі, відпускає милиці. Треба було йому більше випити. І більше викурити. Він недооцінив свій чортів контроль, не допильнував, а мав би сильніше його заглушити. Він намагається пустити все на самоплин, але коли торкається долонями до спини іншого хлопця, вони інстинктивно стискаються в кулаки. Хлопець здивовано відсахується, Беньї напружується і переносить вагу тіла на зламану ногу, аж поки біль не вистрілює пекучими стрілами по цілому тілу. Беньї м’яко відсторонюється від басиста. Піднімає свої милиці й шепоче:

— Це все… це помилка…

Басист стоїть серед темряви поміж дерев, його ноги загрузли в снігах, а номер шістнадцять, накульгуючи, рушає до «Комори». Басист кидає навздогін:

— Великі таємниці перетворюють нас на малих людей…

Беньї не відповідає. Але зіщулюється.

У Бйорнстаді настає ранок понеділка, який майже не приносить денного світла його мешканцям, ніби йому теж не хочеться прокидатися. Хмари низько нависають над головами в насунутих каптурах, важких від думок.

У «вольво» сидить мама і намагається переконати доньку, що та не мусить цього робити. Не мусить іти. Не сьогодні.

— Ні. Я мушу, — каже донька і гладить маму по волоссю.

— Слухай… не знаю, що там пишуть в інтернеті… — схлипує Міра.

— Але я знаю. І тому мушу піти. Мамо, якби я не була готова до цього, я б не заявила на нього в поліцію. Тепер я не можу…

У Майї зривається голос. Міра відколупує від керма крихітні шматочки гуми.

— Не дай їм перемогти. Ти ж донька свого батька.

Майя простягає руку, забирає з Міриної щоки два пасма й ніжно заправляє їх за вухо.

— Я донька своєї матері. Завжди.

— Люба, я б їх повбивала. Забила б усіх до смерті. Я вже підняла всю агенцію, чорта з два, я не дам їм жодного шансу на перемо…

— Мамо, я мушу йти. Зараз усе дуже погано, але потім стане краще. Я мушу вийти.

І Міра дивиться, як її донька йде. Потім їде якнайдалі в ліс, увімкнувши музику на максимальну гучність. Виходить з машини і до крові розбиває об дерево кулаки.

36

Давід знає про хокей одну найпростішу й найправдивішу річ: матчі виграє команда. Неважливо, наскільки добра тактика в тренера, — для того, щоб вона працювала, команда повинна в неї повірити. У мозку кожного гравця мільйон разів мусять викарбуватися одні й ті самі слова: «Пильнуй свій обов’язок. Зосередься на своєму завданні. Роби свою справу».

Давід лежить у ліжку біля своєї дівчини, поклавши руку їй на живіт.

— Думаєш, я буду хорошим татом? — питає він.

— Ти будеш страшенно, страшенно надокучливим татом, — відповідає вона.

— Яка ж ти вредна.

Вона бере великим і вказівним пальцями мочку його вуха. Він виглядає таким засмученим — вона аж хихоче.

— Ти візьмеш із собою на пологи тактичну таблицю і разом з акушеркою спробуєш розробити стратегію потуг, бо навіть у цьому можна перевершити якийсь рекорд. Будеш думати, що показники кривої росту і ваги — це змагання. Станеш найзануднішим, найнадокучливішим, найкращим татом на світі.

Він водить пальцями біля її пупка.

— А як ти думаєш, він… або вона… наша дитина… буде любити хокей?

Вона цілує його.

— Давві, любити тебе і не любити при цьому хокей — це дуже непросто. А не любити тебе — просто неймовірно, неймовірно складно.

Він лягає на спину, вона міцно обплітає його ногами.

— А ця історія з Кевіном. З усім цим… Не знаю, що мені робити. Дівчина, не вагаючись, шепоче:

— Свою роботу, любий. Ти не можеш втручатися, ти не поліцейський і не прокурор. Ти — хокейний тренер. Роби свою справу. Хіба не це ти завжди говориш своїм хлопцям?

— Я не розумію, що ви хочете, щоб я зробив… — затинається у слухавку директор, він уже й не пам’ятає, скільки таких розмов мав цього ранку.

— Я ХОЧУ, ЩОБ ВИ РОБИЛИ СВОЮ СПРАВУ! — кричить Маґґан Лют.

— Ви мали б розуміти, що я не можу випереджати поліцейське розсліду…

Маґґан бризкає слиною в слухавку:

— Знаєте, що це таке? Це ЗМОВА проти всієї команди! Тут усе зводиться до ЗАЗДРОСТІ!

— Але… що ви хочете, щоб я зробив?

— Свою справу!

Бубу в автосервісі, він знервований і злий, складає покришки, розвішує на стіні інструменти і знімає з себе брудний комбінезон.

— Тату, мені треба до школи.

Кабан чухає бороду, дивиться на сина і, напевно, хоче щось сказати, але не знає що саме. Тому просто киває.

— Допоможеш це закінчити сьогодні ввечері?

— У нас тренування.

— Сьогодні? Але ж сезон закінчився!

— Це не просто так. Але прийдуть усі. Це заради команди. Лют каже, ми повинні триматися разом заради Кевіна.

— Це Лют таке каже? Вільям Лют? — на одному подиху перепитує тато, бо він ніколи не чув, щоб із тієї сім’ї хтось говорив, що треба триматися разом, але по синових очах бачить, що сперечатися марно, якщо не хочеш довести справу до конфлікту, тому просто бурчить:

— Але не забудь, тут теж на тебе чекає робота.

Бубу приймає душ і вибігає з дому. Анн-Катрін і Кабан спостерігають за ним з вікна на кухні. Бачать іще Люта і з десяток юніорів, які чекають на їхнього сина. Тепер хлопці всюди ходять разом.

— Треба поговорити з ним. Я бачила Майю в лікарні, я її БАЧИЛА, ця дівчинка не виглядала на таку, що обманює… — робить спробу Анн-Катрін, але чоловік заперечно хитає головою.

— Анкі, нам не варто втручатися. Це не наша справа.

Жанетт бореться з відчуттям темного клубка в животі, намагається притлумити відчуття печії і мігрень, яка завжди починається, коли вона погано спить.

— Я лише кажу, що ми повинні поговорити про це з учнями. А не робити вигляд, ніби нічого не сталося.

Директор зітхає і махає своїм телефоном.

— Будь ласка, Жанетт, ти не уявляєш, як на мене зараз тиснуть. Увесь ранок дзвінки. Ці батьки геть здуріли. Вони навіть журналістам подзвонили! У нас нема працівників, які би знали, як давати раду з такими питаннями!

Жанетт хрускає пальцями — завжди так робить, коли нервується, це стара хокейна звичка.

— Тому ми просто будемо мовчати?

— Так… ні… ми будемо… Господи, ми просто не будемо… давати ще більше приводів для чуток і спекуляцій. Ну що таке з цими людьми? Чому не можна почекати на результати поліцейського розслідування? Для цього ж і працюють суди. Не треба ставити себе вище за закон, Жанетт, це не наші повноваження. Якщо це… якщо те, що ця учениця каже про Кевіна… якщо це правда, тоді… це доведуть. А якщо це не так… то ми повинні постаратися не зробити дурницю.

Жанетт хочеться кричати, вона стримується.

— А Майя? Вона ж може прийти сьогодні до школи.

На обличчі директора видно спершу впевненість, потім вагання, а тоді паніку, коли він стримано відповідає:

— Та ні, вона не прийде. Вона ж такого не зробить. Думаєш, вона прийде?

— Я не знаю.

— Вона не прийде. Та ні, цього не може бути. А вона… у тебе ж сьогодні нема уроків з її класом?

— Ні, але в мене урок у половини команди. Скажи конкретно: що я повинна робити?

Директор, змирившись, сплескує руками.

— А ти як думаєш?

Вони сидять у кафетерії, щільно зсунувши стільці, майже торкаючись головами. Погляд Вільяма Люта аж палахкотить.

— Де, бляха, цей Беньї? Хтось його бачив?

Інші махають головами. Лют сильно тицяє вказівним пальцем у стіл.

— Моя стара домовилася, що сьогодні всіх відвезуть у Гед, окей? Поїдемо якраз перед обідом. Нікому не кажіть, це має знати лише команда. Якщо вчителі почнуть вимахуватися, нехай говорять з нашими батьками. Окей?

Інші кивають. Лют гупає кулаком по столу.

— Покажемо тим паскудам, які все це почали, покажемо їм усім, що ми тримаємося разом. Знаєте, що це таке? Це змова! Вони нам заздрять! Вони, бляха, змовились і заздрять!

Хлопці кивають, погоджуючись, крізь зуби виривається лайка, під очима в них темні кола. Помітно, що дехто плакав. Лют стукає кожного по плечах.

— Ми повинні триматися разом. Усією командою!

Кажучи останні слова, він дивиться просто на Бубу.

Амат стоїть біля своєї шафки з таким виглядом, ніби зараз туди виблює. Бубу виходить з кафетерію і розгублено спиняється в нього за спиною.

— Амате, ми мусимо… триматись усією командою. Кевіна сьогодні відпустять з поліції, тож ми йдемо на перші уроки, а потім разом, цілою командою їдемо в Гед. Важливо, щоб ми поїхали всі разом. Щоб… показати.

Вони обоє воліють не дивитися туди, де шафка Майї. Усі учні, які минають ряд шафок, витріщаються на неї, навіть не дивлячись у той бік, — підлітки швидко опановують такий погляд. Дверцята обписані чорним фломастером. П’ять літер. Тепер Майя для них була лише такою.

Кевіна виводять з відділку поліції у Геді, обережно підтримують руками, ніби він не може йти самотужки. З одного боку тато, з іншого — мама, навколо них, як захисний мур із плоті і крові, перемішалися чоловіки середнього віку, в джинсах і піджаках, з краватками, зав’язаними так міцно, як стиснуті їхні кулаки. Більшість із них — спонсори клубу, ще двоє — члени правління, кілька керівників провідних компаній і місцевих підприємців, один місцевий політик. Але якби хтось запитав їх, хто вони, то ніколи б не почув цього у відповідь, усі вони сказали б: «Ми — друзі сім’ї Ердаль. Просто друзі сім’ї». За кілька кроків позаду них іде команда юніорів. Окремо вони виглядають як молоді хлопці, а коли разом — стають чоловіками. Мовчазними і грізними. Вони тут, щоб показати щось і комусь.

Батьки садять Кевіна в авто, і мама дбайливо накидає йому на плечі плед. Інші чоловіки не плескають його по спині, як зазвичай, а ніжно гладять по щоці. Можливо, так їм стає легше. Коли вони вважають жертвою цього хлопчика.

Беньї сидить на низькому мурі на відстані двадцяти метрів від інших. Низько насунувши кепку, зверху натягнув каптур, щоб обличчя ховалося в тіні. Ніхто з дорослих його не помічає, але Кевін побачив. На секунду — саме коли мама накидає на нього плед і двері автомобіля ще не встигли зачинитися — він дивиться в очі своєму найкращому другові. І Кевін відводить погляд.

Коли караван автомобілів від’їжджає з Геда довгою вервечкою за машиною Кевінового тата, Беньї вже зник. На вулиці перед поліцейським відділком залишається лише Амат. Він одягає навушники, підкручує гучність, різко запихає руки в кишені й сам-один іде всю дорогу назад до Бйорнстада.

Ана заходить у шкільну їдальню, і її накриває звичний ураган криків і шуму. На безлюдному острівці в кутку самотньо сидить Майя, настільки відрізана, що навіть за сусідніми столиками нікого нема. Усі витріщаються на неї, навіть не дивлячись у її бік. Ана рушає до неї, але Майя спиняє її поглядом, ніби загнана істота, яка потрапила в пастку і попереджає інших, аби не наближалися. Майя повільно хитає головою. Ана схиляє погляд і йде в інший куток до іншого столика — з кожним кроком вона ніби тягне за собою вагу цілого світу. Сором за це буде переслідувати її до смерті.

Група старших дівчат, яких Ана бачила на кухні на вечірці у Кевіна, наближаються до Майї. Спершу здається, ніби Майї для них взагалі не існує, а за мить — ніби існує лише вона. Одна з дівчат виходить вперед зі склянкою в руці, Майя бачить, як інші стіною загороджують її від решти учнів у їдальні, тож попри те, що всі все бачили, учні зможуть пояснювати вчителям, коли ті будуть їх розпитувати, що «їм затулили столик». Що вони «не бачили того, що там було».

— Та кому захочеться ТЕБЕ ґвалтувати, гімняна мала курва…

Молоко стікає з Майїного волосся, крапає на обличчя і на светр. Їй запускають склянкою в голову, але скло не розбивається, брова теж ціла. На якусь мить Майя бачить страх в очах тієї дівчини, можливо, вона злякалася, що це вже занадто, що Майї може піти кров і вона впаде на підлогу? Але Майя товстошкіра. Тому очі нападниці знову наповнюються презирством. Ніби та, кого вона вдарила, вже не людина.

Це бачать усі й не бачить ніхто. У їдальні страшний галас і непорушна тиша водночас. Їхній глумливий сміх відлунює Майї у вухах, ніби глухе виття. Вона сидить нерухомо, брова і чоло пульсують від болю, повільно витирається кількома маленькими серветками, які були в неї на таці, але вони швидко закінчуються. Майя не наважується озирнутися і взяти ще, але раптом хтось кладе біля неї високу купку серветок. Чиясь рука, вже майже така велика, як її власна, витирає стіл. Майя підводить погляд і благально хитає головою.

— Тобі буде тільки гірше, якщо ти тут сядеш… — пошепки попереджає вона.

— Я знаю, — каже Лео.

Майїн молодший брат сідає поруч і починає їсти. У морі спрямованих на них поглядів він має вигляд недосяжного.

— Чому ти це робиш? — запитує його старша сестра.

Лео дивиться на неї очима їхньої мами.

— Тому що ми з тобою не такі, як вони. Ми не ведмеді з Бйорнстада.

37

Майже всі дискусії про те, як поводяться люди одне з одним, рано чи пізно закінчуються аргументом про «людську природу». Вчителям біології завжди непросто це пояснити: з одного боку, наш вид вижив завдяки тому, що ми трималися разом і співпрацювали, а з іншого — ми розвивалися, бо найсильніші індивіди завжди процвітали коштом слабших. Урешті ми щоразу починаємо суперечку про встановлення меж. Наскільки ми можемо бути егоїстами? Наскільки зобов’язані турбуватися про ближніх.

Хтось неодмінно буде посилатися на поняття «людяності» й «гуманізму». Але це тільки слова. Будь-хто може відповісти: «Уяви собі корабель, що тоне», такий-от приклад. «Уяви собі будинок, охоплений пожежею». Важко перемогти в суперечці з аргументами такого штибу. Доводячи до межі відчуття власної моралі — кого ти врятуєш, якщо можна врятувати тільки когось одного? Кого спершу витягнеш із крижаної води, якщо в рятувальній шлюпці обмежена кількість місць?

Свою сім’ю. Завжди починаєш порятунок зі своєї сім’ї. Так вона себе переконує. Їй холодно, вона підкрутила всі батареї, закуталась, як капустина, в одяг, але однаково тремтить. Ходила з однієї кімнати в іншу. Прибрала в Кевіна, позбулася всіх простирадел і наволочок, викинула всі светри і джинси з кошика для брудної білизни до контейнерів збору одягу далеко від їхнього дому. Пропилососила всі можливі ґудзики від блузок, спустила в унітаз усі можливі залишки марихуани.

Тому що вона його мама. З цього треба починати.

Коли прийшла поліція, вона зустріла їх у дверях, випрямивши спину Адвокати завважували, що вони можуть заперечувати, тягнути час, ускладнювати, що обшук будинку й технічну експертизу однаково можна оскаржувати, якщо в поліцію було заявлено аж через тиждень після начебто злочину. Але мама наполягала, щоб у дім впустили чоловіків у формі. Повторювала раз у раз, що її сім’я нічого не приховує, при цьому сама не переставала думати, кого вона намагалася переконати — інших чи саму себе. Вона постійно мерзла. Але ж вона його мама. З чого починати, як не з цього?

Тато сидить на кухні, там зараз їхній командний центр, телефон не затихає, розмова за розмовою, чоловіків у будинку стає все більше. Вони все розуміють, співчувають, сердяться, їх поранили. Атакували. Вони готові до війни, і не тому, що самі її вибрали, а через те, що сприймають усе так, ніби їм не залишили вибору. Голосніше за всіх говорить татів друг дитинства, Маріо Лют:

— Знаєте що? Сім’я цієї дівчинки могла би прийти й поговорити з нами. Вони могли вирішити все тихо, без галасу. Але ж ні, вони чекали цілий тиждень, до тієї миті, коли знали, що зроблять нам усім НАЙГІРШЕ, і пішли в поліцію зі своїми вигадками САМЕ перед фіналом! Якщо це правда, чому вони не пішли в поліцію відразу? Нащо чекати тиждень? Нащо? Сказати вам? Бо дехто в цьому місті не може приборкати свою заздрість!

Він міг би сказати, як зветься «сім’я тієї дівчинки». Андерссони. Але тоді це не мало б такого ефекту. Далі вже й не потрібно щось говорити, теорія сама починає поширюватися:

— От так буває, коли спортивний директор зависокої про себе думки, чи як? Ми дали йому занадто багато повноважень, він думає собі, ніби володіє клубом. А тепер не може змиритися з тим, що втрачає владу — хіба не так? І що Кевін перевершив його досягнення, коли той був його віку, і що правління разом зі спонсорами зігнули його і поставили вимогу, щоб Давід став тренером основної команди замість Суне. Хіба не так? Тому спортивний директор мусив задіяти власну сім’ю…

Коли Давід підходить до будинку, то бачить перед ним трьох чоловіків середнього віку, які стоять там, ніби несучи варту. Вночі на зміну їм вийдуть юніори з команди, Давід про це знає. Так, ніби будинок потрібно охороняти.

— Це схоже на сцену з «Хрещеного батька», — бурмоче він.

Йому відповідає Фрак — величезний чоловік виглядає засоромленим і тому перебільшено регоче:

— Ага, хіба ні? Ніби дон Корлеоне потребує нашої допомоги? Нібито банда жирних спонсорів може чимось зарадити…

Фрак регоче, плескаючи себе по животу, старається говорити безжурним тоном, але врешті лишає цю затію і, поклавши свою величезну руку Давіду на плече, каже:

— Та ну, сам розумієш, Давіде, ми просто хочемо підтримати. Ти ж розумієш? Просто хочемо показати, що ми… стоїмо разом. Ти це розумієш? Тобто… ніхто ж не знає Кевіна краще за тебе. Господи, ти ж практично виховав його, невже думаєш, що хлопець із твоєї команди міг зробити те, в чому його звинувачують? Га? Один із твоїх хлопців. Ти ж розумієш, чому ми тут?

Давід не відповідає. Це не його справа. Йому тут не місце. Але з чого йому почати? Кого він врятує першим, якщо доведеться? Чиїм словам повірить?

Кевін сидить на своєму ліжку. Виглядає таким малим під постерами на стіні, худі на ньому здається завеликим. Дві ночі він провів у поліції. Неважливо, чи зручне там ліжко і ввічливий персонал, — коли людина щоразу чує, як перед сном ззовні замикають її двері, з нею щось відбувається. І він себе переконує. Що в нього немає вибору, що він не винен, що цього, можливо, взагалі не було. Будинок його батьків переповнений чоловіками, які знають його з дитинства. Вони його знають. Усе життя він був унікальним, обраним, на нього покладали особливі очікування. Вони не вірять, що він на таке здатний — як можна навіть припустити таку думку? Вони його знають. І не підведуть. А коли тебе підтримує досить багато людей, ти починаєш вірити всьому, що сам кажеш.

Ось у чому Кевін себе переконує.

Давід зачиняє за собою двері, стає перед ліжком і дивиться хлопцеві просто в очі. Ці десятки тисяч годин, проведених разом на льоду, ці вихідні в автобусах у поїздках по цілій країні, перекуси на заправках і партії в покер. Він іще недавно був дитиною. Ще зовсім недавно.

— Просто подивися мені в очі і скажи, що ти цього не робив. Я ні про що більше не прошу, — каже Давід.

І Кевін дивиться йому просто в очі. Плачучи, хитає головою. Шепоче, зі сльозами на щоках:

— Я переспав з нею, але вона сама хотіла. Вона попросила мене! Запитай будь-кого з тих, хто прийшов на вечірку… блін, тренере… ти серйозно? Ти віриш, що Я міг когось зґвалтувати? Нащо мені ТАКЕ робити?!

Усі ці тренування на льодовій арені «тати проти синів», які Давід проводив разом із Кевіном і Беньї на озері. Усе, чого він їх навчив. Усе, через що вони пройшли. Наступного року вони перейдуть до дорослої команди, всі разом. З кого ти почнеш? Вода крижана, і ти знаєш, що в човні не вистачить місця для всіх? Ким ти спочатку пожертвуєш? Кого будеш захищати до кінця? Якщо Кевін зізнається, постраждає не лише він. Постраждають усі, кого він любить. Так переконує себе Давід.

Він сидить на ліжку, обіймає хлопця. Обіцяє, що все буде добре. Що він ніколи його не зрадить. Що він ним пишається. Човен, можливо, хитає, але за борт вода не переливається. Ноги у всіх сухі. Кевін обертається до тренера й запитує пошепки, ніби він знову учень молодших класів:

— Сьогодні тренування, правда? Можна мені прийти?

На табуретці у спальні сидить мама і згадує його дитинство. Кевіну було десять-одинадцять років, вони з чоловіком поверталися додому із закордонних поїздок, а в цілому будинку панував безлад. Тато завжди сварився, він не помічав, яким ретельним був цей хаос, а от мама швидко побачила його модель. Переставлені були одні й ті самі речі, ті самі картини висіли криво, смітник був повний недоїдків з контейнерів, які викидали одночасно.

Коли Кевін став підлітком і почав влаштовувати вдома вечірки, мама поверталася в будинок і бачила, що її син постарався, щоб усе виглядало так, ніби його не було вдома. Але раніше, коли Кевін був малим і він гордо зізнавався татові, що не боїться залишатися сам, йому доводилося приходити додому в останній вечір і перевертати весь будинок, щоб не було помітно, що весь цей час він ночував у Беньї.

На стільці в кухні сидить тато, навколо ведуть розмови його друзі й ділові партнери, але він уже не розрізняє слів. Він знає, що його становище в цьому місті, його статус у цій групі чоловіків тримається виключно на його грошах. Ніхто з цих чоловіків не грає в гольф з бідняками, йому це відомо, бо він сам колись був бідним. Усе життя він прагнув досконалості, але не через марнославство, ні, це була стратегія виживання. Він ніколи нічого не отримував задурно, ніколи не міг дозволити собі вийти за рамки того, що дозволено дітям, які народжуються багатими. Він переконаний, що це і стало основою його успіху — постійна готовність більше працювати і боротися завзятіше, ніж усі інші. Постійна гонитва за абсолютною досконалістю полягає в тому, щоб не задовольнятися досягнутим, не ставати лінивим. Життя такого типу не можна жити впівсили, робота й особисте зливаються в одне, усе в житті стає твоїм відображенням. Навіть твої діти. Тріщина на фасаді може стати проваллям.

Можливо, йому й хотілося поговорити з Кевіном, забираючи його з поліції, але кожне слово перетворилося на крик. Він, який пишається з того, що завжди тримає себе в руках і ніколи не підвищує голосу, кричав так, аж трусився автомобіль. Можливо, він хотів би кричати про те, що сталося, але простіше було кричати про причину:

— ЯК, ЧОРТ ЗАБИРАЙ, МОЖНА НАВАЛИТИСЯ ЗА ТИЖДЕНЬ ДО ФІНАЛУ?!

Простіше говорити про причину, а не про саму проблему. Для батька, який працює з цифрами, математика дає прийнятну модель пояснення: якби не сталося X, то не відбулося б Y.

Якби Кевін не влаштував вечірку, попри обіцянку батькам, що цього не буде, якби він не напився, якби не повів дівчину до своєї кімнати, вони б не мали цієї проблеми.

Але тепер у тата нема вибору. Не можна, щоб хтось оббріхував його сина, не можна допустити, щоб хтось нападав на його сім’ю. Коли втрутилася поліція, коли вони витягнули Кевіна з автобуса на очах у всього міста, коли почали телефонувати журналісти з місцевої газети — тоді вони перейшли межу, де ще могло бути мирне вирішення справи. Тепер уже пізно. Кевінів тато має підприємство, яке носить його ім’я, і якщо хтось його заплямує, це знищить життя всієї сім’ї. Він не може дозволити їм перемогти, не може дозволити їм навіть існувати, недостатньо просто зашкодити їм. Він буде переслідувати їх усіма можливими методами, на які здатен.

У цьому будинку вже ніхто не думає, що правильно, а що ні, тепер усі думки лише про виживання.

Давід із Кевіном не встають з ліжка, коли тато відчиняє двері. Стоїть перед ними, втомлений і блідий, і врівноважено пояснює:

— Я розумію, що зараз вам думається лише про хокей, але, якщо ви взагалі хочете, щоб в наступному сезоні була основна команда, в якій один буде грати, а інший стане тренером, то уважно мене слухайте. В клубі залишається або Петер Андерссон, або ви. Іншого варіанту не буде. Його дочка бреше, для цього в неї може бути тисяча причин. Можливо, вона переспала з тобою, бо закохалася, а коли зрозуміла, що її любов не взаємна, то вигадала зґвалтування. Може, її тато дізнався про те, що сталося, розлютився, і тоді вона збрехала для захисту, бо їй хочеться залишатися для своїх батьків невинною дівчинкою. Невідомо. П’ятнадцятирічні дівчата бувають ірраціональні…

Давід із Кевіном мовчки дивляться в підлогу. Вони обидва пам’ятають, як Кевін отримував запрошення від великих клубів, але не погоджувався їхати, бо не хотів залишати Беньї і свій дім, бо йому було страшно. Тоді Давід умовив Кевінового тата, щоб дозволив йому залишитися в Бйорнстаді. Він пообіцяв, що хлопець отримає тут таке саме тренування, рано потрапить до основної команди, досягне ще більших успіхів, коли стане професіоналом. Тато Кевіна погодився, бо Давід мав стати тренером основної команди, а ще це рішення тільки збільшило популярність його підприємства в регіоні. Кевін був хлопцем із Бйорнстада, його тато — чоловіком із Бйорнстада, все було так, як повинно бути. У цей образ батько інвестував багато грошей. А тепер він усерйоз показує на Кевіна і каже:

— Тепер це вже не забавки. Петер Андерссон чекав цілий тиждень зі звинуваченням, бо він х-о-т-і-в, щоб поліція висадила тебе з того автобуса. Він хотів, щоб усі це побачили. Тому тепер або він нас виштовхне з клубу, або ми всі разом приберемо його. Іншого вибору нема. Він розпочав війну.

Давід не відповідає, він думає про свою роботу. Про свою команду. Про всі години разом. Він ніяк не може позбутися одного спогаду: як побачив Петера на стоянці, коли туди приїхала поліція. Петер стояв там і чекав. Кевінів тато має рацію. Петер хотів побачити, як усе станеться.

Кевін далі сидить з опущеною головою. Коли він починає говорити, на підлогу крапають шмарклі зі сльозами:

— Хтось мусить поговорити з Аматом. Він… я нічого не зробив… ви знаєте, що я нічого не зробив… але Амат, напевно, думає… він зайшов до кімнати і побачив, що ми… вона просто НАЛЯКАЛАСЯ, розумієте? Вона кинулася геть, але Амат, напевно, думає, що… ну, ви розумієте.

Давід не підіймає погляду, бо не хоче бачити, як на нього дивиться Кевінів тато.

38

Прокляття, як же важко зізнатися собі у власному лицемірстві — важче за все!

Амат іде то узбіччям, то засипаним снігом рівчаком, він змок і змерз, але мозок відключився значно раніше за ноги. На півдорозі між Гедом і Бйорнстадом його минає старий «сааб» і зупиняється за десять метрів попереду На нього чекають, Амат іде повільно, двоє чоловіків, віком двадцять п’ять-тридцять років, сидять на передніх сидіннях. Чорні куртки, вичікувальні погляди. Він знає, хто вони. Але не знає, щó небезпечніше — дивитися їм в очі чи потупити погляд.

Кілька місяців тому місцева газета взяла інтерв’ю в одного гравця перед зустріччю його клубу з основною командою Бйорнстада. Той гравець був родом із півдня, він не знався на цих краях, тож коли в нього запитали, чи не лякають його чутки про «Групу» — лютих уболівальників із Бйорнстада, — він справді сказав, що не боїться «кількох чортових лісових гангстерів із майже безлюдного села».

Наступного дня, коли автобус з його командою їхав дорогою через ліс, шлях їм заблокували чорні фургони. Між деревами стояли тридцять-сорок чоловіків у масках і в чорних куртках, які були озброєні міцними дерев’яними палицями. Вони постояли так десять хвилин, дозволивши команді підготуватися до того, що зараз їм розіб’ють двері автобуса й увірвуться всередину, але цього не сталося. Зненацька ліс знову поглинув тих чоловіків, фургони з’їхали з дороги і звільнили автобусу проїзд.

Той гравець, який давав інтерв’ю газеті, обернувся до старшого гравця й вигукнув: «Чому вони нічого не зробили?». Старший відповів: «Вони просто відрекомендувалися. Хотіли, аби ти задумався над тим, що вони можуть зробити, коли автобус їхатиме назад».

Команда Бйорнстада програла той матч, але гравець, який давав інтерв’ю, ще ніколи так погано не грав. Коли він повернувся до свого міста, то виявилося, що хтось уже встиг туди проїхатися і, розбивши скло в його автомобілі, напхав його гілками й листям і підпалив.

— Ти Амат, так? — запитує чоловік на місці водія.

Амат киває. Водій показує головою на задні двері:

— Підвезти тебе?

Амат не знає, щб небезпечніше — погодитися чи відмовитися. Врешті хитає головою. Чоловіки, здається, не сердяться, водій навіть усміхається, кажучи:

— Добре трохи пройтися, еге ж? Все ясно.

Він перемикає передачу, повільно відпускає зчеплення, але перш ніж рушити, вихиляється з вікна і додає:

— Амате, ми бачили, як ти грав у півфіналі. З гарячим серцем. Коли ви разом з іншими юніорами перейдете в основну команду, ми знову тут щось влаштуємо. Справжня бйорнстадська команда зі справжніх бйорнстадських хлопців. Розумієш? Ти, Беньї, Філіп, Лют, Кевін.

