Бакман Фредрик

Ми проти вас

Фредрік Бакман

Ми проти вас

Бйорнстад і Гед — вигадані міста. Всі імена, персонажі, місця та події є витвором уяви автора, і будь-яка схожість з фактичними подіями, місцями та людьми є цілком випадковою

Неді.

Я далі намагаюся справити на тебе враження.

Просто знай це.

1

«Хтось буде у цьому винен»

Ви колись бачили падіння міста? З нашим це сталося. Ми можемо казати, що того літа у Бйорнстаді з’явилося насильство, але це буде неправдою: насильство в місті уже було. Часом так легко змусити людей ненавидіти одне одного, що вже й не збагнеш, як колись могло бути інакше.

Ми — невелике містечко серед лісів. Люди кажуть, що жодна дорога до нас не веде, кожна — оминає. Економіка заходиться кашлем щоразу, коли намагається глибше вдихнути, фабрика щороку скорочує робочі місця, ніби дитина, якій здається, що ніхто не помітить, як у холодильнику стало менше торта, якщо надрізати зовсім трошки з усіх боків. Коли накласти нову карту міста поверх старої, здається, що вулиця з крамницями і вузенька смужка, яка називається «Центр», стиснулися, ніби шкварка на гарячій пательні. Іще в нас є льодова арена, та й по всьому. Але, з іншого боку, тут часто говорять: «А якого дідька вам іще треба?».

Люди, які проїжджають повз нас, кажуть, що Бйорнстад живе лише заради хокею, і бувають дні, коли вони мають рацію. Часом мусиш мати заради чого жити, щоб пережити все інше. Ми не тупі й не скнари, про Бйорнстад можна сказати багато паскудства, але тутешній народ — міцний і працьовитий. Тож ми зібрали хокейну команду — таку, як ми самі, і могли пишатися нею, тому що ми не такі, як ви. Коли мешканцям великих міст щось здавалося занадто складним, ми тільки насмішкувато хмикали: «Так і повинно бути». У цих краях непросто жити, і саме тому ми змогли, а ви — ні. Ми вистояли, незважаючи на погоду. А потім дещо сталося, і ми впали.

З нами, ще перед цією, сталася одна історія, і ми ніколи не звільнимося від провини за неї. Буває, що добрі люди чинять жахливі речі, вірячи, ніби захищають те, що люблять. Один хлопець, зірка нашого хокейного клубу, зґвалтував дівчину. І ми збилися зі шляху. Суспільство — це сума наших рішень, і коли слова однієї нашої дитини були проти слів іншої, ми стали на бік хлопця. Бо так було легше, бо якщо дівчинка брехала, то ми могли далі жити, як жили. А дізнавшись правду, ми впали, і місто впало разом із нами. Легко казати, що нам варто було зробити по-іншому, але ж ви, мабуть, також зробили б так само. Коли страшно, коли мусиш вибирати, на чиєму ти боці, коли знаєш, чим доведеться пожертвувати, ти не такий уже й відважний, як гадаєш. І, напевно, не так уже й відрізняєшся від нас, як тобі здавалося.

Ця історія — про те, що сталося потім, у період від літа до зими. У ній мова піде про Бйорнстад і сусіднє місто Гед, про те, як суперництво між двома хокейними командами може перерости в люту боротьбу за гроші, владу й виживання. Це розповідь про льодові арени й багато сердець, які б’ються задля них, про людей і спорт, і про те, як люди і спорт по черзі підтримують одне одного. Про нас — тих, хто плекає мрії і б’ється. Одні закохаються, інші будуть розчавлені, ми зазнаємо і найкращих днів, і днів найгірших. Це місто нестримно радітиме, але потім спалахне. Станеться жахливий вибух.

Будуть дівчата, завдяки яким ми відчуємо гордість, і будуть хлопці, які зроблять нас видатними. У темному лісі молоді чоловіки в одязі різного кольору битимуться не на життя, а на смерть. Одне авто занадто швидко промчить крізь ніч. Ми скажемо, що то була автомобільна аварія, але аварії стаються випадково, а цій можна було б запобігти, і ми про це знатимемо. Хтось буде у цьому винен.

Помруть люди, яких ми любимо. Нам доведеться хоронити наших дітей під нашими найгарнішими деревами.

2

«Люди бувають трьох видів»

Бах-бах-бах-бах-бах.

Найвища точка Бйорнстада — гора, яка стоїть південніше від останнього будинку в місті. Звідти відкривається краєвид на великі вілли Височини, попри фабрику, льодову арену і менші вілли в центрі, аж до багатоквартирних будинків у Низині. На горі стоять двоє дівчат і дивляться вниз, на місто. Майя і Ана. Їм скоро виповниться по шістнадцять, і складно сказати, чому вони стали найкращими подругами: всупереч тому, що вони дуже різні, чи завдяки цьому. Одна з дівчат любить музику, інша — зброю. Взаємна відраза до музичних смаків одна одної ставала таким самим приводом до сварок, як і їхній конфлікт щодо того, яка тварина краща: собака чи кішка. Суперечка тягнулася вже десять років, а минулої зими обох дівчат вигнали з уроку історії, тому що Майя пробурмотіла: «А знаєш, Ано, хто любив собак? Гітлер!». Почувши це, Ана рявкнула: «А знаєш, хто любив котів? Йозеф Менґеле!».

Вони вічно пересварюються, не перестають любити одна одну, і ще змалку в них бували дні, коли здавалося, що вони двоє — проти цілого світу. Після того, що сталося з Майєю минулої весни, кожен день став таким.

Щойно почався червень. Три чверті року їхні краї ціпеніють у полоні зими, але впродовж кількох чарівливих тижнів тут буває літо. Ліс навколо п’яніє від сонячного світла, на берегах озер радісно погойдуються дерева, проте в очах дівчат не видно задоволення. Ця пора року завжди була для них вічною пригодою, вони жили на природі й поверталися додому пізно ввечері, у порваному одязі, замурзані, з дитинством у погляді. Цьому настав край. Тепер вони виросли. Тому що деякі дівчата не вибирають, коли дорослішати, — їх до цього змушують.

Бах. Бах. Бах-бах-бах.

Перед одним із будинків стоїть мама й запаковує в автомобіль сумки своєї дитини. Скільки разів доводиться це робити, поки діти ще малі? Скільки іграшок зібрати з підлоги, скільки м’яких звіряток удавано шукати, бо дитина не вкладеться спати, скільки рукавичок уже й не сподіватися знайти після дитячого садка? Скільки разів думаєш собі, що якби природа справді хотіла, щоб люди розмножувалися, то еволюційно було б уже передбачено, щоб у батьків із передпліч росли ложечки для взуття, аби нам було зручніше дотягуватися до того, що зникло під усіма цими клятими диванами й холодильниками? Скільки годин минає, поки ми чекаємо на наших малих? Скільки сивих волосин у нас з’являється через них? Скільки життів ми присвячуємо їхньому одному життю? Що потрібно віддати, аби бути добрими батьками? Та небагато — просто все. Саме так — усе.

Бах. Бах.

Стоячи на горі, Ана обертається до своєї найкращої подруги й запитує:

— Пам’ятаєш нас у дитинстві? Коли ти завжди хотіла бавитися, ніби ми маємо дітей?

Майя киває, не зводячи погляду з міста.

— Ти ще хочеш мати дітей? — продовжує Ана.

Майя ледь розтуляє губи, відповідаючи:

— Не знаю. А ти?

Анині плечі ледь здригаються — від гніву та горя.

— Можливо, коли постарію.

— «Постарію» — це коли?

— Ну, в тридцять років.

Майя довго мовчить, а тоді запитує:

— Хочеш мати хлопчиків чи дівчаток?

Ана відповідає так, ніби обдумувала це все своє життя:

— Хлопчиків.

— Чому?

— Тому що до них світ ставиться по-свинськи лише час від часу. А до нас — майже завжди.

Бах.

Мама зачиняє багажник і стримує плач, бо знає: якщо зараз пустить хоч одну сльозу, то вже не зможе зупинитися. Ми не хочемо плакати перед нашими дітьми, скільки б років їм не було. Заради них ми готові на все, а вони ніколи про це не знають, бо ще не розуміють розмаху чогось, що є безумовним. Батьківська любов нестерпна, необачна і безвідповідальна. Наші діти здаються такими малими, коли сплять у своїх ліжечках, а ми сидимо поруч і відчуваємо, як усередині нас щось розривається. Відчуття власної недосконалості й докори сумління триватимуть ціле життя, ми заліплюємо все щасливими фотокартками, але нікому не показуємо проміжків у альбомі, де залишається те, що приносить нам біль. Беззвучний плач у кімнаті з вимкненим світлом. Ми лежимо й не можемо заснути від жаху при думці про все, що може статися з нашими дітьми, про все, що може випасти на їхню долю, про всі ситуації, в яких вони можуть стати жертвами.

Мама обходить автомобіль і відчиняє двері. Вона не особливо відрізняється від будь-якої іншої мами. Вона любить, вона боїться, лютує, соромиться, не дає собі ради. Вона не спала, а сиділа біля ліжечка, коли її хлопчикові було три роки, дивилася на нього, сплячого, і боялася всіх жахіть, які можуть з ним статися, — так само, як і всі батьки. Але вона ніколи й подумати не могла, що боятися треба було протилежного.

Бах.

Починає світати, містечко спить. На головній дорозі, що веде геть із Бйорнстада, не видно ні душі, але двоє дівчат, які стоять на горі, не зводять поглядів із траси. Вони терпляче чекають.

Майї вже не сниться зґвалтування. Не сниться, як Кевін затуляє їй рукою рота, як натиск його тіла здавлює її крик, його кімната з хокейними кубками на полицях, підлога, від якої відскочив ґудзик її блузки. Тепер їй сниться лише спортивна доріжка навколо Височини — її видно звідсіля. Сниться, як Кевін біг по ній сам-один, а вона вийшла з темряви, тримаючи в руках рушницю. Приставила її до його голови, а він тремтів, плакав, просив у неї пощади. Уві сні Майя вбиває його. Щоночі.

Бах. Бах.

Скільки разів мамі вдавалося розсмішити свою дитину? Скільки разів вона реготала від синових жартів? Через наших малих усе всередині нас перевертається, коли ми розуміємо, що вони вперше пожартували навмисно, коли бачимо їхнє почуття гумору. Жартуючи, вони вчаться маніпулювати нашими почуттями. Якщо вони нас люблять, то невдовзі навчаться брехати, берегти наші почуття, вдавати з себе щасливих. Вони занадто швидко вчаться розуміти наші бажання. Ми можемо уявляти собі, ніби знаємо власних дітей, але вони мають свої альбоми і стають дорослими у проміжках між фотокартками.

Скільки разів мама стояла перед будинком біля автомобіля, дивилася на годинник і нетерпляче гукала сина? Сьогодні вона не мусить так робити. Він кілька годин тихо просидів на пасажирському сидінні, поки вона складала речі. Його колись таке натреноване тіло стало худим за кілька тижнів, а мама з боєм змушувала його щось з’їсти. Він порожнім поглядом дивиться крізь вікно.

Що може мама пробачити синові? Хіба можливо знати це заздалегідь? Ні тато, ні мама ніколи не повірять, що з їхнього малого хлопчика виросте злочинець. Мама не знає, які жахіття сняться синові вночі, але через них він із криком прокидається. Після того ранку, коли вона знайшла його на спортивній доріжці, непорушного від холоду, закам’янілого від жаху. Він обпісявся, сльози відчаю обморозили йому щоки.

Її син зґвалтував дівчину, але довести нічого не змогли. Завжди будуть люди, які стверджуватимуть, що він просто викрутився і що його сім’я уникла покарання. Звісно, вони мають рацію. Але мама ніколи цього не відчує.

Бах. Бах. Бах.

Коли машина викочується на дорогу, Майя стоїть на горі й розуміє, що Кевін сюди ніколи не повернеться. Що вона його зламала. Завжди будуть люди, які стверджуватимуть, що Майя перемогла.

Але вона ніколи цього не відчує.

Бах. Бах. Бах. Бах.

На мить спалахують стоп-сигнали, мама востаннє дивиться у дзеркало заднього виду на будинок, який був для них домом, і на залишки клею на поштовій скриньці, з якої літера за літерою здирали прізвище «Ердаль». Тато Кевіна сам-один складає речі в інший автомобіль. На спортивній доріжці він стояв біля дружини й бачив, як їхній син лежить у мокрому від сліз светрі та обпісяних штанах. Їхнє життя розбилося задовго до тих подій, але лише зараз мама побачила уламки. Тато не допоміг їй, коли вона напівнесла, напівтягнула снігами їхнього сина. Це було два місяці тому, і відтоді Кевін не виходив з дому, а його батьки заледве перемовлялися кількома словами. Чоловіки значно конкретніші у самовизначенні, ніж жінки, — вона засвоїла цей урок життя, а її чоловік і син завжди визначали себе одним-єдиним словом — «переможець». За її пам’яті, чоловік завжди вбивав хлопцеві в голову одне й те саме: «Люди бувають лише трьох видів: ті, хто перемагають, ті, хто програють, і ті, хто спостерігають».

А що тепер? Ким вони є, коли не перемогли? Мама відпускає гальма, вимикає програвач, виїжджає на дорогу і повертає в один бік. Син сидить поруч. Тато сідає в інше авто й від’їжджає сам у протилежному напрямку. Документи на розлучення лежать на пошті, разом із листом до школи, в якому повідомляється, що тато переїжджає до іншого міста, а мама з сином — за кордон. Наприкінці листа вказано номер телефону мами, якщо у школі виникнуть запитання. Але їй ніхто не подзвонить. Це місто зробить усе можливе, аби забути, що сім’я Ердаль колись була його частиною.

Чотири години в авто минають у мовчанні, а коли вони від’їжджають від Бйорнстада на таку відстань, що не видно навіть лісу, Кевін пошепки запитує:

— Як думаєш, можна стати іншою людиною?

Мама хитає головою, закусивши губу, і так сильно кліпає, аж не може розгледіти дорогу попереду.

— Ні. Але можна стати кращою людиною.

Тоді Кевін, тремтячи, бере маму за руку. І мама тримає його так, ніби йому три роки, ніби він повис на скелі над прірвою. Вона шепоче:

— Кевіне, я ніколи тобі не пробачу. Але й ніколи не зраджу.

Бах-бах-бах-бах-бах.

Так звучить це місто, в кожному куточку. Але зрозуміти це можна, мабуть, лише якщо тут жити.

Бахбахбах.

На горі стоять дві дівчини й дивляться, як на обрії зникає автомобіль. Скоро їм виповниться по шістнадцять. Одна тримає в руках гітару, інша — рушницю.

3

«Будь чоловіком»

Найгірша річ, відома нам про інших людей, — це наша від них залежність. Ваші вчинки впливають на наше життя. Це стосується не лише людей, яких ми обираємо, і тих, хто нам подобається, але також усіх вас — ідіотів. Ви — ті, хто стоїть попереду нас у чергах, хто не вміє нормально їздити за кермом, хто полюбляє дурні серіали й занадто голосно розмовляє в ресторані, ті, чиї діти заражають наших дітей кишковим грипом у дитячому садку. Ті, хто криво паркується, висмикує нам із рук роботу і голосує за неправильну партію. Ви теж маєте вплив на наше життя — щосекунди.

Господи, як же ми вас за це ненавидимо.

* * *

У пабі «Хутро» сидять у рядок мовчазні старші чоловіки. Кажуть, що їм перевалило за сімдесят, але цілком може бути, що їхній вік, як мінімум, удвічі більший. Усього їх п’ятеро, але мають вони не менше восьми різних кутів зору, а називають їх «п’ятірка дядьків», бо на всіх тренуваннях команди «Бйорнстад-Хокей» вони стовбичать біля бортика, прибріхують і сваряться. Потім ідуть собі до пабу і продовжують там свої брехні й сварки, а ще час від часу розважаються тим, що розігрують одне одного, ніби до них уже непомітно підкралася стареча деменція. Часом уночі можуть поміняти номери на будинках, а коли їх уже ноги не тримають, ховають чиїсь ключі. Одного разу четверо дядьків відбуксирували автомобіль п’ятого, замінивши його на ідентичне авто з прокату, — і це лише для того, щоб їхній друг перелякався до смерті й думав, що час йому вже до будинку для літніх людей, коли наступного ранку не зміг виїхати з дому. Збираючись на матч, вони платять грошима з «Монополії», а кілька років тому майже весь сезон усі разом вдавали, ніби перебувають на Олімпійських іграх 1980-го року, і щоразу, коли бачили спортивного директора «Бйорнстад-Хокею» Петера Андерссона, говорили з ним німецькою і зверталися до нього «Ганс Рампф». Спортивний директор довго лютував через цю витівку, а п’ятірку дядьків це тішило більше, ніж перемога в додатковий час. У місті говорять, що дядьки, цілком імовірно, ВЖЕ заробили собі старечу деменцію — всі п’ятеро, — але який чорт зможе це довести?