Амат знає, що чоловіки в автомобілі пильно стежать за виразом його обличчя, коли звучить ім’я «Кевін». Для цього вони й зупинялися. Його підборіддя рвучко сіпається вгору і вниз, погляд на мить перетинається з їхніми поглядами. Вони знають, що він усе розуміє.

Чоловіки бажають йому «приємної прогулянки» і їдуть.

Петер сидить у своєму кабінеті перед чорним монітором комп’ютера. У його голові крутяться слова про «правильного хлопця». Він вимовляв їх сотні разів у сотнях різних кімнат і сотні людей із розумінням кивали йому, хоча він знає, що ніхто так і не зможе пояснити, що саме вони означають. Насправді це незбагненне поняття у спорті, бо мова йде ось про що: те, ким ти є поза льодовою ареною, впливає на тебе на льодовій арені. А це непросто визнати. Тому що, якщо любиш спорт — та, зрештою, якщо любиш будь-що, — хочеться зберігати все під ковпаком. Хочеться, щоб існувало хоча б одне місце, яке назавжди залишиться незмінним, попри всі зміни світу навколо.

Саме тому Петер завжди стверджував: «Спорт і політика — вони надто різні». Під час якоїсь їхньої сварки з Мірою кілька років тому, вона, звісно ж, фиркнула й заперечила: «Різні? Ти вважаєш, що льодові арени будуються без політики? Думаєш, податки платять лише ті, хто люблять хокей?».

За якийсь час після цього стався інцидент в одному з гостьових матчів основної команди, коли гравець із Бйорнстада розсердився і вдарив ключкою по голові гравця іншої команди. Суперник був двадцятирічним талантом, травма шиї і струс мозку стали кінцем для його кар’єри. Гравця із Бйорнстада оштрафували на матч, але не дискваліфікували.

Коли він вийшов з майданчика і йшов до роздягальні, з ним зіштовхнулися двоє чоловіків: помічник тренера команди-суперника і спонсор. Почалася невдала бійка, гравець вдарив тренера по обличчю рукавицею, спонсор зірвав із гравця шолом, намагаючись вдарити в голову, але той вдарив спонсора ключкою по коліну, і він упав. Ніхто з учасників серйозно не постраждав, але на гравця заявили в поліцію через побиття і той мусив виплатити штраф.

Петер пам’ятає це, бо йому довелося весь сезон дискутувати про те, що сталося, з Мірою. «Отже, якщо хтось починає бійку за три метри від льоду, тоді можна писати заяву в поліцію? А якщо той самий чоловік пів хвилини тому під час матчу вдарив ключкою двадцятирічного хлопця по голові, то досить просто усунути його з гри, він може просто піти й трохи посидіти собі — може, йому стане соромно?» — вигукувала вона.

Петер не міг переконати Міру, тому що не хотів зізнаватися, що по правді думав. А насправді він не вважав, що й через бійку в коридорі до роздягальні треба було заявляти в поліцію. Не тому, що він схвалював насильство і не тому, що він якось захищав учинок гравця, а тому, що йому здавалося, що проблеми хокею повинен вирішувати сам хокей. Під ковпаком.

Він завжди думав, що це неможливо пояснити тому, хто не відчуває любові до спорту. Тепер Петер і сам не впевнений, чи може переконати себе у власних поглядах. І йому самому не зрозуміло, що це може означати.

Прокляття, як же складно визнати своє лицемірство!

Директор клубу витирає долоні об штани, відчуває, як піт стікає спиною. Він увесь день говорив по телефону, намагався тягнути до останнього, але тепер у нього немає вибору. Занадто багато погроз від спонсорів забрати фінансування і занадто багато людей збираються відмовитися від членства в клубі, й усі вони запитують у нього одне й те саме: «Ти взагалі на чиєму боці?».

Так, наче хокейний клуб повинен вибирати, на чиєму боці бути. Директор гордий з того, що представляє народний рух, який не пов’язаний з ідеологіями, релігією чи іншими переконаннями. Він не вірить у Бога, але вірить у спорт і в об’єднувальну силу хокейного клубу — саме тому, що це просто хокейний клуб. Трибуни — це щось унікальне: там знаходять спільну мову люди багаті і бідні, впливові і прості, праві і ліві, тиждень за тижнем — скільки ще таких місць для зібрання залишилося в суспільстві? Скількох буйних хлопців хокей урятував від зловживання алкоголем чи наркотиками і в’язниці? Скільки грошей спорт економить для суспільства? Як так може бути, що все погане — це «проблеми хокею», а добре — заслуга когось іншого? Директор часом аж не тямиться від люті, що люди не розуміють, скільки праці вкладено в клуб. Навіть у штаб-квартирі ООН не потрібно стільки дипломатії, як тут.

Знову дзвонить телефон. Знову і знову. Врешті директор встає, виходить у коридор, намагається спокійно дихати, попри важкість у грудях. Стає у дверях Петерового кабінету і тихо каже:

— Петере, краще піди додому. Поки все це… не вляжеться…

Петер сидить, не підводячи на нього погляду. Він уже склав свої речі в коробки. Навіть не вмикав комп’ютер. Просто чекав.

— Ти сам так вважаєш чи просто боїшся, що скажуть інші?

Директор хмуриться.

— Та що за чортівня, Петере, ти ж, бляха, чудово розумієш: я вважаю, що ця… ситуація… жахлива! Просто жахлива! Те, що… що зараз переживає твоя донька, це просто…

Петер встає.

— Майя. Можеш вимовити її ім’я. Ти щороку приходиш на її день народження. Ти навчив її кататися на велосипеді, пам’ятаєш? Тут, перед льодовою ареною.

— Я просто намагаюся… будь ласка, Петере… правління лише намагається діяти… відповідально…

У Петера тремтять брови — це єдиний фізичний прояв нестерпного вогненного урагану, який нуртує всередині нього.

— Відповідально? Давай я вгадаю, в чому річ? Правління хотіло б, щоб ми вирішили це «між собою»? Щоб ми не залучали поліцію і журналістів, а просто «подивилися один одному в очі й поговорили»? Так тобі сьогодні казали по телефону? Це було ЗҐВАЛТУВАННЯ! Як можна вирішувати це МІЖ СОБОЮ?!

Петер бере свої коробки і виходить у коридор, директор відступає, щоб дати йому дорогу, тоді гірко прокашлюється і каже:

— Петере, тут слово одного проти слова іншого. Я… ми мусимо думати насамперед про клуб. Ти, як ніхто, мав би це розуміти. Клуб не може займати чиюсь позицію в цьому…

Петер відповідає, не озираючись:

— Клуб уже визначився з позицією. Саме це він і зробив.

Петер складає свої коробки в багажник, але автомобіль залишає на стоянці. Повільно виходить у місто, сам не знаючи куди йде.

Директор школи ледве встигає покласти слухавку, як телефон знову дзвонить. Дзвінок за дзвінком — то одні батьки, то інші. Якої відповіді вони хочуть? На що сподіваються? Цю справу веде поліція, нехай цим займається суд, а йому хіба мало шкільних справ? Мама дівчини — адвокатка, тато хлопця — один із найвпливовіших чоловіків у місті, слова однієї проти слів іншого. Хто стане між ними? Хіба це може бути завданням школи? Тож директор повторює одне й те саме, раз у раз, усім, хто телефонує:

— Будь ласка, не перетворюйте цю справу в політику. Що б ви не думали, не приплітайте сюди політику!

Якщо твій брат працює в агентстві охорони, отримуєш певну перевагу — завдяки усім помилковим увімкненням сигналізації, що ставалися вночі, Жанетт набула особливих знань про архітектурні особливості шкільної будівлі. Наприклад, вона знає, де на останньому поверсі є комірчина із невеликими сходами, якими сажотруси виходять на дах. Там, за вентиляційною шахтою над їдальнею, вчителька може викурити сигарету, і на неї не натраплять ані директор, ані учні. Бувають дні, коли просто необхідно мати таке місце.

Тому Жанетт і помічає Беньї, коли той іде шкільним подвір’ям, щойно минув обід. Інші гравці з команди юніорів прогулюють уроки, щоб бути біля Кевіна, а якщо Беньї добровільно прийшов сюди, це означає, що йому потрібне не те, що всім іншим.

Ана сидить сама в класі, де всі учні говорять лише про Майю і Кевіна. Майя сидить сама в іншому класі, де взагалі ніхто не розмовляє. Вона бачить, як із парти до парти передають записки, як тихцем на колінах поглядають на мобільні.

Тепер вона назавжди буде для них такою — у кращому разі дівчиною, яку зґвалтували, а в гіршому — дівчиною, яка збрехала. Вони ніколи не дозволять їй стати іншою людиною. У кожному будинку, на кожній вулиці, у крамниці, на льодовій арені — вона всюди буде здаватися їм вибуховим пристроєм. Вони боятимуться доторкнутися до неї, а ті, хто їй вірить, теж не наважаться підійти, щоб їх не поранило уламками, коли вона вибухне. Вони задкуватимуть від неї, замовкатимуть, відвертатимуться в інший бік. Їм захочеться, щоб вона просто зникла, щоб її взагалі тут не було. Не через те, що ненавидять її — бо ж не всі так до неї ставляться: не всі пишуть «курва» на її шафці, не всі можуть зґвалтувати, не всі є злі. Але всі мовчать. Бо так простіше.

Майя встає посеред уроку і виходить із класу, вчитель навіть не заперечує. Переходить через порожній коридор, заходить у туалет, стає перед дзеркалом і щосили б’є по ньому кулаком. Скло розбивається, больові імпульси за кілька секунд досягають мозку, вона помічає кров ще до того, як їй стає боляче.

Беньї бачить, як Майя заходить до туалету. До останнього він намагається переконати себе піти в інший бік. Змовчати. Не втручатися. А тоді чує удар, тріск і дзенькіт уламків, які падають у порцелянову раковину. Сам Беньї розбив занадто багато дзеркал, щоб не впізнати цей звук.

Він стукає. Вона не відмикає, і тоді Беньї каже:

— Я можу вибити двері або відчиниш сама — це тобі вирішувати.

Майя стоїть, абияк замотавши туалетним папером кісточки пальців. Папір повільно забарвлюється червоним. Беньї зачиняє за собою двері, киває на дзеркало:

— Це погана прикмета.

Можливо, Майя мала б перелякатися, але на це в неї вже нема сили. Вона навіть не відчуває ненависті. Вона взагалі нічого не відчуває.

— Для мене це вже не має значення.

Беньї запихає руки в кишені. Так вони і стоять мовчки — жертва і найкращий друг. Шльондра і брат. Майя кашляє, щоб придушити схлипування, і каже:

— Плювати, що тобі від мене треба. Мені й так ясно, що ти мене ненавидиш. Думаєш, що я збрехала і підставила твого найкращого друга. Але ти помиляєшся. Ти, бляха, дуже помиляєшся.

Беньї витягає руки з кишень, обережно збирає кілька уламків з умивальника і по одному викидає їх у сміттєве відро.

— Це ти помиляєшся.

— Іди до чорта, — шипить Майя і рушає до дверей.

Беньї спритно посувається, щоб їй не довелося торкнутися з ним тілом до тіла, і мине дуже багато часу, поки Майя зрозуміє, скільки поваги було у цьому жесті.

Беньї вимовляє слова так тихо, аж їй спершу здається, що це почулося:

— Це ти помиляєшся, Майє. Бо думаєш, що він іще мій найкращий друг.

Жанетт має пів години перерви між двома уроками і вирішує забігти в туалет, щоб змити з рук запах після недопалків, поки коридор іще порожній. Але спиняється, коли бачить, як звідти виходить Майя, заплакана і з закривавленою рукою, ніби вона щось розбила. Дівчинка не бачить учительку, просто біжить у протилежний бік, до виходу.

Наступної миті туалет здригається від гуркоту: раковина зривається з тримачів і падає на підлогу, унітаз розлітається на друзки, відро для сміття вилітає через вікно. Коридор миттю заповнюють дорослі й учні, але в туалеті вже все методично розтрощено і понищено. Директор, сторож і двоє вчителів фізкультури міцно тримають Беньї і виводять його з туалету.

Потім у школі пояснять, що «в учня з добре задокументованою історією неконтрольованої агресії стався нервовий зрив». Скажуть, що «це зрозуміло з огляду на його взаємини з хлопцем, якого звинуватили у… ну… ви знаєте».

Жанетт спантеличено дивиться на погромлене приміщення, зустрічається поглядом з Беньї, бачить, як його виводять. Цей хлопець розтрощив увесь туалет і, навіть бровою не повівши, прийняв відсторонення від занять і зобов’язання відшкодувати збитки, тому що не хотів, щоб хтось дізнався, що Майя розбила дзеркало. Він вирішив, що вона достатньо втратила своєї крові. З усіх дорослих про це знатиме лишень Жанетт, а вона нікому не розповість. Їй також відоме відчуття, коли мусиш ховатися.

Вчителька знову піднімається на дах. І викурює цілу пачку.

Міра у своєму кабінеті: занурилася у виписки з минулих судових вироків і процесів злочинів на сексуальному ґрунті, постійно веде переговори з колегами, цілковито мобілізована вести війну. Вона відчуває все одразу — гнів, горе, безсилля, прагнення помсти, ненависть, загрозу, страх. І однаково миттю забуває про все, коли вібрує телефон і на екрані висвічується ім’я доньки. Три слова. «Можеш приїхати додому?» Ще ніколи жодна мама не мчала крізь ці ліси на такій швидкості.

Майя сидить на підлозі у ванній, змиває кров з руки, і нарешті з неї виривається все, що довелося тримати всередині. Все, що вона стримувала і придушувала, все, що намагалася не показувати, щоб захистити тих, кого любить, щоб їм не було так боляче, як їй. Вона не може витримати ще й болю інших. Не витримує ще й провини за чуже горе.

— Я не хочу, щоб ці суки бачили мою кров… — шепоче вона мамі.

— Іноді мені стає так страшно, бо це, мабуть, необхідно. Щоб вони зрозуміли, що ти — людина, — плаче мама, міцно-міцно обіймаючи свою дитину.

39

Що таке суспільство?

Амат бачить авто здалеку. Ніхто в Улоговині не має такої дорогої машини, а той, хто має, ніколи добровільно сюди не приїде. З автомобіля виходить чоловік — упевнено, спина пряма.

— Здоров, Амате. Знаєш, хто я?

Амат киває:

— Кевінів тато.

Чоловік усміхається. Роздивляється Амата. Бачить, як хлопець коситься на його годинник, і розуміє, що той підраховує, скільки зарплат його мами він може коштувати. Поглядає на автомобіль і думає, яку комплектацію вибрали. Цей чоловік пам’ятає себе в цьому віці, коли він сам ні чорта не мав і ненавидів усіх, хто був заможний. Пам’ятає, як у своїй фантазії володів розкішною віллою і годинами облаштовував у думках ексклюзивними меблями з каталогу, який поцупив з магазину, звідки його вигнали продавці.

— Амате, давай поговоримо. Сам на сам… по-чоловічому.

Фрак сидить у своєму кабінеті в кінці супермаркету. Під його важким тілом поскрипує крісло, він підпер долонею лоба. Голос у слухавці похмурий, але без співчуття:

— Фраку, нічого особистого. Але ти ж розумієш, ми не можемо відкрити хокейну гімназію у Бйорнстаді після… цього всього. Не можна, щоб журналісти подали це так, ніби ми… сам розумієш.

Чоловік на лінії — місцевий політик, Фрак — підприємець, але також вони двоє хлопців, які колись разом грали в хокей на озері. Часом їхні розмови офіційні, часом — ні, сьогоднішня балансує десь посередині.

— Я відповідаю на рівні комуни, Фраку. Перед партією. Ти ж це розумієш?

Фрак розуміє. Для нього існували складні запитання і прості відповіді. Що таке підприємство? Це ідея. Що таке місто? Спільнота. Що таке гроші? Можливості. За спиною в нього, з іншого боку стіни, хтось стукає молотком. Фрак розширює свій супермаркет, тому що ріст — це виживання. Підприємець, який перестає рухатися, не зупиняється на місці, а починає сповзати назад.

— Треба закінчувати, Фраку, в мене зустріч, — перепрошує голос у телефоні.

Фрак кладе слухавку. Ідея зникла. Хокейної гімназії більше нема. Що це означає? Коли Фрак був молодий, у Бйорнстаді працювали три школи, тепер залишилася одна. Після відкриття хокейної гімназії в Геді скільки часу мине, перш ніж у Бйорнстаді закриють останню школу? Якщо кращі бйорнстадські юніори будуть цілими днями тренуватися в Геді, звісно, що вечорами вони почнуть грати в тамтешній основній команді. Якщо основна команда Бйорнстада не зможе набирати найкращих місцевих гравців, то клуб загине. Льодову арену не відремонтують, не буде нових можливостей для роботи, які могли б стати природним кроком до інших нововведень: конференц-залів і торгового центру, нового промислового району, зручних бічних доріг до траси і, можливо, навіть аеропорту.

Що таке хокейний клуб? Може, Фрак і наївний романтик — його дружина часто це каже, — але в його уявленні хокейний клуб змушує всіх у місті раз на тиждень згадати, що їх об’єднує, а не розділяє. Хокейний клуб — це доказ, що вони можуть співпрацювати і виростати у щось більше. Клуб вчить їх мріяти.

Фрак вірить у складні запитання і прості відповіді. Що стається з містом, яке не росте? Воно помирає.

Петер заходить у магазин. Ніхто на нього не дивиться, але всі бачать. Персонал і покупці, молоді й старі, друзі дитинства і сусіди — усі розходяться, коли він їх минає. Зникають за полицями і в проходах, вдають, що зайняті перевіркою списку покупок і порівнюванням цін. Лише один чоловік дивиться на нього прямо.

Фрак стоїть у дверях свого кабінету. Зустрічається з Петером поглядом. Ким є спортивний директор? А ким — капітан команди? А друг дитинства? Фрак, вагаючись, робить крок, розтуляє рота, щоб гукнути щось, але Петер лише хитає головою. Він ніколи не дізнається, як його донька похитала головою Ані, коли побачила її в шкільній їдальні, бо не хотіла, щоб спрямована не неї ненависть зачепила ще і її подругу, але зараз Петер діяв так само.

І сором Фрака, коли він заходить назад у кабінет і зачиняє двері, нічим не відрізняється від сорому всіх друзів. У цьому місті добре знають, як треба соромитися. Змалку починають тренуватися.

Кевінів тато не чекає відповіді, лише потирає руки і сміється:

— Усе ще холодно в березні, ніяк до цього не звикну. Сядемо в авто?

Амат мовчки залізає всередину, обережно зачиняє двері, ніби боїться їх зламати. Автомобіль пахне шкірою і парфумами. Кевінів тато дивиться на багатоквартирні будинки.

— Я виріс у такому будинку, дуже схожому на цей. Здається, мій був нижчий на один поверх. Твій тато не живе разом із вами?

Він запитує прямо і просто. Так само він веде і свої справи.

— Він загинув на війні, коли я тільки народився, — відповідає Амат і починає частіше кліпати; чоловік в авто помічає це, не повертаючи голови.

— Моя мама теж виховувала нас сама. Мене і ще трьох моїх братів. Яка ж це каторжна робота, скажи? А твоя має якісь проблеми зі спиною, так?

Амат намагається не подавати виду, чоловік бачить, як смикнулися в нього брови. Він додає з турботою:

— Я знаю доброго реабілітолога. Домовлюся, щоб вона змогла потрапити до нього.

— Це було б добре, — бурмоче хлопець, не зустрічаючись поглядом із чоловіком.

Той тільки рвучко змахує руками.

— Дивно, що НІХТО досі не допоміг їй. Хтось із працівників клубу мав би запитати, як вона почувається, хіба ні? Твоя мама досить давно там працює, правда?

— Відтоді, як ми сюди переїхали, — зізнається Амат.

— У цьому місті нам треба допомагати один одному, правда ж, Амате? У нашому місті, в нашому клубі, ми мусимо піклуватися один про одного, — каже чоловік і дає йому візитівку.

— Це телефон реабілітолога? — питає Амат.

— Ні, менеджера з персоналу на одному підприємстві у Геді. Попроси маму зателефонувати, щоб приїхати на співбесіду. Це офісна робота, не прибирання. Легке адміністрування, документація, щось таке. Вона ж добре знає мову?

Амат киває трохи зашвидко і з більшим завзяттям, аніж йому хотілося б.

— Так! Так-так… звичайно!

— Добре. Тоді просто зателефонуйте, — каже Кевінів тато.

А тоді замовкає. Так, ніби це все, що він хотів обговорити.

Що таке група? Якщо запитати їх, відповідь буде: нічого. Групи нема. Чоловіки, які сидять за столом у «Хутрі», не мають нічого спільного, крім того, що вони — чоловіки. Найстаршим більше сорока, молодші ще не досягли повноліття. Хтось із них має татуювання ведмедя на шиї, інші — на руках, у когось узагалі нема татуювань. Хтось має добру роботу, хтось погану, інші взагалі безробітні. Хтось має сім’ю, дітей, виплачує кредит і літає чартерними рейсами, хтось живе сам, ніколи не виїжджаючи з Бйорнстада. Саме тому поліції так складно ідентифікувати їх як «Групу»: вони мають щось спільне лише тоді, коли бачиш їх разом. А щойно відходять один від одного хоча б на метр, кожен стає окремим.

А що таке клуб? Якщо запитати в них, вони скажуть, що клуб їхній. Це не власність тих покидьків, які приходять на матчі в піджаках, і не спонсорів чи правління, не генерального директора чи спортивного — усіх цих людей можна замінити. За єдиний сезон цих мужиків можна прибрати, але клуб залишиться, і «Група» теж. Те, чого нема і що завжди існує.

Вони не завжди несуть загрозу. Рідко бувають розлючені тоді, коли нема матчу і не видно вболівальників суперника. Але вони пильнують, щоб час від часу нагадувати тим покидькам, кому належить цей клуб. І що стається, якщо поставити під загрозу його існування.

Рамона стоїть у своєму пабі. Чоловіки в чорних куртках сидять за її столом. Вона не знає інших хлопців, які б піклувалися про неї краще, вони приносять їй продукти і вкручують лампочки нагорі в квартирі ще до того, як вона сама про це попросить. Але коли вона одного разу запитує, чому вони так сильно ненавидять Петера, їхні погляди похмурніють, а один із них каже: «Цей виродок ніколи не мусив боротися заради хокею. Йому все дісталося задурно. Тому він боїться, ходить у спонсорів на повідку, дозволяє, щоб їхні чортові бренди значили більше, ніж становище клубу. Всі знають, що він сам виріс на стоячих місцях на трибуні, але коли спонсори хочуть випхати нас звідти і замінити публікою, яка запихається хот-догами, він нічого не каже. Усі знають, що він любить Суне, як свого старого, і не хоче, щоб Давід став тренером основної команди, але йому ніби заціпило. Та що він за чоловік? Хіба можна дозволяти йому бути спортивним директором нашого клубу?».

Рамона примружує очі й шипить: «А самі ви які? Як думаєте, хто в цьому місті посміє вам заперечити? Ви думаєте, це означає, що ви завжди маєте рацію?».

Чоловіки замовкають. Можливо, Рамона могла би цим пишатися. Але тієї миті крізь малі вікна, що виходять на вулицю, вона бачить Петера. Він іде повільно, ніби сам не знає, куди прямує. Зупиняється, дивиться у вікна, вагається, в руках у нього пакет із продуктами.

Рамона могла би вийти і закликати його всередину. Пригостити кавою. Це ж так просто. Але вона розглядається по пабу, дивиться на чоловіків за столом, і розуміє, що саме зараз у цьому містечку простіше не кликати Петера, а залишити все, як є.

Якого розміру світ, коли тобі дванадцять? Безкінечний і мізерний водночас. Він — це твої найнесамовитіші мрії і тісна роздягальня льодової арени. Лео сидить на лавці. Груди його светра прикрашені великим ведмедем. На нього ніхто не дивиться, але всі бачать. Коли він сідає на лавку, його найкращі друзі пересідають на іншу. Йому жодного разу не пасують за все тренування. Він би хотів, щоб його атакували. Щоб його одяг викинули в душову. Хотів би навіть, щоб крикнули щось жахливе про його сестру.

Аби лиш не тривала ця мовчанка.

Пальці Амата весь час торкаються кутика візитівки. Кевінів тато дивиться на годинник, наче поспішає, й усміхається до Амата — вони закінчили. Той уже потягнувся до ручки на дверях, але чоловік по-батьківськи плескає його по плечах і каже таким тоном, ніби це щойно спало йому на думку:

— Послухай… є одна справа. На вечірці в мого сина, я знаю, Амате, ти думаєш, ніби щось бачив того вечора. Але мені здається, ти також розумієш, що дуже багато людей бачили, скільки ти випив, правда ж?

Візитівка завібрувала і цим видала Аматове тремтіння. Кевінів тато кладе свою долоню поверх хлопчикової.

— Коли вип’єш, може всяке примаритися, Амате, але це не означає, що так було. На п’яну голову робиш стільки дурниць. Повір мені, я зна-а-аю, про що кажу!

Чоловік сміється — тепло й розслаблено. Амат не зводить очей з візитівки. Ім’я менеджера з персоналу, велике підприємство, інше життя.

— Ти закоханий у Майю? — запитує чоловік так несподівано, що Амат киває, не встигаючи подумати.

Це вперше він комусь про це зізнався. Очі наливаються слізьми. Чоловік м’яко тримає руку поверх його пальців і каже:

— Вона жахливо повелася з вами — з тобою і Кевіном. Жахливо. Амате, ти думаєш, їй є до тебе діло? Думаєш, вона б стала таке робити, якби переймалася тобою? Зараз ти цього не розумієш, але дівчата мають більшу потребу в увазі, ніж хлопці. Задля цього вони поводяться дивно. Пліткують і поширюють чутки, але чоловіки таким не займаються. Чоловіки дивляться один одному в очі і вирішують справи, не вплутуючи інших. Чи як?

Амат скоса дивиться на чоловіка. Закусивши губу, киває. Кевінів тато довірливо нахиляється й шепоче:

— Ця дівчина вибрала Кевіна. Але повір мені, скоро настане той час, коли вона пошкодує, що не вибрала тебе. Коли ти гратимеш в основній команді, коли станеш професіоналом, тоді дівки будуть обвиватися навколо тебе. І ти зрозумієш, що не всім з них можна довіряти. Вони як вірус.

Амат мовчить, відчуваючи вагу чоловікової руки на своєму плечі.

— Амате, нічого не хочеш мені сказати?

Хлопець хитає головою. Спітнілі пальці залишають плями на візитівці. Кевінів тато дістає гаманець і простягає йому п’ять тисяч.

— Я чув, що тобі можуть знадобитися нові ковзани. На майбутнє — якщо щось буде потрібно, просто зателефонуй. Треба пильнувати один одного — і в нашому місті, і в клубі.

Амат бере гроші, згинає їх навколо картки, відкриває двері й виходить. Чоловік опускає віконне скло й гукає:

— Я знаю, що тренування сьогодні необов’язкове, але було б добре, якби ти прийшов. Команді треба триматися разом, еге ж? У цьому світі самотужки нічого не зробиш, Амате!

Хлопець обіцяє прийти. Чоловік сміється, а потім вдає з себе злого, нахмурює чоло, піднімає плечі й гарчить:

— Ми ведмеді, з Бйорнстада ведмеді!

Дорогий автомобіль розвертається і зникає. На іншому кінці стоянки видно інший, значно дешевший автомобіль — старий «сааб» з піднятим капотом. Його власник, молодий чоловік у чорній куртці й татуюванням ведмедя на шиї, нахилився й колупається у двигуні.

Він наче й не помічає ні дорогої машини, ні хлопця, який самотньо стоїть перед багатоквартирними будинками. Коли Кевінів тато зникає, Амат щось викидає на сніг. Довго стоїть, дивлячись собі під ноги, ніби до останнього думає, чи не підняти те, що викинув. Нарешті витирає обличчя тильним боком долоні й зникає в одному з під'їздів.

Молодий чоловік трохи чекає, а тоді лишає «сааб» і підходить туди, де стояв хлопчик. Підбирає з землі п’ять купюр по тисячі крон. Гроші пожмакані від того, що їх сильно стискав спітнілий кулак.

Чоловік запихає гроші в кишеню чорної куртки.

Амат зачиняє за собою двері до квартири. Дивиться на візитівку. Ховає її у своїй кімнаті, бере ковзани. Вони йому вже замалі й такі зношені, аж облізла фарба. Він знає, яку модель міг би купити за п’ять тисяч крон. Усі діти в Улоговині знають вартість того, чого не можуть собі дозволити. Амат збирає сумку і виходить, збігає сходами, відчиняє двері під’їзду.

Грошей уже нема. Він ніколи не зможе сказати, що відчув у цю мить: розчарування чи полегшення.

Петер стоїть на тихій вулиці. Звідси видно дах льодової арени. Що таке дім? Це місце, яке тобі належить. Чи може бути домом місце, де тобі вже не раді? Петер цього не знає. Сьогодні ввечері вони з Мірою говоритимуть, вона скаже: «Я будь-де зможу знайти роботу», і Петер кивне. Хоча йому не вдасться будь-де знайти роботу. Вони стануть обговорювати переїзд, він серйозно вирішить, що спробує жити без хокею.

Він не помічає, що коли рушає з місця, повз нього проїжджає старий «сааб».

Міра виходить викинути сміття. Це завдання доньки, в них була така домовленість, коли Майї купили гітару, але зараз не до того. Тепер навіть літо не допоможе їй подолати страх перед темрявою.

З вікна сусідів пахне свіжозвареною кавою. Господи, як Міру дратувала ця кава, коли вони тільки переїхали у Бйорнстад. «Кава, кава, кава — тут люди нічим більше не займаються, лише п’ють каву?» — пирхала вона до Петера, а той лишень знизував плечима. «Так вони показують, що хочуть заприятелювати з тобою, — пояснював він. — Непросто сказати „можна я буду твоїм другом??“, але значно легше запросити випити кави. У цьому місті люди… ну… не знаю, як пояснити… У цьому місті вірять у складні запитання і прості відповіді…»

Міра звикла до цього. І до того, що в цьому місці серед лісу висловлювали запрошенням щось випити. Коли вони хочуть сказати «дякую», або «пробач», або «я на твоєму боці», то питають: «Хочеш кави?». Або: «Поставити тобі пиво?». Або: «Дві чарки, дякую, я пригощаю».

Міра викидає сміття в контейнер. У сусідів горить світло. Ніхто не відчиняє двері.