Рамона, власниця пабу «Хутро», ставить на барну стійку п’ять склянок віскі. Тут лише один сорт віскі, зате горя — на всякий смак. Дядьки були разом із клубом «Бйорнстад-Хокей» під час його злетів і падінь у системі ліг. Усе їхнє життя. Цей день стане для них найгіршим у житті.

* * *

Коли дзвонить телефон, Міра Андерссон саме сидить за кермом, їдучи в офіс. У неї багато причин бути знервованою. Телефон вилітає їй з руки під сидіння, і Міра лається тим анатомічним визначенням, характерним для володаря пекла, від якого, як часто каже Мірин чоловік, можуть зніяковіти навіть п’яні матроси. Коли телефон знов опиняється у Міри в руках, жінці, яка телефонує, потрібно кілька секунд, щоб оговтатися від усіх Міриних епітетів.

— Алло! — кричить Міра.

— Ой, вибачте, я телефоную з «Ес-Експрес». Ми отримали ваш мейл, ви хотіли дізнатися цінову пропозицію… — дуже обережно повідомляє жінка.

— Звідки? Як ви сказали: «Ес-Експрес»? Ні, ви помилилися номером! — заперечує Міра.

— Справді? У мене записано, що… — починає жінка, але телефон знову випадає з Міриної руки, після чого вона вибухає спонтанним висловленням думок щодо того, що форма голови інженера, який придумав цей телефон, була схожа на статевий орган, а коли знову дістається до слухавки, виявляє: та жінка вже зметикувала, що краще їй закінчити розмову.

У Міри мало часу, щоби про все це подумати. Вона чекає дзвінка від свого чоловіка Петера: сьогодні в нього зустріч з місцевою владою, будуть вести розмову про майбутнє хокейного клубу, тож неспокій через можливі наслідки цієї зустрічі Міра відчуває, наче вузол у животі, який дедалі тугіше затягується. Вона кидає телефон на пасажирське місце, і на екрані засвічується заставка — на ній фото доньки Майї та сина Лео. Зображення мигцем блимає, а тоді телефон блокується й екран гасне.

Міра їде на роботу, але якби вона зупинила авто й пошукала в інтернеті інформацію про «Ес-Експрес», то довідалася б, що це фірма, яка займається переїздами. У містах, де не надто турбуються про свій хокейний клуб, це могли б сприйняти за невинний жарт: що хтось від імені сім’ї Андерссон замовив послуги для переїзду, але Бйорнстад зовсім не таке місто. У тихому лісі, якщо хочеш когось налякати, не мусиш переходити на крик.

Звісно, Міра швидко це з’ясує: вона мудра жінка і прожила у цих краях достатньо довго. Бйорнстаду є чим похвалитися: тут приголомшливо красиві ліси й останні обшири незайманої природи в країні, у якій політики-урядовці прагнуть лише розширення великих міст. Тут живуть доброзичливі, мирні, наполегливі у праці люди, які люблять природу і спорт; глядачі тут заповнюють трибуни, незалежно від того, в якому дивізіоні грає команда; пенсіонери, збираючись на матч, розмальовують обличчя в зелений колір. Тут відповідальні мисливці, досвідчені рибалки, тут люди суворі, як ліс, непробивні, як лід, а сусіди допоможуть тому, хто в біді. Їхнє життя може бути складним, але вони тільки насмішкувато гмикають, кажучи: «Так і повинно бути». Цим і відомий Бйорнстад. Хоча… ну, звісно. Це місто має ще іншу славу.

Кілька років тому один старий хокейний арбітр розповів журналістам найгірший спогад за свою кар’єру. Друге, третє й четверте місця найгірших згадок посіли матчі у великих містах, під час яких розлючені фанати жбурляли на лід коробки з-під снюсу, монети і м’ячики для гольфу, якщо їм не подобалося рішення судді. Але на першому місці була тісна льодова арена серед густих лісів, де той арбітр якось присудив команді гостей штрафний кидок на останній хвилині матчу. Коли гравець закинув шайбу і Бйорнстад програв, суддя глипнув нагору, на сумнозвісну трибуну зі стоячими місцями, яка належала так званій «Групі» і яку завжди заповнювали чоловіки в чорних куртках, що оглушливо співали й ричали, наганяючи жах. Але цього разу вони навіть не подали голосу. Усі з «Групи» мовчали як риби.

Першим небезпеку усвідомив Петер Андерссон, чоловік Міри і спортивний директор клубу «Бйорнстад-Хокей». Він кинувся до стійки з технікою і якраз на фінальному свистку встиг вимкнути всі лампи. У темряві охоронці вивели суддів і відразу вивезли їх геть із міста. Ніхто не мусив пояснювати, що могло би статися.

Ось чому тут достатньо тихої загрози, достатньо дзвінка від фірми, що займається перевезеннями, і дуже скоро Міра зрозуміє, чому так сталося.

Зустріч із представниками місцевої влади ще не закінчилася, але хтось у Бйорнстаді вже знає її результат.

* * *

Перед будинком міської адміністрації завжди розвіваються прапори, на одному з яких зображені державні кольори, а на іншому — герб комуни,[1] і політикам видно їх із конференц-залу. До Мідсоммара[2] залишається ще кілька днів; минуло три тижні відтоді, як Кевін і його сім’я поїхали з міста. Своїм від’їздом вони змінили історію, і не лише ту, яка ще буде, але й ту, яка вже відбулася. Просто ще не всім це зрозуміло.

Один із політиків нервово покашлює, робить мужнє зусилля застебнути піджак, хоча видно, що теоретично таке було можливим хіба з пів десятка різдвяних гостин тому, і каже:

— Петере, мені шкода. Але ми ухвалили рішення, що для нашого регіону краще спрямувати ресурси на один хокейний клуб. Не на два. Ми хочемо зосередитися на клубі… «Гед-Хокей». Так буде краще для всіх, та й для тебе теж, якщо ти приймеш це рішення. Зважаючи на нашу… ситуацію.

Петер Андерссон, спортивний директор клубу «Бйорнстад-Хокей», сидить по інший бік столу. Від усвідомлення такої зради, він, здається, безпомічно провалюється в темряву. Його голос заледве чути, коли він видавлює з себе:

— Але ж… нам просто потрібна допомога на кілька місяців, поки ми не знайдемо спонсорів, влада лише повинна виступити гарантом для позики в банку…

Петер замовкає, одразу засоромившись своєї дурості. Ну звісно, політики вже поговорили з директорами банків: вони ж сусіди, разом грають у гольф і полюють на лосів; це рішення було ухвалено ще задовго до того, як Петер сюди зайшов. Коли його сюди запрошували, політики наголосили, що йдеться про «неформальну зустріч», без усяких там протоколів. Стільці в конференц-залі дуже вузькі — настільки, щоб найвладнішим можна було сидіти на кількох водночас.

У Петера дзенькає телефон — це приходить мейл, що директор клубу «Бйорнстад-Хокей» подав заяву на звільнення. Петер знає, що має статися далі. Директору, напевно, вже запропонували роботу в Геді. Доведеться тримати удар самому.

Політики з протилежного боку стола ніяково соваються, Петер розуміє, про що вони думають. «Тільки не ганьбися. Не благай і не проси. Прийми це і будь чоловіком».

* * *

Бйорнстад розкинувся біля великого озера, на одному березі якого тягнеться суцільна вузька смужка пляжу. Те узбережжя в літню пору привласнюють підлітки з містечка — коли стає так тепло, аж майже встигаєш забути, що зима у Бйорнстаді тягнеться дев’ять місяців. Посеред нагромадження надувних м’ячиків і вибуху гормонів сидить дванадцятирічний хлопчик у сонячних окулярах. Його звати Лео Андерссон, і ще минулого літа це було відомо зовсім небагатьом із присутніх на пляжі, але зараз його знають усі й косяться на нього так, ніби він обв’язаний вибухівкою. Кілька місяців тому старшу сестру Лео, Майю, зґвалтував Кевін, але поліція нічого не змогла довести, і Кевіна відпустили. Місто розділилося: більшість мешканців стали на бік Кевіна, і їхня ненависть розрослася до таких масштабів, що вони намагалися вижити сім’ю Лео з міста. Вони жбурляли у вікно його сестри каміння з написом «КУРВА», цькували її в школі, навіть скликали збори в льодовій арені, намагаючись вигнати тата Майї і Лео, щоб той більше не був спортивним директором «Бйорнстад-Хокею».

А потім виступив свідок — хлопець, одноліток Майї, який був у тому будинку, коли все сталося, але на його слова ніхто не зважав. Поліція нічого не зробила, місто відмовчувалося, дорослі не допомагали Майї. І тоді однієї ночі, незадовго після всіх подій, сталося іще дещо. Ніхто не знав, що саме. Але Кевін раптом перестав виходити на вулицю. Пішли чутки, що в нього почався психічний розлад, а одного ранку, три тижні тому, він і його сім’я просто поїхали з міста.

Лео сподівався, що тепер усе налагодиться. Але стало тільки гірше. Йому виповнилося дванадцять, і того літа він зрозумів, що люди завжди вибирають не складну правду, а брехню — бо вона проста. Брехня має одну непоборну перевагу — коли правда повинна пояснити події, що сталися, брехні вистачає просто бути такою, в яку легко повірити.

Коли на тій весняній зустрічі Петера Андерссона залишили на посаді спортивного директора після голосування, на якому переваги голосів ледь вистачило, Кевінів тато відразу ж потурбувався, щоб Кевін перейшов із клубу «Бйорнстад» до «Гед-Хокею», і він же переконав тренерів, майже всіх спонсорів та значну частину найкращих гравців команди юніорів зробити те саме. Коли три тижні тому сім’я Кевіна раптом виїхала з міста, усе перевернулося з ніг на голову, але, дивним чином, ніяких змін це не принесло.

А на що Лео сподівався? Що всі тепер зрозуміють, що Кевін справді винен, і попросять вибачення? Що спонсори і гравці, схиливши голови, повернуться у Бйорнстад? Дідька лисого, у цих краях ніхто не схиляє голови, бо єдина причина, через яку стається стільки найгірших людських учинків, полягає в тім, що ми ніколи не хочемо визнавати своїх помилок. І що страшніша ця помилка, що гірші наслідки, то більше вражає нашу гордість відступ. Тому ніхто не відступає. Несподівано всі з Бйорнстада, хто мали владу і гроші, вибрали іншу стратегію — вони перестали визнавати, що колись зналися з сім’єю Ердаль. Стали подейкувати — спочатку обережно, а потім дедалі впевненіше, — що «цей хлопець завжди був дивним», що «його старий занадто тиснув на нього, тепер усе зрозуміло». Потім непомітно перейшли на коментарі «ця сім’я ніколи не була, як… ну, знаєте… як ми. Його старий не звідси, він від початку був приїжджим».

Коли всі переходили в «Гед-Хокей», історія подавалася так, що Кевін став «безневинно звинувачений» і був жертвою «полювання на відьом», але тепер усі розповідають іншу версію: спонсори і гравці перейшли в «Гед» аж ніяк не за Кевіном, а тому, що насправді хотіли «відмежуватися» від нього. Його ім’я стерли зі списку гравців Геда, але у Бйорнстаді воно залишилося. У такий спосіб для всіх раптом з’явилася можливість достатньо віддалитися і від ґвалтівника, і від жертви, тож тепер давні приятелі Кевіна можуть називати його «психопатом», а Майю і далі вважати «курвою». Брехня — це просто, а правда завжди складна.

Стільки людей почали називати «Бйорнстад-Хокей» клубом Кевіна, що «Гед-Хокей» автоматично став означати щось протилежне. Батьки гравців надсилали місцевим політикам мейли про «відповідальність» і «небезпеку», а коли люди почуваються загроженими, то практично завжди здійснюється накликане пророцтво, один незначний інцидент: якоїсь ночі хтось обписав дорожній знак на околиці Бйорнстада словом «ґвалтівники». Через пару днів зі скаутського табору довелося спровадити додому групу восьмирічок із Бйорнстада й Геда після того, як вони жорстоко побилися, бо діти Геда вигукували в бік дітей із Бйорнстада кричалку: «Бйо-о-орнстадські ґвалтівники».

Сьогодні Лео сидить на пляжі, а за п’ятдесят метрів від нього розмістилися колишні Кевінові друзі — великі, натреновані вісімнадцятилітні хлопці. Тепер у них на головах червоні бейсболки «Гед-Хокей». Це вони писали в інтернеті, що Майя «сама напросилася» і що Кевін точно не винен, бо «хто взагалі захоче до такої лярви простягати руки?». Так, ніби Майя хоч раз просила когось із них простягнути до неї руки чи будь-що інше. А тепер ті самі друзі кажуть, що Кевін ніколи не був одним із них, вони повторюватимуть цю брехню доти, доки його не стануть пов’язувати лише з Бйорнстадом, бо скільки би ці хлопці не крутили історією, вони однаково виставляють себе героями. Вони завжди будуть у виграші.

Лео молодший від них на шість років, значно нижчий і слабший, але кілька його друзів усе ж казали йому, що він «повинен щось зробити». Що когось із тих паскуд «треба покарати». Що треба «бути чоловіком». Непросто поводитися як чоловік, коли тобі дванадцять. Зрештою, це непросто в будь-якому віці.

І тут чути якісь звуки. Голови озираються на пляжні килимки. По цілому пляжу дзвонять мобільні. Спочатку один-два, а тоді всі водночас, аж сигнали врізаються один в одного, ніби в невидимому симфонічному оркестрі одночасно настроюють усі інструменти.

Клубу «Бйорнстад-Хокей» більше нема.

* * *

«Це просто клуб, є важливіші речі». Легко так казати, якщо вважаєш, що спорт — це лише цифри. Але ж усе зовсім не так, і щоб це зрозуміти, треба розпочати з одного простого запитання: що відчуває дитина, коли грає в хокей? Відповісти не так уже й складно. Ви коли-небудь були закохані? Саме це вона й відчуває.

По трасі на околиці Бйорнстада біжить спітнілий шістнадцятирічний підліток. Його звати Амат. В автомайстерні посеред лісу замурзаний вісімнадцятирічний хлопець допомагає татові принести інструменти й поскладати шини. Його звати Бубу. У садку стоїть дівчинка, якій чотири з половиною роки, і б’є ключкою шайби з тераси у стіну будинку. Дівчинку звуть Алісія.

Амат сподівався, що одного дня він стане достатньо вправним гравцем і завдяки хокею вони з мамою поїдуть звідси. Для нього спорт — це майбутнє. Бубу сподівається лише на те, що матиме ще один сезон безтурботності й веселощів, бо потім — і він це знає — кожен день буде схожий на дні його старого. Для Бубу спорт — остання гра в його житті.

А для Алісії, тієї дівчинки, якій чотири з половиною роки і яка б’є шайби з тераси? Ви коли-небудь були закохані? Ось це й означає для неї спорт.

Вібрують телефони. Місто зупиняється. Нема нічого, що передається швидше за добре розказану історію.

Шістнадцятирічний Амат зупиняється на трасі. Руками сперся до колін, грудна клітка гупає разом із серцем: бах-бах-бах-бах-бах. Вісімнадцятирічний Бубу закочує до майстерні нову машину й починає вирівнювати вм’ятину на бляшаному кузові: бах-бах-бах. Алісія, чотирьох з половиною років, стоїть на терасі в садку. Рукавички їй завеликі, ключка задовга, але вона щосили гупає шайбою об стіну: бах!

Вони виросли в малому місті посеред великого лісу, тут стільки дорослих кажуть, що з роботою лише гірше, а зими стають іще суворішими, що ліс густішає, а будинки рідіють, що природні ресурси зосереджені в сільських регіонах, а гроші, чорт би їх узяв, осідають у великих містах. «Тому що ведмеді серуть у лісі, а інші серуть на Бйорнстад». Тому дітям легко любити хокей: бо не встигаєш думати, ганяючи шайбу. Втрата пам’яті — це найкраще, що може дати нам спорт.

І ось починають приходити повідомлення. Амат зупиняється, Бубу випускає з рук молоток, а дівчинці, якій чотири з половиною роки, за якусь мить хтось мусить пояснити значення слів, що хокейний клуб «збанкрутував». Їй намагаються сказати, що це так, ніби спортивне об’єднання загинуло, але ж зі спортивними об’єднаннями такого не стається. Вони просто перестають існувати. Це люди можуть загинути.

* * *

У пабі «Хутро» часто кажуть, що двері треба тримати зачиненими, щоб «мухам не довелося мерзнути». Говорять там іще й таке: «Так добре знаєшся на хокеї? Ти ж власну сраку не знайдеш, навіть запхавши обидві руки у задні кишені!», «Поговори мені ще про тактику! Тебе за носа водять, як корову по штучному газону!», «То наші захисники покажуть клас у наступному сезоні? Ти ж мені люриш на ногу, а кажеш, що дощ паде!». Але сьогодні ніхто не пересварюється, сьогодні всі мовчазні. І це нестерпно. Рамона наливає віскі в усі склянки, востаннє. П’ятірка дядьків, яким перевалило за сімдесят, стримано піднімають випивку. П’ять порожніх склянок гучно опускаються на барну стійку. Бах. Бах. Бах.

Бах. Бах. Дядьки встають і виходять із пабу, а далі розбрідаються в різні боки. Чи подзвонять вони завтра один одному? А навіщо? Якого чорта їм тепер сваритися, якщо хокейної команди нема?

* * *

Є стільки речей, про які не говорять у малому місті, але для тебе не існує таємниць, якщо тобі дванадцять і ти знаєш, де в інтернеті потрібно шукати інформацію. Лео все прочитав. Зараз він одягнений у светр з довгими рукавами, незважаючи на спеку. Лео каже, що згорів на сонці, але насправді не хоче, щоб хтось побачив подряпини. Він ніяк не припинить роздряпувати себе вночі — під його шкірою розповзається ненависть. Він ніколи не бився, навіть на хокеї: йому здавалося, що, можливо, він подібний на тата і не здатен прийняти насильства. Але тепер він прагне, щоб хтось почав із ним бійку, наїхав на нього, просто дав йому хоч один привід схопити перший-ліпший важкий предмет і розбити комусь обличчя.

«Треба піклуватися про своїх брата чи сестру, — так навчають нас у дитинстві. — Не сваріться! Не бийтеся! Ви повинні піклуватися одне про одного!» Лео і Майя колись мали старшого брата — то, можливо, він зміг би захистити їх. Брата звали Ісак, він помер іще до їхнього народження від такої хвороби, яка заперечувала для Лео можливість віри в існування Бога. До семи років Лео заледве розумів, що Ісак був реальною людиною, а потім він знайшов альбом зі світлинами брата і батьків. Як же вони сміялися на кожній фотографії! Як міцно обіймалися, як безтямно любили! Того дня Ісак, уже бувши на тому світі, дав Лео нестерпно велике знання про життя. Він навчив його, що любові буває недостатньо. Коли тобі сім років, страшно таке дізнатися, та, зрештою, це страшно у будь-якому віці.

Тепер Лео дванадцять, він намагається бути чоловіком. Що б це не означало. Намагається вночі не роздряпувати собі шкіру, намагається плакати тихо, міцно зіщулившись під ковдрою, намагається ненавидіти так, щоб ніхто цього не помічав і не розумів. Намагається вбити думку яка безнастанно гупає йому в скронях. Треба піклуватися про свою сестру а він не зумів.

Він не зміг захистити сестру не зміг захистити сестру не зміг захистити сестру.

Уночі Лео так роздряпав собі живіт і груди, аж на шкірі утворилася довга рана, з якої поволі сочилася кров. Зранку він подивився на себе у дзеркало й подумав, що рана нагадує вогнепровідний шнур, який тягнеться до його серця. Цікаво, чи горить він у нього всередині. І скільки ще часу залишилося.

4

«Через жінок — суцільні проблеми»

Старші покоління називали Бйорнстад і Гед «Ведмедем» і «Биком» відповідно, особливо тоді, коли міста мали зійтися в хокейному матчі. Так було здавна, і ніхто вже й не знає, чи то Гед сам вибрав собі бика як символ на формі, чи бик з’явився на ній після того, як їм дали таке прізвисько. У ті часи в околицях Геда справді водилося багато худоби, тамтешня місцевість відкритіша, тому зайшлим промисловцям було легше будувати фабрики. Людей із Бйорнстада знали як працьовитих робітників, але ліси тут росли щільніше, тож гроші осіли в сусідньому місті, трохи південніше. Старші покоління часто вживали метафору про боротьбу Бика і Ведмедя — так утримується рівновага, і жодному з них не вдається зосередити в себе всю владу. Можливо, у ті часи так воно й було, коли роботи й ресурсів ще вистачало обом містам. Тепер усе складніше, бо люди завжди піддаються ілюзії, вірячи, що насильству притаманна рівновага.

Але насильство ніколи не вдасться контролювати. Попри наше велике бажання.

* * *

Майя сидить удома в Ани. Це їхні останні хвилини тиші та спокою, поки не стане чути сигналів повідомлень, останні миті між втечею Кевіна з міста і пеклом, яке розчахнеться знову. Під час тих трьох тижнів люди, здавалося, забули про існування Майї. Це було чудово. Ще трохи — і цьому настане кінець.

Ана перевіряє, чи замкнена шафа зі зброєю, тоді дістає ключ і пересвідчується, що рушниці, які там зберігаються, не заряджені. Вона обманює Майю, кажучи, що треба їх «почистити». Майя знає, що Ана перевіряє шафу лише тоді, коли її старий знову починає пити. Це певна ознака, що її тато-мисливець перейшов межу з випивкою, — він забуває замкнути шафу або ставить туди заряджену рушницю. Таке сталося лише раз, коли Ана була ще малою, а її мама поїхала геть із міста, проте Анина тривога ніколи так і не відступила.

Майя лежить на підлозі, поклавши гітару на живіт, і вдає, ніби нічого не розуміє. В Ани тяжка ноша — бути дитиною алкоголіка, і цю війну їй доводиться вести самотужки.

— Чуєш, ти, дуркó? — врешті починає Ана.

— Що таке, страшидло? — усміхається Майя.

— Заграй щось, — вимагає в неї Ана.

— Не треба мені наказувати, я тобі не музичний раб, — фиркає Майя.

Ана усміхається. Таку дружбу не виростиш у теплиці — вона розростається самовільно.

— Будь ласка!

— Візьми й навчися сама, лінива віслючко.

— Ну й дурна ти — для чого мені вчитися, якщо в руках у мене рушниця? Ану грай, поки я не стрільнула!

Майя регоче. Коли настало літо, вони пообіцяли одна одній, що жоден чоловік у цьому клятому місті не забере в них їхнього голосного сміху.

— Але не депресняк! — додає Ана.

— Заткнися! Якщо хочеш слухати дебілувату бум-бам-музику, то ввімкни собі на комп’ютері, — пирхає Майя.

Ана закочує очі.

— Агов, у мене в руках РУШНИЦЯ! Якщо почнеш грати свої наркомелодїї, я вистрілю собі в голову, і це буде твоя провина!

Дівчата заходяться сміхом, і Майя грає найвеселіші мелодії, які, на думку Ани, не такі вже й вау-радісні. Але того літа вона погоджується на те, що є.

Їхні веселощі переривають два короткі сигнали з мобільного телефона. А потім іще два, і ще.

* * *

Робота спортивного директора хокейного клубу — це не повний робочий день, а три робочі дні в одному. Петерова дружина Міра, коли вже не здатна стримати роздратування, любить казати: «У тебе два шлюби: один — із хокеєм, а другий — зі мною». Вона не продовжує, що половина шлюбів закінчуються розлученням, у цьому нема потреби.

Щоб зустріч не була аж такою драматичною, політики в конференц-залі розповідають, що «йдеться всього лише про спорт». Найбільша брехня, в якій Петер зумів себе переконати, — що хокей і політика не пов’язані. Це не так, вони завжди залежать одне від одного, але коли політика підіграє нам, ми називаємо це «співпрацею», а якщо підіграє іншим — «корупцією». Петер визирає крізь вікно. Перед будинком міської адміністрації завжди розвіваються прапори, щоб чортяки, які тут працюють, знали, звідки віє вітер.

— Наш регіон… комуна… ми… довелося ухвалити рішення, що будемо подавати заявку на проведення чемпіонату світу з лижних видів спорту. Бйорнстад і Гед працюватимуть разом, — інформує один із політиків.

Він намагається виглядати авторитарним, але це не так легко, якщо одночасно виколупувати з кишені піджака крихти від кексу, які засипалися туди з кутика рота. Усім відомо, що цей політик уже багато років робить спроби фінансувати будівництво конференц-готелю, і чемпіонат світу — це його шанс. Цілком випадково зять саме цього політика працює в асоціації лижних видів спорту, а його дружина керує фірмою, яка організовує полювання, а також «курси виживання» в лісі для багатих підприємців з великих міст, які, вочевидь, не зможуть вижити без мінібару і спа-процедур.

До розмови встряє інший політик:

— Петере, ми мусимо думати про статус нашого міста. Платники податків непокояться. Уся ця негативна увага ЗМІ створила непевну атмосферу.

Той політик говорить так, ніби проблема полягає в непевному становищі. Ніби проблема не в самій ПРОБЛЕМІ. Він наливає Петеру кави. Якийсь інший чоловік, можливо, пожбурив би горнятко в стіну, але Петер не здатен до насильства. Ще бувши гравцем, він навіть на кризі не ліз у бійку. Ці чоловіки тихцем зневажали його за це, але з кожним днем вони приховують свою зневагу все менше.

Їм відомо, що слабкість Петера — у його відданості, у тому, що він почувається боржником перед своїм містом. Тут він здобув усе завдяки хокею, і йому постійно про це нагадують. У роздягальні льодової арени на стіні написані слова: «Кому багато дано, від того багато й очікують».

Ще один політик, який лестить собі, вважаючи себе тим, хто «каже прямо, як є», докидає:

— Бйорнстад утратив команду юніорів, і основна команда теж заледве грає! Усі ваші найкращі гравці і майже всі спонсори перейшли в Гед. Ми мусимо думати про платників податків!

Минулого року в місцевій газеті цьому ж політикові поставили нагальне запитання про плани регіону фінансувати будівництво нової, дорогої льодової арени. Він не вагаючись відповів: «Знаєте, чого хочуть у Бйорнстаді? Ходити на хокей!». Якою б не була позиція, так просто звалювати все на них — на платників податків.

Ті самі гроші опиняться в тих самих кишенях, просто тепер вони змінили місто на Гед. Петер хоче заперечити, але не може. Місцеве фінансування спорту завжди зазнавало махінацій, і не лише у формі чистих «виплат», але й приховано — як «позики» і «дотації». Наприклад, комуна «орендувала» паркувальні місця перед льодовою ареною, попри те що ця земля їй і належала. Або платили за «бронювання льодової арени для доступу всіх охочих», бо ж, звісно, «усі охочі» просто вмирали від бажання покататися на ковзанах щосереди з другої години ночі до п’ятої ранку. Один із членів правління клубу випадково виявився також членом ради директорів управління комунальною нерухомістю, і за його сприяння це управління придбало дорогий «спонсорський пакет» на хокейні матчі, які ніколи так і не відбулися. Петер знав про це. Старе керівництво хокейного клубу завжди було корумпованим, спершу Петер боровся з цим, але врешті мусив прийняти такі «правила гри». У малому місті спорт не виживе без підтримки комуни. Петер не може кричати про «махінації», тому що політики знають те саме, що відомо йому.

Вони збираються розправитися з його клубом. І хочуть просто впевнитися, що він буде сидіти тихо, стуливши рота.

* * *

Накачані вісімнадцятирічні хлопці носять червоні кепки, на яких зображено здибленого бика. Вони займають щоразу більше місця на пляжі, розширюють свої межі, щоб побачити, хто наважиться їх зупинити. Лео безсило ненавидить їх.

Історія змінилася після Кевінового від’їзду з міста, але його колишні друзі швидко пристосувалися до нової правди. Їм просто був потрібен новий лідер, і ним став Вільям Лют, форвард першої ланки, який до того ж мешкав по сусідству з Кевіном. Лют узяв на себе ініціативу і дав їм версію подій, яку всі хотіли чути. Він місяцями слухав своїх батьків, які за кухонним столом торочили: «Це ми стали жертвами, у нас вкрали перемогу в фіналі. Ми би перемогли, якби Кевін грав! Але Петер Андерссон зробив із цього політику! А тоді захотів перекласти вину на НАС за те, що той психопат зґвалтував малу курву, хоча нам НАСРАТИ на це! І все чому? Бо Петер Андерссон завжди нас ненавидів. Усі його слухають лише тому, що він профі з НХЛ, ніби в нього якась довбана моральна перевага, але як ви думаєте: чи забрали б Кевіна перед фіналом, якби це сталося з іншою дівчиною, а не з донькою Петера? Якби зґвалтували когось із наших дівчат — чи відіслав би Петер лягавих до Кевіна саме в день фіналу? Та він лицемір! Кевін став просто приводом, Петер ніколи не хотів, щоб хлопці з Височини були в команді „Бйорнстад-Хокей“, і знаєте чому? Тому що комусь із нас випало народитися в сім’ях з достатком, а Петер Андерссон зі своїм комплексом добропорядності не вважає це чимось прекрасним!».

Ці слова луною розходилися у Вільямовій голові. Кожного сезону його мама, Маґґан Лют, дратується через те, що клуб ставить на передові позиції хлопців з бідних районів, а коли треба оплачувати рахунки, то всі чекають, коли дістануть свої гаманці батьки з Височини. «Коли люди перестануть оплачувати соціальні проекти Петера Андерссона?» — шипіла вона на всі боки, коли стало відомо, що клуб відкриває хокейну школу для дівчаток віком чотирьох-п’яти років.

— Вони хочуть зробити дівчачий клуб! — кричить Вільям на пляжі.

Слова діють, бо вони прості й зрозумілі. Після зґвалтування, в якому був винен Кевін, усі з Лютової команди почуваються так, ніби їх атакують і не розуміють. Тому вони й раді думати, що Петер Андерссон їх ненавидить, бо завжди простіше ненавидіти людину, маючи переконання, ніби це вона перша почала.

* * *

Петер оглядається на тих, хто сидить за столом. Від нього очікують, що він прийме ситуацію «як чоловік», але Петер уже не знає, яким чоловіком бачать його ці політики. Хлопчиком, якого виховав «Бйорнстад-Хокей»? Який двадцять років тому став капітаном і провів уже розвалений сільський клуб аж до другого місця в рейтингу найкращих клубів країни? Чи професіоналом НХЛ, яким Петер став потім? До того, як його вмовили повернутися додому і стати спортивним директором клубу, який стрімко падав на найнижчі місця в дивізіонах і в якому Петер, на подив усім, створив одну з найкращих юніорських команд країни, повернувши велич цьому малому клубу. То ким із цих чоловіків він є?

Чи зараз він просто тато? Бо саме його доньку зґвалтували. І він того ранку в березні поїхав із нею до відділку поліції. Він стояв на стоянці перед льодовою ареною і дивився, як поліція виволокла з автобуса найзірковішого гравця юніорської команди, що вирушала на свій найбільший матч. Петер знав, що думають усі присутні тут чоловіки, що думають усі чоловіки загалом: «Якби це сталося з моєю донькою, я б убив того, хто посмів таке зробити». Не минало й ночі, щоб Петер не прагнув бути саме таким чоловіком. Бути тим, хто здатен до насильства. Зараз він просто бере до рук горнятко з кавою. Тому що бути чоловіком складно завжди, незалежно від віку.

Один із політиків пояснює йому то співчутливим, то поблажливим тоном:

— Петере, ти повинен бути командним гравцем. Ми мусимо брати відповідальність за ВСІХ мешканців нашого регіону. Добра слава про нас — необхідна умова, щоб провести тут лижний чемпіонат. У Геді ми збудуємо нову льодову арену і відкриємо там хокейну гімназію…

Петеру не потрібно слухати далі, він слухав про візію розвитку регіону, брав участь у її написанні. Спершу — льодова арена й хокейна гімназія, потім — торговий центр і кращий доїзд до траси. Конференц-готель і чемпіонат із лижних видів спорту, який транслюватимуть по телебаченню. А що потім? Може, аеропорт? Спорт — це просто спорт, поки хтось, кому до сраки спорт, не захоче отримати від нього вигоду, і тоді спорт перетворюється на фінанси. Хокейний клуб мав порятувати цілий регіон — так і станеться. Просто це буде не Петерів хокейний клуб.

Ще один із політиків, який подумки вже дві години у відпустці, сплескує руками:

— Ну, ми шкодуємо, звісно, через ту… ситуацію. З твоєю донькою.

Так вони тепер кажуть: «твоя донька». Ніколи не вимовляють її імені — «Майя». Бо їм хочеться, щоб він саме так і вважав: якби це була донька не Петера, а когось іншого, то чи дозволив би він зіграти Кевінові у фіналі? Політики вживають слово «ситуація», а найняті місцевою владою піар-консультанти — «скандал». Так, ніби проблема не в тому, що зґвалтували дівчину, а в тому, що про це якось стало відомо загалу. Піарники пояснили політикам, що їм відомо про інші такі містечка, які «опинялися в подібних скандалах, і це негативно вплинуло на їхню репутацію». Тут цього не можна допустити. І найпростіший спосіб поховати скандал — це поховати «Бйорнстад-Хокей».