Давід виводить команду з роздягальні, а тоді і з льодової арени — сьогодні вони будуть тренуватися в лісі. Він дає команду починати відтискання — ніхто не старається більше за Бубу. Цей хлопець, можливо, в наступному сезоні навіть не буде грати: він задорослий для команди юніорів, а для дорослої команди його рівня недостатньо, але сьогодні він тут із власної волі, крекче і стікає потом. Давід дає команду бігати, Філіп щоразу фінішує першим. Наступний сезон стане для нього найуспішнішим, усі побачать, на що він здатний. Тоді скажуть, що «він вистрілив за одну ніч». Звісно, але цьому він віддав увесь свій час, відколи йому виповнилося п’ять років, вони віддали все, що могли, — він і його мама. Господи, «за одну ніч». На це пішло все життя.

Давід дає команду перетягувати канат — Лют мало не вивернув собі плече задля перемоги. А що Амат? Він не каже ні слова, але виконує кожну вправу, все, що йому кажуть.

Директор клубу стоїть на узліссі, досить близько, щоб усе бачити, але досить далеко, щоб його помітили. Він спітнів. На стоянку перед льодовою ареною заїжджає великий автомобіль, з нього виходять Кевін із татом, і це вперше його старий з’являється тут під час тренування. Кевін уже перевдягнутий у форму, він біжить до команди в ліс, між деревами лунають радісні вигуки, хлопці зустрічають його, як короля.

Директор залишається на узліссі перед лінією дерев, Давід стоїть серед своїх хлопців і тисне руку Кевіновому татові. Погляди директора і тренера зустрічаються на відстані, лише на мить, тоді директор обертається і йде до свого кабінету.

Якби Кевін прийшов на льодову арену, клуб мусив би поговорити з ним про принципи й наслідки. Директор, напевно, був би змушений попросити його повернутися додому, «поки все не вляжеться». Але ніхто не може перешкодити хлопцям тренуватися в лісі.

У цьому кожен себе переконував.

В іншій частині міста, перед віллою на Височині, йде Кевінова мама, несучи сміттєві пакети. Вона плакала — і від утоми, і від іншого, — але щойно нанесений макіяж приховав сліди сліз. Вона відкриває контейнер, спина пряма, погляд швидкий. У вікнах сусідніх будинків горить світло.

Відчиняються двері. Чийсь голос гукає:

— Хочеш зайти, випити кави?

Відчиняються ще одні двері в наступному будинку. І ще в одному. І ще.

Складні запитання, прості відповіді. Що таке суспільство? Це сума нашого вибору.

40

Є одна стара приказка, яку полюбляють тренери. «Один чоловік іде в ліс, інші йдуть за ним — як це назвати? Лідерство. А якщо він іде в ліс сам? Тоді — прогулянка».

Петер заходить до будинку. Ставить молоко в холодильник, кладе хліб на стіл, ключі від автомобіля вкидає до миски. І лише зараз згадує, що залишив автомобіль перед льодовою ареною. Спокійно думає собі, як завтра знайде там згоріле авто з обвугленими гілками всередині. Бере ключі, зриває з них брелок, ключі кладе назад у миску, а брелок викидає.

На кухню заходить Міра. Стає на його стопи, він повільно танцює й шепоче на вухо дружині:

— Ми можемо переїхати. Ти знайдеш роботу де завгодно.

— А ти — ні, любий, тобі не вдасться знайти роботу в хокеї.

Він знає. Він добре це знає. Але ще ніколи не був таким упевненим, як зараз, коли відповідає:

— Ти переїхала сюди заради мене. Я можу поїхати звідси заради неї.

Міра тримає його обличчя у своїх долонях. Помічає у мисці його ключі. Відколи вона його знала, він завжди носив ключі на брелоці з ведмедем. До сьогоднішнього дня.

Ана сидить на ліжку, кімната перестала бути для неї своєю. Коли Анина мама не тямилася від злості й образи через те, що після розлучення донька не захотіла поїхати з нею, вона говорила, що Ана — «співзалежна в класичному розумінні». Ана залишилася заради тата, бо знала, що він без неї не виживе. Може, це й правда — Ана не знає. Вона завжди хотіла бути біля нього — не тому, що він розумів її, а тому, що він розумів ліс. Ліс був її пристрастю, і ніхто не знався на ньому краще за Аниного тата, у всьому Бйорнстаді не було кращого мисливця. Дитиною Ана не спала ночами, лежала в ліжку одягнена і в надії, що задзвонить телефон. Коли десь на дорозі ставалася аварія і збивали тварину, водій повідомляв поліції, що поранений звір зник у лісі, і вони дзвонили Аниному татові.

Його похмурість, упертість і небагатослівність були не найкращими рисами в повсякденному житті, але ідеально пасували до лісу. «То сидіть тут і мовчіть собі до кінця життя!» — крикнула мама, коли залишала їх. Вони так і робили. Просто не бачили в цьому нічого поганого.

Ана чудово пам’ятає, як у дитинстві вона завжди випрошувала, щоб тато взяв її до лісу в такі ночі, але їй ніколи не вдавалося. Завжди було або занадто небезпечно, або запізно, або захолодно. Вона знала: це означало, що він випив. У лісі тато завжди довіряв своїй доньці, а собі — ні.

Адрі обходить притулок і годує собак. Бачить Беньї в тренажерному залі в підсобці, милиці лежать на підлозі, а він — під штангою. За цей вечір він відтиснув несамовито багато, це занадто навіть для її ненормального брата. Їй відомо, що в команди сьогодні вільне тренування, чула в місті, що вони бігають у лісі. І що Кевін теж там.

Але вона не питає, чому Беньї захотів тренуватися сам. Вона не з тих сестер, які чіпляються з розпитуваннями. Хоч Адрі не звідси, але однаково вона — бйорнстадське дівчисько. Міцна як ліс, тверда як лід. Багато працює, мало говорить.

Ана стоїть у себе в кімнаті — гола перед дзеркалом — і рахує. Вона завжди мала до цього талант. Усе життя отримувала найвищі оцінки з математики. Малою вона рахувала все — каміння, травинки, дерева в лісі, сліди на землі, порожні пляшки в шафі під мийкою після вихідних, веснянки на шкірі у Майї, навіть вдихи. Часом, коли їй було геть невесело, вона рахувала шрами. А найчастіше Ана рахувала свої недоліки. Стояла перед дзеркалом і перераховувала все, що в ній було не таким. Часом це приносило полегшення — коли вона встигала сама собі назвати вголос те, що потім чула в школі.

У двері стукає тато. Він уже роками не заходив до неї. Відколи поїхала мама, тато з донькою перемістилися кожен на свій поверх, у свій світ. Одягнувшись, Ана здивовано відчиняє двері, тато стоїть у коридорі, виглядає безрадісним. Ні, не видно тієї п’яної туги, це не той сумний самотній чоловік, який часто не спить ночами, — зараз він тверезий. Тато простягає руку, не торкаючись доньки, ніби не знає, як виразити їй своє хвилювання. І повільно каже:

— Я говорив із кількома нашими, з полювання. Хокейний клуб збирає на загальну зустріч. Батьки і спонсори домовилися вимагати переголосування кандидатури Петера.

— Петера? — повторює Ана, бо не відразу розуміє, про що мова.

— Збираються вимагати, щоб його звільнили.

— Як? За ЩО?

— Заяву в поліцію подали через тиждень після вечірки. Частина людей стверджують, що… те, що сталося… це…

Він не може вимовити слово «зґвалтування» перед власного донькою, не хоче, щоб вона помітила, яке для нього полегшення, що це сталося не з нею. Він боїться, що вона зненавидить його за це. Ана гримає кулаками по ліжку.

— Брехня? Вони кажуть, що це брехня? І думають, що Петер чекав тиждень, бо хотів запхати КЕВІНА до в’язниці? То КЕВІН — це для них, бляха, ЖЕРТВА?!

Тато киває. Довго стоїть у дверях, не знаючи, що сказати, і врешті говорить лише:

— Я зготував котлети з лосятини. Все на кухні.

Зачиняє двері й спускається сходами.

Того вечора Ана телефонує Майї сотню разів. Їй зрозуміло, чому нема відповіді. Вона знає, що Майя її ненавидить. Бо все сталося так, як і передбачала Майя. Якби вона не розповіла правду, то була б єдиною, кого скривдив Кевін. А тепер він скривдив усіх, кого вона любить.

Хтось дзвонить у двері. Петер відчиняє. Це генеральний директор клубу. Виглядає таким засмученим, таким жалюгідним, спітнілим і брудним, таким спрацьованим, знервованим, що Петер навіть не може змусити себе відчути зневагу.

— Буде зустріч і переголосування. Клуб — це його члени, і якщо вони стануть вимагати, щоб правління тебе звільнило… тоді… я нічим не зараджу, Петере. Але ти можеш прийти і пояснити свою позицію. Це твоє право.

У коридор виходить дівчинка, стає позаду тата. Петер простягає руку, ніби щоб захистити, але вона спокійно відводить її. Вона стоїть на порозі й дивиться директору просто в очі. Він не відводить погляду.

Принаймні цього він не зробив.

Уже доволі пізно, коли Беньї стукає милицею до спальні Адрі. Руки в нього тремтять від болю в м’язах. Адрі знає три стадії тренування нормальних людей: коли терпиш біль, коли вчишся отримувати від нього задоволення і коли його прагнеш. Її брат усе це вже пройшов. Біль став для нього потребою. Він став від нього залежним. Не може без нього жити.

— Можеш мене підкинути? — питає Беньї.

У неї багато запитань, але вона мовчить. Бо Адрі не з таких сестер. Якщо він хоче, щоб до нього чіплялися з розпитуваннями, нехай телефонує Каті або Ґабі.

Петер зачиняє двері. Вони з Майєю у передпокої самі. Донька піднімає погляд на тата:

— Хто тебе хоче прогнати — правління чи батьки?

Петер понуро посміхається кутиками губ.

— І ті, й інші. Але для правління простіше, якщо цього будуть вимагати члени клубу. Завжди простіше, якщо хтось візьме твої штрафні хвилини.

Майя тримає у своїх долонях татові.

— Я все зруйнувала, усе і для всіх, я все зруйнувала… для тебе… — схлипує вона.

Петер відгортає з її обличчя пасмо волосся і спокійно відповідає:

— Не кажи так. І не думай такого. Ніколи. І що ці паскуди подарують мені? Довбану еспресо-кавоварку? Хай запхають її собі в задницю!

Майя хихоче — як тоді, коли мама розказує непристойності, а тато ніяковіє.

— Ти ж навіть не любиш еспресо. Ще минулого року казав «експресо»…

Петер притуляється чолом до її чола.

— Ми з тобою знаємо правду. Наша сім’я, ти і всі добрі, розсудливі люди знають правду. І ми доб’ємося справедливості, на це є спосіб, обіцяю тобі. Я хочу… я просто хочу… ти не мусиш…

— Усе нормально, тату. Усе нормально.

— Ні, неправда! Ненормально! Ніколи, ніколи не думай, що це нормально — те, що він зробив… я не хочу… я боюся, Майє, я дуже боюся, що ти подумаєш, нібито я не хочу вбити його… що не прагну його смерті кожної хвилини кожного дня… насправді я хочу цього…

Татові сльози котяться по щоках його доньки.

— Тату, я теж боюся. Усього. Темряви і… всього.

— Що мені зробити?

— Люби мене.

— Завжди, Огризочку.

Вона киває.

— Тоді можна попросити ще дещо?

— Усе, що хочеш.

— Давай увечері підемо в гараж і пограємо щось з «Нірвани»?

— О ні, тільки не це.

— Як тобі може не подобатися «Нірвана»?

— Я був застарий, коли до них прийшла популярність.

— Як можна бути застарим для «НІРВАНИ»? Скільки ж тобі ТОДІ років?

Вони заходяться сміхом. У цьому така сила — коли навіть у такий час вдається розсмішити одне одного.

Міра сидить на кухні і чує, як у гаражі грають її чоловік з донькою. Майя грає значно краще, Петер весь час збивається з ритму, вона підлаштовується під нього, щоб тато не почувався по-дурному. Мірі хочеться випити і закурити сигарету. Але вона не встигає навіть роззирнутися, як хтось кладе на стіл перед нею велику колоду карт. Не простих, а тих, іще дитячих, якими вони грали в кемпінговому фургоні, взятому напрокат, коли діти були малі. Діти давно перестали грати, тому що мама і тато ніколи не могли обійтися без сварок про правила.

— Давай зіграємо. Я, можливо, навіть дозволю тобі виграти, — каже Лео, сідаючи за стіл.

Ставить на стіл газований напій. Йому вже дванадцять, але він дозволяє мамі досить міцні обійми.

В обшарпаній кімнатці для репетицій на околиці Геда самотньо горить лампочка — вона освітлює хлопця в чорному одязі, який сидить на стільці і грає на скрипці. Він ще тримає інструмент в руках, коли чує стукіт у двері, — це Беньї, він стоїть, спершись на милиці, у руці тримає пляшку. Басист намагається вдавати з себе мовчазного і загадкового, але його усмішка не підкоряється цьому прагненню.

— Що ти тут робиш?

— Гуляю, — відповідає Беньї.

— Тільки не кажи, що це в тебе самогонка, — усміхається басист, показуючи на пляшку.

— Якщо збираєшся жити в цих краях, мусиш навчитися це пити рано чи пізно, — відповідає Беньї.

Басист припускає, що в цих краях це, мабуть, означає «вибач». Він помітив, що тут часто спілкуються за допомогою випивки.

— У мене немає планів залишатися тут жити, — зізнається він.

— Усі так кажуть. А потім просто залишаються, — каже Беньї і закульгує в кімнату.

Він не запитує про скрипку. Цим і подобається басисту. Бо Беньї не з тих, кого дивує, що людина може бути різною.

— Я пограю, а ти можеш танцювати, — пропонує басист і лагідно торкається смичком струн.

— Я не вмію танцювати, — відповідає Беньї, не розуміючи, що той жартує з його милиць.

— Танцювати нескладно. Просто стоїш, а тоді починаєш рухатися, — шепоче басист.

У Беньї м’язи грудної клітки ще тремтять від утоми. Це допомагає. Порівняно з цим тремом, здається, що в грудях спокійно.

Ана прокидається від телефонного дзвінка, намацує свою слухавку на підлозі, але дзвонять не їй, а татові. Вона чує його голос; розмовляючи, тато вдягається, бере собак і ключ від шафи зі зброєю. Звуки вже стали для неї знайомою мелодією, колисковою з дитинства. Ана чекає завершення. Як зачиняться вхідні двері. Повернеться в замку ключ. Заведеться старий іржавий пікап. Але цього не чути. Натомість — обережний стук у двері. Татів притишений голос, її ім’я, запитання з іншого боку дверей:

— Ано, ти спиш?

Вона миттю одягається, ще до того, як запитання пролунає до кінця. Відчиняє двері. У тата в руках по рушниці.

— Треба йти на пошуки, десь на північній дорозі. Я міг би закликати якогось тупака з міста, але… у мене вдома є одна з найкращих мисливиць у Бйорнстаді…

Ані хочеться обняти тата. Але вона стримується.

Хлопці лежать на підлозі в кімнаті для репетицій. Пляшка порожня. Вони по черзі горланять найдурніші застільні пісні. Голосно регочуть, годинами.

— Що такого в цьому хокеї? — допитується басист.

— Що такого в цій скрипці? — запитує замість відповіді Беньї.

— Щоб грати на ній, треба відключити мозок. Музика — це відпочинок від себе, — пояснює басист.

Відповідь звучить занадто швидко, занадто очевидно і занадто щиро, тому Беньї навіть не встигає сказати щось в’їдливе. Тому теж відповідає, як є:

— Звуки.

— Звуки?

— У цьому весь хокей. Коли заходиш на льодову арену. Ці звуки, які впізнаєш лише, якщо граєш. І… те відчуття, коли йдеш від роздягальні на майданчик, останній сантиметр перед тим, як підлога перетвориться на лід. Перше відштовхування, коли ковзаєш на кризі… у тебе з’являються крила.

Хлопці довго мовчать. Не наважуються поворухнутися, ніби лежать на скляному даху.

— Якщо я навчу тебе танцювати, навчиш мене їздити на ковзанах? — усміхається басист.

— Ти не вмієш? Бляха, що з тобою таке? — вигукує Беньї так, ніби басист щойно сказав, що не знає, як намастити маслом хліб.

— Я ніколи не розумів, який у цьому сенс. Завжди думав, що лід — це таке попередження від природи, щоб люди не лізли до води.

Беньї сміється.

— То чому ти захотів навчитися?

— Тому що ти це дуже любиш. Я б хотів зрозуміти… те, що ти любиш.

Басист торкається руки Беньї, той не забирає її, але піднімається, і чари зникають.

— Мені треба йти, — каже Беньї.

— Не йди, — просить басист.

Але Беньї іде. Виходить за двері, більше нічого не кажучи. Сніг падає разом зі слізьми, темрява огортає його, він здається без боротьби.

Коли розбивається вікно, кімнату вкриває така неймовірна кількість дрібних уламків, що не віриться, ніби це була лише одна шибка. Це чимось нагадує те, коли мала дитина перехиляє пакет молока і заливає всю кухню так, ніби рідина ніколи не закінчується, лише витікає з пакета.

Той, хто кидав камінь, підійшов близько до будинку, майже впритул, і жбурнув щосили, щоб він якнайдалі залетів у кімнату. Камінь вдаряється об шафу і падає на Майїне ліжко. За ним дощем розлітаються осколки, повільно і легко, як метелики, ніби це кристали льоду або діамантові уламки.

Петер і Майя чують все за звуками гітари й ударних. Вони вибігають з гаража до будинку, в кімнату Майї задуває холод, посередині стоїть Лео, роззявивши рота й витріщившись на камінь. На ньому червоними буквами написано «КУРВА».

Майя перша усвідомлює справжню небезпеку, а Петер лише через кілька секунд розуміє, чиє життя зараз дійсно під загрозою. Вони кидаються до вхідних дверей, але надто пізно. Двері вже відчинені. «Вольво» вже рушило.

Їх було четверо: двоє прийшли пішки, двоє — на велосипедах, і шансів у тих, що їхали, ніяких. На тротуарах сніг лежить по кісточки, тому пересуватися вони можуть лише розчищеною борозною посередині дороги. Міра так тисне на педаль газу свого «вольво», що широкий автомобіль, хитаючись і ревучи, вивалюється на дорогу за ними, їй залишається якихось двадцять метрів, але Міра навіть не відпускає ноги, щоб загальмувати. Вони ж лишень діти, їм по тринадцять-чотирнадцять років, але її погляд порожній. Один із хлопців озирається, його засліплюють фари, і він нажахано з розгону зістрибує зі свого велосипеда, влітаючи головою в огорожу. Другий встигає зробити те саме, але лише за мить до того, як бампер «вольво» щосили влітає в заднє колесо велосипеда і той перекидається через дорогу.

У хлопця порвані штани, підборіддя заливає кров, Міра зупиняє автомобіль і виходить. Дістає з багажника одну з Петерових ключок для гольфу. Затискає її обома руками й підходить до хлопця, який лежить на землі. Він плаче, кричить, але Міра не зважає, вона нічого не відчуває.

Майя в самих шкарпетках вибігає з будинку, мчить вулицею, чує, як тато вигукує її ім’я, але не озирається. Їй чути удар автомобіля об велосипед, вона бачить, як чиясь постать невагомо перевертається у повітрі, в очі їй ріже червоне світло гальмівних ліхтарів і видно обриси мами, коли та виходить з авто. Відчинено багажник, ключка для гольфу в руках… Майї ковзко бігти в промоклих шкарпетках по вкритій льодом дорозі, ноги розбиті до крові, вона кричить, аж поки з горла не вириваються лише сухі хрипи.

Міра ніколи не бачила людину такою нажаханою. Малі доньчині руки хапають ключку для гольфу ззаду і тягнуть маму на землю — коли Міра піднімає погляд, Майя міцно тримає її і кричить, але вона спершу не чує слів. Вона ще ніколи не бачила такого жаху.

Хлопці зводяться на ноги і, накульгуючи, тікають. На дорозі залишаються мама з донькою, обидві нестримно ридають, мама не випускає ключку зі стиснутих кулаків, донька заспокоює її, гойдаючи у своїх обіймах:

— Усе добре, мамо, усе добре.

У будинках навколо темно, хоча їм відомо, що зараз на цій вулиці всі прокинулися. Мірі хочеться зірватися на ноги й ричати на них, кидати каміння у ЇХНІ чортові вікна, але донька міцно тримає її, вони так і сидять посередині дороги і відчувають тремтливе дихання на шкірі одна одної. Майя шепоче:

— Знаєш, коли я була маленька, інші батьки в дитячому садку називали тебе «вовчицею», бо тебе боялися. А всі мої друзі хотіли мати таку маму, як ти.

Міра схлипує доньці на вухо:

— Ти не заслужила на таке чортове життя, люба моя, ти не заслужила на таке…

Майя бере в долоні мамине обличчя і ніжно цілує її в чоло.

— Мамо, я знаю, що ти могла б убити заради мене. Знаю, що могла б віддати за мене життя. Але ми з тобою зможемо це пережити. Тому що я твоя донька. У мені кров вовка.

Петер переносить їх у «вольво». Спочатку доньку, потім маму Вмикає задній хід і повільно їде вулицею. Додому.

Велосипеди так і залишаються лежати на снігу, наступного дня їх уже не видно. І ніхто з тих, хто мешкає на цій вулиці, не стане про це говорити.

41

У Бйорнстаді настає ранок, йому байдуже до маленьких людських життів десь унизу. Розбите вікно зсередини заклеїли картоном, сестра з братом виснажені сплять на матрацах у коридорі, якнайдалі від інших вікон. Уві сні Лео згортається клубком біля Майї, так він робив у чотирирічному віці, коли прокрадався до сестри в кімнату, якщо йому снилися нічні жахіття.

Петер з Мірою сидять на кухні, тримаються за руки.

— Ти думаєш, що я не справжній чоловік, бо не вмію битися? — шепоче він.

— А ти думаєш, що я не справжня жінка, бо я це вмію? — запитує вона.

— Я… треб… ми мусимо відвезти звідси дітей, — шепоче він.

— Ми не можемо їх захистити. Любий, не має значення, куди ми поїдемо, ми не можемо їх захистити, — відповідає вона.

— З цим неможливо жити, просто неможливо, — схлипує Петер.

— Я знаю, — каже Міра.

Цілує його, усміхається й шепоче:

— Ти нормальний чоловік. Ти дуже і дуже мужній у багатьох інших справах. Наприклад, ти НІКОЛИ не визнаєш, що не маєш рації.

Він відповідає їй у волосся:

— А ти — жіночна. Найжіночніша з усіх, кого я зустрічав. Наприклад, тобі НІКОЛИ не можна вірити у грі «камінь-ножиці-папір».

Вони обоє сміються. Навіть цього ранку. Тому що можуть і мусять сміятися. Це їхнє благословення, воно їм іще належить.

Рамона курить перед «Хутром», вулиця безлюдна, небо чорне, але вона здалеку бачить цуценя, навіть незважаючи на погану погоду. Заходиться сухим кашлем, коли з темряви перевальцем виходить Суне; можна було б подумати, що Рамона хихоче, якби вона трохи менше курила. На років сорок-п’ятдесят менше.

Суне прикрикує на цуценя, але воно навіть не зважає. Підстрибує на Рамону, дряпає їй джинси, щоб звернула на нього увагу.

— От старий дурень, у тебе тепер цуценя? — пирхає вона.

— Мала неслухняна тварюка, я з нього скоро відбивну зроблю! — бурмоче Суне, але не може приховати своєї любові до кудлатого собачати.

Рамона відкашлюється.

— Кави?

— А можна й віскі — трохи?

Рамона киває. Вони заходять досередини, струшують сніг із черевиків, п’ють каву, а цуценя наполегливо й терпляче намагається згризти стілець.

— Ти вже, мабуть, чула, — сумно каже Суне.

— Так, — відповідає Рамона.

— Сором. Це такий сором.

Рамона підливає ще віскі. Суне довго дивиться на склянку.

— Петер не заходив?

Вона хитає головою й у відповідь піднімає брови, ніби запитуючи старого: «Ти з ним говорив?». Суне хитає головою.

— Навіть не знаю, що сказати!

Рамона нічого не відповідає. Вона занадто добре все розуміє. Запросити когось на каву — це водночас просто і складно.

— Суне, клуб — уже не твоя робота, — бурмоче Рамона.

— Формально мене ще не викинули, здається, вони про це забули після всього… що сталося. Але так. Звісно. Це вже не моя робота.

Рамона наливає ще віскі. Додає трохи до кави. Глибоко зітхає — і через Суне, і через себе.

— То про що ми тут балакаємо? Старі баба з дідом, сидять собі і крекчуть. Розтуляй вже свого рота та й кажи, як є.

Суне криво всміхається.

— А ти завжди була ніби психологом.

— Як і ведеться серед барменів. Просто ти завжди шкодував грошей на справжнього.

— Я сумую за Гольґером.

— Це в тебе буває лише тоді, коли я на тебе кричу.

Від гучного реготу Суне аж підстрибує цуценя. Сердито гавкає, а тоді знову береться гризти меблі.

— Насправді я сумую лише за твоїм криком, коли ти вичитувала Гольґера.

— Я також.

Ще віскі. Ще трохи кави. Мовчання і спогади, слова, яких ніколи не говорили вголос, і фрази, які притлумлювали. Аж Суне врешті каже:

— Те, що зробив Кевін, — це сором. Страшний сором. Але я боюся за клуб. Він існує майже сімдесят років, але тепер не знаю, чи він дотягне до наступного року, хай би їх чорти вхопили. Я боюся, що люди, якщо суд визнає вину хлопця, стануть пояснювати його вчинок хокеєм. Усюди бувають такі мудрагелі, які лишень чекають такої нагоди, — ото вони потиратимуть руки. А у всьому буде винен хокей.

Рамона так швидко і сильно дає ляпаса Суне у вухо, що старий товстун мало не падає з барного стільця. А розлючена стара шипить по інший бік барної стійки:

— Ось чому ти сюди прийшов? Поговорити про те, що сталося? Та щоб вам добре було… ці хлопи. Ви ж ніколи не винні, правда? Коли ж ви визнаєте, що не «хокей» виховує цих хлопців, а ВИ?! Усюди і завжди мені трапляються хлопи, які бовкають якісь дурниці через паскудство, яке самі ж наробили. «Релігія починає війну», «зброя вбиває людей»… які ж це кляті дурниці!

— Я… не хотів сказа… — намагається пояснити Суне, але мусить пригинатися, коли Рамона ще раз пробує заліпити йому по вусі.

— Закрий рота, коли я говорю! Кляті хлопи! Це ВИ створюєте проблеми! Релігія не воює, зброя не вбиває, а ти зарубай собі раз і назавжди, що хокей ніколи нікого не ґвалтував! А знаєш, хто це робить? Воює, вбиває і ґвалтує?

Суне прокашлює горло.

— Хлопи?

— ХЛОПИ! Вічно ці кляті хлопи!

Суне ніяково совається. Щеня засоромлено зіщулюється в кутку. Рамона довго й ретельно поправляє зачіску, випиває свою склянку і повільно сама перед собою визнає, що не так уже й складно взяти й закликати когось на каву.

Доливає і собі, і Суне віскі, дістає цуценяті шматок салямі, обходить барну стійку і сідає біля старого. Глибоко зітхнувши, неохоче визнає:

— Я теж сумую за Гольґером. А знаєш, що б він сказав, якби був тут?

— Що?

— Що і ти, і я вже й самі не знаємо, як буде правильно. Тому він не мусить нам цього говорити.

Суне усміхається.

— Цей твій хлоп завжди був самовдоволеним паскудником.

— Таки був.

В іншій частині міста Захаріас прокрадається з дому, щоб нікого не розбудити. За спиною наплічник, у руці відро. У вухах навушники, музика в усьому тілі. Сьогодні йому виповнюється шістнадцять, усе життя його дражнили й гнобили. Через будь-що. Через те, який він зовні і всередині, через його мову і місце проживання. Усюди. У школі, у роздягальні, в інтернеті. Врешті людина зношується. Це не так уже й помітно, бо ті, хто перебувають біля зацькованої дитини, думають собі, що вона звикає до такого ставлення. Але до цього ніколи не звикаєш, ніколи. Тобі весь час пече всередині. Просто ніхто не знає, якої довжини твій вогнепровідний шнур, навіть ти сам не знаєш. Ще у віці дев’яти-десяти років Захаріас почав планувати самогубство.

Жанетт розбудив телефонний дзвінок брата — знову спрацювала сигналізація. Сонна і сердита, вона їде до школи. Оглядає всю будівлю з кишеньковим ліхтариком, але нічого нема. Подумавши, що це, мабуть, сніг потрапив на сенсор, вона вже махає братові, щоб збирався виходити, але відразу ж ступає у щось мокре.

Одна з найкращих мисливиць у Бйорнстаді відмиває від крові кузов іржавого пікапа. Вони з батьком цілу ніч ішли по слідах, поки не знайшли тяжко пораненого звіра, який заліг у схованці, пробравшись углиб лісової темряви. Вони добили його гуманно й безболісно. Ана натягує брезент на кузов, забирає зсередини дві рушниці, перевіряє їх звичними рухами значно старшого мисливця.

Трохи далі на вулиці кілька хлопчиків років семи-восьми грають у хокей. Вісімдесятирічний чоловік, один із їхніх сусідів, стоїть біля своєї поштової скриньки. Через ревматизм він рухається з такою мукою, ніби пересуває невидимі скелі. Чоловік тягнеться по газету і вже повертається, щоб іти до будинку, але раптом зупиняється і дивиться на Ану. Все життя вони жили по сусідству, ще кілька років тому цей дід полював з її батьком, а в дитинстві часто пригощав її домашньою карамеллю на Різдво. Зараз ніхто з них не каже ні слова, старий тільки презирливо плює собі під ноги. Заходить усередину і так сильно гримає дверима, що від цього аж хитається зелений прапорець із ведмедем, почеплений над входом у будинок.

Хлопчики, які грають в хокей, піднімають погляди. Один із них одягнений у светр з номером дев’ять. Вони дивляться на Ану з таким виразом обличчя, що стає зрозуміло, про що говорять удома їхні батьки. Один із хлопчиків також спльовує, після чого всі відвертаються спинами.

Анин тато підходить до неї, кладе руку доньці на плече і відчуває, як вона тремтить, хоч і не розуміє: вона зараз розплачеться чи закричить.