Тоді можна гордо наголосити на тому, що було «вжито заходів», і показати, що в Геді створюється значно кращий клуб, де «моральність вища і відповідальність більша», при цьому не понісши відповідальності за те, що створюють його ті самі чоловіки, що й завжди.

— Ці кляті журналісти, Петере, вони весь час телефонують. Люди вже нервуються! Міська влада мусить перегорнути сторінку!

Так, ніби журналісти не телефонували Петеровій сім’ї. На дзвінки не відповідав ані він, ні Майя. Вони все правильно зробили, вони стулили рота, але це не має значення. Їхнього мовчання не було достатньо.

* * *

Поки вісімнадцятирічний Вільям Лют ціле літо збирав собі команду в «Гед-Хокей», використовуючи загальну ненависть до Петера Андерссона, в інших кутках комуни велися інші розмови. Батько Вільяма Люта входить до правління гольф-клубу, він грає з директорами банків та політиками і подобається їм не тільки за те, що водиться з багатіями, а й тому, що його знають як чоловіка, який «каже прямо, як є». Для того щоб претендувати на проведення чемпіонату, місцева влада потребувала підтримки підприємців, а вони поставили тверду умову: лише один хокейний клуб, не два. Підприємці кажуть, що мова про «відповідальний підхід у фінансуванні». Наголошуючи на слові «відповідальний».

І тепер, за кілька днів до Мідсоммара, на пляжі одночасно починають дзвонити й вібрувати всі телефони. Спершу западає тиша, а тоді компанія натренованих вісімнадцятилітніх хлопців вибухає голосним, зловтішним ревом. Найголосніше кричить Вільям Лют. Він вилізає на дерево і розвішує пару червоних прапорів «Гед-Хокею»; розвіваючись серед зеленої крони — кольору Бйорнстада, — вони нагадують криваві рани.

Під деревом півколом збирається Лютова команда, передчуваючи бійку. Але вони надто великі, надто сильні, а всі присутні на пляжі ходять до однієї школи, тож ніхто не наважується виступити. Тепер пляж належить Лютові. Територія стає розділеною так, як між людьми діляться усі світи: на тих, хто наші, і на тих, хто ні.

А от підліткам на пляжі, які дивляться на тих хлопців і ненавидять їх, не маючи змоги чимось зарадити, тим, хто на боці «Бйорнстад-Хокею», але ще не в силах виступити проти компанії Вільяма Люта, — от їм тепер доведеться скерувати свій гнів на когось іншого. На того, хто слабший.

* * *

Майя з Аною читають перші анонімні смс-ки, а тоді вимикають телефони. «Це все через тебе», «Якщо клуб зникне, тобі кінець, сука», «Ми і твого кінченого старого дістанемо!». Ана і Майя знають, що зараз відбувається і для кого призначені ця ненависть і погрози. Одні стануть вважати, що у зникненні «Бйорнстад-Хокею» винна Майя, бо їй «варто було стулити рота», інші будуть зловтішно стверджувати, що «для малих курв, які забріхуються, саме так усе й закінчується».

Майя виходить до ванної і блює. Ана сидить на підлозі в коридорі. Вона читала, що групи підтримки для жертв зґвалтування називають себе «ті, хто пережили». Тому що саме це вони роблять щодня — переживають те, що з ними сталося, знову і знову. Ана замислюється, чи є якесь слово для інших людей — тих, хто дозволив такому статися. Люди завжди готові розбити комусь світ, аби тільки не довелося визнавати, що багато з нас несуть на собі якість частинки колективної провини за вчинки одного хлопця. Легше це заперечувати, переконати себе, що все це — «окрема подія». Ана мріє забити Кевіна до смерті за те, що він заподіяв її найкращій подрузі, але ще більше вона мріє розтрощити ціле місто за те, як ці люди поводяться з Майєю тепер.

Ці ідіоти ніколи не скажуть, що «Бйорнстад-Хокей» розвалився через Кевіна, вони далі будуть стверджувати, що це сталося через «скандал». Тому що для них справжня проблема не в тому, що Кевін став ґвалтівником, а в тому, що Майю зґвалтували. Якби Майї не існувало, цього б не сталося. Через жінок — суцільні проблеми, так є в чоловічому світі.

Майя і Ана збирають наплічники, виходять з будинку й рушають у ліс, навіть не знаючи, куди прямують. Їм буде краще будь-де, тільки не тут. Ана залишає рушницю вдома. Про це вона ще пошкодує.

* * *

Лео чекає, коли почне темніти. Сам-один ховається на узліссі, поки пляж не стає порожнім. Тоді прокрадається назад до озера, залазить на дерево й підпалює червоні прапори. Лео знімає відео, як полум’я пожирає літери і як спалахує емблема «Гед-Хокею». А потім анонімно викладає те, що відзняв, в інтернет, звідки, як йому відомо, про це дізнається вся школа.

Люди казатимуть, що того літа у Бйорнстаді з’явилося насильство, але це буде неправдою — насильство в місті вже було. Тому що всі люди взаємозалежні, і цього ми ніколи не можемо по-справжньому пробачити одне одному.

5

«Усередині людини — цілий світ»

Лісом іде молодий хлопець — оголений торс, наплічник, на руці витатуйований ведмідь. В офісі сидить адвокатка, на ній добротний одяг, на столі — сімейні фотографії, щойно їй знову телефонували з фірми, яка займається перевезеннями, і вона не розуміє, в чому річ. У цей час по трасі у «джипі» їде невідома особа, у її бардачку лежить список імен.

У всіх вібрують мобільні телефони. Петер Андерссон ще навіть не вийшов із зустрічі в будинку міської адміністрації, а політики вже пустили новину про те, що «Бйорнстад-Хокей» збанкрутував. Вони вже навчилися від дорогих піар-консультантів, що потрібно «контролювати цю історію».

Молодий хлопець у лісі, адвокатка у своєму офісі та невідома особа у «джипі» візьмуть до рук свої телефони. Ніхто не залишиться осторонь.

* * *

Усередині людини — цілий світ, але в очах інших людей, як правило, ми маємо шанс показати лише один наш лик. Міра Андерссон — адвокатка, яка має дві вищі освіти, закінчила університети у двох країнах, але у Бйорнстаді вона однаково завжди буде просто «дружиною Петера Андерссона». Бувають дні, коли вона ненавидить себе за те, що це для неї аж так ненависно. За те, що їй цього замало — просто бути чиєюсь людиною.

Міра обідає за письмовим столом, обліплена рожевими записками-стікерами з робочими справами і жовтими — зі списками закупів і доручень, які можна перекинути на інших у їхній сім’ї. Біля комп’ютера стоїть фотографія Лео і Майї. Докори сумління від їхніх поглядів могли б розчавити Міру, якби її думки не перервав тупіт у коридорі.

І зараз Міра, попри те що літо стало для неї пеклом, ледве стримує усмішку, бо їй відомо, хто з колег от-от увірветься в кабінет. Частково через те, що це — єдина людина, крім Міри, яка має залежність від роботи й досі сидить в офісі напередодні святкування Мідсоммара, а ще тому, що двері перед нею ніколи не відчиняються просто, а гупають об стіну. Її колега має майже метр дев’яносто зросту і так голосно говорить, ніби вона такого ж розміру завширшки. Міра не знає іншої людини, яка настільки не вміє програвати, а якщо хтось нарікає на роботу, вона має стандартну відповідь: «Стули рота і вистав рахунок!». Зараз колега, як завжди, починає розмову на середині речення, начебто Міра мала нахабство пропустити його початок:

— …і тут я бачу, що піцерія ЗАЧИНЕНА, Міро! «Зачинено на час ВІДПУСТКИ». Доганяєш? Та що це за люди, які беруть відпустку на роботі в ПІЦЕРІЇ? Це ж установи, які повинні належати до тих, що виконують соціально необхідну функцію, як-от… поліклініки, і… пожежна служба, і… взуттєві крамниці! До того ж я збиралася переспати з цим чуваком на касі, у нього весь час такий сумний вигляд, а найсумніші завжди найкращі в ліжку! Що ти їси? Ще щось залишилося?

Міра зітхає, ніби збирається задмухнути свічки на останньому в своєму житті іменинному торті. Піднімає пластиковий контейнер зі своїм перекусом. Колега видає такий звук, ніби зараз блюватиме.

— Усе доспіле, — каже Міра.

— Це ЩО таке? — стогне колега.

Міра вибухає сміхом. Без особливої причини, і саме тому це так чудово — кілька секунд чогось настільки звичного. Колега має харчові звички, як у підлітка, вона ніколи не запитає: «Що у вас тут смачного?», а просто: «Де найбільші порції?». Вона читає меню так, ніби це оголошення війни. Міра підбадьорливо махає виделкою:

— Оце називають «салат», як бачиш. Ніби м’ясо, але не треба нікого вбивати. Ось, покуштуй!

Колега відхиляється.

— Ніколи в житті, смердить так, ніби ти його витягла з дупи небіжчика.

— Ну ПЕРЕСТАНЬ! — гидливо видихає Міра.

— Що таке? — дивується колега.

— Ти як мала дитина!

— Це ТИ буваєш як мала дитина! Стули рота і вистав рахунок! — бурмоче колега і гепається в крісло, ніби падає з висоти стелі.

Міра хоче щось відповісти, але їй перешкоджає дзвінок. Вона думає, що це Петер, проте на іншому кінці чийсь голос бадьоро запитує:

— Міра Андерссон? Я телефоную з «Джейсоне, транспортні перевезення», ми отримали замовлення на ваше ім’я, п’ятдесят нових коробок для переїзду, можна залишити їх у вашому саду?

Останніх слів Міра вже не чує. Вона бачить, як колега відкриває ноутбук і, прочитавши щось, стає аж біла, а вже наступної миті дзенькає Мірин телефон.

* * *

Петер підводиться зі стільця. Більшість політиків з протилежного боку стола не принижують його потисками руки і просто виходять. Але один із них затримується і з удаваною великодушністю висловлює свою думку:

— Петере, це було неймовірно — те, що вам із командою юніорів вдалося зробити минулої весни. Ну справді, це ж нечувано — щоб наші хлопці з цього малого містечка кинули виклик таким силачам. Якби ж вони… перемогли. Тоді б ми, можливо… ну, сам знаєш.

Петер знає. Занадто добре знає. У спорті, де казкам про Попелюшку загрожує вимирання, де хокейні гімназії великих клубів порохотягом висмоктують таланти з клубів малих, «Бйорнстад» зробив усе можливе, щоб продовжувати боротьбу за своє рідне місто. Вони здолали весь шлях, аж до фіналу, але у фіналі грали без своєї найбільшої зірки. І вони перемогли… майже перемогли. Але цього недостатньо.

Бйорнстад — хокейне місто, людей тут виховують за правилом «табло ніколи не обманює». Ти або кращий, або — як усі решта, а кращі не шукають собі виправдань, вони шукають способу здобути перемогу. Всіма доступними засобами, будь-якою ціною. Ми говоримо про «психологію переможця», бо переможцю притаманне щось таке, чого бракує іншим, якась особливість мозку, яку приймають як належне, бо ця людина народилася, щоб стати героєм. Коли в останні секунди вирішується результат матчу, переможець стукає ключкою по кризі й кричить своїм товаришам, щоб дали йому пас, переможець не просить шайбу, а вимагає її. Коли тисячі людей на трибуні, зірвавшись на ноги, ричать, коли інші гравці втрачають упевненість і задкують, переможець робить крок уперед. Ось про яку психологію переможця ми говоримо. Усі мріють стати найкращими, опинитися серед тих, хто забиває останній гол в останню, вирішальну мить сезону, але як же мало з нас можуть таки наважитися схопити цей шанс, коли на карту поставлено… усе. Ось цим і вирізняється переможець.

Років двадцять тому основна команда Бйорнстада могла стати найкращою в країні. Весь сезон тутешні мешканці повторювали одне й те саме: «Бйорнстад проти всіх!». Журналісти з великих міст викреслили їхній клуб зі списків, високооплачувані гравці з команди-суперника недооцінювали місцевих, але у Бйорнстаді з ними щось сталося: коли автобус кілометр за кілометром їхав крізь ліси, коли гравці-суперники зайшли до обшарпаної будівлі й опинилися перед трибунами, які перетворилися на зелені стіни, що зусібіч зустріли їх риком, — тоді ці гіганти затремтіли. Того сезону льодова арена стала замком, туди зійшлося все місто, і коли грала їхня команда, за її спиною стояли всі тутешні мешканці. Ну й чорт з ними, тими грошима великих клубів, — насправді хокей існував саме тут. «Бйорнстад проти всіх».

Але фінальний матч грали на арені суперника, у столиці. На останніх секундах шайба була в Петера Андерссона. Далеко звідтіль стояло посеред лісу містечко, життя або загибель якого залежали від його ключки, — ціле містечко, а що тоді було казати про становище самого спортивного клубу? У хокеї прогалина між елітою та всіма іншими є просто астрономічною, бо тим, хто вибирається на вершечок системи ліг, дістаються всі гроші від телетрансляцій і спонсори-мільйонери, а ті, хто внизу, мусять засвоїти, що «завжди перемагає найкраща команда». Тож коли шайба опинилася у Петера, йшлося про щось більше за очко, більше за гру — для малого міста це був шанс повалити гіганта. Яка ж неймовірна історія відбувалася! Лише цього вечора, після всього лайна, якого зазнали мешканці міста серед глухих лісів, Бйорнстад мав змогу відчути, що ось тепер настав його час. Реальністю ставала саме та казка, завдяки якій усі обожнюють спорт, — казка про те, що НЕ ЗАВЖДИ перемагають найбільші й найбагатші.

Петер ударив по шайбі. І не влучив. Місто затамувало подих, а потім не змогло дихати. Пролунав фінальний свисток, суперники перемогли, на наступний сезон «Бйорнстад» вилетів із вищої ліги і вже не зумів туди повернутися.

Петер перейшов до НХЛ, став професійним гравцем, але отримав травму. Про власну кар’єру можна було хіба мріяти. Потім він повернувся додому і всупереч усім перешкодам створив команду юніорів, яка стала найкращою в країні. Майже найкращою.

Політик, виходячи крізь двері, знизує плечима:

— Петере, виграш усьому зарадить.

Він міг так само сказати те, про що думає: «З тебе, Петере, переможець ніякий. Переможці перемагають. По цьому ми їх і розпізнаємо». Переможець забиває останню шайбу. Переможець не плутає те, що відбувається поза льодом, з тим, що відбувається на арені. Переможець не просить поліцію витягнути з автобуса найбільшу зірку команди саме перед дорогою на найголовніший матч. Переможець знає: у цих краях виграш усьому зарадить, а з другого місця нічого не отримаєш.

Політик знічев’я плескає Петера по плечу.

— Послухай, Петере, а може, ти сприйматимеш усе, що сталося, як нагоду? Як шанс випробувати свої сили на іншій роботі? Можна провести більше часу з сім’єю!

Петерові кортить послати його під три чорти, але він лише мовчки виходить з будинку міської адміністрації. Завертає за ріг, зупиняється під сходами і згинається над клумбою. Переконавшись, що ніхто з тих паскуд його не побачить, Петер блює.

У нього дзвонить телефон. Це Міра. Петер розуміє, що чутки вже поширилися, але не має сили відповісти на дзвінок. Не хоче чути розчарування в голосі своєї дружини і боїться, що в його голосі їй вчується плач. Міра телефонує знову і знову, аж поки Петер не вимикає мобільний. Проблема в тім, що все своє життя Петер віддавав хокейному клубу, і тепер, чорт би їх ухопив, він уявлення не має, ким є без цього клубу. Петер сідає в авто і рушає, так міцно вчепившись за кермо, аж із задирок біля нігтів тече кров.

* * *

У «джипі» сидить невідома особа, мовчки стежить за дорогою з-за сонячних окулярів, чогось вичікуючи, міцно затягується сигарою і видихає крізь опущене вікно цівки диму. «Джип» припаркований у затінку під кількома деревами, авто достатньо іржаве й непримітне, щоб ніхто не звертав на нього уваги. У бардачку лежить список імен, з самого початку написано «Петер Андерссон». Коли Петер сідає у своє авто, невідома особа рушає за ним.

6

«Якщо війни нема, вони її починають»

Вісімнадцятирічний чоловік посеред лісу знімає наплічник, кидає його на траву й вилізає на дерево. Від літнього сонця його довге волосся посвітлішало, а шкіра навколо татуювання з ведмедем стала темніша. Його звати Беньямін, але так його кличуть лише мама і сестри, а для всіх інших він Беньї. Таке ім’я рідко буває свідченням дитинства з добрим вихованням, і ще від дитячого садка про цього хлопчика говорили, що він закінчить або у в’язниці, або на цвинтарі. Хокей його врятував і водночас став для нього вироком, бо тільки на арені всі найгірші риси характеру Беньї викликали захоплення. Кевін був зіркою, а Беньї — захисником. Вони були ніби брати. Місто обожнювало руки Кевіна і боготворило кулаки Беньї, і коли у Бйорнстаді переповідають старий жарт: «Я пішов подивитися на бійку, а раптом виявилося, що це хокейний матч», — це про Беньї.

Місто було приголомшене, коли Кевіна звинуватили у зґвалтуванні, але заледве не таким самим шоком виявилася новина, що Беньї став на бік Майї Андерссон, виступивши проти названого брата. Він залишився у Бйорнстаді, хоча міг би перейти в «Гед-Хокей». Беньї Овіч вчинив правильно. Але задля чого? Тепер йому шквалом приходять знущальні смс-ки від анонімних відправників, щоб повідомити, що клуб загинув. Він зробив неправильний вибір. Тепер у нього нічого нема. Кілька місяців тому він грав пліч-о-пліч зі своїм найкращим другом в одній із найкращих команд країни. А зараз сидить сам на дереві, обкурюється і збирається довести правоту всіх, хто й не сумнівався, що «рано чи пізно цей хлопець завдасть кривди або собі, або комусь іншому».

* * *

Цього літа, дивлячись на фотографії Петера, Майї і Лео на своєму робочому столі, Міра Андерссон щоразу відчувала бездонний сором від того, що тут, на роботі, простіше уявити собі, ніби вони — нормальна сім’я. Ніби вони вчотирьох не вигоріли дотла, ніби їхній будинок не завмер у мовчанці, бо не залишилося жодних слів.

Майя попросила більше не говорити про зґвалтування. Це було на початку літа, вони всі саме сиділи за кухонним столом, і Майя без жодного драматизму сказала: «Мені треба рухатися далі». Петер і Міра спробували усміхнутися й кивнути, але натомість потупили погляди в паркет. Ми мусимо бути підтримкою одне одному, не можна вчепитися за власну доньку і кричати, що НАМ потрібно говорити і проговорювати те, що сталося, і що страшно насамперед батькам, це вони такі самотні, такі… егоїстичні. Хіба ж не так? Вони егоїсти.

Міра знає, що люди не розуміють, звідки вона бере сили, щоб працювати, а Петер — щоб займатися хокейними справами, але правда в тім, що інколи тільки на це в них і вистачає сил. Коли все в нашому житті руйнується, ми кидаємося до того, що можемо контролювати, у те єдине місце, де ще маємо відчуття певності в тому, чим займаємося. Усе інше завдає великого болю. Тому ми продовжуємо ходити на роботу, ховаємося в ній, ніби альпініст, який заривається у снігові кучугури, коли насувається заметіль.

Міра не наївна, але вона є мамою для своїх дітей і намагається зрозуміти, як із цього вибратися. Кевін поїхав з міста, а Майя, за словами психолога, робила успіхи в опрацюванні травми, тож, можливо, ще все може бути… в порядку. Так Міра переконувала саму себе. Петер зустрінеться з місцевими політиками, клуб отримає такі потрібні йому кошти… усе налагодиться.

Та ось вона, заледве відвівши слухавку від вуха, завершує розмову з фірмою, яка займається перевезеннями і якій хтось замовив на Мірине ім’я коробки для переїзду. Читає смс-ку, яку щойно отримала. Це від якогось журналіста: «Ми намагаємося сконтактувати з вашим чоловіком Петером, нам потрібен коментар щодо банкрутства клубу „Бйорнстад-Хокей“». Наступна смс-ка від сусідки: «Ви збираєтеся переїжджати?!». До повідомлення додано скріншот із сайту маклерської агенції: хтось виставив будинок сім’ї Андерссон на продаж. Фотографії зроблені зовсім недавно. Хтось побував у їхньому саду сьогодні вранці.

Міра телефонує Петеру, але він не відповідає. Вона розуміє, що тепер почнеться, бо якщо хокейний клуб припинив існування, то неважливо, хто насправді в цьому винен, у цьому місті є люди, які вже почали шукати цапа-відбувайла. Це Петер у всьому винен. Це Майя винна. Спортивний директор. Курва.

Міра знову телефонує Петеру. Знову. І знову. На останній спробі вже не чути гудків. Колезі доводиться позадкувати, коли Міра починає товкти кулаком по всьому, що є в неї на столі, вона відчуває, як похрускують пальці, але не припиняє ударів такої сили, ніби в ній умістився гнів сотень жінок:

БАХ. БАХ. БАХ-БАХ-БАХ.

* * *

Беньї скоцюрблюється, цівкою випускає через ніздрі дим. Йому доводилось чути, як інші казали, що наркотики піднімають їх у небо, але Беньї має відчуття моря: він не летить, а пливе. Наркотики тримають його на поверхні, він не мусить борсатися, а в житті весь час має враження, ніби ледь утримується, щоб не піти на дно.

Малим Беньї любив літо, тому що в цю пору року можна сховатися у кроні дерев — так, щоб не було видно з землі. Він завжди мав багато причин ховатися, як той, хто не схожий на інших у роздягальні, де всі вчаться бути одним цілим, кланом, командою — щоб разом перемагати. Тож Беньї став тим, кого потребувала команда, — Дикуном. Він викликав такий страх, що на одному матчі, коли він отримав травму і тренер таки відправив його сидіти на лаві, суперники все одно не наважувалися зачепити Кевіна, хоч Беньї тоді й не грав більше ні хвилини.

Частину своєї жорсткості Беньї натренував самотужки: він так видряпувався на дерево, що тренер, сміючись, називав його «напівтанком, напівмавпою», а коли рубав дрова у сестри в собачому притулку, то потім іще боксував з оберемком тих дров, щоб кулаки стали твердішими. Але частина жорсткості просто існувала всередині Беньї, її неможливо було вживити або вивести, і через це він ставав непередбачуваним. Однієї зими, коли Беньї ще був малим, кілька хлопців з команди прозвали його «санчатником», тому що батьки не підкидали його машиною на тренування, а він сам приїжджав на велосипеді, причепивши до нього санчата зі спортивною сумкою. Прізвисько протрималося кілька місяців, аж поки один із тих хлопців не перегнув палицю, після чого Беньї зайшов у роздягальню, тримаючи в руках санчата, і вибив йому два зуба. Відтоді Беньї нечасто придумували прізвиська.

Зараз Беньї непорушно сидить на дереві, але всередині нього — суцільний хаос. Коли в дитинстві ми знаходимо собі найкращого друга, це нагадує першу закоханість. Ми хочемо щосекунди бути разом із другом, а коли розлучаємося, нам здається, ніби нас ампутували одне від одного. Кевін і Беньї виросли в настільки різних частинах міста, що їх можна було б віднести до різних видів, але лід став їхнім танцмайданчиком. У Кевіна була геніальність, у Беньї — насилля. Мине ціле десятиліття, поки всім стане зрозуміло, що трохи геніальності мав і Беньї, а в Кевінові насилля було значно більше.

Що можна пробачити своєму найкращому другові? Як таке можна знати наперед? Однієї весняної ночі Кевін стояв у лісі, недалеко звідси, тремтів і просив у Беньї пробачення. Беньї відвернувся й покинув свого друга. Після цього вони вже ніколи не розмовляли.

Того ранку три тижні тому, коли Кевін поїхав із міста, Беньї сидів на цьому ж дереві, що й зараз. Гупаючи потилицею об стовбур, щоразу сильніше й сильніше. Бах. Бах. Бах. Він леткий від наркотиків і важкий від ненависті, йому чутно чиїсь голоси, і він навіть не певен, чи це йому не здається. Але голоси чути знову, вони наближаються, і він уже бачить їх поміж деревами. Його м’язи напружуються.

Зараз він завдасть комусь кривди.

* * *

Якщо хочете зрозуміти, чому люди жертвують усім заради любові, почніть із запитання: як вони полюбили? Іноді для того, щоб щось полюбити, від вас майже нічого не вимагається. Потрібен лише час. Насправді всі дорослі знають, що хокей — це не всерйоз, просто вигадана гра, але в п’ятирічному віці твоє серце ще зовсім невелике. Тому треба любити всім серцем.

Мама Петера Андерссона хворіла, а старий міг до такої міри напитися, що кричав, ніби його малий не мав вух, і лупцював його, ніби вони чужі одне одному. Поки Петер виростав, у його голові роїлися голоси, які нашіптували, що він ні на що не здатний, і замовкли вони лише тоді, коли він уперше став на ковзани. Те, що Петер відшукав у хокейній школі, ніхто не може просто дати хлопчикові та й відібрати безкарно теж не може. Було літо, льодова арена в цей час закрита, але п’ятирічний Петер почимчикував додому до тренера основної команди клубу й постукав у двері.

— Коли почнеться хокей? — вимогливим тоном запитав він.

— Восени, — усміхнувся тренер основної команди Суне, який уже тоді був старим чоловіком із таким круглим животом, що міг вести розмову, заокруглюючи аргументи.

— А довго чекати? — запитав п’ятирічка.

— До… осені? — буркнув тренер.

— Я не вмію рахувати час, — сказав хлопчик.

— Та ще… кілька місяців, — пробурмотів тренер.

— Можна я тут зачекаю? — запитав п’ятирічка.

— До ОСЕНІ? — вигукнув тренер.

— А це довго? — запитав п’ятирічка.

То був початок дружби на все життя.

Суне ніколи не запитував про синці, а п’ятирічний хлопець ніколи про них не розказував, але кожен отриманий вдома удар проступав у його очах, коли він уперше вчився бити по шайбі в малому садку тренера. Тренер знав, що хокей не здатен змінити життя дитини, зате може запропонувати інше життя. Шлях назовні і вгору.

Суне пояснив Петеру, чим є клуб. Клуб ні в чому не звинувачують, нічого від нього не вимагають. «Тому що клуб — це ми, Петере, „Бйорнстад-Хокей“ — це ти і я. Усе, що в ньому є найкращого і найгіршого, розкриє наші найкращі й найгірші сторони». Петер багато чого навчився від Суне: що треба вміти вистояти як після перемоги, так і після поразки, і що найздібніші гравці мають обов’язок підтягувати за собою гірших, бо «від того, кому багато дано, багато й очікують».

Того першого вечора Суне провів п’ятирічного хлопчика додому. За кількасот метрів до будинку вони зупинилися, і тренер сказав, що завтра можна продовжити кидати шайбу, якщо хлопець прийде до нього.

— Обіцяєте? — запитав малий.

Суне подав йому руку й відповів:

— Обіцяю. А обіцянок треба дотримуватись, правда ж?

Хлопчик потис простягнуту руку й кивнув. Тоді старий чоловік сів разом із малим на лавку й навчив його визначати час за годинником, щоб той міг порахувати, скільки хвилин залишилося до завтра.

Іноді для того, щоб щось полюбити, майже нічого не потрібно, лише час. Малому Петеру Андерссону щоночі рік за роком снилося одне й те саме — звук від шайби, яка відлітає від ключки і влітає у стіну будинка:

Бах.

* * *

Мама Беньї Овіча майже не говорить із сином про його тата, але в ті кілька разів, коли була ця розмова, вона заплющувала очі й шепотіла: «Просто бувають такі люди. Якщо війни нема, вони самі її починають».

Беньї чув, що він схожий на свого старого, але не знав, як саме. Може, вони подібні внутрішньо, а не зовні. Беньї знає, що в тата щось боліло, і одного разу заболіло так сильно, що він не витримав. Тутешні мисливці ніколи не вимовляють слова «самогубство», вони кажуть лише, що «Алан узяв рушницю й пішов у ліс». Беньї завжди цікавило, чи тато планував це зробити довгий час, чи це просто сталося зненацька. Те саме спадає йому на думку, коли він бачить у новинах фото самотніх чоловіків, які вчинили якийсь страшний злочин: чому саме того дня? Чому ти, а не хтось інший? Ти зробив свій вибір чи просто зірвався?

Беньї знає, що смуток і гнів можуть перепрограмувати мозок, як хімія або наркотики. Можливо, у чиїхось головах є вибухівка з виставленим таймером, яка тільки й чекає, коли зірвуть запобіжник. Може, його мама має рацію: бувають люди, які самі починають війну.

Сидячи на дереві, Беньї бачить, як лісом ідуть Майя і Ана. Він так і не зможе відповісти, що відбулося всередині нього тієї миті, у ньому просто прокинувся інстинкт. Щось вимкнулося, а щось інше почало рухатися. Беньї злізає вниз, забирає з трави наплічник, щось звідти дістає і з цим у руці рушає в гущу дерев.

Услід за дівчатами.

* * *

Майя з Аною простують лісом без будь-якої мети і що більше заходять углиб, то повільніше йдуть. Вони не розмовляють, бо їм і так відомо, що вони можуть сказати одна одній. Дівчата завжди знали, що у Бйорнстаді непросто дорослішати, якщо ти не така, як усі, але найпаскудніша штука дорослішання полягає в усвідомленні, що це, напевно, стосується не лише цього міста. Покидьки бувають усюди.

Ці юні дівчата ніколи не мали багато спільного: принцеса і дитя природи, музикантка і мисливиця. Вони вперше зустрілися ще дітьми, того дня, коли Ана витягнула Майю з ополонки. Майя тоді щойно переїхала в Бйорнстад, а Ана ніколи не мала подруги, тож вони врятували одна одній життя. Ана завжди дратувалася через Майю, бо в лісі та не вміла тихо ходити — вона пересувалася по ньому, як лось на підборах. Майя часто пирхала у відповідь, що Ана тому така лісова істота, бо її мама зраджувала татові з білкою.

Майя припинила так жартувати, коли Анина мама поїхала звідси. Ана у відповідь перестала дражнити Майю через її інтернет-залежність. Кілька років вони були рівнею одна одній, але підлітковий вік завжди змінює баланс сил у дівчачій дружбі. У старших класах Анині знання про те, як виживати в лісі, вже не мали ніякої цінності, натомість Майя знала, як виживати в коридорах школи. А от цього літа дівчата вже ніде не почувалися в безпеці.

Ана рухається попереду, Майя іде за нею, не зводячи погляду з Аниного волосся. Вона часто думає, що Ана — найсильніша і водночас найслабша людина з усіх, кого вона знає. Анин тато знову п’є, і ніхто в цьому не винен, просто так буває. Майя хотіла б забрати цей біль від Ани, але такі ж мізерні шанси в Ани забрати з життя Майї зґвалтування. Вони падають у різні провалля. Майю мучать кошмарні сни, а в Ани свої причини ніяк не могти заснути. Вона лягає спати біля своїх собак тими вечорами, коли тато пізно приходить додому і п’яний лютує на кухні, ніби якесь величезне чудовисько, створене з суму й невимовлених слів. Тоді собаки лягають захисним колом біля Ани, хоча вона цього не просить. Її кохані звірі. Анин тато ніколи, ані на мить, не піднімав руки на свою доньку. Але вона однаково боїться, коли він п’яний. Чоловіки не знають своєї ваги, не розуміють фізичного страху, який можуть вселити, коли всього лише ввалюються крізь двері. Вони нагадують ураган, що бушує молодим лісом; випивши, вони ледве встають з-за столу на кухні й перевалюються з кімнати в кімнату, навіть не розуміючи, на що наступають. Зранку вони нічого не пам’ятають, порожні пляшки вже зібрано, склянки тихцем вимито, у будинку тихо. Ніхто нічого не каже. Вони ніколи не побачать того спустошення, яке залишають у власних дітях.

Ана зупиняється та обертається, Майя зиркає на неї й ледь усміхається. «Бляха, як же я люблю тебе, дурепко», — думає собі Майя, і Ані відомі ці думки. Тому вона запитує:

— Якщо тобі доведеться зробити собі операцію, то що вибереш — свиняче рило чи свинячу дупу?

Майя регоче. Вони ще малими придумали собі таку гру. «Або-або».

— Зроблю рило. З хвостом на дупі незручно сидіти, коли буду грати на гітарі.

— Яка ж ти хвора на голову!

— То це Я хвора на голову? Ти взагалі ЧУЄШ, що патякаєш?

Ана пирхає. Ковзає поглядом між деревами.

— Окей, тоді таке: бути нещасною і прожити сто років чи бути щасливою один-єдиний рік, а потім померти?

Майя мовчки замислюється. Відповісти вона так і не встигає. Стрепенувшись, бачить, що Ана вже встигла роззирнутися і тепер не спускає погляду з дерев. Ана мала б зауважити це раніше, але вона звикла сама вистежувати й полювати, а не бути тією, кого вистежують.

Під немалою вагою чийогось тіла з хрускотом ламається сухий хмиз. Дівчата зайшли далеко від міста, це місце може бути небезпечним, тут водяться звірі.

Але ті гілки хрускали не під звіром.

* * *

Коли Петер приходить на льодову арену Бйорнстада, там усе зачинено, панує темрява. Він не вмикає світла, йому й так відомо, де саме на стінах почеплені пожовклі аркуші. Малі слова, написані твердою рукою: «Спершу — команда, потім — ти». А далі: «Ми відступаємо лише тоді, коли беремо розгін». Над цим: «Мрій — Бийся — Перемагай!». І найближче до дверей — написане його почерком: «Ми підводимось, коли перемагаємо, ми підводимось, коли програємо. Ми підводимось попри все».