Майже половину свого життя Захаріас збирався з ним покінчити. Раз у раз продумував деталі. Потрібне місце, де вони побачать його. Щоб змусити цих свиней потім жити з цим. «Ви це зробили». Йому небагато потрібно — мотузка, кілька інструментів, щось, куди можна стати. Можна було б табуретку, але перевернуте відро також підійде. Відро у нього в руці. Усе інше в наплічнику.

Єдине, що досі — вже багато років — зупиняло його, — це Амат. Єдиний його друг, але цього було достатньо. З Ліфою вони ніколи так не товаришували, були разом лише через Амата, тому коли Амата перевели до юніорів і він вибрав собі інше життя, для Захаріаса все скінчилося.

Він тримався за життя лише через Амата. У найтемніші, найтяжчі ночі Амат казав йому: «Заху, одного дня ти матимеш більше грошей і влади, ніж усі ці свині. І тоді ти будеш милосердним. Тому що тобі відомо, як боляче бути безсилим. І ти не заподієш їм кривди, хоч матимеш таку можливість. І від цього світ стане кращим».

У тебе ніколи не буде таких друзів, як у п’ятнадцять. Сьогодні Захаріасу виповнюється шістнадцять. Він заходить до школи, не зважає на сигналізацію. І ставить відро на підлогу.

Жанетт дивиться на підлогу, і її серце вискакує з грудей. Перед нею велика калюжа, вода повільно розтікається під її ноги. Вона стоїть майже біля входу, біля рядка шафок старшокласників. Відчуває якийсь різкий запах, він сильно ріже в ніздрі. Брат підходить ближче, два ліхтарики світять в одному напрямку.

— Що це таке на підлозі? — запитує брат.

Ана так голосно скрегоче зубами, аж чує її тато. Він шепоче:

— Вони просто бояться, Ано, просто шукають собі цапа-відбувайла.

Ані хочеться горлати. Смикнути двері сусідського будинку, зірвати зелений прапорець і рявкнути: «А чому цап-відбувайло не КЕВІН? ЧОМУ?». Ана хоче кричати так голосно, щоб усі інші сусіди на Височині теж це почули. Кричати, що вона обожнює хокей. ОБОЖНЮЄ хокей! Але ж вона — дівчина, то що станеться, якщо вона скаже про це хлопцеві? Він відповість: «Справді? Дівчина, і любить хокей? Окей. Тоді хто виграв Кубок Стенлі у 1983 році? Хто? А хто мав сьомий результат за очками в 1994-му? Ну? Якщо ти так любиш хокей, то відповідай!».

Дівчатам у Бйорнстаді не можна просто любити хокей більше, ніж прийнято. Краще, щоб вони взагалі його не любили. Бо якщо ти любиш цю гру, тоді ти лесбійка, а якщо любиш гравців — курва. Ані хочеться притиснути до стіни цього чортового сусіда і пояснити йому, що ця роздягальня, в якій ці хлопці гигочуть зі своїх тупих жартів, урешті перетворюється на консервну бляшанку, тому вони повільніше дорослішають, а деякі й гниють зсередини. У них немає подруг серед дівчат, і жіночих команд тут теж нема, тому хлопці звикають до того, що хокей належить лише їм, а тренери вчать, що дівчата їх «відволікають». Тому вони вважають, що дівчата існують лише для того, щоб з ними перепихатися. Ані хочеться розказати, як усі в цьому місті вихваляють хлопців, коли вони «борються» і «не здаються», але ні один не відкриє рота і не пояснить, що коли дівчина каже «ні», то це, бляха, означає «НІ»! Проблема цього клятого міста не в тому, що хлопець зґвалтував дівчину, а в тому, що всі роблять вигляд, ніби НІЧОГО страшного не сталося! І тепер усі інші хлопці будуть думати, що зробити так — це нічого страшного. Тому що всім байдуже! Ані хочеться залізти на дах будинку і кричати: «Вам плювати на Майю! Та насправді на Кевіна теж! Бо вони для вас не люди, а просто предмети, які мають свою ціну. Просто його ціна вища за її!».

Ана стільки всього хоче зробити. Але на вулиці порожньо, і вона мовчить. І ненавидить себе за це.

— Що це таке на підлозі? — повторює запитання брат.

— Вода, — відповідає Жанетт.

Вона знає, небагатьом учням відомо, як можна проникнути в школу, попри те, чи спрацює сигналізація, чи ні. Вона не знає, чи той, хто зайшов сюди, планував закінчити все ще до приїзду охорони, чи йому було взагалі однаково.

Того ранку на першому уроці Жанетт заміняє вчителя у дев’ятому класі. Вона помічає фарбу на руках у Захаріаса. Від нього різко пахне мийним засобом. У коридорі на одній із шафок більше нема написів «КУРВА», тому що він цілу ніч їх відшуровував. Бо він знає, що відчуває людина, яку кривдять інші лише тому, що можуть це робити. Знає, як у цьому місті сильні поводяться зі слабшими.

Жанетт нічого не каже Захаріусу. Вона знає, що це його тихий бунт. Вона нікому не розповідає, хто проник до школи вночі, і тому стає спільницею цього тихого бунту.

Анин тато далі невміло тримає руку в доньки на плечі, вони заходять у будинок, і Ана вислизає. Він дивиться, як вона відносить рушниці в підвал. Бачить її ненависть. Він пам’ятатиме, як подумав: «З усіх чоловіків на світі, на місці яких я не хотів би бути, найменше я б хотів опинитися на місці того, хто скривдив найкращу подругу цієї дівчинки».

42

Коли дітей вчать полювати, їм пояснюють, що в лісі є два типи звірів: хижаки і втікачі. У хижаків очі вузько посаджені й дивляться вперед, бо їм треба пильнувати свою здобич. Звірі-втікачі мають широко розставлені очі, бо їхній єдиний шанс вижити — встигнути помітити хижака, який підкрадається.

Коли Ана і Майя були малими, вони годинами стояли перед дзеркалом з лінійкою і намагалися зрозуміти, котра з них який звір.

Фрак сидить у себе в кабінеті, супермаркет ще не відкрився, але в приміщенні купа народу. Ці чоловіки прийшли сюди, бо не хочуть, щоб їхню зустріч бачили в льодовій арені. Вони нервуються, поводяться ніби параноїки. Говорять про журналістів, які всюди нишпорять. Повторюють слово «відповідальність», пояснюють Фракові, що «тепер треба припильнувати, щоб справа не вийшла з-під контролю». Це кажуть спонсори, члени правління, але сьогодні вони, звісно, перш за все стурбовані друзі, тати і громадяни. Вони переймаються, щоб було краще для міста. Краще для клубу. Всі просто хочуть, щоб з’ясували правду. Чути чийсь схвильований голос: «Та всім і так зрозуміло… навіщо Кевіну таке робити? Звісно, вона сама захотіла, а потім пошкодувала; от якби ми могли вирішити це все без розголосу…» Ще хтось додає: «Нам треба думати про обидві сім’ї: так-так, звісно, дівчинка налякана. Вони ж іще діти. Але потрібно знати правду. Поки все не вийшло з-під контролю». Наприкінці зустрічі тато Кевіна разом із Фраком виходять у місто. Обходять будинки і стукають в усі двері.

Майя рано прокидається. Стоїть сама в гаражі, грає на гітарі. Їй ніколи не вдасться пояснити, що з нею відбувається. Як так сталося, що вона, така розбита, падала в маминих обіймах на підлогу у ванній, плакала і кричала, а тепер… почувається інакше. Цієї ночі щось сталося. Камінь, який розбив вікно, осколки на підлозі, червоний напис «КУРВА». Щось у людині змінюється. Майя і далі страшенно боїться темряви: аж відчуває, ніби хтось тягне її за одяг, щойно вона заходить до кімнати з вимкненим світлом, — але цього ранку вона дещо зрозуміла: єдиний спосіб перестати боятися темряви назовні — знайти ще більшу темряву всередині себе. Від цього міста вона ніколи не доб’ється справедливості, їй про це відомо, тому лишень один вихід: або Кевін, або вона — хтось із них мусить померти.

Рамона саме випиває на сніданок, коли вони приходять до пабу. Тато Кевіна, цей Ердаль, заходить так, ніби все тут належить йому — він завжди і всюди так робить. Фрак іде за ним, шпортається, ніби в нього завеликі черевики.

— Зачинено, — повідомляє Рамона.

Фрак розпливається в усмішці. «Так завжди робив його старий», — думає собі Рамона. Син вдався таким самим високим, товстим і таким самим дурнуватим.

— Нам просто треба трохи поговорити, — каже Фрак.

— Неформально, — додає Ердаль.

Очі в нього вузько посаджені.

Кабінет Міри захаращений коробками, завалений паперами, її колега ставить їй на стіл горнятко кави і обіцяє:

— Міро, ми зробимо все можливе. Кожен у цьому агентстві зробить усе можливе. Але ти мусиш бути готова до того, що більшість таких справ, де є слова однієї сторони проти слів іншої… ти знаєш, як вони закінчуються.

Мірині очі червоні від потрісканих судин, одяг зіжмаканий — такого ще ніколи не траплялося.

— Мені треба було стати справжньою адвокаткою. Треба було обрати собі таку спеціалізацію. Я мала б… я ціле життя витратила на підприємницьке право і таке лайно, а треба було…

Колега сідає навпроти.

— Хочеш почути правду?

— Так.

— Міро, ти можеш найняти найкращого у світі експерта зі злочинів на сексуальному ґрунті. Але ніхто не дасть гарантії, що це щось змінить. Слова одного проти слів іншого, заява в поліцію надійшла за тиждень після події, ніяких технічних доказів, ніяких свідків. Імовірно, поліція за пару днів закриє попереднє слідство.

Міра розлючено підхоплюється зі свого крісла, але в останню мить стримується, щоб не пожбурити горнятком з кавою у стіну.

— Я не дозволю їм виграти! Якщо я не виграю в суді, тоді знайду інший спосіб!

— Ти про що? — стривожено запитує колега.

— Я візьмуся за підприємство його старого, за підприємства їхніх друзів, я розкопаю все лайно, яке вони колись приховали, кожен бухгалтерський звіт і кожну декларацію, я їм влаштую. Я задовблю їх навіть за нещасну кулькову ручку, яку вони забули вписати до декларації десять років тому!

Колега нічого не каже. Голос Міри гримить на весь кабінет:

— Я піду в атаку на всіх і все, чим вони дорожать, я буду захищати своїх дітей, чуєш мене? Я БУДУ ЗАХИЩАТИ СВОЇХ ДІТЕЙ!

Колега встає і з ноткою розчарування каже:

— Так починаються війни. Одна сторона захищається, іншій доводиться захищатися ще більше, а потім ми плутаємо власний страх із загрозою від чужих. А тоді стріляємо одне в одного.

Після цього горнятко таки летить у стіну.

— ЧОРТ, ЦЕ Ж МОЯ ДИТИНА!

Колега заплющує очі. Вони в неї широко посаджені.

— Напевно, саме тому ти мусиш знати, чим відрізняється помста від правосуддя.

Ана відчиняє двері. Батько з собаками у ветеринара, будинок порожній. Перед нею стоїть Майя, міцно обхопивши себе руками. Вони не знають, плакати їм чи сміятися, кричати чи жартувати — що з цього дасть їм більше шансів вижити.

— Я скучила за твоїм надокучливим писочком, — врешті шепоче Майя.

Ана всміхається.

— А я скучила за твоєю жахливою музикою.

У Майї тремтить нижня губа.

— Я не хочу вплутувати тебе у це. Просто намагаюся тримати тебе якнайдалі.

Ана кладе руки Майї на плечі.

— Я твоя сестра. Хіба я можу стояти осторонь?

Майя довго дивиться на Ану, аж пече в очах.

— Я просто намагаюся тебе захистити.

— Ти все життя намагаєшся мене захищати, і знаєш, що я тобі скажу? Фігово у тебе виходить! Я ж бахнута на всю голову, тому — як думаєш, твій захист працює чи не дуже?

Дівчата заходяться сміхом.

— Яка ж ти дурепка, — шморгає носом Майя.

— Але ніхто не любить тебе так, як я, ідіотко. Ніхто!

— Я знаю.

Очі Майї блищать, коли вона запитує:

— Давай підемо в ліс постріляти? Мені…

Зараз вона обманює, а такого в них з Аною ще ніколи не було.

— …мені треба трохи відволіктися. Просто треба… коли стріляєш, це так розслабляє. Я подумала, що це допоможе мені позбутися від… агресії.

Ана довго дивиться на подругу. Може, вона розуміє, що раптовий інтерес Майї до зброї насправді пов’язаний з іншим, а може, й ні. Але вона справжня подруга, тому просто приносить дві рушниці і нічого більше не запитує.

Рамона ставить долоні на барну стійку. Дивиться на двох чоловіків.

— Це комерційний заклад.

— Що? — не розуміє Фрак.

Але Ердаль з терплячою посмішкою спокійно сідає на стілець.

— Вона хоче, щоб ми щось замовили. Хай так. Налий нам твого найкращого віскі, тоді поговоримо.

Рамона наливає віскі, Ердаль не марнує часу:

— Знаєш, хто я?

Рамона пирхає і випиває до дна свою склянку. Ердаль вважає це ствердною відповіддю. Береться за свою склянку і з першим ковтком ледь не спльовує все за стійку.

— Що за чорт… то це твоє НАЙКРАЩЕ віскі?

Рамона хитає головою:

— Це найгірше віскі.

Фрак відпиває зі своєї склянки, навіть не скривившись. Навіть виглядає задоволеним. Але смакові рецептори в нього функціонують так само справно, як регулятор гучності його горла. Ердаль з огидою відсуває від себе склянку.

— Тоді налий нам, будь ласка, найкращого віскі. Це нагадує розчин, яким чистять човни.

Рамона згідливо киває. Ставить перед ними чисті склянки. Наливає віскі з тієї самої пляшки. Ердаль аж витріщився на неї. А Фрак не може стримати хихотіння:

— У «Хутрі» лише один сорт віскі.

Майя з Аною ідуть углиб лісу, так далеко, що навіть Аниному татові довелось би кілька днів шукати їхні тіла. А тоді починають стріляти, постріл за пострілом. Ана час від часу поправляє Майї плече і лікоть, нагадує, як затримувати подих і при цьому не переставати дихати. Тоді запитує:

— Ну добре… тоді так: прожити у Бйорнстаді все життя до старості чи переїхати будь-куди, але померти того ж року?

Відповіддю Майї стає наморщене чоло і загалом обличчя, що виглядає, як пожмакана серветка. Ана знизує плечима.

— Дурне запитання?

— Трохи так.

— Майє, ми виберемося звідси. Я не дозволю, щоб ми тут застрягли. Ми переїдемо до Нью-Йорка, ти підпишеш контракт на запис, а я буду твоєю менеджеркою.

Майя заходиться сміхом — вона вже й не думала, що досі вміє так сміятися, але не може спинитися.

— Оце вже ні, ти ніколи не станеш моєю менеджеркою.

— Чому? З мене буде ОФІГЕННО класна менеджерка! — ображено заперечує Ана.

— Ти будеш просто жахливою менеджеркою. Жах-ли-во-ю. Ти не можеш впильнувати навіть свого мобільного.

— Неправда!

Майя піднімає брови.

— Добре. То де зараз твій мобільних?

Ана несамовито перевіряє кишені.

— Ну ЗАРАЗ я не знаю! Але… окей! Я можу бути твоєю стилісткою. Повір! Тобі НЕОБХІДНА стилістка!

— А що не так із моїм стилем? — цікавиться Майя.

Ана демонстративно оглядає її з голови до п’ят.

— Ну, сорі. На мою консультацію тобі не вистачить грошей. Скажеш мені, коли підпишеш контракт на запис.

Майя регоче.

— Яка ж ти дурнувата.

— А ще я можу бути твоєю дієтологинею! Я знайшла нову сокову дієту, яка очищає всю систему травлення! І потім твій кал стає, як…

Майя затуляє собі вуха, розвертається і йде ще глибше в ліс.

— Тут якийсь поганий зв’язок… ш-ш-ш… алло? Алло?

Притиснувши телефон до вуха, вдає, ніби розмовляє по ньому. Ана примружує очі.

— Це ж мій телефон — де ти його знайшла?

— Я зараз в’їжджаю в тунель! — кричить Майя.

Ана біжить за нею. Вони жартома штовхаються і обіймають одна одну. Дивляться, як сходить сонце. Майя шепоче:

— Можна я переночую в тебе одну ніч?

Ана не знає, що відповісти. Майя ще ніколи не залишалася в неї, жодного разу — завжди було навпаки. Але Ана — справжня подруга, тому, звичайно, відповідає:

— Нема питань.

Рамона відпиває зі склянки. Фрак теж. Очі в Ердаля звужуються.

— Ну, що ж. Тоді перейдемо до справи. Ти знаєш, чому я тут? Рамона вдає зацікавленість.

— Ні, але я думаю, що ти приніс золото. Фрак — ладан. А за дверима стоїть третій мудрець, з повними штанами мира. Я вгадала?

Ердаль різко вдихає носом повітря, швидко показує на приміщення пабу, не приховуючи огиди.

— Ось цей… паб… є одним із найстаріших спонсорів хокейного клубу в Бйорнстаді. Звісно, суттєвих сум від нього не перераховують, але всі ми поважаємо традиції. Гадаю, тобі відомо, що ми скликаємо незаплановану зустріч членів клубу… зважаючи на те, що сталося.

Фрак зніяковіло прокашлюється і додає:

— Рамоно, ми просто хочемо поговорити. Спонсори та й усі ми вважаємо, що на зборах членів клубу треба бути одностайними. Заради клубу.

— І що ти маєш на увазі? — з удаваною поступливістю цікавиться Рамона.

Ердаль уже втомлений від цього. Він встає на ноги і сухо пояснює:

— Частину керівництва треба замінити. Ми проголосуємо, щоб Петера Андерссона звільнили з посади спортивного директора і на його місце взяли кращого кандидата. І члени правління, і спонсори погоджуються з цим рішенням, але ми поважаємо членів клубу і хочемо, щоб пропозиція надійшла безпосередньо від них. Тому ми прийшли сюди з добрим наміром.

Рамона в'їдливо посміхається.

— О так, справді бачу, що ти винятково людина з добрими намірами, завжди і всюди. А можна спитати: що ж таке неправильне зробив Петер?

Ердаль гарчить крізь зуби:

— Ти сама прекрасно знаєш, що сталося.

— Ні, не знаю. І мені здається, що ви теж не знаєте. Тому й триває розслідування.

— Тобі відомо, в чому звинувачують мого сина, — каже Ердаль.

— Ти так про це кажеш, ніби він — жертва, — завважує Рамона.

Ердаль врешті втрачає самовладання, Фрак ніколи таким його не бачив, від страху він перекидає свою і Рамонину склянки. Ердаль кричить:

— Питаєш, чи СПРАВДІ мій син є жертвою? Ти ВЗАГАЛІ хоч маєш поняття, як це — коли тебе в такому звинувачують? ЧИ НІ?

Рамона, навіть не кліпнувши, відповідає:

— Ні. Але так спонтанно можу сказати, що гірше за звинувачення у зґвалтуванні може бути, тільки коли тебе зґвалтували.

— То ти вважаєш, що це кляте дівчисько каже правду? — сичить Ердаль.

— Я вважаю, що маю право не підозрювати дівчину в брехні лише через те, що твій син грає в хокей. До того ж у неї є ім’я. Її звуть Майя, — відповідає Рамона.

Ердаль презирливо сміється.

— То ти одна з тих, хто намагається в усьому звинуватити хокей?

Рамона серйозно киває.

— Ти грав у хокей?

— Кинув, коли мав дванадцять років, — зізнається Ердаль.

— Тоді ти маєш рацію. Я все звалюю на хокей. Бо якби ти залишився ще на пару років, хокей міг би навчити тебе програвати як чоловік. Можливо, ти зрозумів би, що навіть твій син може зробити помилку, і в такому разі, ти мусив прийняти це як ЧОЛОВІК і нести відповідальність. А не приходити сюди і звалювати вину на п’ятнадцятирічну дівчинку і її тата.

Ердаль змахує руками й перевертає стілець. Мабуть, не хотів, але навіть не нахиляється, щоб його підняти. Він різко втягує носом повітря, зіниці вчепилися в Рамону, потім кидає на барну стійку тисячу крон і на завершення каже, глузливо і водночас грізно:

— Ти, звісно, власниця цього пабу. Але будинок тобі не належить. Я б на твоєму місці задумався про це.

І так грюкає дверима, аж задзвеніли шибки.

Ана й Майя заходять до будинку, Ана дістає ключі від татової шафи і ставить на місце рушниці, з яких вони стріляли. Майя запам’ятовує кожну деталь: як треба покласти зброю, де висить ключ.

— А це що? — з невинним виглядом питає вона, показуючи на двоствольну рушницю.

— Двостволка, — відповідає Ана.

— Її складно заряджати? — цікавиться Майя.

Ана спершу сміється, а потім насторожується:

— Чому ти питаєш?

Майя знизує плечима.

— А що? Ти нишпорка? Мені просто цікаво. Круто виглядає, давай якось постріляємо?

Ана хмикає і гупає її кулаком по плечі.

— Це ТИ нишпорка, мала засранка!

Тоді дістає патрони і показує Майї, як рушницю розкрити, зарядити і зняти із запобіжника — Ана не тямиться з радості, коли буває так, що в чомусь вона перевершує свою подругу. Вона пояснює поблажливим тоном: «Це так просто, що навіть ти впораєшся». Майя сміється.

— Скільки пострілів можна зробити? — питає вона.

— Два, — відповідає Ана.

Знову розкриває зброю, забирає звідти патрони, кладе їх назад у коробку і замикає шафу. Вони виходять з підвалу, Майя нічого не каже.

Але єдине, що вона думає: «Мені вистачить одного».

Фрак не виходить із «Хутра», обережно піднімає перекинуті склянки.

— Рамоно, ми просто… прийшли поговорити, — пошепки починає він.

— Твоєму старому було б соромно, — відрубує вона.

— Я просто намагаюся… не ставати ні на чий бік.

Рамона фиркає.

— Погано в тебе виходить.

Фрак обертається, з нещасним виглядом накидає на себе куртку й виходить. За дві хвилини повертається. Стоїть перед барною стійкою, ніби той нещасний малий хлопчисько, яким він колись був, коли приходив сюди разом із Петером — їм ще змалку доводилось забирати звідси своїх п’яних старих.

— Роббан Гольтс ще заходить сюди? — бурмоче Фрак.

— Практично щодня, відколи втратив роботу, — киває Рамона.

Фрак теж киває.

— Передай йому, щоб зайшов у супермаркет і поговорив із моїм начальником складу. Я попереджу, щоб з ним провели співбесіду.

Рамона знову киває. Можна було б іще щось сказати. Але вони з Бйорнстада.

Пізно ввечері Кевін біжить освітленою доріжкою навколо Височини. Швидше і швидше, шапка насунута на лоба, каптур поверх неї. Він навіть одягнув мішкуватий одяг без усяких ведмедів, щоб ніхто його не впізнав. Але в цьому нема потреби — всі мешканці Височини пішли на зустріч на льодовій арені, щоб голосувати. Все-таки Кевіну здається, що з лісу за ним хтось стежить. Та ні, йому просто здалося. Якась параноя. Так він себе переконує.

Сонце вже зайшло. Майя стоїть у лісі і труситься, але дерева ховають її, вона далі панічно боїться темряви, але твердо вирішила перетворити її на свого друга. Свого союзника. Вона спостерігає, як Кевін ходить в освітленому будинку, він не може її бачити, але вона його бачить, і це дає їй неочікуване відчуття влади. Воно п’янить.

Коли він виходить на пробіжку, вона засікає час. На одне коло йде три хвилини і двадцять чотири секунди. Ще одне — три хвилини і двадцять дві секунди. Ще одне коло. І ще. Знову знову і знову.

Вона записує час. Піднімає руки, ніби тримає невидиму рушницю. Роздумує, де треба стояти.

Хтось із них має померти. Вона ще не вирішила хто.

43

Битися неважко. Важко тільки почати і закінчити. Коли б’єшся, вмикається інстинкт. Найскладніше в насильстві — наважитися на перший удар і опанувати себе, коли перемагаєш, щоб не завдати останнього.

Петерів автомобіль так і стоїть на стоянці біля льодової арени. Підпалу не було, та він підозрює, що про це думали. Петер розчищає скло і сідає всередину, не заводячи двигун.

Він понад усе заздрив добрим тренерам за їхнє вміння стати перед гравцями і повести їх за собою. Йому бракувало для цього харизми. Колись він був капітаном команди, але тоді вів команду своєю грою, а не словами. Він не здатен пояснювати хокей, він просто добре грав у цю гру. Це називається «абсолютний слух» у музиці, а в спорті — «фізичне обдарування». Коли бачиш, як хтось виконує рух, і твоє тіло миттю розуміє, як це повторити. Як возитися на ковзанах, забивати шайби, грати на скрипці. Хтось усе життя тренується без жодного успіху, а хтось просто… це вміє.

Петер досить добре давав собі раду, щоб уникати бійок. У цьому був його порятунок. Він не має схильності до філософувань, ніколи не вважав насильство чимось неприродним. Він просто не мав цього в собі. Не мав інстинкту.

Коли Лео почав грати в хокей, Петер мав розмову з одним тренером, який весь час кричав і рявкав. Тренер сказав:

— Але ж їх треба трохи, бляха, налякати, щоб вони слухались!

Петер нічого не відповів. Але в машині дорогою додому повернувся до Лео і пояснив йому:

— Коли я в дитинстві розливав молоко, то завжди діставав від свого тата. Я не перестав розливати молоко. Просто почав боятися брати його до рук. Запам’ятай це.

Стоянку повільно заповнюють автомобілі. Люди приїздять з усіх усюд. Дехто помічає Петера, але не показує цього. Він чекає, поки всі вони зайдуть усередину. Коли почнеться зустріч. Думає, що, може, варто просто завести мотор, поїхати додому, зібрати свою сім’ю, спакувати речі й виїхати звідси. Якнайдалі. Але він залишає автомобіль, переходить через стоянку, відчиняє важкі двері до льодової арени і заходить.

Битися неважко. Важко лише зрозуміти, коли почати.

Анн-Катрін сидить біля Кабана, вони в одному з останніх рядів. Здається, що в цьому кафетерії зібралося все місто. Жодного вільного стільчика, люди далі приходять і стають біля стіни. Спереду, на невеликій сцені, сидять члени правління. На стільчиках у першому ряду — спонсори і батьки юніорів. Посередині — батьки Кевіна. Анн-Катрін бачить, як люди, яких вона знала все своє життя, підходять до Кевінової мами, ніби тут похорон і ніби вони висловлюють співчуття через таку велику несправедливість, якої вона зазнала.

Кабан бачить, на що дивиться Анн-Катрін, і міцно стискає її за руку.

— Анкі, нам не можна втручатися. Половина присутніх тут людей — наші клієнти.

— Це не переголосування, а лінчування, — шепоче Анкі.

— Треба почекати, поки не зрозуміємо, що сталося, нам не все відомо, Анкі. Нам не все відомо, — відповідає її чоловік.

Вона знає, що він має рацію. Тому чекає. Вони чекають. Чекають усі присутні.

Фрак навмисно стоїть на середині стоянки, не ховається в тіні чи за деревом. Звісно, менше за все йому хочеться виглядати загрозливо.

Коли на стоянку заїжджає невеликий автомобіль з логотипом місцевої газети на дверях, Фрак привітно махає рукою. Всередині сидять журналістка і фотограф, Фрак радісно показує, щоб вони спустили вікно.

— Вітаю! Вітаю! Здається, ми не зустрічалися. Фрак! Власник супермаркету!

Журналістка тисне йому руку через вікно.

— Доброго дня, ми приїхали на зуст…

Фрак нахиляється і щосили чухає щетину на бороді.

— Он як! На зустріч, так? Я тільки хотів перемовитися кількома словами. Трохи… «не на камеру», якщо ви мене розумієте.

Журналістка схиляє голову набік:

— Ні.

Фрак відкашлюється.

— Ет, ви ж знаєте, як це буває. З появою журналістів люди можуть розхвилюватися. Те, що в нас сталося, — це травма для цілого міста, ви ж розумієте. Тому ми лишень хочемо знати, що ваша стаття… ну… що ви приїхали сюди не для того, щоб шукати проблем там, де їх нема.

Журналістка не знає, що на це відповісти, але їй неспокійно від того, як цей величезний чоловік спирається на двері авто, кажучи ці слова. Звісно, Фрак лише усміхається, бажає їй приємного дня і йде собі.

Журналістка з фотографом чекають кілька хвилин, а тоді йдуть за ним. Відчиняють двері до льодової арени і рушають коридором, коли з темряви з’являються двоє чоловіків. На вигляд їм двадцять п’ять-тридцять років, чорні куртки, руки в кишенях.

— Ця зустріч лише для членів клубу, — каже один.

— Ми журналісти… — робить спробу журналістка.

Чоловіки перегороджують їм дорогу. Вони на голову вищі за фотографа і на дві — за журналістку. Більше нічого не кажуть, один просто ступає пів кроку вперед і зупиняється — натякнувши на свої сили. Льодова арена погано освітлена — у тій частині, де вони зараз стоять, тихо і порожньо.

Фотограф бере журналістку за рукав. Вона бачить, як він зблід. Журналістка не місцева, вона тимчасово працює в газеті, але фотограф мешкає в Бйорнстаді. У нього тут сім’я. Він тягне її до автомобіля, і вони їдуть геть.

Фатіма сидить на кухні. Чує, як дзвонять у вхідні двері, але Амат наполягає, що сам відчинить. Наче вже знає, хто це прийшов. За дверима стоять два величезні хлопці. Фатіма не чує, про що вони говорять; але бачить, як один тицяє вказівним пальцем Аматові в груди. Коли її син зачиняє двері, він не бажає розповідати, що то були за гості. Каже тільки, що це стосується команди, і йде до себе в кімнату.

Бубу стоїть трохи позаду Вільяма Люта, йому не по собі від такої агресивності, він не розуміє, що в цьому доброго, але не знає, як може втрутитись.

— Але ж Амат один із нас, чому ти так злишся? — питає він іще дорогою.

— Нехай тепер доведе, — гарчить Лют.

Коли Амат відчиняє двері, Лют тицяє йому пальцем у груди і віддає наказ:

— У клубі проводять зустріч. Ми всією командою ідемо туди і станемо перед ареною, щоб показати нашу підтримку Кевіну. Ти теж ідеш.

— Постараюся, — бурмоче Амат.

— Ти не постараєшся. Ти прийдеш! Ми тримаємося разом! — наказує Лют.

Ідучи геть, Бубу намагається зустрітися поглядом з Аматом. Але той не піднімає очей.