Люди, які мислять логічно, можливо, подумають, що такі записки просто сміховинні, але у спорті найкращим стаєш не завдяки логіці — треба бути мрійником. Коли Петер ходив до початкової школи, вчитель запитав, ким учні хочуть стати, коли виростуть. Петер сказав: «Профі в НХЛ». Він досі пам’ятає, як насмішкувато реготав клас, і віддав усе своє життя, щоб довести їм, як вони помилялися. Люди, які мислять логічно, розуміють, що неможливо, щоб малий хлопець із малого Бйорнстада почав грати з найкращими хокеїстами світу, але для мрійника все працює інакше.

Проблема в тому, що цей процес ніколи не закінчується, й остаточно довести щось іншим неможливо, бо ті, хто насміхаються, просто посувають межі. У роздягальні на стіні висить годинник, який зупинився, і нікому не спаде на думку поміняти батарейку. Для того, аби полюбити, потрібен лише час, а щоб убити любов, треба навіть менше — достатньо й миті. Спорт є нещадним, яскраві зірки відходять у минуле за ті десять секунд шляху між льодовою ареною й роздягальнею, а клуб, який проіснував понад пів століття, за кілька хвилин у будинку міської адміністрації засуджують до зникнення. Петер думає собі, чи тепер вони знесуть льодову арену й збудують конференц-готель або якесь інше паскудство, про яке мріють ті, у кого влада і гроші. Вони не здатні любити, вони можуть лише володіти. Для них усе, що тут зведено, є просто стінами й дахом.

Петер піднімається трибунами, зупиняється у вузькому коридорі перед своїм кабінетом на верхньому поверсі. Скільки років його життя минули в цій будівлі? Яка тепер їм ціна? На стіні в рамках висять фотографії — важливі моменти з життя клубу: заснування 1951-го року, потім — легендарний сезон двадцять років тому, коли основна команда стала майже найкращою в країні, а далі — команда юніорів, яка минулої весни здобула срібло. На багатьох знімках видно Петера.

У пориві люті Петер змітає всі фотографії. Розбігається від кінця коридору й зриває з цвяхів кожну рамку. Уламки скла дощем падають на підлогу, але Петер уже прямує до виходу. Ніде на льодовій арені навіть не спалахує лампочка, коли він гримає вхідними дверима.

* * *

Невідома особа сидить у темряві на трибунах і дивиться, як Петер залишає арену. Поки він заводить автомобіль на стоянці, невідома особа піднімається до його кабінету й оглядає розгардіяш. Роздивляється під осколками старі Петерові знімки, а також новіші фото команди юніорів. Там майже на кожному знімку видно двох гравців. Невідома особа черевиком відкидає скло і схиляється над давнішим фото двох хлопців — ще задовго до того, як вони стали найбільшими зірками у цьому місті. Вручення нагороди, їм на вигляд років одинадцять-дванадцять, вони по-братськи обіймають один одного, на їхніх футболках — номери і прізвища: «9 ЕРДАЛЬ» і «16 ОВІЧ».

Найкращі друзі, спорт, який вони обожнювали, і команда, якій віддали свої життя. На що здатний молодий хлопець, якщо забрати у нього все це й одразу? Невідома особа старанно обводить у своєму записнику ім’я «Беньямін Овіч», а тоді спускається трибунами й виходить з арени. Закурює ще одну сигару. На вулиці тепло й безвітряно, але невідома особа затуляє долонею вогник так, ніби сюди наближається буря.

* * *

В Ани і Майї серце вистрибує з грудей, коли вони обертаються і бачать, як поміж деревами до них наближається Беньї. Ще донедавна він був хлопцем, який обожнював свою хокейну команду і найкращого друга, а тепер став дорослим чоловіком з очима, в яких тонуть зіниці. Одна рука Беньї стиснута в кулак, в іншій він тримає молоток.

Запитайте будь-кого у Бйорнстаді, і кожен вам скаже, що цей хлопець завжди був схожий на вибухівку.

7

«Спершу треба пообідати»

У Геді здавна побутує приказка: «Скажи незнайомій людині, що ненавидиш Бйорнстад, і матимеш друга на все життя». Найменшим дітям у Геді відомо, що добра гра команди «Гед-Хокей», звісно, важлива, але ще важливіше, щоб для Бйорнстада все полетіло до дідьчої матері. Звичайно, це напівжартома. З трибун уболівальники кричать, що «ненавидять» і «позабивають» одне одного, але ж це не всерйоз. Поки раптом так не стається.

Якщо замислитися над тим, як почалося насильство між цими двома містами, більшість із нас уже не пам’ятатиме, що було спочатку — відео підпалених прапорів, яке зняв і опублікував в інтернеті дванадцятирічний Лео Андерссон, чи інше відео, яке майже одночасно завантажив хтось із Геда. Бо ніщо не поширюється швидше, ніж хороша історія, а той, хто виріс у Геді, вболіваючи за червону команду й ненавидячи зелену, не стримує зловтіхи, коли муніципалітет, гроші і влада переходять на його бік.

Отож, один уболівальник клубу в Геді зупиняє місцевого політика дорогою додому з роботи і, записуючи на камеру, запитує: «Але ж скажіть: що тепер робити у Бйорнстаді всім тим, хто любить хокей?». Політик — а ним виявилася знервована жінка середнього віку — мабуть, сама не розуміє, що каже. Або, навпаки, все добре розуміє. Тому що вона відповідає: «Але ж вони можуть почати вболівати за Гед?».

Уночі політикиня прокидається від якогось гуркоту. А зранку, вийшовши з будинку, бачить сокиру, що стримить із капота її автомобіля.

Дорогою до автобусної зупинки жінка минає автомобіль, у якому сидять двоє чоловіків у чорних куртках. Їм не потрібно підводити на неї погляд. Вона й так розуміє, що за нею спостерігають.

* * *

Паб «Хутро» стоїть там, де завжди стояв, — посеред Бйорнстада. Цей паб із тих, де краще пахне, якщо всередині дозволено курити. У власниці пабу, Рамони, обличчя чимось нагадує долівчані дошки. Її лице пооране життям, ніби підлога стільцями, що їх весь час совають туди-сюди, а через куріння сигарет їй дали прізвисько «Мама Мальборо» — це придумали молоді хлопці, для яких «Хутро» стало другим домом, а часом і першим. Рамона вже перейшла в пенсійний вік, але той, хто цінує форму свого носа, ніколи не скаже про це вголос. Рамона саме наливає у високу склянку «пізній сніданок», коли до пабу заходить невідома особа. Рамона здивовано піднімає брову.

— Слухаю?

Невідома особа не розуміє її і роззирається у порожньому приміщенні.

— Що, перепрошую?

— Вам чимось допомогти? — запитує Рамона обвинувачувальним тоном.

У невідомої особи скуйовджене волосся, з одягу — спортивна куртка, джинси і теплі шкарпетки, а масивні черевики такі, як то буває в людей, що сприймають плюсову температуру за неприродне явище.

— Це ж бар, чи як?

Рамонині губи вичікувально вигинаються.

— Та наче.

— А хіба це несподіванка, якщо до бару заходить відвідувач?

— Залежить від відвідувача.

Невідома особа начебто визнає, що спостереження правильне.

— У мене є кілька запитань.

— Ви, здається, опинилися не в тому місті.

Позаду невідомої особи відчиняються двері. До пабу заходять двоє молодих хлопців.

У чорних куртках.

* * *

Ана і Майя відчувають, як їм гупає у скронях. Вони не вважали Беньї ворогом, він був одним із небагатьох, хто залишився у Бйорнстаді, коли Кевін разом з іншими гравцями перейшли в «Гед-Хокей». Але дівчатам добре відома принаймні одна річ — відданість у цих краях може змінитися за секунду, і їм ніколи не варто мати певність, що чоловікові не спаде на думку їх скривдити.

Але Беньї зупиняється за кілька метрів від них, молоток повільно погойдується в його руці. Здається, він вичікує. Беньї завжди був підкачаним, але це літо додало його тілу ще щось, якусь ауру жорстокості. Ана не взяла з собою рушниці й тепер шкодує. Вона бачила, як Беньї грає в хокей, і знає, що найкращим і найнебезпечнішим він був завдяки своїй непередбачуваності. В який момент цей хлопець зірветься і завдасть нищівного удару — цього ніхто не міг сказати заздалегідь.

Зараз його торс майже не рухається. Врешті-решт Беньї починає говорити, слова звучать тихо й уривчасто — через те, що його голосові зв’язки тижнями не були в роботі. Він жбурляє молоток, який із глухим гупанням падає під ноги Ані, і каже:

— Це вам знадобиться. У мене дещо є. Для вас.

Лише через якийсь час дівчата розуміють, що Беньї взяв із собою молоток, бо знав, що Ана і Майя наважаться піти за ним лише озброєними. Який неосяжний сум повинна відчувати людина, якщо знає, що в очах інших виглядає таким звіром.

* * *

Чоловіки в чорних куртках зупиняються біля дверей, вони звикли, що їхньої присутності достатньо для того, щоб незнайомці раптом згадали, що в них заплановане прання, або що їм треба здавати кров у поліклініці, до якої їхати п’ятсот-шістсот кілометрів. За наступні місяці невідома особа дізнається, що про завсідників «Хутра» існує багато історій, але в того, хто візьметься їх переповідати, затерпне язик. Ці хлопці не мають ані символіки, ані сайту, а в день гри у Бйорнстаді їх не вдасться відрізнити від інших чоловіків, які прямують до льодової арени. Невідома особа дізнається, що «Група» пильнує, аби ніхто не почав керувати їхнім хокейним клубом без їхнього ж благословення або прокляття, і ніхто навіть гадки не має, скільки чоловіків у «Групі», поки вони не стають комусь ворогами. Але невідома особа, мабуть, або збіса розумна, або геть тупа, бо взагалі цим не переймається.

— Ви з журналістів? — цікавиться Рамона.

Вона не розуміє: невідома особа просто ігнорує цей агресивний тон, чи має якийсь своєрідний діагноз, внаслідок чого не вміє помічати агресію. Тому Рамона продовжує:

— У нас тут нещодавно побувала пара журналістів, мали «запитання». З відповідями вони звідси не виїжджають. Зате часто добре застраховують свої будинки.

Здається, пряма погроза пролітає прямісінько над патлатою головою невідомої особи, яка спокійно крутиться на барному стільці й роздивляється інтер’єр, завішані фотографіями стіни, вимпели й футболки гравців.

— А, до речі, у вас тут подають обід?

Чоловіки біля дверей не знають, чи це прихована образа чи щире запитання. Але Рамона раптом заходиться сміхом. Вона швидко змахує рукою, і чоловіки зникають за дверима.

— Ви таки не з журналістів, — виголошує невідомій особі Рамона, трохи схиливши голову.

І миттю змінює тон на невдоволений:

— Якого дідька тобі треба у Бйорнстаді?

Невідома особа обхоплює руками коліно.

— Гадаю, спершу треба пообідати.

* * *

Міра знову телефонує — без відповіді. Хочете правду? Вона мала чуття, що місцева влада знайде спосіб відвернутися від Петера. Він, звісно, романтик, але Міра — юристка, вона розуміла, що для комуни найпростішим способом поховати скандал стане похорон клубу.

Уся сім’я Андерссонів — Петер, Майя, Лео і Міра — на початку літа ухвалила рішення залишатися в Бйорнстаді. Боротися. Але тепер упевненість Міри похитнулася. Скільки часу можна залишатися там, звідки тебе намагаються виштовхнути, ніби шкідливий вірус? Якщо Петер уже не матиме тут клубу, то що в них узагалі залишається?

Колега сидить по той бік столу й нічого не каже, але Міра, звісно, пам’ятає, що та говорила про Петера. «Він залежний, Міро. Ти думаєш, що залежна людина — це завжди алкоголік чи наркоман, або той, хто робить ставки на кінні перегони, але твій чоловік не має проблем з алкоголем і не грає в азартні ігри. Його проблема — потреба змагатися. Він ніяк не перестане прагнути до перемоги. Він не може жити без цього драйву».

Скільки разів Міра лежала, не в змозі заснути, і роздумувала, чи це правда? Вона телефонує Петерові, знову, знову і знову. Петер нарешті відповідає. Сердитий, хоч ніхто й не здогадається. Це вловлює лише Міра. Ті ледь помітні переміни голосу, коли він вимовляє її ім’я. Міра шепоче:

— Я стільки разів дзвонила, любий, я… чула про те, що сталося…

Петер не відповідає. Тож Міра запитує:

— Де ти?

І чує у відповідь:

— На роботі, Міро. Я на зустрічі. Потім поговоримо.

По гудінню мотора Міра розуміє, що він в автомобілі. Петер завжди так робив, якщо програвав матч, іще коли був гравцем, — він сідав у машину і їздив годинами. Він ніколи не застосовував насильство до інших — лише до себе. Тому він виїжджав у темряву, не подумавши, що вдома хтось чекав на нього і що той хтось був до смерті переляканий — адже могло бути й так, що в якийсь із таких вечорів задзвонить телефон, а на іншому кінці говоритиме чужа людина. Що голос поліцейського запитає: «Ви дружина Петера Андерссона?» — і вона почує глибоке співчутливе зітхання у відповідь на своє пошепки сказане «так».

— Не знаю, що сказати, любий. Мені страшенно шкода, — починає Міра.

— Нема що казати, — коротко відповідає Петер.

Міра чує гудіння й намагається вгадати, на якій він швидкості.

— Нам треба поговорити, любий…

— Нема що казати. Вони перемогли. Вони хотіли вбити цей клуб і знайшли спосіб перемогти.

Міра обережно затримує подих, як завжди, ніби зробила щось не так.

— Любий, я… можливо… я знаю, що зараз у тебе таке відчуття, ніби це кінець світу, але…

— Міро, не починай.

— Тобто — «не починай»?

— Ти розумієш, про що я!

— Я лишень кажу, що це може стати для нас можливістю нарешті поговорити про те, щоб зайнятися чимось… іншим.

Скільки разів вона запитувала його про це? «Коли закінчиться хокей?» Скільки разів він казав «наступного року»? Наступного року він зменшить оберти, наступного року він буде працювати менше, наступного року настане її черга по-справжньому вкластися в кар’єру. Міра майже двадцять років чекає цього «наступного року». Але завжди стається щось, де без нього не обійтись, якась криза, через яку Петер дуже потрібен, а вона перетворюється на егоїстку, бо вимагає неможливого — робочих годин. Після яких він їде додому.

І зараз Петер вибухає. Можливо, не маючи такого наміру.

— І що мені робити, Міро? Вести домашні справи? Що?

І Міра починає оборонятися. Можливо, теж не маючи такого наміру.

— Припини зганяти на МЕНІ злість! Я просто кажу, що це, можливо…

— Можливо — що, Міро? Цей клуб — усе моє ЖИТТЯ!

Петер чує лише Мірине дихання. Вона прикушує губу, щоб не закричати. Він намагається заспокоїтись, попросити вибачення, але задихається від усього, що зараз відчуває, тож єдине, що він здатен вимовити:

— Люба, ти розумієш, що я маю на увазі…

Скільки років вона віддала? Через його хокей вони переїхали до Канади, через його хокей вони повернулись у Бйорнстад. Скільки разів вона думала, що хто-хто, а він мав би розуміти її? Усім хокеїстам потрібно знати, яких вершин вони можуть досягнути, але й адвокатам це потрібно. Після переїзду в Бйорнстад Міра одного вечора випила забагато вина й випалила всю правду: «Поселитися тут — це змиритися з тим, що ніколи не зможеш розкритися на весь свій потенціал». Петер подумав, що вона говорила про нього, і його це образило. ЙОГО образило!

— Ти розумієш, що я маю на увазі! — повторює він, і їй справді все зрозуміло.

У цьому й проблема. Хокей — це все його життя, тому Міра завершує розмову.

Колега якраз встигає пригнутися, коли телефон влучає у стіну.

* * *

Невідома особа кладе на барну стійку зіжмаканий папірець, на якому — список імен.

— Ви їх знаєте?

Стара власниця бару кидає поглядом на аркуш, навіть не торкаючись його.

— Сьогодні на обід м’ясо з картоплею і соусом. Коли поїси, можеш їхати собі звідси куди заманеться.

Невідома особа зморщує носа.

— У вас є якась страва, щоб без м’яса?

Рамона, матюкнувшись, зникає на кухні. Дзенькає мікрохвильовка, Рамона повертається і гримає тарілкою об барну стійку. М’ясо з картоплею і соусом.

— А для веганів? — каже невідома особа, ніби це є чимось самим собою зрозумілим, а не відхиленням, через яке перед нормально влаштованою людиною варто було б вибачитися.

— Для кого? — буркає Рамона.

— Веганів.

— Ну, тоді в нас картопля з соусом, — відповідає Рамона і, взявши ножа, з міною роздратованої мами виколупує шматки м’яса з тарілки прямісінько на барну стійку.

Невідома особа спостерігає за цим недовгим процесом і запитує:

— У соусі є вершки?

Рамона вихиляє пиво і, знову матюкнувшись, забирає тарілку й виходить на кухню. Повертається вже з іншою тарілкою. На ній сама лише картопля.

Невідома особа, навіть оком не змигнувши, киває і починає обідати. Рамона якийсь час розсерджено спостерігає, а тоді ставить біля тарілки келих пива.

— Я пригощаю. Мусиш-бо ти, людино, отримати хоч щось поживне.

— Я не п’ю алкоголю, — відмовляється невідома особа.

— Та я теж, уже перестала! — каже Рамона.

Вона наливає собі ще одне пиво і миттю, захищаючись, шипить:

— Та хіба це алкоголь? У ньому навіть п’яти процентів нема! То ж практично молоко!

Невідома особа, здається, хоче запитати, від якої корови Рамона дістає таке молоко, але вирішує змовчати. Рамона наливає дві склянки віскі, одну випиває сама. Невідома особа до своєї навіть не торкається.

— Я ж не для того, щоб випити. Це помічне на шлунок! — заявляє Рамона.

Коли невідома особа не бере до рук своєї склянки, Рамона вихиляє ще й те друге віскі. Буде подвійно помічне на шлунок. Невідома особа мигцем глипає на вимпели й футболки гравців на стінах.

— Ви в цьому місті завжди так любили хокей?

Рамона пирхає.

— Ми не «любимо» хокей. Це у великих містах люди, зі своїм довбаним попкорном і віп-ложами, — от вони «люблять» хокей. А наступного дня будуть любити щось інше. Наше місто не з таких.

Невідома особа ніяк не реагує на сказане. Рамону це засмучує, їй завжди вдається прочитати, що в людей на думці. Невідома особа закінчує їсти, встає, кладе гроші на барну стійку, запихає до кишені список імен, і вже на півдорозі до виходу її спиняє Рамонин рявкіт:

— Чому в тому списку самі хлопи?

Невідома особа обертається.

— А що таке?

— Якщо ви приїхали до Бйорнстада, щоб розпитати про хокей, то чому у списку самі хлопи?

Невідома особа затягує блискавку на спортивній куртці.

— Це не так. Ви теж були у списку.

Двері відчиняються й зачиняються. Невідома особа виходить, протиснувшись повз чоловіків у чорних куртках. Рамона так і завмирає, вона розгублена. Для неї це відчуття незвичне, а ще — неприємне.

8

«Коли між людьми все закінчується»

Дитиною Беньї, щойно зеленів ліс, увесь час тікав з дому й годинами кудись ішов, а тоді залізав на дерево. Якщо напрямок вітру був від міста, Беньї викрикував усе, що міг, ричав, викидаючи з себе те, що завдавало болю. Якщо вітер дув навпаки, Беньї сидів непорушно, аж поки його щоки не німіли настільки, щоб не відчувати сліз.

Полювати Беньї навчили його три старші сестри. Не те щоб їм цього хотілося, але коли їхня мама була на роботі, хлопчика не могли залишати самого вдома, бо щоразу він мусив щось накоїти. Напевно можна було сказати лише одне — Беньї завжди був непевним. Але природа, на подив усім, пробралася туди, куди не змогли дістатися люди. Коли тебе, малого, вчать, як бути в лісі, ти ніби вивчаєш іще одну рідну мову. Тут говорить повітря, і Беньї розуміє його. Повітря сумне і дике.

Сестри навчилися полювати з татом, і за це Беньї їх ненавидів — вони пам’ятали його. Тільки після зустрічі з Кевіном у житті Беньї з’явився хтось, хто належав тільки йому. Влітку вони зникали, вирушаючи у свою таємну мандрівку на невеликий, порослий лісом острів посеред озера, куди навіть мисливці не діставалися. Там хлопці могли собі жити зовсім самі. Вони купалися наголяса й обсихали на сонці, лежачи на скелях, ловили рибу на вечерю і спали під зоряним небом, днями не говорили один одному ні слова. Першого літа вони провели на острові добу, а ставши підлітками, залишалися там на тижні, користаючи з кожної секунди, аж поки знову не починалися тренування з хокею.

Перші роки їхньої дружби Беньї ще часом пісявся, коли йому снився тато. Але на острові такого ніколи не ставалося. Туди, куди він добирався, веслуючи, і де забивав металевий клин у скелі, щоб прив’язати човен, сни не могли знайти шлях. Кевін був для Беньї усім. Наші друзі дитинства — ніби любов нашого життя, вони навіть гірше розбивають нам серце.

Беньї провадить Ану і Майю до порослого чагарником берега. На озері нема містка, але Беньї витягує захований під заростями чагарників човен і закидає досередини наплічник. Сам заходить у воду й відпливає.

Дівчата спершу не розуміють, куди веслують, — посеред озера видно лише кілька порослих невисокими деревами скель, з води навіть не скажеш, чи там можна зійти на берег. Але Беньї з’являється позаду кількох великих каменюк, з його рук скрапує вода, він щосили впирається ногами в землю й витягує човен на берег.

Ана знаходить у наплічнику металеві клини, бере молоток Беньї і забиває їх у щілину в скелі, пришвартовуючи човен. За нею з човна вибирається Майя, і лише зараз дівчата розуміють, на що вони натрапили: посеред невеликого острова видно розчищений, порослий травою прямокутник, який неможливо розгледіти з води, як не підпливай, і де якраз вистачає місця для намету на двох осіб.

— Це добре місце, щоб заховатися, — бурмоче Беньї, потупивши погляд.

— Чому ти показуєш його нам? — запитує Майя.

— Мені воно вже не потрібне, — каже Беньї.

Він обманює, це помітно. На якусь невловну мить здається, ніби Беньї зараз сам у цьому зізнається. Але він лише, мало не сором’язливо, робить помах рукою і додає:

— Якщо купатися он там, то з лісу не буде видно.

Майя і Ана не запитують, з ким він ділив цей острів. Тепер це місце їхнє. Найкраща перевага природи — у тому, що вона не буває ностальгійною, скелям і деревам байдуже на своїх колишніх власників. Беньї уже відходить до води, але саме перед тим, як він збирається стрибнути з каменів, Майя гукає:

— Агов!

Беньї обертається. У Майї надламується голос:

— Беньї, я сподіваюся, ти з тих, чия історія має щасливий фінал.

Юний чоловік лише рвучко киває і відвертається, перш ніж їй стане зрозуміло, що насправді означають для нього її слова. Юні жінки так і залишаються непорушно стояти, коли він пірнає в озеро і відпливає.

Ана стежить, як його руки розтинають поверхню води, дивиться, примруживши очі, на напружене тіло Беньї, коли він заходить у ліс на протилежному березі. Ліс такий же сумний і дикий, як він. Ана із задоволеним виглядом прикушує нижню губу. Коли Майя з осудом глипає на неї, вона шипить:

— Що таке? Я просто подумала, що… ну не мусив він так швидко звалювати. ЙОМУ можна подивитися на мене, коли я купаюся…

Майя стукає себе по скроні.

— У тебе серйозні проблеми з мізками.

— Ну що? Ти не бачила, які в нього руки? Ну, він міг би позазирати на мене, коли я…

— Дякую! Досить! Скажеш ще щось — і вижену тебе з мого острова!

— Тобто? То це вже раптом ТВІЙ острів?

Майя регоче. Її найкраща подруга — найдурнуватіша мудрагеля з усіх знайомих їй людей, і у свій збочений спосіб Ана намагається повернути їм усе, що було нормальним: хлопці, секс, життя, світ. Прагнучи жити далі, вона починає з того, з чого може, — з гумору.

Дівчата залишаються на острові майже все літо. Ана робить короткі вилазки додому, щоб узяти харчів, але насправді задля того, щоб прибрати порожні пляшки з татової кухні. Вона завжди повертається до сутінків і пильнує, щоб Майя була сита. Одного ранку Майя прокидається і бачить, що її подруга стоїть гола біля берега у воді, лається і намагається зловити рибу самими руками — бо вона бачила, що так робив якийсь ідіот у телепрограмі про виживання на природі. Після побаченого Майя стала називати її «Ґолумом». А от Ана, коли вперше бачить Майю без одягу з незасмаглими смугами по краях футболки і шортів, завважує: «З тебе вийшов би кльовий татко. Ти вже маєш засмагу, як у всіх старих після відпустки „олл-інклюзів“». Останнє літо, коли вони голосно співають і шалено танцюють, сплять без нічних жахіть під зоряним небом. Майя грає на гітарі, спокійно і вільно. Вона цього ще не знає, але через десять років кожен концерт свого турне буде розпочинати з однієї написаної тут пісні. Вона зробить собі татуювання: на одній руці буде гітара, а на іншій — рушниця, а пісню присвятить своїй найкращій подрузі. Пісня називатиметься «Острів».

* * *

Беньї сам-один бігає в іншій частині лісу. Знаходить нові сховки — він довго у цьому вправлявся. Він став чоловіком, який нічого не приймає як належне, бо лише діти вважають певні речі самими собою зрозумілими. Наприклад, що найкращий друг завжди буде з нами. Що можна бути такими, як ми є, нічого не вдаючи. Що можна закохатися в кого захочеш. Для Беньї вже не існує таких очевидних речей, він просто біжить усе глибше в ліс, поки мозок не починає задихатися від кисню і зникають усі відчуття. Тоді Беньї залізає на дерево. Чекає, щоб повіяв вітер.

* * *

Людина повинна дотримуватися своїх обіцянок. Дітей навчають цього, щойно вони починають говорити. Малою Майя змусила свого тата пообіцяти їй, що вона зможе стати астронавткою, і Петер пообіцяв, бо саме так роблять батьки. Він обіцяв також багато іншого: що її ніхто не скривдить. Що все завжди буде добре. Хоча це й неправда.

Після всього, що сталося навесні, Петер запитав доньку, чи хоче вона виїхати з Бйорнстада. Вона відповіла: «Ні. Бо це моє місто також». Він запитав, що може зробити для неї, і вона сказала: «Створи кращий клуб, для всіх». І Петер пообіцяв.

Він був не з тих, хто вміє красномовно висловлюватися. Не з тих, хто здатен сказати словами, як любить своїх дітей і дружину; він сподівався, що про це говорять його вчинки. То як він може щось довести зараз? Щось іще, крім того, що став невдахою?

Петер зупиняється біля пішохідного переходу. Молодший за нього тато переходить дорогу, ведучи доньку, якій на вигляд років вісім-дев’ять. Тато тримає доньку за руку, дівчинка всім своїм виглядом показує, що вона вже сто років тому виросла з того, щоб її вели за руку. Петер зусиллям стримує себе, щоб не вийти з автомобіля й не крикнути тому татові, аби він ніколи не відпускав доньчину долоню. Ніколи не відпускав. Ніколи!

Коли в них із Мірою народилася перша дитина, Ісак, Міра сказала Петеру: «Тепер це найважливіше. Ми з тобою насамперед батьки, а вже потім — усе інше». Петер і сам це знав. Усі знають. Цей процес не стається з нашої волі, емоції збивають нас із ніг, ми перетворюємося на чиюсь власність тієї ж миті, коли вперше чуємо плач своєї дитини. Тепер ми належимо цій істоті. Їй — насамперед. І коли з твоєю дитиною щось стається, у цьому завжди буде твоя провина.

Петер хоче вискочити з машини і щосили кричати тому татові: «Не відводь від неї погляду, нікому не довіряй, не дозволяй їй ходити на вечірки!».

Коли помер Ісак, люди запитували: «Як можна таке пережити?». У Петера була єдина відповідь: це неможливо. Просто треба жити далі. На якійсь частині твого регістру почуттів вмикається автопілот. А як бути тепер? Петер не знає. Йому відомо лише, що якщо з твоєю дитиною щось стається, то неважливо, хто за це несе відповідальність, у цьому завжди буде твоя провина. Чому тебе там не було? Чому ти не вбив його? Чому ти недостатньо постарався?

Петер хоче кричати про це татові на пішохідному переході. «НІКОЛИ НЕ ВІДПУСКАЙ її, БО ЦІ ПОКИДЬКИ ЗАБЕРУТЬ У ВАС УСЕ ЖИТТЯ!»

Але він лише тихо плаче, вчепившись нігтями в кермо.

* * *

Острів

Було літо,

І ми мали острів.

Зима тривала

Тисячу років.

Поламані вщерть,

Розбиті ми.

Твої мотузки —

Мої вузли.

Скільки разів обривався наш день,

Поки шістнадцять нам не стало?

Скільки було прощальних пісень,

Що їх лиш ти до кінця розгадала?

Та тоді було літо,

І ми мали острів.

І ти — моя

На тисячу років.[3]

* * *

Міра часто засинала на дивані, коли Петер пізно повертався додому. Невідкоркована пляшка вина і два келихи на столі — мовчазний шпичак докорів сумління, аби нагадати Петеру, що на нього чекали. Що комусь було прикро через те, що він не прийшов. Тоді Петер обережно брав Міру на руки й відносив її в ліжко, і сам засинав, огортаючи її спину своїм диханням.

Тривалий шлюб складається зі стількох дрібниць, що, втративши їх, ми навіть не знаємо, де тепер шукати. Це її манера ніби ненароком доторкнутися до нього, коли він миє посуд, а вона готує каву, і її мізинець опускається на його палець, коли вони одночасно кладуть руки на мийку. Це те, як його губи ледь зачіпають її волосся, коли він проходить повз неї при кухонному столі, й погляди обох спрямовані в різні боки. Здається, що двоє людей, які люблять одне одного достатньо довго, перестають усвідомлювати власні дотики, торкання стає інстинктивним, і коли вони зустрічаються десь між передпокоєм і кухнею, їхні тіла просто знаходять одне одного. Коли вони виходять з будинку, її рука ніби випадково опиняється в його руці. Маленькі зіткнення, день за днем, увесь час. Їх неможливо сконструювати. Тому коли це зникає, ніхто не знає, чому так сталося, і раптом двоє людей починають жити паралельно, а не разом. Якогось ранку вони не дивляться одне одному в очі, їхні пальці опиняються біля мийки на кілька сантиметрів далі. Вони розминаються в передпокої. Більше не наштовхуються одне на одного.

Уже минула північ, коли Петер відчиняє вхідні двері. Міра знає: він сподівається, що вона заснула, тому й удає, ніби спить. На столі стоїть порожня пляшка вина, біля неї тільки один келих. Петер не переносить Міру в ліжко, лише незграбно накриває її пледом просто на дивані. Він затримується на кілька хвилин — можливо, чекає, що Міра перестане вдавати, ніби спить. Але коли вона розплющує очі, Петер уже зайшов до ванної. Він зачиняє двері й втуплюється в підлогу, а Міра далі лежить, втупившись у стелю. Вони вже не знають, чи мають що сказати одне одному. Все має межу витримки, і хоча люди завжди кажуть, що «розділити радість означає вдвічі її примножити», ми вперто продовжуємо вірити, що зі смутком усе навпаки. Можливо, це не так. Двоє людей, які тонуть зі свинцевим тягарем на ногах, навряд чи врятують одне одного, якщо триматимуться за руки, вони просто потонуть удвічі швидше. Урешті-решт стає нестерпно нести розбиті серця одне одного.

Вони сплять порізно, не торкаючись кінчиками пальців. Губи не сягають до волосся, а подих — до спини. І єдине запитання повільно, ніч за ніччю, щоразу сильніше застрягає в їхніх головах: то ось як це починається? Ось так буває, коли між людьми все закінчується?

9

«Йому потрібен хтось,

із ким увечері можна побитися»

Усім, хто любить спорт, відомо: для результату матчу вирішальне значення має не тільки те, що відбулося, а також те, чого не сталося. Влучання у штангу, неправильні рішення судді, пропущені ласування. Усі дискусії про спорт рано чи пізно зводяться до тисячі «якщо» і десятка тисяч «якщо б не». У частини людей у такий спосіб застрягає життя, коли вони рік за роком розповідають одну й ту саму історію незнайомцям за барною стійкою, де все меншає людей: про втрачене кохання молодості або нечесного бізнес-партнера, про несправедливе звільнення або невдячних дітей, про нещасний випадок або розлучення. Про єдину причину, через яку все пішло під три чорти.

Усі, хто впали на дно, мають що розповісти про те життя, яке в них могло бути, замість того, що є. Те саме стається і з містами. Тож якщо хочете зрозуміти їхні найвеличніші історії, спершу треба послухати історії малі.