Зустріч минає так, як зазвичай. На початку всі ще скуті, але швидко все котиться під три чорти. Директор клубу прокашлюється і просить хвилину уваги, така собі слабка спроба вгамувати неспокій.

— По-перше, хочу пояснити, що спортивного директора може звільнити тільки правління. Члени клубу не можуть за власним бажанням обирати працівників клубу, це не за статутом.

Один чоловік підхоплюється і тицяє вказівним пальцем угору:

— Але члени клубу можуть змістити правління, і не сумнівайтесь, ми це зробимо, якщо ви підете проти рішення міста!

— Це демократична організація, тут не місце для погроз, — відповідає директор, зціпивши зуби.

— Погроз? Хто тут кому погрожує? Чиїх тут дітей висадили з автобуса поліцейські? — шипить чоловік.

Одна жінка встає і, склавши руки перед собою, співчутливо дивиться на членів правління.

— Ми тут не влаштовуємо полювання на відьом, просто хочемо захистити наших дітей. Моя донька була на вечірці у Кевіна, тепер їй дзвонять з поліції, щоб вона дала «свідчення». Люди добрі, та ці діти дружать з дитинства і раптом повинні «свідчити» одне проти одного. Що ж це таке відбувається?

За нею встає ще один чоловік.

— Ми не хочемо когось звинувачувати. Але ж усім відомо… як може статися… молода дівчина хоче бути в компанії. Може, їй хотілося уваги. Я лишень хочу сказати: нащо Кевіну таке робити? Ми його знаємо. Він не з тих хлопців. Аж ніяк.

Ще один чоловік, не встаючи з місця, голосно заявляє:

— Та ж усім зрозуміло, що вона просто скористалася нагодою. А в цих хлопців такі вже звички, це й не дивно. Я не кажу, що вона навмисне, — може, щось із психікою, вона ж у такому віці… Та Господи, так буває, коли гормони і все таке. Але якщо вже випила і йдеш до хлопця в кімнату — сама створюєш для нього паскудну ситуацію, хіба ні? Просто паскудну. Хлопцеві не так просто зрозуміти ті всі сигнали!

Після цього встає Маґґан Лют і співчутливо кидає поглядом на всіх присутніх.

— Я теж жінка. І дуже серйозно ставлюся до слова «зґвалтування». Дуже, дуже серйозно! Тому я вважаю, що треба так виховувати наших дітей, щоб вони розуміли: про таке не можна брехати. А ми всі знаємо, вона бреше, ця молода дівчина.

Докази на користь хлопця, у нього не було навіть натяку на причину, щоб робити те, в чому його звинувачують. Ми не хочемо скривдити цю молоду дівчину, не хочемо нашкодити її сім’ї, але якщо не попередимо такі ситуації, то що буде далі? Тоді всі дівчата можуть кричати, що їх зґвалтували, якщо виявиться, що їхню любов відштовхнули? Я теж жінка, і саме тому так серйозно ставлюся до цього. Усім відомо, що батько цієї молодої дівчини намагається використати ситуацію. Звісно, він не може змиритися з тим, що в цьому клубі є більші зірки за ньо…

Петер стоїть у дверях. Довго слухає, поки його помічають, а тоді всі присутні переводять на нього погляди. Море очей — цих людей він знав усе своє життя. Друзі дитинства, товариші зі школи, дівчата, в яких він був закоханий, колеги, сусіди, батьки дітей, з якими бавилися його діти. Далі під стіною стоять з німою погрозою два десятки молодих чоловіків у чорних куртках. Ніхто не каже ні слова, але від Петера не відводять очей. Він відчуває їхню ненависть, але все одно вперто стоїть з прямою спиною, коли дивиться на Маґґан Лют.

— Будь ласка, продовжуйте. Не буду заважати, — каже Петер. Панує така тиша, що всім присутнім чути, як розривається його серце.

Журналістка і фотограф поговорять із головним редактором, коли повернуться в офіс, вона сподівається, що той одразу ж відправить їх назад на зустріч. Але він натомість лише пробурмоче: «Ну, не знаю, чи можна назвати це „погрозою“… люди просто знервовані… це можна зрозуміти… напевно, не треба нам… ну; знаєте…» Фотограф кашляне і продовжить: «Не шукати проблем там, де їх нема?». Головний редактор кивне і скаже: «Так… саме так!».

Журналістка нічого не скаже, вона ще молода і боїться втратити роботу, але запам’ятає переляк в очах чоловіків. І ще довго згадуватиме те, що їй сказав Кевін Ердаль у інтерв’ю після півфіналу. Те, що вчаться говорити всі спортсмени, коли їхній товариш по команді робить щось недобре. Вони вдають здивування, мова їхнього тіла замкнена, відповідь коротка й чітка. «Що? Справді? Я цього не бачив».

Цього разу Фатіма заходить без стуку до синової кімнати. А такого вона ніколи не робить. Амат сидить на ліжку, в руках у нього візитівка. Мама впевнено починає:

— Хлопцеві можна мати таємниці від своєї мами. Але не тоді, коли він так погано їх приховує.

— Нічого страшного, мамо. Не треба… хвилюватися, — відповідає він.

— Твій тато… — починає вона, але Амат її перебиває.

А такого він ніколи не робить.

— Не треба розказувати, що зробив би тато. Його ТУТ нема!

Мама кладе руки на коліна. Амат важко дихає. Робить спробу віддати мамі візитівку, але вона не бере.

— Це робота, — в його словах чути відчай хлопчика і злість молодого чоловіка.

— У мене є робота.

— Ця краща, — каже він.

Мама здивовано піднімає брови:

— Хіба? На тій роботі є хокейний майданчик, де я зможу щодня дивитися, як тренується мій син?

Амат аж зсутулився.

— Ні.

— Тоді ця робота не краща. У мене є робота. Не треба турбуватися про мене.

У нього спалахують очі.

— Але ж, мамо, хто тоді потурбується? Хто? Озирнись! Хто буде про нас турбуватися, коли твоя спина не витримає?

— Я. Як і завжди, — обіцяє вона.

Він намагається втиснути їй до рук картку, але мама не приймає. Амат переходить на крик.

— МАМО, У ЦЬОМУ СВІТІ НІЧОГО НЕ ДОСЯГНЕШ, ЯКЩО ТИ САМ!

Вона не відповідає. Мовчки сидить поруч, поки Амат не починає схлипувати.

— Усе дуже складно, мамо. Ти не розумієш… не розумієш, скільки я… я не можу…

Фатіма відсуває його руки. Встає. Відходить. І рішучим голосом каже:

— Я не знаю, що тобі відомо. Що б це не було, я розумію, що хтось впливовий страшенно боїться, що ти про все розкажеш. Тому, любий мій хлопчику, дозволь мені дещо тобі сказати. Мені не потрібні чоловіки. Ні той, хто буде зранку відвозити мене до льодової арени, ані той, хто дасть мені нову роботу, яка мені не потрібна. Мені не потрібен чоловік, який буде сплачувати мої рахунки і говорити мені, як я повинна поводитись, що думати і відчувати. Мені потрібен лише один чоловік — мій син. І ти не самотній. Ти ніколи не був самотній. Тобі просто треба вибрати, на чиєму ти боці.

Мама виходить. Зачиняє двері. Візитівку вона не взяла.

Маґґан Лют так і стоїть, вона занадто горда, щоб відступити. Повертається до правління і вимагає:

— Я вважаю, що голосування має бути відкритим.

Директор клубу вперше за цілу зустріч бере слово:

— Так, але мушу нагадати вам, що за статутом кожен із присутніх має право вимагати закритого голосування…

Він занадто пізно розуміє, що саме на це й розраховувала Маґґан Лют. Вона демонстративно повертається до присутніх і питає:

— Ну, що ж. Тут є хтось, кому бракує відваги відстоювати свою думку? Хто не може подивитися нам в очі і сказати, що думає? Прошу, встаньте і вимагайте анонімного голосування!

Ніхто не ворушиться. Петер розвертається і виходить. Він міг би залишитися, захищатися, але вирішує піти.

Амат запихає у вуха навушники. Рушає своїм районом і містом, яке для нього чуже. Минає місця свого дорослішання, дитинства, свого життя. Завжди будуть люди, які не зрозуміють його рішення. Назвуть його боягузом, або нечесним, або несолідарним. Можливо, у цих людей безпечне життя — так буває, коли живеш в оточенні однодумців і чуєш думки інших, які є лише підтвердженням для твого світогляду Таким людям легко засуджувати його, завжди легко повчати, коли самим не доводилося за щось відповідати.

Амат іде до льодової арени. Стає біля своїх товаришів по команді. Він утікав від війни, коли ще не вмів говорити, але й далі його життя нагадує втечу. Лише хокей дав йому відчуття, що він — один із групи. Нормальний. Умілий.

Вільям Лют гупає його по спині. Амат дивиться йому в очі.

Рамона стоїть у коридорі, чекає на Петера. Спирається на ціпок, від неї пахне віскі. Це вперше за десять років вона відійшла від «Хутра» далі, ніж на п’ять кроків. Рамона бурмоче:

— Їм стане соромно. Одного дня вони згадають, що то були слова хлопця проти слів дівчини, і вони сліпо повірили хлопцеві. І їм стане соромно.

Петер поплескує її по плечі й шепоче:

— Ніхто не просить… ніхто не… Рамоно, ти не мусиш втручатися в це лише заради моєї сім’ї.

— Хлопче, не тобі вказувати мені, що я повинна робити, а що — ні.

Тоді Петер киває, цілує її в щоку і виходить. Він уже стоїть біля свого авто, коли Рамона ціпком штовхає двері до кафетерію. Один чоловік із правління, одягнений в костюм, саме послабляє собі краватку і каже жартома, а може, і всерйоз:

— Хіба могло бути по-іншому? Хоча б хтось про це замислювався? Ви бачили, які джинси тепер носять дівчата? Тісні, як зміїна шкіра! Вони самі ледве їх стягують, а як це міг зробити підліток проти її бажання? Хіба не так?

Він сміється з власного дотепу, хтось підхоплює, але від гуркоту, з яким відчиняються двері, всі замовкають і обертаються. Там стоїть Рамона, сердита і напідпитку, вона показує на нього ціпком і каже:

— Он як, любий Леннарте. Не знаєш, як таке можливо? А давай поб’ємось об заклад на твою річну зарплату, що я проти твоєї волі стягну з тебе цей костюм і ніхто в цьому залі навіть не писне?

Розлючена і п’яна Рамона так гупає ціпком по стільчику, що найневинніший чоловік, який на ньому сидить, хапає ротом повітря і тримається за серце. Рамона махає ціпком до всіх присутніх.

— Це не моє місто. Ви — не моє місто. Як вам не соромно!

Один чоловік встає і вигукує:

— Заткнися, Рамоно! Ти нічого не розумієш!

Троє чоловіків у чорних куртках беззвучно вийшли з тіні біля стіни, один із них ступає кілька кроків, стає перед чоловіком і каже:

— Якщо ще раз скажеш їй заткнутися, сам заткнешся. Навіки.

Амат стоїть перед льодовою ареною, дивиться в очі своїм товаришам. Глибоко зітхає, відвертається від них і рушає. Робить перший крок іще з ваганням, але другий уже впевнено. Чує, як Лют гукає за ним, але заходить усередину, не зачиняючи за собою двері. Проходить повз майданчик, піднімається сходами, заходить у кафетерій, протискається між рядами стільців, стає попереду правління і дивиться в очі кожному з присутніх тут чоловіків і жінок. Чоловікові з прізвищем Ердаль дивиться в очі насамперед і найдовше.

— Мене звати Амат. Я бачив, що Кевін зробив з Майєю. Я був п’яний, і я в неї закоханий, я кажу це прямо, щоб вам, брехливим паскудам, не довелося говорити це в мене за спиною, коли я звідси вийду. Кевін Ердаль зґвалтував Майю Андерссон. Завтра я піду в поліцію, і мені там скажуть, що я ненадійний свідок. Але зараз я розповім вам усе, що зробив Кевін, усе, що я бачив. І ви ніколи цього не забудете. Тому що ви бачили, як я граю. Ви знаєте, що погляд у мене гостріший, ніж у будь-кого з присутніх. А це перше, що дізнаєшся у хокейному клубі Бйорнстада, хіба ні? «Гострого погляду не можна навчитися. З ним треба народитися».

І він розповідає. Про кожну деталь. Про кожен предмет у Кевіновій кімнаті. Постери на стінах, кубки на полицях і в якому порядку вони розставлені, подряпини на підлозі, колір постільної білизни, кров на руці у хлопця, страх у дівчини на обличчі, крик жаху, затиснутий під важкою долонею, синці, насильство — незбагненне, огидне, непростиме. Він розповідає все. І ніхто з присутніх ніколи цього не забуде.

Закінчивши, Амат виходить. Не гримає дверима, не гупає по сходах, ні на кого не кричить. На нього накидається Вільям, щойно він з’являється на стоянці.

— Що ти зробив? Що ти зробив, ти тупа чортова сука, ЩО ТИ ЗРОБИВ?!!

Руки, які протискаються між ними, вдвічі менші за Лютові, навіть менші за руки Амата, але вони розпихають хлопців з якоюсь безмежною силою.

— Досить! — ричить Анн-Катрін на Вільяма.

Бубу стоїть за кілька метрів від них і бачить, як його мама вгамувала вдвічі більшого за неї хлопця. Він іще ніколи не почувався так по-дурному. І ніколи не був таким гордим.

У кафетерії мама Філіпа встає зі свого місця. Чекає, поки вляжеться шум. Складає вологі долоні. Дивиться на правління і каже:

— Анонімного голосування може вимагати будь-хто? Директор киває.

— Закрите голосування. Звісно. За статутом, достатньо вимоги однієї людини.

— Тоді я цього вимагаю, — каже мама Філіпа і сідає.

Поруч сидить її найкраща подруга, принижено і гнівно вона смикає її за рукав.

— Ти що задумала? Що ти ТАКЕ заду…

І тоді мама Філіпа каже коротке слово, яке часом треба наважитися сказати навіть найкращим друзям:

— Заткнися, Маґґан.

Амат іде, не дивлячись на колишніх товаришів по команді: однаково він знає, що вони думають. Запихає навушники, востаннє кидає погляд на льодову арену, бачить, як виблискує лід під самотньою лампою. Він знає, що став на бік переможених, — так він ніколи не виграє. Можливо, він уже не зможе грати. Якби хтось запитав у нього там і тоді, чи варто було так робити, він би прошепотів: «Я не знаю». Іноді життя не дозволяє вибирати для себе битву. Можна вибрати лише товариство.

Він повертається додому через ціле місто. На землі лежить сніг, але в повітрі вже пахне весною. Амат завжди ненавидів цю пору року: вона означала закінчення хокейного сезону. Він майже дійшов до свого будинку, але заходить до сусіднього під’їзду, піднімається на третій поверх і дзвонить у двері.

Захаріас відчиняє, тримаючи в руці джойстик. Вони дивляться один на одного, поки не розтанув сніг на черевиках Амата. Він важко дихає, відчуває пульсацію в очах.

— Вітаю з днем народження.

Захаріас відходить назад у коридор, щоб Амат міг зайти. Той вішає куртку саме на той гачок, куди вішав її щодня відтоді, як став до нього діставати. Захаріас сидить у себе в кімнаті на ліжку і грає в комп’ютерну гру. Амат пів години сидить поруч. Потім Захаріас встає, підходить до полиці, дістає ще один джойстик і кладе на коліна своєму другу.

Вони грають мовчки. Слова їм ніколи не були потрібні.

У той час на зустрічі в льодовій арені члени клубу голосують за майбутнє спортивного директора. Так само і за майбутнє міста. Свого міста. Міста їх усіх.

Рамона сидить у кутку біля чоловіка в чорній куртці. У нього на шиї татуювання ведмедя, він нервово крутить на пальцях ключі від свого авто. Рамона поплескує його по щоці.

— Не треба було погрожувати йому, щоб закрив свого рота. Я сама даю собі раду. Але все одно дякую.

Чоловік ледь помітно всміхається. Його кулаки вкриті шрамами, на одному передпліччі є слід ножового поранення — вона ніколи ним не захоплювалася, але і не засуджувала. Він та інші чоловіки в чорних куртках виросли в «Хутрі». Рамона була на їхньому боці, коли всі інші сторонилися, захищала їх, навіть коли сама не погоджувалася з ними, вона прикривала їхні спини, навіть коли кричала на них. Ці хлопці обожнюють її. Але зараз чоловік каже:

— Я не впевнений, що зможу переконати хлопців голосувати, як ти хочеш.

Рамона киває і куйовдить його коротко стрижене волосся.

— Я сьогодні подивилася в очі Амата. Я йому вірю. І буду діяти відповідно. Ваше рішення — це ваша справа. Так було завжди.

Чоловік киває. Татуювання ведмедя піднімається й опускається, коли він сковтує слину.

— Не знаю, чи ми можемо в це втручатися. Група і клуб — передусім.

Рамона тяжко встає, але перш ніж піти і додати свій голос, плескає його по коліну й питає:

— Чий клуб?

Чоловік сидить, дивлячись їй услід. Крутить між пальцями ключі від авто, логотип «сааба» то зникає, то знову з’являється в його долоні. Потім переводить погляд на чоловіка, який сидить у першому ряду. Він бачив його в Улоговині, разом із Аматом. Батько Кевіна Ердаля. Чоловік у чорній куртці запихає руку в кишеню. Там досі лежать п’ять пожмаканих купюр по тисячі крон, які він підняв зі снігу.

Він так і не вирішив, що буде з ними робити.

44

Любов, яку батьки відчувають до своєї дитини, справді дивна. Інших людей ми любимо з якогось моменту, але з дитиною все не так. Любов до дитини належить вічності, ми любимо її ще до того, як вона з’являється на світ. Попри всі приготування, мами й тати переживають цілковитий шок першої миті, коли їх накриває хвиля почуттів, вибиваючи землю з-під ніг. Це незбагненно, бо неможливо з чимось порівняти. Це наче описувати, як пісок протискається між пальцями або сніжинки тануть на язику, комусь, хто все життя прожив у темній кімнаті. Це перевертає душу.

Давід тримає руку на животі своєї дівчини, відчуває любов до когось, кого ніколи не бачив, відчуває, як ціле його життя стає підвладним любові, якої ще нема. Його мама завжди казала, що кожна дитина — це трансплантація серця. Тепер він розуміє ці слова.

Дівчина гладить пальцями його шию. Він увесь вечір говорив по телефону, йому розповіли все про зустріч, про рішення. Він отримав пропозицію, про яку мріяв відтоді, як став тренером дитячої команди.

— Не знаю, що мені робити.

— Довірся своєму серцю, — каже його дівчина.

— Я хокейний тренер. І хочу бути лише ним. Усе інше — політика. Вона жодним чином не стосується спорту.

Дівчина цілує його руку.

— Тоді будь хокейним тренером.

Майя дзвонить у двері Аниного будинку. Вона нічого не каже про Кевіна на пробіжці, взагалі нічого; ще недавно їй здавалося немислимим мати таємниці від Ани, але тепер це цілком нормально. Огидне відчуття. Дівчата йдуть додому до Майї. Петер, Міра і Лео сидять на кухні. Чекають телефонного дзвінка, в якому хтось розкаже їм, як пройшла зустріч. Але поки все тихо. Тому вони можуть зробити лише одне. Майя приносить гітару, Петер — барабанні палички, Ана питає, чи можна їй співати. Вона жахливо співає. Настільки погано, що це навіть допомагає сім’ї витримати те чекання.

Далеко в місті, в льодовій арені на шляху до озера завершується зустріч членів хокейного клубу. Голосування проведено. Результати підраховані. Наслідки будуть для всіх.

Група чоловіків у чорних куртках змішується з іншими учасниками зустрічі. Хтось іде зі своєю сім’єю, хтось — самотою. Чоловіки й жінки зникають на стоянці. Усі розмовляють, але ніхто нічого не каже. Попереду довга ніч у будинках, де всі лампи вимкнені, але ніхто не спить.

Усі розійшлися, але директор клубу ще довго сидить за столом у кафетерії. Фрак самотньо стоїть серед темряви на трибуні. Цей клуб — їхнє життя. Ніхто з них не знає, кому він тепер належить.

Амат сидить на ліжку вдома в Захаріаса, в нього завібрував телефон. Одне смс. Одне слово. Від Майї.

«Дякую».

Амат у відповідь пише одне слово.

«Вибач».

Перше слово — за те, що він зробив. Друге — за те, що так довго не міг на це наважитися.

Батьки Кевіна виходять із зустрічі першими. Тато тисне кільком чоловікам руку, мовить кілька коротких слів. Мама нічого не каже. Вони сідають кожне до свого авто і рушають у різних напрямках.

Суне приходить додому. Годує цуценя. Телефонний дзвінок застає його зненацька, але він не здивований. Це директор хокейного клубу. Після розмови Суне не лягає спати, бо має підозру, що в нього скоро будуть гості.

Мама Кевіна зупиняє автомобіль. Глушить двигун і знову його заводить. Гасить фари, але так і залишається сидіти всередині. Її тіло зовсім знесилене, здається, в неї жар, пальці ледь тримають кермо. Усередині все згоріло дощенту, вона перетворилась на оболонку — так їй запам’ятаються тодішні відчуття.

Мама Кевіна виходить з машини, рушає кварталом, знаходить потрібний їй будинок і дзвонить у двері. Це остання вілла, далі починається Улоговина.

Цуценя відчуває чиюсь присутність ще до того, як чути стукіт. Суне відчиняє двері, пробує шикнути на собаку, щоб ішов собі, але його голос не може приховати, що в цих стосунках уже не він головний.

— І яка різниця між хокеїстами і собаками? — гірко усміхається Давід.

— Хокеїсти хоча б виконують те, що їм кажуть, — бурмоче Суне.

Чоловіки дивляться один одному в очі. Колись вони були наставником і учнем. Колись любов між ними була непохитною. Часи змінюються, бо хокей не стоїть на місці.

— Я хотів прийти, щоб ти почув це від мене… — починає Давід.

— Ти будеш тренером основної команди, — киває Суне.

— Директор дзвонив?

— Так.

— Нічого особистого, Суне. Але я хокейний тренер. Така вже в нас робота.

Загіпсована нога Беньї уже не загіпсована — тепер вона дерев’яна. На око начеплена чорна пов’язка, кімната — піратський корабель, а племінники — його вороги. Вони фехтують хокейними ключками, виють від сміху, коли він ганяється за ними, підстрибуючи на одній нозі, зривають з ліжка покривало разом із постіллю і кидають йому на голову, аж він падає і перевертає комод. У дверях стоїть Ґабі, руки схрещені на грудях, на обличчі — материнський вираз.

— От чорт… — бурмоче одна дитина.

— Це все дядько накоїв! — миттю запевняє друга.

— Агов! Хто обзивається — так сам називається! — ричить Беньї, намагаючись виповзти з-під покривала.

Ґабі суворо тицяє пальцем:

— У вас п’ять хвилин, щоб усе це прибрати. Потім ідете мити руки, а тоді будемо вечеряти. Бабуся уже все приготувала. Це і тебе стосується, братику!

Беньї щось бурчить з-під покривала. Діти допомагають йому вибратися. Ґабі виходить до ванної, щоб вони не бачили, як вона заходиться сміхом. Це так потрібно — у цьому місті, саме сьогоднішнього вечора.

Суне робить глибокий вдих усім своїм кремезним тілом. Уважно дивиться на Давіда.

— Ти справді настільки ненавидиш Петера, що не зміг би бути в клубі, якщо він залишиться?

Давід гірко зітхає.

— Ненависть тут ні до чого. Я просто не можу прийняти те, що він відстоює. Ми граємо в хокей, ми мусимо вміти ставити інтереси клубу перед власними.

— І ти вважаєш, що Петер цього не вміє?

— Суне, я бачив його. Бачив на стоянці, коли поліція забрала Кевіна з автобуса. Петер приїхав і спостерігав, бо хотів побачити, як це станеться. Це була помста.

— Хіба ти не зробив би те саме, якби опинився в його ситуації?

Давід піднімає погляд, хитає головою.

— У його ситуації я б, напевно, взяв із собою зброю. Але я не про те.

— Про що ж тоді? — питає Суне.

— Про те, що хокей може існувати лише у власному світі. Поки його не вплутують у всяке лайно ззовні. Якби Петерова сім’я почекала до дня після фіналу і тоді подала заяву в поліцію, юридичні наслідки були б ТАКІ САМІ. Поліція, прокурор, суд, усе те, що відбувається зараз, вони могли 6 зробити все те саме, але на день пізніше.

— І Кевін встиг би зіграти у фіналі. І юніори, можливо, перемогли б, — додає Суне, але добре видно, що він з цим не згідний.

Давід стоїть на своєму:

— У цьому і є правосуддя, Суне, саме тому суспільство має закони. Петер міг би почекати до фіналу, бо те, що зробив Кевін, не стосується ні хокею, ні клубу, але Петер вирішив сам дати йому покарання. Він нашкодив усій команді і цілому клубу. Цілому місту.

Старий чоловік зі свистом вдихає всім своїм великим тілом. Він старий, але його очі не постаріли.

— Давіде, пам’ятаєш, того року, коли ти саме перейшов до основної команди, у нас був хлопець, який отримав три серйозні струси мозку за два сезони? Усі знали: якщо буде ще один, йому доведеться залишити хокей. Ми грали з командою, в якої на захисті був не гравець, а величезна тварюка: він про все знав, і з самого початку пішов на силовий прийом із прицілом просто на голову того хлопця.

— Пам’ятаю, — киває Давід.

— Пам’ятаєш, що ти зробив із тим захисником?

— Я його побив.

— Так. Наш хлопець отримав іще один струс мозку, той матч став для нього останнім. Але суддя навіть не оштрафував цього захисника. Тому ти побив його. Бо часом судді помиляються, часом порушення правил гри дуже розходяться з порушенням правил моралі, тому ти вирішив, що маєш право сам здійснити правосуддя на майданчику.

— Це не те саме, — відповідає Давід, вдаючи більшу впевненість, ніж є насправді.

Суне задумливо гладить цуценя, чухає собі брови.

— Як вважаєш, Кевін справді зґвалтував Майю?

Давід цілу вічність обмірковує свою відповідь. Він думав про це щосекунди відтоді, як поліція забрала Кевіна. Він намагався розглянути ситуацію під усіма кутами зору і вирішив триматися раціонального. Бути відповідальним. Тому він каже:

— Це не мені вирішувати. Це вирішить суд. Я — хокейний тренер.

Суне виглядає засмученим.

— Давіде, я поважаю тебе. Але не маю поваги до такого рішення.

— А я не можу поважати Петера, коли він робить із себе Бога — для команди, для клубу, для цілого міста, і лише тому, що справа стосується його дочки. Суне, от якби Кевіна звинуватили у зґвалтуванні іншої дівчини, якби це була не Петерова донька — думаєш, що він став би переконувати сім’ю дівчини заявити в поліцію того самого дня, коли буде фінал?

Суне схиляє голову до одвірка.

— Давіде, тоді я запитаю: якби заявили не на Кевіна. Якби це був будь-який інший хлопець. Якби це був хтось із Улоговини. Ти б розмірковував так само, як зараз?

— Не знаю, — щиро відповідає Давід.

Суне мовчить — нехай ці слова побудуть із Давідом. Урешті, це все, чого можна прагнути від людини. Визнання, що ми не знаємо всього. Суне відступає набік, звільняючи прохід у коридорі.

— Хочеш кави?

Хтось дзвонить у двері до Андерссонів. Гостю довго не відчиняють. Міра з Лео грають на кухні в карти, з гаража чутно звуки електрогітари і барабанів. Ще один дзвінок. Нарешті клямка опускається, у дверях з’являється Петер у мокрій від поту сорочці, з барабанними паличками в руках. Перед ним стоїть директор клубу.

— У мене погані новини. І добрі.

Давід і Суне за кухонним столом один навпроти одного. Давід ніколи тут не був, вони зустрічалися на льодовій арені щодня упродовж майже п’ятнадцяти років, але це вперше один опинився вдома в іншого.

— Отож, ти таки отримав основну команду, — великодушно каже Суне.

— Лише не ту, на яку сподівався, — тихо відповідає Давід.

Суне доливає кави. Після сьогоднішньої зустрічі клубу Суне був цілком упевнений, що йому зателефонує директор і повідомить, що Давід став тренером основної команди, проте вважав, що це буде команда Бйорнстада.

— Хочеш молока? — питає Суне.

— Ні, дякую, так якраз добре, — відповідає новий тренер основної команди клубу «Гед-Хокей».

Директор прокашлює горло. У передпокої з’являється Міра. Лео і Майя стоять позаду, менший брат бере сестру за руку.

— Члени клубу проголосували. Вони не хочуть тебе звільняти, — каже директор.

Не чути криків радості. Нема навіть усмішки. Петер витирає піт з чола.

— І що це означає?

Директор розводить руками, повільно знизує плечима.

— Давід звільнився. Йому запропонували роботу тренера основної команди в Геді. Усі найкращі юніори підуть за ним. Лют, Філіп, Беньї, Бубу… вони грають не для клубу, Петере, вони ніколи не грали для клубу. Лише для Давіда. А без них ми можемо забути про наші плани мати дорослу команду. Сьогодні ввечері мені подзвонили практично всі спонсори і розірвали контракти.

— Ми подамо на них до суду, — гарчить Міра, але директор хитає головою.

— Минулого року вони вклали всі свої гроші за умови, що з юніорів вийде добра основна команда. Тепер можна забути про добру команду, ми навіть не зможемо виплатити зарплати. Навіть не знаю, чи в нас узагалі в наступному році буде команда. Місцева влада не буде інвестувати, вони не хочуть, щоб тут була хокейна гімназія після… скандалу.

Петер киває:

— А сім’я Ердаль?

— Тато Кевіна забирає свої гроші. Переносить їх у Гед. Звісно, він хоче розчавити нас. А якщо Кевіна не визнають винним у… тому, що сталося, то… він буде грати у «Гед-Хокей». Усі наші найкращі гравці підуть туди.

Петер притуляється до стіни. Сумно всміхається.

— Значить, новини добрі і погані.

— Добра новина: ти залишаєшся спортивним директором. Погана: я не впевнений, чи буде у нас в наступному сезоні клуб, у якому ти зможеш працювати.

Він розвертається, щоб іти, але спиняється. Дивлячись через плече, каже:

— Я повинен попросити вибачення.

Петер зітхає і повільно хитає головою.

— Не треба вибачатися, це…

— Я повинен попросити вибачення не в тебе, — перебиває його директор.

Заходить повз Петера до передпокою і зустрічається поглядом з Майєю.

Давід обома руками тримає горнятко. Погляд опущений на стіл.

— Суне, може, я зараз нагадую сентиментальну стару тітку, але хочу, щоб ти знав, що я дуже ціную все, що ти для мене зробив. Усе, чого ти мене навчив.

Суне чухає цуценя. Не відводить погляду від його шерсті.

— Я давно мав поступитися тобі. Я стільки разів був надто гордим. Не хотів визнати, що ця гра мене переросла.

Давід п’є каву. Дивиться у вікно.

— Я стану татом. Я… це якось по-дурному, зважаючи на обставини, але я хотів, щоб ти дізнався про це першим.

Суне не в силах сказати ні слова. Потім встає, відкриває шафку і повертається з пляшкою.

— Думаю, нам зараз потрібна міцніша кава.

Вони цокаються. Давід сміється і зразу замовкає.

— Не знаю, який з мене буде тато — кращий чи гірший, через те, що я тренер, — починає він.

— Думаю, що в будь-якому разі з тат виходять кращі тренери, — відповідає Суне.

Давід допиває каву, ставить порожнє горнятко.

— Я не можу залишитися в клубі, де хокей змішують із політикою. Ти сам цього мене навчив.

Суне знову доливає йому в горнятко.

— Давіде, у мене нема дітей. Але хочеш знати мою найкращу пораду для батьків?

— Так.

— «Я помилявся». Добре, якщо вмієш сказати ці слова.

Давідова усмішка легка, напій — міцний.

— Я розумію, що ти на боці Петера. Він завжди був твоїм найкращим учнем.

— Майже найкращим, — виправляє його Суне.

Вони не дивляться один на одного. В обох блищать очі. Суне глухо видихає:

— Це його донька, Давіде. Його донька. Він просто хоче справедливості.

Давід хитає головою:

— Ні. Не справедливості. Він хоче перемогти. Хоче, щоб Кевінова сім’я страждала більше за його власну сім’ю. Це не справедливість, а помста.

Суне знову наповнює горнятка. Вони ледь цокаються. П’ють у задумі. Потім Суне говорить:

— Заходь до мене, коли твоїй дитині виповниться п’ятнадцять. Можливо, тоді твоя думка зміниться.

Давід встає. На прощання вони коротко і міцно обіймаються. Завтра кожен вирушить до своєї льодової арени, один буде в Геді, інший — у Бйорнстаді. У наступному сезоні вони будуть суперниками.

Адрі стоїть в кухні вдома у мами. Катя з Ґабі базікають, як треба сервірувати стіл, які миски поставити, які свічки запалити. Коли на кухню заходить Беньї, мама цілує його в щоку і каже, як вона його любить і що він — світло її життя, а тоді знову свариться через його ногу і заявляє, що з таким самим успіхом він міг би зламати собі шию, бо головою він, очевидно, досі не користується.

У двері дзвонять. Жінка перепрошує, що потурбувала їх так пізно. Здається, ніби її тіло стало замалим для власної шкіри, вона ледве тримається на ногах. Їй доводиться десять хвилин переконувати маму Беньї, що не варто запрошувати її на вечерю, але та лишень дає запотиличника Адрі й сичить: «Постав іще тарілку», після чого Адрі штовхає Ґабі й шипить: «Постав тарілку!», а Ґабі штурхає ногою Катю і кричить: «Тарілку!». Катя обертається до Беньї, але завмирає, побачивши вираз його обличчя.

У дверях стоїть Кевінова мама, не зводить погляду з Беньї, а тоді благально каже — і голос у неї такий слабкий і невпізнаваний, що здається, ніби це запис:

— Вибачте. Я лише хотіла поговорити з Беньяміном.

Кевін стоїть у саду перед віллою. Забиває шайбу за шайбою. Бах-бах-бах-бах-бах. У будинку сидить його тато, перед ним відкоркована пляшка віскі. Сьогодні ввечері їм не вдалося отримати все, чого вони хотіли, але вони й не програли. Завтра їхній адвокат почне збирати всі аргументи на доказ того, що свідчення хлопця, який під час вечірки був п’яний і до того ж взагалі закоханий у дівчину, не можна вважати достовірними. Потім Кевін почне грати за «Гед-Хокей», забере з собою команду, майже всіх спонсорів, і ніщо не зашкодить його планам на майбутнє. Зовсім скоро всі будуть вдавати, що нічого не сталося. Тому що ця сім’я не програє. Навіть коли їх перемогли. Бах-бах-бах-бах-бах.

Беньї сидить на лавці перед будинком. Кевінова мама сидить поруч, закинувши голову, і дивиться на зірки.

— Я пам’ятаю той острів, куди ви з Кевіном плавали човном влітку, — каже вона.

Беньї не відповідає, але він теж думає про острів. Вони знайшли його ще дітьми. Не на великому озері біля льодової арени, де влітку купається все місто, — ні, там завжди бракувало спокою. Хлопцям доводилося годинами йти через ліс до іншого, меншого озера. Там не було містка для купання, не було людей, посередині — якісь скелі й дерева, які з берега виглядали як поросла і недоладна купа каміння. Хлопці притягнули через ліс човен, перепливли озеро і на самій середині малого острівця розчистили місце для намету. Це був їхній таємний сховок від світу. Першого літа вони залишилися там на добу, другого — на кілька днів. Ставши підлітками, жили там кілька тижнів. Використовували кожну вільну від хокею секунду перед початком літніх тренувань. Просто випаровувалися, зникали з міста. Купалися голяка в озері, сохли під сонцем, лежачи на каменях, ловили рибу на вечерю, спали під зоряним небом.

Тепер Беньї дивиться на те саме небо. А Кевінова мама вивчає його поглядом.

— Знаєш, Беньяміне, мені так дивно, що стільки людей у цьому місті вважають, ніби Кевінова сім’я дбала про тебе, коли помер твій тато. Бо ж насправді все навпаки. Кевін проводив більше часу в будинку твоєї мами, ніж ти у нас. Я знаю, що ви влаштовували безлад у нас вдома, коли ми від’їжджали, щоб виглядало так, ніби Кевін ночував удома, але…

— Але ви це знали? — киває Беньї.

Вона усміхається.

— Я навіть знаю, що ти навмисне сплутував ворс на моїх килимах.

— Сорі.

Вона роздивляється свої долоні. Глибоко дихає.

— Це твоя мама прала вашу хокейну форму, коли ви були малими, вона готувала для вас їсти, а коли в школі до вас чіплялися старші хлопці…

— Приходили мої сестри і влаштовували їм розбірки.

— У тебе добрі сестри.

— У мене не сестри, а три божевільні.

— Це справжнє щастя, Беньяміне.

Він щосили кліпає, притискає зламану ногу до землі, щоб цей біль заглушив інший. Жінка кусає губи.

— Беньяміне, мені як мамі важко визнати певні речі. Я бачила, що ти не зустрічав нас біля відділення поліції. Помітила, що ти не прийшов до нас додому. Ти пропустив сьогоднішню зустріч у клубі. Я…

Вона торкається до кутиків очей вказівним і великим пальцями, тяжко сковтує і шепоче:

— З дитинства щоразу, коли ви з Кевіном щось влаштовували, вчителі разом із батьками інших дітей казали, що це ти почав і шукали пояснення в тому, що в тебе «нема доброго прикладу чоловіка». Я ніколи не знала, що на це відповідати. Бо ніколи в житті не чула більшої дурниці.

Беньямін здивовано коситься на неї, вона відводить руку від очей і ніжно торкається його щоки.

— Ця хокейна команда… ця фантастична хокейна команда… я знаю, з якою любов’ю ви ставитеся один до одного. Які ви віддані. Часом не можу зрозуміти: вважати це благословенням чи прокляттям. Пам’ятаю, як ви зробили рогачки, вам було дев’ять років, і Кевін розбив вікно нашим сусідам. Пам’ятаєш? Ти взяв провину на себе. Коли всі інші хлопці втекли, ти залишився на вулиці, бо розумів, що комусь доведеться за це відповідати, і знав, що Кевіну перепаде більше, якщо він зізнається.

Беньї витирає очі. Кевінова мама далі тримає долоню на його щоці. Гладить його і всміхається.

— Ти не найслухняніша дитина, Беньяміне, я знаю. Але ж, заради всього святого, тобі ніколи не бракувало доброго прикладу чоловіка. Усі найкращі риси характеру ти маєш завдяки тому, що тебе виховували в домі, де багато жінок.

Вона підсувається ближче, хлопець тремтить усім тілом, вона ніжно обіймає його і з певністю каже:

— Мій син ніколи не зміг би збрехати тобі, Беньяміне, хіба ж не так? Кевін може обманювати всіх на світі. Свого тата. Мене. Але не тебе… ніколи.

Вони сидять на лавці, її руки обвили його тіло, єдина коротка мить у їхньому житті. Потім Кевінова мама встає і йде.

Беньї намагається закурити. Руки так тремтять, що він не може втримати запальничку. Від його сліз гасне вогник.

Батько далі сидить на кухні. Пляшка віскі відкрита, але він до неї не торкається. Бах-бах-бах-бах-бах. Мама повертається додому, дивиться на свого чоловіка, ненадовго зупиняється в передпокої, помічає на стіні одну з фотографій. Сімейна світлина в рамці. Висить перекошено, рамка розбита, підлога всипана осколками. У тата закривавлена рука. Мама нічого не каже, просто замітає осколки і викидає їх. Потім виходить у сад. Бах-бах-бах-бах-бах. Коли Кевін іде збирати шайби, вона бере його за руку. Не сильно, не з люттю, але так, щоб він озирнувся на неї. Дивиться йому в очі, він відводить погляд, вона бере його за підборіддя і піднімає його голову. Щоб син мусив дивитися на свою матір. Поки вона не дізнається.

Ця сім’я не програє. Але вони будуть знати.

Сім’я Андерссон сидить на кухні. Усі п’ятеро, разом із Аною. Грають в дитячі карти. Ніхто не виграє, бо всі піддаються. У двері знову хтось дзвонить. Відчиняє Петер. Завмирає на порозі й мовчить. Міра виходить за ним, але зупиняється, побачивши, хто прийшов. Останньою приходить Майя.

Минуло надто багато часу, і поліція вже не може вважати це достовірними доказами. Треба було зробити фото, не йти в душ, одразу подати заяву. Тепер уже пізно — так вони сказали. Але на шиї і зап’ястях дівчинки далі видно синці. Вони помітні для всіх. Сліди сильних пальців, які її тримали. Придавлювали. Не давали кричати.

Перед будинком стоїть мама Кевіна. Розбита істота, яка втонула у власному одязі. Її ноги тремтять від напруження, і врешті не витримують ваги тіла і підгинаються. Вона падає на коліна біля ніг дівчинки, простягає руку, щоб торкнутися до неї, але її так трусить, що не може дотягнутись. Майя довго дивиться на неї, та всередині відчуває тільки порожнечу Заплющує очі, перестає дихати, її шкіра заніміла, слізні канали настільки знечулені, що тіло здається чужим. Потім, дуже повільно й обережно, простягає долоню, ніби проникає пальцями в замкову щілину, і гладить по голові жінку, яка нестримно плаче біля її ніг.

— Пробач… — шепоче Кевінова мама.

— Це не ваша провина, — каже Майя.

Одна з них падає. Інша починає підніматися.

45

Бах-бах-бах.

Відданість. Небагато слів у командних видах спорту, які так складно пояснити. Відданість завжди вважають позитивною рисою характеру, і багато хто скаже, що найкращі вчинки заради інших людей ми робимо з почуття відданості. Проблема лише в тому, що дуже багато жахливих вчинків ми робимо з тієї самої причини — через відданість.

Бах. Бах. Бах.

Амат стоїть біля вікна в кімнаті Захаріаса і бачить, як перший з них з’являється між будинками. На голові каптур, обличчя закрите шарфом. Захаріас саме вийшов у ванну. Амат міг би попросити його піти з ним. Або сховатися тут на ніч. Але він знає, що та замаскована постать шукає його, знає, що за нею прийдуть інші. Вони стоять один за одного, на цьому тримається команда, і їхня ненависть зараз ніяк не пов’язана з тим, чи вірять вони в те, що зробив або не зробив Кевін. Ідеться про те, що Амат пішов проти команди. Вони — армія, і їм потрібен ворог.

Тому Амат прокрадається в коридор і вдягає куртку. Він не хоче, щоб через нього побили Захаріаса, і не може ризикувати, щоб вони ще, чого доброго, пробралися до квартири його мами, коли полюватимуть на нього.

Коли Захаріас виходить із ванної, його найкращий друг уже пішов. Із відданості.

Бах. Бах.

Анн-Катрін саме стоїть у вікні будинку біля автомайстерні, коли вони з’являються з-за дерев. Першим іде Лют, за ним вісім чи дев’ять хлопців. Хтось із команди юніорів — цих вона впізнає, — є кілька ще кремезніших — їхні старші брати. Усі в худі й темних шарфах. Це не команда, не банда — це натовп, готовий до лінчування.

Бубу виходить їм назустріч. Анн-Катрін бачить крізь вікно, як її син стоїть, схиливши голову, а Лют кладе руку йому на плече, пояснює стратегію, дає накази. Ціле життя Бубу хотів одного — належати до групи. Мама бачить, як її син намагається щось пояснити Люту, але той втрачає самовладання. Він кричить і штовхає Бубу, приставляє вказівного пальця тому до лоба, і навіть з вікна мама може прочитати по його губах слово «зрадник». Молоді чоловіки натягують на голови каптури, закриваються шарфами і зникають між деревами. Син Анн-Катрін залишається стояти, а тоді передумує.

Кабан схилився над двигуном, коли Бубу заходить у гараж. Тато трохи випростує спину, вони скоса глипають один на одного, але не зустрічаються поглядами. Тато мовчки повертається до копирсання у двигуні. Бубу бере своє худі й шарф.

Бах.

Філіп вечеряє з батьками. Вони небагато розмовляють. Філіп — найкращий захисник у команді, одного дня він досягне великих успіхів. У дитинстві, коли він безнадійно відставав від своїх ровесників за фізичними параметрами, всі сподівалися, що цей хлопець перестане грати, але він не перестав — не перестав боротися. Коли він був найслабшим у команді, то навчився компенсувати це, читаючи гру, завжди з’являвся в потрібному місці в потрібний час. Зараз він один із найсильніших гравців. І один із найвідданіших. Він був би страшною силою в групі хлопців у каптурах і шарфах.

Ресторан у Геді не з найкращих, але мама наполягла, щоб вони поїхали туди саме сьогодні, відразу після зустрічі в клубі й усією сім’єю. Вони сидять у ресторані аж до закриття. Тож коли хлопці, яким Філіп ніколи не зміг би відмовити, дзвонять у двері їхнього будинка, Філіп опиняється, ніби під час гри, в потрібному місці в потрібний час. Не вдома.

Бах.

Амат тремтить через вітер, але навмисно стоїть під ліхтарем. Хоче, щоб вони помітили його здалеку, щоб більше ніхто не втрутився. Чому він на це зважився — відповіді так і не знатиме. Можливо, тобі врешті-решт набридає страх, коли занадто довго боїшся.

Він не знає, скільки їх наближається між будинками, але в їхніх постатях безпомилково відчувається жорстокість, і Амат розуміє, що навіть не встигне зробити перший удар, як вони разом накинуться на нього. Серце вискакує з грудей. Він не знає, чого вони хочуть — налякати його, провчити, щоб знав на майбутнє, чи справді зробити так, щоб він ніколи вже не зміг грати в хокей. Один із них тримає щось у руці — напевно, битку. Вони минають найближчий до Амата ліхтар, і ще в чиїйсь руці зблискує металева труба. Від першого удару Амат захищається передпліччям, але за мить отримує другий по потилиці, біль ніби струмом прошиває йому хребет, а далі його б’ють залізною трубою по стегну. Він продирається і прогризається крізь тіла, але це не бійка, а розправа. Уже закривавлений, він падає на сніг.

Бах.

Бубу не особливо обдарований, але битися він уміє. А така річ цінується, якщо ти молодий і маєш відповідне товариство. Бубу не просто сильний і неймовірно терплячий до ударів, у нього ще й вражаюча швидкість реакції — враховуючи, який він тугодум. Щоправда, він не дуже в добрій формі — заважкий для бігу на довгі дистанції, — тому намагається встигати за іншими замаскованими постатями і не витратити всієї енергії. Бубу знає, що в нього буде кілька секунд, щоб показати їм, який він насправді. Наскільки відданий, сміливий і безкорисливий.

Побачивши Амата, вони сповільнюють крок. П’ятнадцятирічний хлопець стоїть і чекає на них.

— А в нього таки є яйця. Не втікає і не ховається, — бурмоче Лют.

Від першого удару Амат захищається передпліччям, а далі вже не встигає щось побачити. Бубу має кілька секунд, щоб продертися крізь усіх уперед і щосили врізати Люту в обличчя, аж з нього злітає шарф, а його велетенське тіло відлітає до стіни. Іншому хлопцю, з яким вони грали у хокей відтоді, як ледве навчилися їздити на ковзанах, Бубу зацідив ліктем по носі, його заливає кров.

Бубу має лише ці кілька секунд, а тоді всі зрозуміють, хто він. Зрадник. Амат лежить на землі, Бубу б’ється, як звір, на всі боки товче головою й колінами, його кулаки гупають, як кувалди. Він наступає нападникові на коліно і чує хрускіт, відчуває, як прогинаються кістки обличчя під його кулаками. Але врешті падає, бо нападників більше і вони разом переважають. Лют сидить у нього на грудях, б’є його, удар за ударом, і ричить у темряву: «Ах ти ж сука! Ти сука! Фальшива сука, кінчений зрадник!».

Бах.

Між будинками за двадцять метрів зупиняється автомобіль. У ньому хтось, хто зовсім не бажає втручатися, але все одно вмикає дальнє світло. Яскравий промінь на кілька секунд заливає те, що відбувається. Хтось кричить Лютові у вухо: «Хтось прийшов! Звалюємо! Звалюєм!». І вони йдуть геть. Одні не стримують матюків, інші накульгують, але тупіт черевиків віддаляється і стихає.

Амат іще довго лежить, скрутившись клубком, і ніяк не може повірити, що його перестали бити. Дуже повільно рухає по черзі частинами тіла, перевіряючи, чи нічого не зламали. Ледь повертає голову набік, вона тріщить від болю, в очах туманиться, але він бачить, що на снігу поруч лежить його товариш по команді.

— Бубу?

Обличчя величезного хлопця геть розтовчене, як і його кулаки. Кілька нападників таки не змогли втекти самотужки — напевно, їх потягнули на собі інші. Бубу відкриває рота, і з того місця, де мав би бути передній зуб, тече кров.

— Ти в порядку? — питає Бубу.

— Та-а-ак… — стогне Амат.

Кутики губ у Бубу розтягуються.

— Знову?

Амат видихає. Доклавши надзвичайних зусиль, він видихає:

— ЗНОВУ!

— ЗНОВУ! — вигукує Бубу.

Усміхаючись, вони відкидаються на землю. Віддихуються і тремтять.

— Чому? Чому ти мені допомагаєш? — шепоче Амат.

Бубу спльовує кривавий слиз.

— Ну… Однаково мене не візьмуть до основної команди в Гед. А Бйорнстад у наступному сезоні буде таким ніяким, що навіть у мене є шанси.

Амат заходиться сміхом — і дарма, бо лише зараз розуміє, що в нього, мабуть, зламане ребро. Він скрикує, а Бубу, можливо, засміявся б ще голосніше, якби не жахливий біль у щелепі.

Бах. Бах. Бах.

Трохи далі в автомобілі, «саабі», вимикаються фари. Там сидять двоє чоловіків у чорних куртках, вони трохи вагаються. У Бйорнстаді завжди складно зрозуміти, кому можна довіряти. Але чоловіки в чорних куртках виросли в пабі «Хутро» — можливо, відданість у них цінується по-іншому. Це жорстокі чоловіки, вони знають, як вселити в людей страх, тому, можливо, поважають відвагу того, хто знає, що на нього нападуть, і однаково не втікає. Тож нарешті вони виходять з авто, йдуть під ліхтарями, Амат примружує розбухлі повіки, коли вони схиляються над ним.

— Це ви були в машині? — стогне він.

Чоловіки ледь помітно кивають. Амат намагається сісти.

— Ви нам врятували життя, дяку…

Один із чоловіків нахиляється ближче і суворо відповідає:

— Дякуй не нам, а Рамоні. Ми все ще не знаємо, чи можна тобі довіряти. Але ти заткнув усім писки на зустрічі клубу, а тобі є що втрачати, і то немало, — після сказаного про Кевіна. Рамона подивилася тобі в очі. Вона тобі вірить. А ми віримо їй.

Він простягає Амату конверт. Інший чоловік пильно вчепився поглядом у хлопця і каже — жартома, а може, й ні:

— Тепер пильнуй, мусиш справді стати таким добрим хокеїстом, як усі тут про тебе думають.

Коли знову заводиться двигун «сааба» і чоловіки від’їжджають у ніч, Амат заглядає в конверт. Там п’ять зіжмаканих купюр по тисячі крон.

У Бйорнстаді важко зрозуміти, кому можна довіряти. Чоловік у чорній куртці, який сидить зараз за кермом «сааба», розуміє це не гірше за інших. Тому має свою думку про людей після того, що може сам побачити: він бачив, як Кевінів тато приїздив до Улоговини і дав Амату гроші, якими мама малого могла б оплатити оренду квартири за місяць чи навіть більше, і як хлопець кинув їх у сніг. Бачив, як той самий хлопець виступив на зустрічі перед усім містом, він знав, що може втратити все, але не опустив голови. І він бачив хлопця цього вечора, коли той знав, що його поб’ють. Він не втік, лише стояв і чекав.

Чоловік у чорній куртці не знає, чи достатньо цього, щоб довіряти, але є одна людина в цілому світі, якій він справді вірить. Рамона. Її він спробував обдурити лише одного разу. Він іще був підлітком, вона запитала його, чи не знаходив він забутий гаманець на більярдному столі, він відповів «ні», і вона відразу ж викрила його брехню. Коли він запитав, як вона здогадалася, Рамона гримнула його шваброю по голові,й гаркнула: «Засранцю, та я ж, бляха, тримаю БАР! Ти справді думаєш, що мені бракує досвіду побачити, коли хлопи брешуть, а коли — ні?».

Одного дня чоловік у чорній куртці, можливо, замислиться ще ось про що. Чому він роздумував лише над тим, хто з хлопців — Амат чи Кевін — говорив правду? Чому слів Майї було замало?

Бах. Бах. Бах.

У кімнаті для репетицій у Геді один хлопець відкладає інструмент, щоб відчинити двері, в які щойно постукали. На порозі стоїть Беньї, спирається на милиці, в руках у нього пара ковзанів. Басист регоче. Вони йдуть у невеликий хокейний майданчик за місцевою льодовою ареною, Беньї на милицях тримає баланс краще, ніж басист на ковзанах. На тому льоду вони вперше цілують один одного.

Бах.

У непроглядній темряві лісу йдуть дві дівчинки. Зупиняються серед гаю і вмикають ліхтарики. Тиснуть руки своїм секретним способом. Присягаються одна одній у відданості. Тоді беруть рушниці і стріляють постріл за пострілом у бік озера.

Бах.

На льодовій арені у Бйорнстаді, в центральному колі стоїть тато. Не відводить погляду від намальованого там ведмедя. Ще зовсім малим, у свій перший день у школі ковзанярства, він до смерті злякався цього ведмедя.

Буває, він і зараз його боїться.

Ведмідь не ворушиться. Петер збирає шайби. Знову бере ключку.

Бах-бах-бах.

46

Настає новий ранок. Як і щодня. Час завжди йде однаково, лише почуття минають з різною швидкістю. Кожен день триває як ціле життя, або як один удар серця — залежно від того, з ким ти цей день проводиш.

Кабан у своїй автомайстерні в гаражі ганчіркою витирає мастило з рук, чухає бороду. Бубу сидить на стільці, у руці тримає розвідний ключ, погляд спрямований у порожнечу, кудись за тисячу миль звідси, все обличчя в крововиливах і синцях. Завтра зранку його везуть до стоматолога, через хокей він уже втрачав зуби, але цього разу все по-іншому. Батько напружено зітхає і підтягує собі табуретку.

— Мені геть незвично говорити про почуття, — каже він, дивлячись на підлогу.

— Нічого, — бурмоче син.

— Я стараюся по-іншому показати, що я… що люблю тебе і всіх вас.

— Ми знаємо, тату.

Кабан відкашлюється, губи ледь ворушаться, сховані під вусами і бородою.

— Нам із тобою треба більше говорити. Після цієї історії з Кевіном… мені треба було поговорити з тобою. Про… дівчат. Тобі сімнадцять років, ти майже дорослий чоловік і ти страшенно сильний. Це також вимагає відповідальності. Ти повинен… вміти себе повести.

Бубу киває.

— Я б ніколи, тату… до дівчини… ніколи…

Кабан перебиває його.

— Ідеться не лише про те, щоб нікого не скривдити. Не можна мовчати, розумієш? Я повівся як боягуз. Треба було сказати. А ти… Господи, хлопче…

Він обережно торкається запухлого обличчя свого сина. Не може сказати, що пишається ним, бо Анн-Катрін заборонила йому пишатися хлопцем, коли той б’ється. Так, ніби гордість можна заборонити.

— Тату, те, що зробив Кевін, я ніколи не… — шепоче Бубу.

— Я тобі вірю.

Голос Бубу зривається від зніяковіння.

— Ну, ти не розумієш, я з дівчиною, я навіть не… ну, знаєш…

Тато ніяково потирає скроні.

— Бубу, не знаю, як сказати… Ти маєш на увазі…

— Я незайманий.

Тато чухає бороду і старається не показувати, що волів би, щоб йому стукнули долотом по лобі, аби лиш не починати цю розмову.

— Добре, але ти в курсі, ну всякі там тичинки-маточки і вся ця дурня… ти знаєш, як це роблять?

— Я дивився порно, якщо ти про це питаєш, — каже Бубу, здивовано витріщившись на тата.

Той стримано прокашлюється.

— Я мушу… ну добре, я навіть не знаю, з чого почати. Якось легше було говорити з тобою про двигуни…

Бубу стискає своїми великими руками розвідний ключ. Його плечі скоро будуть такими широкими, як у тата, але голос іще зрадливо дитячий, коли він запитує:

— Ну, я… скажи, я слабак, якщо… ну, якщо хочу спочатку одружитися? Ну, просто я хотів би, щоб це було щось особливе, першого разу… я хочу закохатися, не хочу просто… трахатись. Я слабак?

Татів регіт стрясає гараж так зненацька, аж Бубу випускає з рук розвідний ключ. У цьому гаражі сміх звучить нечасто.

— Та ні, малий, ні, зовсім ні. А щоб тобі… Перестань. То про це ти хотів запитати? Нема в цьому нічого такого. Це твоє особисте життя, ніхто не має права туди лізти.

Бубу киває.

— А можна ще дещо спитати?

— Давай…

— Як знати, чи красивий член?

Грудна клітка у тата піднімається від такого глибокого вдиху, ніби на дно пішов корабель. Він заплющує очі й потирає скроні.

— Мені треба випити, якщо ми збираємося про таке говорити.

Анн-Катрін стоїть, причаївшись, за дверима в гараж. Чує всю їхню розмову. Вона ще ніколи не відчувала такої гордості — за кожного з них. От придурки.

Фатіма разом із сином їде автобусом у Гед. Чекає в сусідній кімнаті, поки він дає свідчення. Їй іще ніколи не було так страшно — за себе і за нього. Поліція питає, чи був він п’яний, чи було темно в кімнаті, чи пахло марихуаною, чи в нього є якісь особливі почуття до цієї молодої дівчини. Амат не сумнівається в жодній деталі, не затримується з відповіддю, не відводить погляду.

За пару годин у тій самій кімнаті сидить Кевін. Його запитують, чи він наполягає на своїй версії того, що сталося, чи він далі стверджує, що молода дівчина цілком добровільно мала з ним статеві зносини. Кевін дивиться на свого адвоката. Потім коситься на батька. Тоді дивиться поліцейському просто в очі й киває. Гарантує. Клянеться. Наполягає на своїй версії.

Усе дитинство дівчаток вчать, що єдине, чого від них очікують, — щоб старалися з усіх сил. Що цього буде достатньо, якщо просто віддати все, що маєш. Ставши мамами, вони запевняють своїх доньок, що це правда і якщо старатися з усіх сил, бути чесними й наполегливо працювати, дбати про сім’ю і любити інших, то все налагодиться. Усе буде добре, нема чого боятися. Дітям потрібна ця брехня, щоб вони могли засинати у своїх ліжечках, а батькам — щоб мати силу вставати наступного ранку.

Міра сидить у своєму кабінеті, невидющим поглядом дивиться на колегу, яка саме зайшла. У тієї в руках телефон, вона має друга, який працює у відділку поліції в Геді. Її обличчя палахкотить від суму і гніву. Вона не може вимовити ці слова перед Мірою. Пише їх на аркуші, Міра бере його, але колега не випускає аркуша з рук, і підхоплює Міру, коли та падає на підлогу. Кричить разом із нею. На аркуші написано два речення. П’ять слів. «Попереднє слідство закрито. Відсутні докази».

Усе наше життя ми намагаємося захищати тих, кого любимо. Цього недостатньо. Ми не можемо їх захистити. Зашпортуючись, Міра доходить до машини. Їде просто в ліс, якнайдалі, сніг приглушує гримання дверей авто, які вона захлопує з такою силою, аж гнеться бляха, з якої вони зроблені.

Вона стоїть і кричить посеред лісу, і відлуння цього крику ніколи не стихне в її серці.

Ближче до обіду Кевінова мама виходить викинути сміття. У всіх будинках тихо, всі двері зачинені. Ніхто не запрошує на каву. Сьогодні адвокат надіслав їй мейла з двома реченнями. П’ять слів, які гарантують, що її син не винен.

Але вулиця мовчить. Бо тут знають правду. Вона теж знає. І ніколи ще не почувалася такою самотньою.

Голос звучить м’яко, рука впевнено зі співчуттям торкається її плеча.

— Заходь, вип’ємо кави, — каже Маґґан Лют.

Кевінова мама сидить у сусідки на кухні, обжитій і затишній кухні, де на стінах трохи криво висять сімейні фотографії, але це нікого не хвилює, і слухає Маґґан.

— Кевін не винен. Це святенницьке місто, напевно, вважає, що може встановлювати власні закони і здійснювати своє правосуддя, але Кевін не винен! Хіба не так тепер сказали в поліції? Ми з тобою знаємо, що він ніколи б не зробив того, в чому його звинувачують. Ніколи! Не наш Кевін! Це чортове місто… поліція моралі, лицеміри. Ми перейдемо до клубу в Геді, твій чоловік разом із моїм, інші спонсори теж, хлопці з команди. Ми розгромимо «Бйорнстад-Хокей». Якщо це місто хоче нас зігнути, ми стаємо один за одного. Правда ж?

Кевінова мама вдячно киває. П’є каву. Думає одне й те саме, знову і знову: «Ти ніхто в цьому світі, якщо сам-один».

Увечері Беньї знову їде в Гед і вже майже біля репетиційної кімнати басиста отримує смс. Він стискає телефон у кулаці, аж екран вкривається його потом. Тоді просить Катю розвернути автомобіль — вона хоче запитати, чому так, але розуміє, що це марно. Беньї висідає посеред лісу, бере свої милиці й рушає просто в хащі. Смс ніхто ніколи не побачить, та й однаково його ніхто б не зрозумів. Там написане одне слово: «Острів?».

Басист сидить на табуретці в кімнаті для репетицій. Він не грає. У руках тримає пару ковзанів і годинами чекає на того, хто так і не прийде.

До літа ще зо два місяці, але вода в озері вже починає неспокійно бурлити після зимового сну, лід повільно відступає, щодня розходячись новими тріщинами. З берега видно лише нерухому гладь із сотні відтінків білого, але де-не-де з’являється натяк на зелень. Настане нова пора року, а потім і новий рік, життя продовжуватиметься, люди про все забудуть. Забудуть, бо не зможуть або не захочуть згадувати.

Кевін сидить на камені, дивиться на їхній із Беньї острів, який був таємницею і саме тому — єдиним місцем, де вони нічого не приховували. Кевін втратив клуб, але не втратив свою команду. Він зіграє один сезон у «Гед-Хокей», потім прийме запрошення від великого клубу, а тоді поїде до Північної Америки. Його виставлять на драфт у НХЛ, професійні команди спишуть його випадок із заявою в поліцію як «off the ice problems». Поставлять одне-два запитання, але ж їм і так усе відомо. Завжди бувають дівчата, які хочуть привернути до себе увагу, ці справи треба доручати суддям і поліції, а спорту вони не стосуються. Кевін матиме все, чого прагнув. Є лише одне невирішене питання.

Майя стояла на сходах перед будинком, коли саме поверталася її мама. У її руці досі затиснута записка від колеги, зім’ята в кульку, ніби заряджена граната. Мама і донька притуляються головами. Нічого не кажуть, бо слів однаково не буде чути через луну від оглушливого крику їхніх сердець.

Усю дорогу через ліс Беньї долає зі зламаною ногою. Він знає, що саме цього й хоче Кевін. Отримати докази, що Беньї далі належить йому, що він іще відданий, що все ще може бути так, як раніше. Коли Беньї підходить ближче і пильно дивиться на свого найкращого друга, обидва розуміють, що таке можливо. Кевін сміється та обіймає його.

Мама тримає долоні на щоках доньки. Вони витирають одна одній очі.

— Ми можемо продовжувати, можемо вимагати нових допитів, я маю контакти адвоката, фахівця зі злочинів на сексуальному ґрунті, він прилетить сюди, ми можемо… — не вгаває Міра, але Майя м’яко спиняє її.

— Мамо, нам треба зупинитися. Тобі треба зупинитися. Ми не виграємо цієї справи.

Мірин голос тремтить:

— Я не дозволю цим паскудам виграти, я не збира…

— Мамо, нам треба жити далі. Будь ласка. Я не хочу, щоб він забрав у мене ще й сім’ю, забрав усе наше життя. Мамо, нічого вже не налагодиться, по-справжньому не налагодиться, я ніколи не перестану боятися темряви… але нам треба намагатися. Я не хочу жити у війні.

— Я не хочу, щоб ти думала, що я… що ми не… що я дозволю їм викрутитися… Майє, я АДВОКАТКА, це моя СПРАВА! Це моя робота — захищати тебе! Моя робота — помститися за тебе, моя робота… це моя… це ж моя чортова робота.

У Майї зривається дихання, але руки на скронях у Міри не тремтять.

— Ні в кого нема такої мами, як у мене. Ні в кого.

— Люба моя, ми можемо поїхати звідси. Ми можемо…

— Ні.

— Чому? — схлипує мама.

— Тому що це чортове місто є також і моїм, — відповідає донька.

Вони сидять на сходах, обійнявшись. Битися неважко. І однаково це часом буває найважчим. Залежно від того, по який бік шкіри відбувається боротьба.

Майя заходить до ванної, дивиться на себе у дзеркало. Дивується, як сильно вона навчилася вдавати з себе іншу. Скільки таємниць уміє приховувати. Від Ани, від своєї мами, від усіх. Тривога і страх оглушливо ревуть у неї в голові, але вона стає спокійною і холодною, коли згадує про свою таємницю: «Один патрон. Мені вистачить одного».

Петер приходить додому, сідає біля Міри за стіл на кухні. Вони не знають, чи зможуть іще відновити себе після всього, що сталося. І як їхні серця зможуть перекачувати кров у їхніх тілах іще хоча б раз. Їх усе життя буде переслідувати сором за те, що вони здалися. Як можна програти в такому і не померти? Як із цим лягати спати, як вставати зранку?

На кухню заходить Майя, зупиняється позаду тата, обіймає його за шию. Тато схлипує:

— Я зрадив тебе. Як твій батько… як спортивний директор клубу… в кожній своїй чоловічій ролі… я тебе зрадив…

Доньчині руки ще міцніше обвивають його. Коли вона була малою, перед сном вони часто розказували одне одному таємниці замість казок. Тато міг прошепотіти їй на вухо: «Це я з’їв останнє тістечко», а донька відповідала: «А я заховала пульт».

Це тривало роками. Зараз Майя нахиляється до його вуха і каже:

— Тату, знаєш секрет?

— Який, Огризочку?

— Я теж обожнюю хокей.

Сльози струменять його обличчям, і він зізнається:

— Я теж, Огризочку. Я теж.

— Тату, хочеш зробити щось для мене?

— Що завгодно.

— Створи кращий клуб. Залишся і зроби спорт кращим. Для всіх.

Тато їй обіцяє. Майя іде до себе в кімнату, повертається з двома загорнутими пакунками. І ставить їх на стіл перед батьками.

Потім вона йде додому до Ани. Дівчата беруть рушниці, йдуть якнайдалі снігами, щоб їх ніхто не почув. Вони стріляють у пляшки з водою, спостерігають за вибухами, коли ті розриваються від влучання. Кожна має власну причину стріляти. Одна позбувається агресії. Інша тренується.

Беньї завжди відчував, що носить усередині різні версії себе самого, для різних людей. Він завжди знав, що є різні версії Кевіна. Кевін на льоду, Кевін у школі, Кевін наодинці з ним. Найважливішим був Кевін на острові, Кевін, який належав лише Беньї.

Зараз вони сидять кожен на своєму камені, дивляться на острів. На їхній острів.

— У Геді ми зможемо зробити все, що хотіли зробити у Бйорнстаді. Основна команда, шведська збірна, НХЛ… ми ще можемо здобути все! І нехай це місто горить вогнем! — посміхається Кевін із такою самовпевненістю, яку відчував лише поруч із Беньї.

Беньї ставить зламану ногу на сніг і ледь перевалюється на неї, додаючи собі болю.

— Ти маєш на увазі, що ти отримаєш все, — виправляє він.

— Блін, що ти таке несеш? — зривається Кевін.

— Ти отримаєш те, що хочеш. Ти завжди отримуєш те, що хочеш.

Кевінові очі ширшають, він стискає губи.

— Що це за дурня?

Беньї повертається, між їхніми обличчями заледве метр.

— Ти ніколи не вмів мені брехати. Не забувай.

Кевінів погляд темніє, аж зникають зіниці. Розлючений, він тицяє в Беньї пальцем.

— Попереднє розслідування закрили. Вони допитали всіх і ЗАКРИЛИ справу. Так що, бляха, нема ніякого зґвалтування! І не тринди, бо тебе там узагалі не було!

Беньї повільно киває.

— Не було. Я й не мав там бути.

Він встає, і за один видих вираз обличчя Кевіна змінюється — від ненависті до страху, від погрози до благання.

— Перестань… Беньї, не йди! Я… пробач, ну! ПРОБАЧ! БЛЯХА, НУ ПРОБАЧ! Що ти хочеш, щоб я сказав? Що ти мені потрібен? Ти мені потрібен, окей? ТИ МЕНІ ПОТРІБЕН!

Кевін стоїть, розвівши руки. Беньї щоразу сильніше натискає на зламану ногу. Кевін ступає крок уперед — він уже не той Кевін, якого знають у Бйорнстаді, а Кевін з їхнього острова. Кевін, який належить Беньї. Його ноги м’яко йдуть по снігу, пучками пальців він обережно торкається вилиці Беньї.

— Ну, пробач. Пробач… усе… усе буде добре.

Але Беньї відступає. Заплющує очі. Відчуває, як холоне його щока. Він шепоче:

— Сподіваюся, Кеве, ти знайдеш його.

Кевін здивовано морщить чоло, вітер задуває йому під повіки.

— Кого?

Беньї запихає милиці в сніг. Повільно стрибає по камінню, до лісу, геть від свого найкращого друга на цілій землі. Геть від їхнього острова.

— КОГО? СПОДІВАЄШСЯ, ЩО Я ЗНАЙДУ КОГО? — кричить за ним Кевін.

Голос Беньї звучить так тихо, що здається, навіть вітер мусить розвернутися й донести сказане аж до води:

— Того Кевіна, якого ти шукаєш.

На кухні в одному будинку сидять батьки й розгортають свої пакунки, які залишила їм донька. У Міриному — горнятко з вовком. У Петеровому — еспресо-кавоварка.

47

Кажуть, що діти живуть не так, як їх навчають дорослі, а беруть із них приклад. Можливо, це правда. Але часто діти все-таки живуть так, як їх навчили.

Басист прокидається від того, що хтось стукає у двері. Він відчиняє з голим торсом. Беньї сміється.

— Якщо ми йдемо кататися на ковзанах, тобі знадобиться ще якийсь одяг.

— Я чекав на тебе вчора весь вечір, міг би зателефонувати, — розчаровано шепоче басист.

— Пробач, — каже Беньї.

І басист пробачає. Хоч і без особливого бажання. Але як не пробачити хлопцеві, який так на тебе дивиться?

У «Хутрі» нічого не міняється, пахне мокрим хутром тварин і тарілкою з недоїдками, яку хтось забув за батареєю. За столами сидять чоловіки, лише чоловіки. Міра знає, що всі помітили, коли вона зайшла, але ніхто не дивиться на неї. Вона завжди пишалася тим, що була не з полохливих, але серед цих людей не знаєш, на що сподіватися, тому по спині в неї забігали мурашки. Достатньо хоч раз побачити їх у льодовій арені під час матчів основної команди, коли вони кричать усяку гидоту про Петера наприкінці невдалого сезону. Але побачивши їх тут, у тісній кімнаті, коли більшість уже випили, Міра нервує більше, ніж їй хотілося б.

Рамона торкається Міриної руки на барній стійці. Стара жінка усміхається, показуючи криві зуби.

— Міро! Що ти тут робиш? Втомилася нарешті від Петерових непитущих порядків?

Мірині губи ледь помітно розтягуються в усмішці.

— Ні. Я тут, просто щоб подякувати. Я чула, що ти зробила на зустрічі і що їм сказала.

— Не варто дякувати, — бурмоче Рамона.

Міра присувається до стійки і наполягає:

— Ні, варто. Лише ти заступилася за нас, і я хочу подякувати, дивлячись тобі в очі. Хоч я знаю, що в цьому місті ви соромитеся говорити одне одному «дякую».

Рамона сміється і кашляє.

— Зате ти, моя дівчинко, ніколи не була сором’язливою.

— Це правда, — усміхається Міра.

Рамона поплескує її по руці.

— У цьому місті не завжди бачать різницю між тим, що правильно, і що — ні. Але ми вміємо відрізняти добро від зла.

Міра впивається нігтями в стільницю. Вона тут не лише для того, щоб подякувати, їй потрібно дізнатися відповідь на одне запитання. Їй ніяково запитувати про це тут, у пабі. Але Міра ніколи не була боязкою.

— Рамоно, чому вони це зробили? Чому «Група» проголосувала, щоб Петера не звільняли?

Рамона пильно дивиться на неї. Усі в кімнаті замовкли.

— Не знаю, що ти… — починає Рамона, але Міра перебиває її, втомлено піднімаючи долоні.

— Будь ласка, не треба цієї дурні. Не розказуй мені, що нема ніякої «Групи». Вони є, і вони ненавидять Петера.

Міра не озирається, але спиною відчуває на собі погляди чоловіків. Тому голос її трохи тремтить, коли вона каже:

— Рамоно, в мене є голова на плечах, я вмію рахувати. У цьому голосуванні Петер не мав шансів, якби не голоси «Групи» і всіх, на кого вони мають вплив.

Рамона довго не зводить з Міри погляду. Ніхто з чоловіків не встає. Ніхто навіть не ворушиться. Врешті Рамона повільно киває.

— Як я вже казала, Міро: люди в цьому місті не завжди бачать різницю між тим, що правильно, і що — ні. Але ми можемо відрізнити добро від зла.

Мірина грудна клітка здіймається від напруженого дихання, артерія на шиї пульсує, нігті залишають сліди на барній стійці. Раптом у неї дзвонить телефон, вона аж підскакує і намацує його в сумці — дзвонить важливий клієнт, вона вагається, але після семи сигналів відхиляє дзвінок. Тяжко дихає, зціпивши зуби. Піднявши голову, помічає перед собою на барній стійці пиво.

— Це кому? — питає вона.

— Тобі, ненормальна. Здається, ти й справді ні чорта не боїшся, дівчинко моя, — зітхає Рамона.

— Ну, не треба пригощати мене пивом, — винувато бурмоче Міра.

— Це не я, — каже Рамона й поплескує її по руці.

Міра розуміє не одразу. Але вона досить довго прожила в лісі й звикла брати пиво, не запитуючи. Відпиваючи, вона чує, як за її спиною чоловіки в чорних куртках мовчки цокаються. У Бйорнстаді не часто дякують. І не часто перепрошують. Але в такий спосіб вони кажуть, що в цьому місті є ще люди, які можуть тримати в голові дві думки водночас. Що можна хотіти дати по писку спортивному директорові й однаково нікому не дозволити кривдити його дитину.

І що вони поважають ту ненормальну, яка лізе сюди, не маючи страху. Незалежно від того, хто вона.

Повз паб іде Роббан Гольтс. Зупиняється біля дверей «Хутра», усміхається сам до себе. Рушає далі, не заглянувши. Завтра йому на роботу.

Давід лежить на ліжку з тими, кого любить, сміється, коли одна з них намагається придумати ім’я іншому. Для Давіда всі імена звучать як персонажі з мультфільмів, або як ім’я чийогось прадідуся. Але щоразу, коли він сам пропонує ім’я, його дівчина запитує, чому саме таке, а він лишень знизує плечима і бурмоче: «Просто гарне», після чого дівчина гуглить це ім’я разом зі словом «хокеїст» і одразу дізнається, чому Давід його вибрав.

— Я страшенно переляканий, — зізнається Давід.

— Це просто незбагненно, що світ дозволяє нам двом взяти на себе відповідальність за абсолютно нову людину і не вимагає гарантій, — сміється дівчина.

— А якщо ми будемо жахливими батьками?

— А якщо не будемо?

Вона тримає його руку на своєму животі, торкається пальцями його зап’ястя і стукає по склу його годинника.

— Скоро ти матимеш когось, кому зможеш передати свій годинник.

Жанетт довго стоїть біля огорожі, просто все оглядає.

— Боже. У тебе власний собачий притулок, як ти й мріяла. Коли ти малою весь час надокучала з цим, я не вірила, що так і станеться.

Адрі випростується, хоча сказане її зачепило.

— Ет, я ледве даю собі раду. Якщо ще раз підвищать страхувальний збір, доведеться роздати собак і закриватися. Але він мій.

Жанетт гладить її по плечу.

— Він твій. Я пишаюся тобою. Так дивно… часом я шкодую, що повернулася сюди, а часом думаю, що мені взагалі не треба було звідси їхати. Розумієш мене?

Адрі, яка завжди висловлювалася прямо і просто, відповідає:

— Ну… ні.

Жанетт усміхається. Їй бракувало цієї прямолінійності. Коли вони покинули грати в хокей, Адрі пішла в ліс, а Жанетт поїхала в Гед і знайшла там невеликий боксерський клуб. Коли Адрі купила це старе обійстя, Жанетт переїхала до більшого міста і почала займатися єдиноборствами — всіма можливими видами. Коли Адрі завела перших цуценят, Жанетт змагалася у своїх перших поєдинках. Рік минув швидко, вона стала професійною бійчинею. Потім почалися травми, тож вона вивчилася на педагога, щоб було чим зайнятися, поки травми заживали, а коли одужала, виявилося, що вона тепер добра вчителька, але погана бійчиня. У неї зник інстинкт. Після смерті батька мамі потрібна була допомога, брат не міг сам піклуватися про неї, і Жанетт повернулася. Планувала, що це на кілька місяців, але досі тут — тепер вона вчителька у школі і знову частина цього міста. Ця місцина якось дивно хапає тебе за живе, це важко пояснити. З одного боку, тут існують усі можливі недоліки, і список справді довгий, але є кілька переваг, і то настільки добрих, що дають просвіток у цьому лайні. Це насамперед люди. Міцні як ліс, тверді як лід.

— Можна винайняти в тебе якусь комірчину? — запитує Жанетт.

Давід дзвонить у двері будинку Беньї. Відчиняє його мама — втомлена, щойно повернулася з роботи, і каже, що не знає, де її син. «Може, у сестри в Геді, у „Коморі“», — підказує вона. Давід їде туди. Катя стоїть на барі, вона трохи вагається, але врешті каже, що не знає. Він бачить, що це брехня, але не допитується.

Давід виходить із «Комори», і тут до нього гукає один із охоронців.

— Ти ж хокейний тренер, так? Шукаєш Беньї?

Давід киває. Охоронець показує в напрямку льодової арени.

— Він тут проходив, разом зі своїм дружком. Мали з собою ковзани — думаю, на озері лід уже не для катання, тож вони, мабуть, на майданчику за ареною.

Давід дякує. Завертає за ріг, на вулиці темно, хлопцям його не видно, але він їх бачить. Беньї та іншого хлопця. Вони цілуються.

Давід увесь трясеться. Йому соромно й гидко.

— Комірчина? Нащо тобі? — питає Адрі.

— Хочу відкрити клуб єдиноборств, — каже Жанетт.

Адрі хмикає.

— Це ж хокейне місто.

Жанетт зітхає.

— Знаю. О боги, та всім це відомо. Але після того, що сталося… ні, я не думаю, що тепер у місті повинні менше займатися спортом. Навпаки — потрібно більше спорту. Я не дуже знаюся на інших видах, але єдиноборства — це моє. Можу навчити цього дітей.

— Єдиноборства? Це ж тільки бий і товчи — кому вони потрібні? — прикро каже Адрі.

— Це не бий і товчи, це ТАКИЙ САМИЙ СПОРТ, ЯК… — сердито починає пояснювати Жанетт, хоч у глибині душі знає, що Адрі добре відомо, яким спортом вона займалася і чого це їй вартувало, тому що завжди Адрі дзвонила першою після кожного поєдинку і розпитувала, як усе пройшло.

— Ти так скучаєш за єдиноборствами? — питає Адрі.

— Усього лише щодня, — усміхається Жанетт.

Адрі хитає головою. Насуплено прокашлюється.

— Це хокейне місто.

— То що, можна взяти в тебе якусь комірчину?

— ВЗЯТИ? Ти щойно хотіла ВИНАЙНЯТИ!

Вони кидають одна на одну сердиті погляди. А тоді заходяться сміхом. Коли тобі п’ятнадцять, у тебе є друзі. Часом вони повертаються.

Коли Беньї і Кевін були маленькі, вони прокрадалися до кімнати тренерів і рилися в Давідовій сумці. Просто поводились як діти — вони навіть не знали, що там шукають, просто хотіли більше знати про тренера, якого боготворили. Коли Давід побачив їх, вони сиділи й захоплено бавилися його годинником, поки Кевін не впустив його з рук на кам’яну підлогу, аж тріснуло скло. Давід кинувся до них, на мить втратив самовладання, хоча цього з ним майже не траплялося, але того разу він кричав на них так, що дрижали стіни льодової арени.

— Це був годинник мого БАТЬКА, чортові шмаркачі!

Слова застрягли йому в горлі, коли він побачив очі хлопців. Відчуття провини за сказане ніколи так і не залишило його. Потім вони ніколи про це не говорили, але Давід придумав ритуал — лише для цих двох. Час від часу, може, лише раз за весь сезон, коли хтось із них особливо вирізнявся під час матчу, чимось абсолютно незвичайним, демонстрував відданість і мужність, Давід віддавав тому свій годинник, і один із них міг носити його до наступного матчу. Про цей ритуал ніхто не знав — лише Беньї і Кевін, але в цей один-єдиний тиждень на рік, коли одному з них вдавалося отримати годинник, щасливчик ставав безсмертним для іншого. Упродовж тих семи днів усе здавалося чимось більшим, навіть сам час.

Давід не пам’ятає, коли вони перестали влаштовувати це змагання. Хлопці виросли, він про це забув, щодня носив годинник на руці, і навіть не думав, що хтось із хлопців про нього пам’ятає.

Вони так швидко виросли. Усе так швидко змінилося. Найкращі гравці юніорської команди вже подзвонили Давіду — всі хочуть грати у нього в Геді. Він збере там хорошу основну команду — команду, яку завжди хотів. Вони матимуть Кевіна, Філіпа і Люта, разом із якими буде колектив відданих гравців. Сильні спонсори, підтримка місцевої влади, вони покажуть сильні результати. Бракує лише одного. І цей один стоїть зараз на льоду, торкаючись губами іншого хлопця. Давід відчуває, що виблює.

Годинник його батька зблискує на світлі самотнього ліхтаря. Давід повертається до хлопців спиною і зникає непоміченим. Він не може поглянути Беньї в очі. Навіть не знає, чи колись зможе це зробити.

Усі ці години, які проводять разом у роздягальнях гравець і тренер, усі ці ночі в автобусах дорогою на змагання і додому — яка тепер їм ціна? Цей сміх і ці жарти, які ставали все брутальнішими, що довше вони їхали, — Давід завжди думав, що вони об’єднують команду. Жартували то про білявок, то про мешканців Геда, часом про гомиків. Усі сміялися. Вони дивилися один на одного і голосно сміялися. Вони були командою, довіряли один одному, нічого не приховували. Але один із них все ж приховував. Ну, був би це хтось інший. Це зрада.

Надходить вечір, Жанетт підвішує до стелі мішок, набитий піском, і розстилає м’який килим на підлозі комірчини. Адрі допомагає, буркотливо й неохоче. Закінчивши, Жанетт залишається і тренується, Адрі рушає через ліс до міста, аж до району вілл. Уже пізно, тож коли Суне відчиняє двері й бачить, хто прийшов, він одразу питає:

— Щось сталося з Беньяміном?

Адрі нетерпляче хитає головою і каже:

— Як набирають хокейну команду?

Суне розгублено чухає живіт. Відкашлюється.

— Ну… нічого складного в цьому нема, просто починаєш. Завжди є купа малих хлопчисьок, які люблять грати.

— А дівчата?

Суне морщить чоло. Дихає з присвистом від ваги власного тіла.

— Дівчача команда є в Геді.

— Ми не з Геда, — відповідає Адрі.

Він не стримує усмішки, але бурчить:

— Зараз у Бйорнстаді не найкращий час для дівчачої команди. Достатньо тих проблем, що є.

Адрі схрещує руки.

— У мене є подруга, Жанетт, учителька в школі. Вона хоче відкрити клуб єдиноборств у мене в комірчині.

Губи Суне ніби куштують на смак незнайоме слово.

— Єдиноборства?

— Так. Єдиноборства. Вона крута. Була на професійних поєдинках. Малим вона сподобається.

Суне знову чухає живіт, тепер обома руками. Намагається увіпхати до своєї свідомості те, що має статися.

— Але ж… єдиноборства? У нашому місті не займаються єдиноборствами. Ми ж хокейне…

Але Адрі вже пішла. Цуценя миттю кидається їй услід. Суне бурмоче і лається, але йде за ними.

Коли Давід був малим, він вважав свого тата непереможним супергероєм — так буває з татами. Цікаво, чи стане він таким для свого сина? Тато вчив його їздити на ковзанах, терпляче й турботливо. Він ніколи не вдарив його, а Давід знав, що інші тати часом так робили, але його — ніколи, його тато читав йому казки і співав колискові, не сварився, коли син пісяв у штани в магазині, не кричав, коли він розбив м’ячем вікно. Батько був великим у житті, гігантом на льоду, нещадним і невразливим. «Справжній чоловік!» — завжди хвалили його тренери. Давід стояв біля бортика і вбирав кожну похвалу, наче сказане стосувалося його самого. Тато все робив з певним наміром, ніколи не сумнівався — ні в спорті, ні в поглядах. «Можеш стати ким хочеш, тільки не гомиком», — часто сміявся він. Але часом, за столом на кухні, він ставав серйознішим: «Давіде, запам’ятай собі, гомосексуалізм — це зброя масового знищення. Це проти природи. Якщо всі стануть педиками, людство вимре за одне покоління». Постарівши, тато часто дивився новини й репетував: «Це не сексуальна орієнтація, це — тренд! І вони — меншість, яка зазнає утисків? Та в них є свій ПАРАД! Як тоді їх можуть утискати?». Коли тато випивав, то складав пальці однієї руки колом, просовував туди вказівний палець іншої і казав: «Ось це працює, Давіде!». Після чого з’єднував кінцями два вказівні пальці: «А так — ні!».

На все, що складалося погано, тато говорив «підарсько». Якщо щось не працювало, воно було «гейським». Це були не просто поняття, а прислівники і прикметники, мовна зброя.

Давід їде назад до Бйорнстада. У машині він плаче від люті. Йому соромно. Гидко. Від самого себе. Усе своє життя в хокеї він тренував хлопчика, любив його, як сина, відчував його любов до себе, як до тата. Немає відданішого гравця за Беньї. Ні в кого нема такого великого серця. Скільки разів після матчу Давід обіймав шістнадцятого номера і казав йому про це? «Беньї, ти найвідважніший чортяка з усіх, кого я знаю. Найвідважніший з усіх».

І після всіх годин у роздягальні, всіх ночей в автобусах, усіх розмов і жартів, і крові, і поту, і сліз, цей хлопець не наважився розповісти тренерові свою найбільшу таємницю.

Це зрада — Давід упевнений, що це найгірша зрада. Цьому нема іншого пояснення; яким невдахою має бути дорослий чоловік, аби такий войовничий хлопець подумав, що тренер буде менше ним пишатися, якщо виявиться, що він — гей?

Давід ненавидить себе за це — за те, що так і не став кращим за свого тата. У цьому ж і полягає завдання сина.

Адрі з Суне ходять від одного будинку до іншого, і щоразу, коли відчиняються двері й хтось багатозначно піднімає очі до неба, даючи зрозуміти, що вже трохи пізно стукати у двері порядним мешканцям, Суне запитує, чи є в будинку малі дівчатка. Адрі потім буде розповідати про той вечір, як про легенду, і скаже, що це нагадувало історію, коли фараон ходив по Єгипту, розшукуючи Мойсея. Адрі не дуже знає Біблію, треба це визнати, зате вона крута в іншому.

Кожен запитує в неї: «Здається, жіноча команда є в Геді?», і щоразу вона відповідає одне й те саме. Поки не натискає на дзвоник і двері не відчиняє хтось, хто ледве дістає до клямки.

Дівчинці чотири роки, вона стоїть у передпокої, де нема ламп, у будинку, де все кричить про побої. Порухи її рук злякані, вона стоїть навшпиньки, ніби готова будь-якої миті втікати, її вуха постійно прислухаються, чи не чути кроків на сходах. Але широко розплющені очі не кліпаючи дивляться на Адрі.

Поки Адрі опускається навпочіпки, її серце встигає не раз розбитися. Вона сидить на колінах і дивиться на дитину. Адрі бачила війну, бачила страждання, але до цього неможливо звикнути. Ніколи не знаєш, що сказати чотирирічній дитині, коли їй боляче і вона вважає, що це нормально, тому що ніколи не мала іншого життя?

— Ти знаєш, що таке хокей? — шепоче Адрі.

Дівчинка киває.

— Умієш грати? — питає Адрі.

Дівчинка хитає головою. В Адрі стискається серце і надломлюється голос.

— Це найкраща гра на світі. Найкраща на світі. Хочеш навчитися?

Дівчинка киває.

У глибині душі Давід прагне повернутися в Гед, обійняти хлопця і сказати, що тепер він знає. Але він не може змусити себе викрити того, хто не хоче розповідати з власної волі. Великі таємниці перетворюють нас на малих людей, особливо коли ми — ті, від кого треба приховувати ці таємниці.

Тому Давід їде додому, тримає руку на животі своєї дівчини і робить вигляд, що його сльози — через дитину. Він матиме успішне життя, отримає все, про що мріяв: кар’єру, успіх, титули, він буде тренувати непереможні команди легендарних клубів у багатьох країнах, але ніколи не дозволить іншому гравцю грати під шістнадцятим номером. Він буде завжди сподіватися, що одного дня з’явиться Беньї і захоче свій светр.

На кладовищі у Бйорнстаді на одному з надгробків лежить шайба. Текст написаний дуже дрібно, щоб помістилися всі слова. «Таки найвідважніший чортяка з усіх, кого я знаю». Біля шайби лежить годинник.

48

Майя з Аною сидять на каменях. Досить далеко в лісі, щоб на їхні пошуки пішло кілька днів.

— Ти була в психолога? — питає Ана.

— Вона каже, що не треба стільки всього тримати в собі, — каже Майя.

— Вона класна?

— Нормальна. Але триндить більше за моїх батьків. Хтось би мав їй сказати, що варто БІЛЬШЕ тримати в собі, — відповідає Майя.

— А вона вже питала тебе оцю штуку: «Якою ти бачиш себе через десять років»? Психологиня, до якої я ходила, після того як звалила мама, обожнювала таке питати.

Майя хитає головою.

— Ні.

— Що б ти відповіла? Якою ти бачиш себе через десять років? — випитує Ана.

Майя не відповідає. Ана теж мовчить. Вони йдуть додому до Ани, лежать в одному ліжку і годинами дихають в такт, поки Ана не засинає. Тоді Майя тихцем встає, спускається в підвал, знаходить ключ і відмикає шафку. Бере рушницю і виходить у темряву, але темрява всередині неї ще більша.

Хокей — це складно і зовсім просто водночас. Непросто зрозуміти правила, виснажливо жити в його культурі, майже неможливо домогтися того, щоб усі люди, які обожнюють цей спорт, не тягнули його в різні боки, ризикуючи розірвати на шматки. Але у своїй глибинній суті, в принципі, хокей простий.

— Мамо, я просто хочу грати, — каже Філіп зі сльозами на очах.

Вона знає. Їм треба вирішити, де він тепер буде грати. Залишиться у «Бйорнстад-Хокей» чи поїде з Кевіном, Лютом та іншими в Гед. Мама Філіпа вміє відрізнити правильне від неправильного, добре від злого, але вона ж мама. А що повинна робити мама?

Фрак сидить за обіднім столом, навколо — його найкращі друзі. Один із них хихоче і показує на його затискач до краватки.

— Фраку, уже час зняти його, чи як?

Фрак дивиться на затискач. На ньому написано «Бйорнстад-Хокей». Він переводить погляд на інших чоловіків — усі вони так швидко зняли свої затискачі й замінили їх новими з написом «Гед-Хокей». Для них це так просто. Ніби йдеться лише про клуб.

Мама допомагає Філіпу скласти сумку, і не тому що він іще малий, а тому що їй досі подобається це робити. Вона кладе руку йому на серце, воно б’ється під її долонею так по-дитячому, хоч її шістнадцятирічний син виріс і йому доводиться добряче нахилятися, щоб поцілувати маму в щоку.

Вона пам’ятає кожен сантиметр. Кожну битву. Згадує літні тренування того року, коли Філіпа мусили відвезти в лікарню, бо від бігу він так блював, аж почалося гостре зневоднення. Наступного дня він повернувся на тренування.

— Тобі не обов’язково тренуватися, — сказав Давід.

— Ну будь ласка, — просив Філіп.

Давід узяв його за плечі й сказав відверто:

— Восени я мушу зібрати найкращу команду. Можливо, ти не зіграєш навіть в одному матчі.

— Просто дозвольте мені тренуватися. Я просто хочу грати. Будь ласка, я просто хочу грати, — схлипував Філіп.

Йому діставалося в кожній сутичці, він програвав у всіх вправах, але завжди повертався. Наприкінці літа Давід приїхав додому до Філіпової мами, вони сіли на кухні, він розповів, що за результатами одного дослідження багато елітних хокеїстів ніколи не входили в п’ятірку найкращих гравців своїх молодіжних команд, і насправді гравці від шостого до дванадцятого місця в юніорах прориваються на рівні дорослої команди. Бо їм довелося сильніше боротися. Вони не прогинаються, коли починаються труднощі.

— Якщо Філіп колись почне сумніватися у своїх силах, не треба обіцяти йому, що він стане кращим. Просто спробуйте переконати його, що він може пробитися на дванадцяте місце, — сказав Давід.

Він так і не дізнається, яке велике значення мала ця розмова для тієї сім’ї, бо вони досі не можуть підібрати слова, щоб це пояснити. Сказане змінило все. Просто все.

Тепер мама притуляється чолом до грудей свого шістнадцятирічного сина. Він стане одним із найкращих гравців, яких коли-небудь бачило це місто. Він просто хоче грати. Вона також.

Фрак стоїть на стоянці. Чоловіки тиснуть один одному руки, більшість їдуть у напрямку Геда. Двоє стоять біля Фрака і курять, один із них запитує:

— А журналісти?

Інший знизує плечима:

— Хтось телефонував, але ми, звісно, не відповідаємо. Якого, дідька вони тут забули? Тут нема ніякої історії. Кевіна ж виправдали. Навіть журналісти не можуть іти проти закону.

— А в місцевій газеті маєш когось?

— Із головним редактором граю в гольф улітку. Доведеться дозволити йому виграти наступного разу.

Чоловіки сміються. Гасять сигарети, і Фрак запитує:

— Як думаєте, що тепер буде із «Бйорнстад-Хокей»?

Чоловіки здивовано глипають на нього. Не тому, що запитання дивне. А тому, що ніхто з них, окрім Фрака, не переймається відповіддю.

Маґґан Лют чекає в автомобілі. Вільям сидить поруч, на ньому олімпійка з написом «Гед-Хокей». Філіп виходить на вулицю, в руках у нього сумка, він вагається цілу вічність. Тоді дивиться на свою маму, відпускає її руку і відчиняє багажник машини Лютів. Сідає ззаду, а його мама відчиняє передні двері й дивиться Вільяму в очі.

— Ти сів на моє місце.

Вільям протестує, але Маґґан миттю виштовхує його. Хлопці на задньому сидінні дивляться один на одного, жінки спереду — теж. Маґґан тяжко сковтує.

— Я знаю, що іноді поводжуся, як сволота, але все, що я роблю… це заради наших дітей.

Філіпова мама киває. Вона всю ніч намагалася переконати себе й Філіпа, що треба залишитися у «Бйорнстад-Хокей». Але її син просто хоче грати, мати шанс стати якомога кращим у хокеї, а що повинна робити мама? Створити своїй дитині найкращі умови. Вона повторює це сама собі, бо знає, яких зусиль треба було докласти, щоб стати справді крутою лижницею. Часом доводилося тренуватися з такою сволотою і пам’ятати, що життя зовні абсолютно не стосується спорту. Філіп і Вільям грали разом з дитячого садка, вони з Маґґан знали одна одну все життя. Тому вони їдуть у Гед. Тому що дружба — це складно і зовсім просто водночас.

Фрак повертається додому. Чує голос свого сина — йому зараз дванадцять, він обожнює хокей, але Фрак пам’ятає, як шестирічним малий ненавидів грати. Він просив і благав, щоб йому дозволили пропустити тренування. Фрак однаково привозив його, щоразу пояснюючи, що це хокейне місто. Навіть коли Елісабет бурмотіла за вечерею: «Але ж якщо він НЕ ХОЧЕ грати, любий, невже треба змушувати його?» — Фрак продовжував возити його на тренування, бо він страшенно хотів, щоб хлопець зрозумів цю любов. Можливо, хокей не врятував Фракові життя, але він дав йому це життя. Дав упевненість у собі й відчуття приналежності — без хокею Фрак так і залишився би товстуном з діагнозом «гіперактивна особистість», а ця гра навчила його спрямовувати свою енергію. Хокей говорить зрозумілою йому мовою, у світі, який надається до розуміння.

Фрак хвилювався, що син не захоче грати в хокей, що це призведе до того, що його, як тата, виключать зі спільноти. Він не тямився зі страху від думки, що хлопчик почне займатися спортом, у якому його тато нічого не розуміє і тому перетвориться на такого розгубленого старого на трибуні, який не обізнаний з правилами гри і не може брати участь в обговореннях. Він не хотів, щоб син соромився його.

— Віддай мені зарядне! — кричить хлопчик своїй старшій сестрі.

Він майже підліток, колись доводилося виганяти його на тренування, а тепер неможливо звідти забрати, тепер він просить і благає зовсім про інше. Останнім часом просить дозволити йому тренуватися в Геді. Бо так зроблять усі найкращі гравці.

— Це не ТВОЄ зарядне, ти, мала дурепо, це МОЄ! — кричить малий до сестри, а вона заходить до своєї кімнати і гримає дверима.

Фрак простягає руку, щоб торкнутися до нього і щось сказати, але той не бачить тата і вже копає в двері й кричить:

— Віддай сюди зарядне, чортова КУРВА, однаково в тебе нема хлопців і тобі нема з ким говорити! Одразу видно, що ти тільки МРІЄШ, щоб тебе зґвалтували, але ніхто навіть НЕ ХОЧЕ!

Фрак уже й не пам’ятає, що було потім. Пригадує лише, що Елісабет нажахано тягне його ззаду за руки, щоб він послабив хватку. Син перелякано висить у величезних руках свого тата, який раз у раз товче його об стіну і кричить. Донька відчиняє двері, оніміла від шоку. Врешті Елісабет вдається повалити на підлогу свого чоловіка, який важить понад сотню кілограмів, він лежить і обіймає свого малого, і вони двоє плачуть — один від страху, а інший — від сорому.

— Не можна, щоб ти став таким. Я не можу допустити, щоб ти став… я люблю тебе, я так сильно тебе люблю… ти мусиш стати кращим за мене… — повторює Фрак знову і знову синові на вухо, не відпускаючи його з обіймів.

Фатіма з ваганням заводить малий автомобільчик. Це батьки Бубу позичили їй авто, вони ще й умовляли її погодитися.

Вона бачила розбите обличчя Бубу, таке саме, як і в Амата, але нічого не запитала. І зараз нічого не каже. Просто везе свого сина повз Гед, через ліс, до більшого міста, де буде така крамниця, яку він шукає. Проїжджаючи повз магазин товарів для спорту, Фатіма питає, чи не потрібно йому щось для хокею. Амат хитає головою і нічого не каже про те, що восени, можливо, в них навіть не буде клубу, за який можна грати. Тоді в мами, можливо, не буде роботи. Ніхто не згадує про те, як їм витратити п’ять тисяч крон. Він заходить у магазин, вона чекає за дверима. Продавець довго допомагає вибрати найкраще, що відповідало б сумі, врешті Амат виходить із покупкою, незграбно кульгаючи, щоб не відчувати, як зламане ребро з кожним кроком прошиває йому легені.

Вони їдуть додому, повертають, не доїжджаючи до Улоговини, — до вілл у центрі міста. Фатіма чекає в машині, Амат залишає пакунок на сходах.

Майї нема вдома. Гітара лежатиме на сходах, поки вона не повернеться. «Кращого інструменту за п’ять тисяч нема, дівчина буде любити його навіть через десять років!» — запевняв продавець.

Фрак заходить у «Хутро». Стоїть посеред бару — волосся розкуйовджене, шапка в руці. Рамона кладе долоні на барну стійку.

— Ну що?

Фрак відкашлюється.

— Скільки зараз спонсорів у «Бйорнстад-Хокей»?

Рамона кашляє і вдає ніби рахує на пальцях.

— Думаю, що в сумі виходить один.

Фрак стискає щелепи, аж рухаються щоки.

— Може, скласти тобі компанію?

Рамона скептично дивиться на Фрака. Потім відвертається і йде віднести замовлення. Повертається з двома склянками, одну ставить перед Фраком, іншу випиває сама.

— Ти, хлопче, бізнесмен. Спонсоруй Гед, так буде краще для твого місцевого магазину.

— «Гед-Хокей» — не мій клуб.

Рамона наморщує носа.

— Не впевнена, що тобі вдасться врятувати свій клуб.

Кутики губ Фрака опускаються, він заплющує очі і з таким самим нещасним виглядом розплющує їх.

— Я продам магазин у Геді. Елісабет нарікає, що я забагато працюю.

— І ти зробиш це заради клубу?

— Я зроблю це заради кращого клубу.

Рамона з викликом хмикає.

— То що ти від мене хочеш? Не знаю, що я тут, по-твоєму, продаю, але ж не золото.

— Я хочу, щоб ти засідала в правлінні.

— Хлопче, та ти п’яний!

— Щоб урятувати клуб, нам потрібен справжній хлоп. А в Бйорнстаді з усіх хлопів ти найкрутіша.

Рамона хрипко сміється.

— Ти завжди був хворий на голову. Можна подумати, що тебе ставили на ворота.

— Дякую, — розчулено бурмоче Фрак.

Бо воротарем був Гольґер. Це комплімент тут, у «Хутрі». Рамона відносить іще одне замовлення. Повертається і ставить перед Фраком пиво, а собі бере каву.

Помітивши Фракове здивування, буркоче:

— Треба трохи протверезіти, якщо піду в правління. Враховуючи, скільки я випила за останні сорок років, мені знадобиться кілька місяців.

Беньї з басистом лежать поруч у репетиційній кімнатці. В оточенні інструментів уздовж стін, під охороною спокійної музики. Часом так легко навчитися грати. Просто спочатку не вмієш, а потім починаєш.

— Мені скоро треба їхати додому, — каже басист.

Він має на увазі не свою квартиру в Геді. Він говорить про дім. Беньї нічого не каже, а басист так очікує від нього хоч слова.

— Ти можеш… поїхати зі мною… — насилу вимовляють його губи, попри опір серця.

Він не хоче чути відповідь. Відповіді й нема. Беньї встає і вдягається. Басист сідає, припалює сигарету, сумно всміхається.

— Ти ж можеш поїхати звідси. В інших місцях теж є життя.

Беньї цілує його волосся.

— Я не такий, як ти.

Коли Беньї виходить в останню заметіль цього року і двері за ним м’яко зачиняються, басист розуміє, наскільки це правда. Беньї не схожий на нього і не схожий на тих людей, які тут живуть. Беньї взагалі ні на кого не схожий. Як можна не любити такого хлопця?

Коли у Бйорнстаді настає ніч, Кевін вибігає на освітлену доріжку. Коло, ще одне коло, і ще. Поки біль у м’язах не стає сильнішим за все інше, що завдає болю. Коло за колом, і знову. Поки адреналін не стане сильнішим за невпевненість, поки злість не здолає приниження. Знову, знову і знову.

Спершу він подумає, що йому просто привиділося, що йому замерехтіло в очах. На секунду навіть подумає, що від утоми вже бачить галюцинації. Він сповільнить біг, важко віддихуючись. Рукавом витре піт з обличчя. І лише тоді побачить дівчину. Рушницю в її руках. Смерть у її погляді.

Він чув розповіді мисливців про те, як поводяться тварини, коли бояться за своє життя. Але тільки зараз зрозуміє, що це означає.

Ана прокидається, розглядається по кімнаті, щось бурмоче розгублено і сонно, а тоді схоплюється, ударившись головою об тумбочку. Піднімає ковдру, ніби сподівається, що Майя просто сховалася, але коли все-таки розуміє, що сталося, жах упивається в неї, як кігті дикого звіра. Вона кидається вниз сходами, з гуркотом спускається в підвал і беззвучно кричить, ніби в її голові починають тріскати судини, коли вона відчиняє шафу для зброї і бачить, що звідти зникло.

У шафі лежить записка. Акуратний почерк Майї.

«Щасти тобі, Ано. Через десять років я бачу себе щасливою. Тебе теж».

49

Через десять років у великому місті далеко звідси двадцятип’ятирічна жінка йтиме через стоянку перед торговим центром. Біля центру стоїть льодова арена, але вона навіть не подивиться в той бік, тому що це не має стосунку до її життя. Перед тим, як сісти в машину, вона гляне поверх авто й усміхнеться своєму чоловікові. Він поставить пакети з продуктами в багажник, засміється, зустрівшись із нею поглядом. Він теж не подивиться в бік льодової арени, це його не цікавить. Вона на секунду зіпреться підборіддям на дах автомобіля, він зробить те саме. Вони пирхнуть від сміху, і вона подумає, що він — усе, що їй потрібно, він той, кого вона хотіла, для неї він ідеальний. Вона вагітна. І щаслива. Так буде через десять років.

На освітленій доріжці все спокійно, але хтось там є. Здалека Кевін бачить лише обриси, він сповільнює біг, але не зупиняється. Коли Майя виходить на світло, він не встигає втекти. Коли він бачить рушницю, вже надто пізно. Вона зупиняється на відстані трьох метрів від нього, руки спокійно тримають зброю, дихання рівне й розслаблене. Ні на секунду не відводить від нього очей, не кліпає, її голос холодний і безжальний, коли вона наказує йому стати на коліна.

Через десять років у великому місті далеко звідси, над входом до льодової арени буде світитися афіша з іменем виконавця. Того вечора там буде не хокейний матч, а концерт. Жінка на стоянці не зверне на це уваги, вона сяде в автомобіль і триматиме свого чоловіка за руку. В неї нема ілюзій, що любов — це просто, вона зробила багато помилок, зазнала багато болю, вона знатиме, що її чоловік — також. Але дивлячись на неї, він бачить її, саму її сутність, і може, він не досконалий, але для неї — ідеальний.

Кевін стоїть на колінах у снігу, шкіра коцюбне на морозі, руки тремтять, коли він опускає голову на землю, але Майя притискає дуло йому до голови й шепоче:

— Дивись на мене. Я хочу бачити твої очі, коли буду тебе вбивати.

У нього з очей бризкають сльози, він робить спробу щось сказати, але губи йому зводить від ридань і схлипів. Із його підборіддя стікають шмарклі й слина. Коли холодний метал двоствольного дула втискається йому в шкіру, в ніздрі б’є запах аміаку. На його сірих тренувальних штанях з’являється пляма і розпливається на ціле стегно. Від страху він обмочився.

Майя очікувала, що буде нервувати. Можливо, навіть злякається. Але вона нічого не відчуває. План був простий: вона знала, що вночі Кевін не зможе заснути, і сподівалася, що він вийде на пробіжку. Вона не помилилася, їй треба було лише дочекатися перед його будинком, і оскільки минулого разу вона засікала час, за який він пробігав коло, то знала точно, за скільки він зробить пробіг. Знала, де вона сховається. Коли вийде з темряви. Рушниця розрахована на два постріли, вона весь цей час знала, що їй вистачить одного. Його чоло перед самим дулом. Після цієї ночі все закінчиться.

Вона думала, що завагається. Передумає. Змилується над ним, попри все. Але так не стається.

Коли вона натискає вказівним пальцем на спусковий гачок, усередині неї порожньо. Коли вона стріляє в нього, його очі заплющені, її — ні.

Через десять років зі стоянки буде виїжджати чоловік. На задньому ході він визирне у бокове вікно й заледеніє. З іншого авто виходитиме жінка з випростаною спиною, з гітарою в руці. Цей інструмент подарував її друг, коли їй було п’ятнадцять, і відтоді вона грає лише на ньому. Вона помітить чоловіка в автомобілі, зупиниться, і на кілька жахливих секунд вони обоє повернуться в маленьке місто, загублене в лісах. У життя десять років тому. Коли чоловік був хлопцем, який лежав на колінах у снігу і благав залишити його в живих, вона стояла над ним із рушницею в руках і натиснула на спусковий гачок.

Кевін повалюється на землю. Встигає зрозуміти, що помирає. Мозок встигає зафіксувати, що його розриває на місиво крові і шроту. Серце зупиняється. Коли воно знову починає битися, аж розриваються груди, Кевін кричить і ридає від нестямної істерики, як у немовлят, і від паніки.

Майя ще стоїть над ним. Опускає рушницю. Дістає з кишені єдиний патрон і кидає його на сніг перед Кевіном. Присідає навпочіпки і змушує його дивитися їй в очі, а тоді каже:

— Тепер ти, Кевіне, теж будеш боятися темряви. Усе своє життя.

Через десять років на стоянці буде повно людей. Дружина Кевіна буде вагітна. Майя зупиниться за кілька метрів від них і матиме абсолютну можливість забрати в нього життя. Вона могли би підійти і розповісти, хто він, принизити і знищити його перед жінкою, яку він любить понад усе.

Цієї миті вона матиме абсолютну владу над ним, але відпустить його. Вона не пробачила, не змилостивилась, а просто пошкодувала його. Він завжди про це пам’ятатиме.

А вона завжди знатиме, що він досі, через десять років, спить із увімкненою лампою.

Коли він, обливаючись потом і тремтячи, виїздить зі стоянки, його дружина запитає, що то була за жінка. І Кевін розповість правду. Всю правду.

А Майя тим часом підійде до льодової арени. Охоронці будуть стримувати нетерплячі руки і приглушувати голоси, які гукають за нею, але вона зупиниться і терпляче залишить автографи на всіх простягнутих аркушах, зробить фото з усіма, хто її про це попросить. Над ними висітиме афіша з написом «Квитків нема», що блимає біля імені виконавиці, яка сьогодні дає концерт.

Біля її імені.

50

Ана вибігає в ніч, навіть не знаючи куди. Погляд панічно блукає, аж поки вона не бачить лампи з освітленої доріжки і не чує крик. Добігши до краю узлісся, вона все бачить. Кевіна і свою найкращу подругу. Він стоїть на колінах, істерично ридає. Майя розвертається і відходить від нього, минає дерева і зупиняється, ніби закам’яніла, коли помічає Ану. Дві п’ятнадцятирічні дівчинки дивляться одна одній в очі. Потім підходять і обіймаються, не кажучи ні слова, і йдуть додому.

Наступного дня, з самого ранку Ана прийде на доріжку й підбере з землі патрон. Покладе його на місце, до іншої татової амуніції. Якщо її коли-небудь запитають, де вона була тієї ночі, вона відповість, що вдома. Якщо її коли-небудь запитають, щó тієї ночі робила її найкраща подруга, вона скаже: «На жаль, я цього не бачила».

Відчиняються двері до льодової арени. Заходить хлопець на милицях. Петер саме йде коридором, минаючи роздягальню, але здивовано зупиняється.

— Беньяміне…

Він не знає, що сказати далі. Ніколи не знає, як повестися в таких справах. Єдине, що він може сказати:

— Як твоя нога?

Беньї дивиться повз нього — на майданчик. Як і всі, хто обожнює останній сантиметр, перед тим як підлога перетвориться на лід, він навіть звідси відчуває помах крил. Його зіниці знову фокусуються на Петерові, і він відповідає:

— До першого матчу основної команди заживе. Якщо Суне вирішить, що я готовий.

Петер хмурніє. Ніяково прокашлюється.

— Беньї… тут таке… ми не зможемо навіть платити зарплату основній команді… Господи, можливо, восени у нас навіть не буде клубу.

Беньї переносить вагу на ногу. Цього разу — на здорову, а не на поламану.

— Я просто хочу грати.

Петер сміється.

— Припини, Беньї, та з твоїм, бляха, талантом і серцем ти можеш СТАТИ великим гравцем. Я серйозно. За пару років ти можеш грати на елітному рівні. У Геді буде фантастична команда, фінансові ресурси… там у тебе будуть кращі можливості для розвитку.

Беньї байдуже знизує плечима. Відповідає коротко й безкомпромісно:

— Але я з Бйорнстада.

Коли того року в льодовій арені відкриють школу ковзанярів, тренерами виберуть чотирьох підлітків. Вони стануть у центральному колі, розфарбованому в кольори клубу: зелений, білий і коричневий — як ліс, лід і земля. Ці краї створили хокейний клуб, який подібний на них. Міцний і твердий у своїй любові й у всьому іншому.

Хлопці подивляться на ведмедя, намальованого в них під ногами. Дітьми вони боялися його, часом і зараз бояться. Амат, Захаріас, Бубу і Беньямін: двом щойно виповнилося шістнадцять, двом скоро буде по вісімнадцять. За десять років двоє з них будуть професіоналами. Один стане татом. Одного не буде в живих.

У Беньї дзвонить телефон. Він не відповідає. Телефон знову дзвонить, він дістає його з кишені й дивиться на номер. Глибоко і різко вдихає, а тоді вимикає мобільник.

На автобусній зупинці стоїть басист із валізою. Він востаннє набирає той самий номер. Тоді сідає до автобуса й від’їжджає. Він ніколи сюди не повернеться, але через десять років він випадково побачить по телевізору обличчя Беньяміна і миттю про все згадає. Пучки пальців і погляди. Склянки на стертій барній стійці, дим у мовчазному лісі. Згадає відчуття, коли до шкіри торкається сніг, що падає в березні, і хлопця з сумними очима і диким серцем, який учив його їздити на ковзанах.

Коли діти виходять на лід, переступають той самий сантиметр і втрачають рівновагу, хлопці в центрі сміються і допомагають малим підвестися. Намагаються пояснити, що є інші способи гальмувати — і не треба врізатися обличчям у бортик.

Ніхто з них не побачить першого кроку дитини, яка останньою виходить на лід. Їй чотири роки, маленьке худе дівча в завеликих рукавичках і вся в синцях — таких, які всі помічають, але про які ніхто не запитує. Шолом сповзає їй на обличчя, але однаково видно погляд.

Адрі й Суне підуть за нею, готові підхопити дівчинку, якщо виникне потреба, аж поки не зрозуміють, що не потрібно. У наступному сезоні четверо хлопців у центрі зберуть нову основну команду, але це не матиме значення, бо через десять років не їхні імена змусять людей у цьому місті розправляти плечі.

Усі будуть прибріхувати й запевняти, що були там і все бачили. Перші кроки на льоду тієї дівчинки, яка стане найбільшим талантом за всю історію клубу. Всі будуть говорити, що вони ще тоді знали.

Бо ведмедя в цих краях упізнають.

А квітуча вишня завжди пахне вишнею.

Так завжди у хокейних містах.

Подяки автора

Спершу подякую тим людям, які допомогли мені з найважчими частинами цієї історії, але з різних причин просили не писати тут їхні імена. Я ваш величезний боржник.

З особливою вдячністю схиляю голову перед усіма хокеїстами, капітанами, суддями й батьками, які дозволили мені відвідувати матчі та тренування і ставити різні дивні запитання.

Особливі подяки — моєму другові й колезі Нікласу Натт-ок-Даґу, моїй видавчині Софії Браттселіус Тунфорс, моїй редакторці Ваньї Вінтер і моєму агенту Туру Юнассону. Разом із моєю сім’єю ви зіграли найважливішу роль в появі цієї книжки. Дякую, що підтримували мене до самого кінця.

Далі я хотів би висловити надзвичайно велику вдячність названим нижче людям — без їхньої допомоги усе це так і залишилося б ідеєю та стосом аркушів: Тобіас Старк, історик і дослідник хокею на кафедрі спорту в Університеті Ліннея; Ісабель Больтенстерн і Юнатан Ліндквіст — ви невичерпні джерела знань і класні чортяки, строгі, але справедливі критики, навіть коли ранили моє делікатне «я» письменника. Еріка Гольст, Йон Лінд, Юган Форсберґ, Андреас Гаара, Ульф Енґман і Фредрік Ґладер — хокейні експерти, які нечувано щедро вділяли мені свій час, коли в мене були лише недоладно хаотичні ідеї. Дякую Андерсу Даленіусу — за повчальні розмови про собак і рушниці. Софії Б. Карлссон — за довгі балачки і влучні відповіді про спорт і життя. Роберту Петтерссону — за трива-а-алу й терплячу переписку мейлами. Аттілі Тереку — за особливу мудрість у питаннях хімії. Ісакові й Расмусу з «Monkeysports» в Сьодертельє за те, що дозволили мені весь день вештатися в крамниці й вивчати хокейне спорядження. Ліні «Рисі» Еклунд і «Pancrase Gym» — за те, що я міг відвідувати вас і слухати розповіді про любов до спорту. Югану Сіллену — за те, що ніколи не доводиться чекати, щоб почути твою думку. А також усім експертам з широких просторів права, що вишикувалися уздовж мого шляху і вказували мені на деталі й формальності, усім вам, хто в той чи інший спосіб читав, думав і розмірковував над частинами надісланого рукопису Вас надто багато, щоб я міг згадати тут кожного, але сподіваюся, що ви знаєте: я пам’ятаю.

Також дякую Анні Свенссон і Ліні Коберґ Стене з «Kult PR» за тяжку працю і гучний регіт під час хаотичних автограф-сесій по обіді, і Карін Валлен за все інше: пригоди, ідеї, палкі дискусії і довгі об’їзні дороги до кіосків, де смачні хот-доги. Нільсові Ульсону — за весь час та енергію, витрачені на чотири обкладинки поспіль, щоб книжка могла запам’ятатися при першому погляді. Еріку Тунфорсу, який, зробивши для мене ведмедя, вловив так багато з того, що я хотів сказати про «Бйорнстад-Хокей». «Salomonsson Agency» — за те, що даєте мені можливість бачити світ. Пелле Сільвебю, Бенґту Карлссону і Крістіні Тулін — за те, що тримаєте в порядку документацію. Оскару Уллерупу — за «гучніше-плейліст» (та інші блискучі штуки, які я, імовірно, цупив у тебе роками). Ріаду Хаддуче, Юнесові Яддіду та Ерікові Едлунду — за все, що ви мені дали, і що були поруч упродовж майже двадцятирічної дружби.

Наприкінці я, звісно ж, хочу подякувати всім у видавництві «Piratforlaget», хто повірив у мою ідею. Перш за все Анн-Марі Скарп, яка вислухала мене і довірилась мені, Анні Гірві Сіґурдссон, яка викручувала уривки цього тексту то так то сяк, і Маттіасові Бустрьому, який відповів на мій мейл серед ночі в липні, коли мене накрило.

Але найбільше я вдячний своїм дітям. Дякую, що чекали, поки я все це писав. НАРЕШТІ ми зіграємо в «Minecraft»!

Про автора

Фредрік Бакман — шведський блогер, журналіст і письменник, автор художніх романів та новел. Його письменницьким дебютом була книжка «Чоловік на ім’я Уве», що вийшла у 2012 році й стала всесвітньо відомим бестселером. Наступні твори: «Моя бабуся просить їй вибачити», «Брітт-Марі була тут», «Ведмеже місто», «Ми проти вас» тощо — також отримали світове визнання та схвальні відгуки читачів і критиків. Книги Фредріка Бакмана перекладено двадцятьма п’ятьма мовами світу, а їхній сукупний наклад становить більше п’яти мільйонів примірників. Крім того, романи «Чоловік на ім’я Уве» та «Брітт-Марі була тут» було успішно екранізовано. Фільм «Людина на ім’я Уве» здобув кілька нагород та увійшов до списку найкращих фільмів Швеції усіх часів.

Фредрік Бакман мешкає у Швеції разом із сім’єю. Працює над новими творами та веде блог на своєму офіційному сайті fredrikbackman.com.

Продовження історії про містечко Бйорнстад та його мешканців читайте в книзі Фредріка Бакмана «МИ ПРОТИ ВАС».

Примітки

1

Національна хокейна ліга (абр.). — Тут і далі посторінкові примітки перекладачки.

2

Мідсоммар — свято літнього сонцестояння.

3

«Спершу сестри, тоді хлопці!» (англ.)

4

«Лови день!» (лат.) — крилатий вислів, що означає «використовуй мить, яку маєш зараз».

5

Снюс — подрібнений тютюн, оброблений розчином солі й соди, який вживають, розмістивши між яснами та верхньою губою.

6

«Мені так сумно, хочу померти, бо моя музика відсті-і-ій…» (англ.).

7

«Проблеми поза льодом» (англ.).

Content

Бакман Фредрик Ведмеже місто

Фредрік Бакман Ведмеже місто

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Подяки автора

Про автора

Примітки