* * *

Після Мідсоммара будинок міської адміністрації безлюдніє, політики йдуть у відпустку або займаються своїми звичними справами. Якщо хочете зрозуміти, як керують комуною, почати треба з цього: тутешні політики працюють неповний робочий день, отримуючи кілька тисяч крон платні, і якщо поділити це на кількість робочих годин, їхня робота буде на межі праці за ідею. Тому більшість державних діячів працюють на додаткових посадах або мають власні підприємства, тобто мають клієнтів, постачальників, начальників і бізнес-партнерів. Звісно, складно стверджувати, що людина залишається «незалежною» в такій ситуації, але ніхто з нас не острів, особливо в такій лісовій глушині.

Лише один політик усе літо продовжує працювати в будинку міської адміністрації по вісімнадцять годин на добу, хоча він тут нікому нічого не винен. Політика звуть Річард Тео, він самотньо сидить у своєму кабінеті, одягнений у чорний костюм, і набирає дзвінок за дзвінком, аж нагрівається телефон. Є такі, хто його ненавидять, багато хто — боїться, а сам він збирається змінити розвиток подій для одного хокейного клубу і двох міст.

* * *

Кілька днів ллють дощі, Бйорнстад стає інакшим, до такого типу опадів місто не настільки призвичаєне, як до снігу. Люди не виходять на вулицю, стають іще мовчазнішими й роздратованішими, ніж завжди.

Лісом по багнюці пробирається «джип», невідома особа пригальмовує біля невеликого автосервісу поруч із пошарпаним будинком. На газоні стоять автомобілі, очікуючи на ремонт. Один із них складно не завважити — з його капота стримить сокира.

Невідома особа бачить, як вісімнадцятирічний хлопець із кулаками завбільшки з мале порося застрибує на кузов і витягує сокиру із заліза, так напруживши при цьому плечі, що здається, ніби його шия зникає десь у кишках.

Насуплений чоловік, якому років сорок і який настільки схожий із хлопцем, що ні в кого не виникне питань про встановлення батьківства, підходить до «джипа» і стукає у вікно.

— Шини? — буркає він.

Невідома особа опускає вікно і, нічого не розуміючи, повторює:

— Шини?

Чоловік копає переднє колесо.

— Постиралися до блиску, на ось цій уже візерунки, як на платівці, то я собі думаю, ви за цим приїхали?

— Ну, добре, — каже невідома особа.

— «Ну, добре»? То вам ставити нові шини, чи як? — дивується чоловік.

— Добре, — повторює невідома особа, знизуючи плечима, ніби запитання було: «Вам додати кетчупу?».

Чоловік щось нерозбірливо буркає і гукає:

— Бубу! На оцю в нас є шини?

Зрозуміло, що невідома особа тут не через шини, а щоб визначити якість захисника, але як треба поміняти шини, то нехай буде. Погляд невідривно стежить за вісімнадцятирічним Бубу: оте витягування сокири з капота вражає, ніби бюджетна версія легенди про короля Артура. Бубу зникає в майстерні, стіни якої не заклеєні картинками з ледь прикритими дівулями, і помітивши це, невідома особа робить висновок, що в цьому будинку є жінка, тож ні татові, ні синові подібне паскудство не зійшло б з рук. Зате на стінах видно знімки хокейних команд, нових і старих.

Невідома особа киває на фотографії, а тоді на Бубу, який повертається, тягнучи по шині під кожною рукою, і запитує:

— А твій хлопака щось має до справи з хокеєм?

Татове обличчя вмить осяває така гордість, яка буває лише в того, хто сам був захисником:

— Бубу? Так! Та він найміцніший захисник у місті!

Слово «найміцніший» невідому особу не дивує, бо і батько, і син справляють тверде враження чоловіків, у яких ковзани їдуть тільки вперед. Тато хлопця простягає замащену мастилом руку, невідома особа потискає її з такою ж охотою, немов якби це була змія.

— Люди кличуть мене Кабаном, — усміхнувшись, каже чоловік.

— Цаккель, — чує він у відповідь.

Невідома особа від’їжджає з майстерні — з трохи кращими шинами за дещо завищеною ціною і з нотаткою на новому аркуші: «Бубу. Якщо навчиться кататися на ковзанах».

На цьому аркуші вже не просто список імен. Це план формування команди.

* * *

Амат самотньо біжить по трасі, у темній від поту футболці, аж поки йому не починає текти з очей і з голови не зникають усі думки.

Він — один із найбільших хокейних талантів, які бували у місті, але ніхто цього не знав до цієї весни. Амат разом із мамою мешкає у найдешевшій орендованій квартирі на самому краю Улоговини, у північній частині Бйорнстада. Йому завжди доводилося грати у вживаному спорядженні й вислуховувати, що він замалий, але ніхто не може обігнати його на ковзанах. «Порви їх!» — так кажуть Аматові найкращі друзі замість «Щасти!». Швидкість стала його зброєю.

Хокей у цих краях — спорт ведмедів, але Амат навчився грати, як лев; цей спорт відкрив йому шлях у місто, і хлопець сподівався, що хокей стане для нього ще й квитком, щоб рухатись далі. Аматова мама працює прибиральницею, взимку вона прибирає на льодовій арені, а в літній період — у лікарні, але одного дня Амат стане профі й забере її звідси. Навесні в нього з’явився шанс зіграти в команді юніорів. Амат ним скористався. Він показав усім у цьому місті, що є переможцем, і перед ним відкривався шлях до мрій. Той матч став найкращим днем і найгіршою ніччю в його житті. Після гри його запросили на вечірку, куди також мала піти Майя Андерссон, а єдине, про що Амат мріяв навіть більше, ніж про хокей, — поцілувати Майю.

Амат багато випив, але ніколи не забуде кожної деталі того вечора — як він, хитаючись, переходив із кімнати в кімнату, серед п’яних і накурених підлітків, які співали й сміялися, як він піднявся сходами і почув, що Майя кличе на допомогу. Амат відчинив двері й побачив зґвалтування.

Коли Кевін зрозумів, що Амат усе бачив, він разом із Вільямом Лютом і ще кількома гравцями-юніорами запропонували хлопцеві все, про що той мріяв: місце в команді юніорів, зірковий статус і кар’єру, але в обмін на його мовчання. Кевінів тато дав Амату гроші й пообіцяв кращу роботу для його мами. Якщо хтось і засудить Амата за те, що той обдумував, як йому вчинити, то ця людина, мабуть, живе у світі, де мораль — проста і зрозуміла. Але так не буває. Мораль — це розкіш.

Кевінові батьки і спонсори клубу скликали збори й намагалися змусити Майїного тата піти з хокейного клубу. Вже наприкінці зустрічі туди прийшов Амат, став перед усіма і засвідчив, що бачив те, що зробив Кевін. На голосуванні підтримали Петера Андерссона, він залишився на своїй роботі.

Але що далі? Амат біжить усе швидше, ноги розпікає біль — але що ж, бляха, було далі? Кевіна не покарали. Майя не домоглася справедливості, а сам Амат вийшов зі зборів, наживши собі сотню ворогів. Лют із друзями вистежили його й побили, а якби Бубу в останню хвилину не перейшов на бік Амата і не захистив його, то могли би забити й до смерті.

Тепер у клубі «Гед-Хокей» не стануть вітати ні Амата, ні Бубу: Амат для них став стукачем, а Бубу — зрадником. А що з «Бйорнстад-Хокеєм»? Скоро він перестане існувати. Амат може стати одним із тих, хто через тридцять років сидітиме за барною стійкою, розповідаючи історію з купою «якщо» і «якщо б не». Він бачив їх на льодовій арені — тих чоловіків напідпитку з триденною щетиною і чотириденним похміллям, людей, чиї вершини залишилися в підлітковому віці.

Амат міг стати професіоналом, його життя могло змінитися, а тепер він ризикує бути списаним ще у свої шістнадцять років.

Амат заглиблюється в роздуми і навіть не помічає позаду «джипа». Коли авто проїжджає повз, Амат не здогадується, що останні п’ятдесят метрів пробіжки воно їхало за ним, тому що невідома особа мала встигнути визначити, чи дуже Амат віддалився від Бйорнстада і з якою швидкістю він біжить. Незнайома особа записує: «Амат. Якщо його серце таке ж велике, як легені».

* * *

Беньї сидить, спершись спиною на татову могилу. Його тіло гуде від купи самогону і трави, таке поєднання — ніби вимикач для голови. І Беньї вирубається. Щоб не перегоріти.

У Беньї є три старші сестри, різницю між ними можна зрозуміти за іменами. Ґабі має малих дітей, вона читає їм на ніч казки, рано лягає спати по п’ятницях і досі дивиться різні передачі по телевізору, а не на комп’ютері. Катя — барменка у «Коморі» в Геді, у п’ятницю ввечері вона наливає пиво й випроваджує за двері стосорокакілограмових п’яниць, які вирішили звільнити від передніх зубів інших стосорокакілограмових п’яниць. Адрі — найстарша сестра, вона самотньо живе біля свого собачого притулку за межами Бйорнстада, полює і ловить рибу, їй подобаються люди, які знають, коли треба стулити рота. Тому при слові «Беньї» Ґабі занепокоєно видихне: «З ним щось трапилося?», Катя зітхне й запитає: «Що він знову накоїв?», а от Адрі припре вас до стіни і буде вимагати пояснень: «Якого чорта вам здався мій брат?». Ґабі хвилюється, Катя вирішує проблеми, Адрі захищає — таким чином розділилася відповідальність між трьома сестрами, коли їхній тато взяв рушницю і пішов до лісу. Сестри знають, що таке серце, як у Беньї, не до снаги виховати — його можна, у найкращому разі, хіба приборкати. Тож коли Беньї живе як кочівник — то вдома у їхньої мами, то в лісі, то в когось із сестер, — до них повертаються їхні давні ролі. Коли Беньї ночує у Ґабі, вона досі, бува, прокрадається до нього перевірити, чи він дихає, хоча братові вже вісімнадцять. Коли бачиться з Катею, вона потурає йому й дозволяє вивалити з себе купи паскудства, тому що не хоче, щоб брат перестав приходити до неї зі своїми проблемами. А коли Беньї живе разом із Адрі біля собачого притулку, вона перед сном кладе собі під подушку ключ від шафи зі зброєю. Щоб молодший брат не натворив того самого, що їхній тато.

У цьому місті завжди були дорослі, які вважали Беньї бунтарем. Але його сестри знали, що все навпаки. Беньї став точнісінько таким, яким його хотіли бачити, бо молодому хлопцеві, який носить у собі величезну таємницю, доводиться швидко вчитись, що іноді найкращий спосіб заховатися — це виставити себе напоказ.

Ще дитиною Беньї першим зрозумів, що Кевін може стати зіркою, у Бйорнстаді таких називають «вишневе дерево», тому на льоду він пильнував, щоб Кевін мав удосталь простору, аби розквітнути. Беньї міг витримати і завдати стільки ударів, що чоловіки на трибунах говорили: «Оце я розумію хокеїст, цей спорт не для педиків, а для таких, як Беньї!». Що більше він бився, то сильнішу певність мали люди, думаючи, ніби знали його. Аж поки хлопець не став таким, яким його хотіли бачити.

Тепер йому вісімнадцять. Беньї встає й нахиляється до надгробка, цілує викарбуване татове ім’я. Потім ступає крок назад, стискає кулак і щосили б’є в те саме місце. З кісточок скрапує кров, але Беньї вже прямує дорогою через ліс, до Геда. Завтра в Алана Овіча мав бути день народження, і вперше за багато років Беньї відзначатиме його без Кевіна. Йому потрібен хтось, із ким увечері можна побитися.

Беньї так і не помічає «джипа». Авто стоїть під деревом. Невідома особа рушає під дощем до надгробка, дивиться на ім’я на плиті. Потім, сівши в машину, записує на своєму аркуші: «Овіч. Якщо він іще хоче грати».

Беньї. Амат. Бубу. Усередині кожної великої історії завжди відбувається багато малих. Поки троє молодих чоловіків у Бйорнстаді думали, що втрачають свій клуб, невідома особа вже формувала з них команду.

* * *

Коли настає вечір, політик Річард Тео ще сидить сам-один у будинку міської адміністрації. Він виглядає молодшим за свої сорок років. Це все добрі гени, які він ненавидів, вивчаючи непристойно безволосу шкіру в очікуванні початку пубертату, але тепер пожинає плоди, коли його ровесники висмикують сиві волосини з борід і клянуть закон земного тяжіння, щоразу як ідуть в туалет по-малому. Тео носить костюм, його колеги здатні хіба що на джинси й піджак, тому він звик до глузувань, що «виглядає як парламентарій, а насправді просто сільський аутсайдер». Тео не зважає. Він одягається не для тієї роботи, яка в нього є, а заради тієї, яку хоче мати.

Тео виріс у Бйорнстаді, але ніколи не був серед популярних хлопців, ніколи не грав у хокей. Він поїхав на навчання за кордон — ніхто й не помітив його відсутності, — потім працював у банку в Лондоні і після стількох років раптом повернувся додому, маючи дорогі костюми й політичні амбіції. Тео став членом найменшої місцевої партії. Тепер вона вже не найменша.

Не так давно Тео був тим, кого не могли пригадати його колишні однокласники, дивлячись на старі шкільні знімки, але все змінилося, коли місцева газета виставила його політичні погляди в негативному світлі. Але Тео не переймався, яким чином люди запам’ятали його ім’я. Головне, щоб вони його не забували. А думку можна змінювати.

Його не було на зборах, коли Петеру оголосили про долю «Бйорнстад-Хокею». Річард Тео не належав до місцевої еліти. У кожній комуні є політична владна еліта, до якої ти належиш або ні, а місцевий істеблішмент бойкотував Тео. Вони, звісно, стверджують, що це через його політику, але він твердо переконаний, що насправді причина в тому, що його бояться. Тео може повести за собою людей. Його називають популістом, але єдина відмінність між ним та іншими політиками — в тому, що йому не потрібно піднімати прапори: істеблішмент має кабінети на верхньому поверсі будинку міської адміністрації і грає в гольф із шефами підприємств, а кабінет Річарда Тео — в самому низу. Він збирає інформацію від тих, хто втратив роботу, а не від тих, хто звільняє людей, від розлючених, а не від задоволених — тому Тео не потрібно піднімати прапори, щоб дізнатися про зміну вітру. Поки інші політики біжать в одному напрямку, такі чоловіки, як Річард Тео, рушають у протилежний бік. Часом саме так вони й перемагають.

У двері його кабінету стукають. Уже пізно, ніхто не бачив, як сюди заходила невідома особа.

— Ось і ти, нарешті! Ну? Був час усе обдумати? Берешся за роботу? — одразу ж запитує Річард Тео.

У дверях стоїть Цаккель, в кишені ця особа має аркуш зі сформованою командою, але відповідь звучить настільки апатично, що складно зрозуміти — це через відсутність ентузіазму до запропонованої роботи чи до життя загалом:

— Коли ти мені зателефонував, то пропонував посаду тренера основної команди «Бйорнстад-Хокей». Але цей клуб скоро збанкрутує. А якщо й не збанкрутує, то тренер у нього вже є. А якщо й нема, то ти все-таки політик, а не спортивний директор. Якщо я не надто помиляюся в демократичній системі, ти можеш запропонувати мені роботу тренера з таким самим успіхом, як і радити купити єдинорога.

— І все ж ти тут, — самовпевнено констатує Річард Тео.

— А мені страшенно подобаються єдинороги, — зізнається Цаккель таким тоном, що неможливо визначити, був то жарт чи ні.

Тео схиляє голову набік.

— Хочеш кави?

— Я не п’ю кави. І взагалі не люблю гарячих напоїв.

Тео смикається, ніби мусить ухилитися від пожбуреного в нього ножа.

— Не п’єш КАВИ? Складно ж тобі буде в цьому місті!

— У цьому питанні ваше місто нічим не відрізняється від інших, — відповідає Цаккель.

Тео хихоче, кудкудакаючи.

— Цікава ж ти особа, Цаккель.

— Мені вже це казали.

Тео плескає долонями по стільниці й жваво встає з крісла.

— Мені подобається! Журналістам теж сподобається! Посада тренера твоя, а спортивним директором «Бйорнстад-Хокею» я сам займуся. З нетерпінням очікую на нашу співпрацю.

Тео має такий вигляд, ніби збирається «дати п’ять». Цаккель усією своєю поставою показує, що цього не станеться.

— Я щиро сподіваюся, що в нас із тобою ніколи не буде ніякої «співпраці». Я тут для того, щоб займатися хокеєм, а не політикою.

Тео радісно сплескує руками.

— Я ненавиджу хокей, можеш забрати його собі!

Цаккель запихає руки в кишені спортивної куртки.

— Як на людину, яка ненавидить хокей, ти занадто ним переймаєшся.

Очі Тео звужуються від вдоволення.

— Це все тому, Цаккель, що поки всі біжать в одному напрямку, я рушаю в протилежний бік. Так я перемагаю.

10

«Як розказати це своїм дітям?»

У вікнах адвокатської агенції темно, за винятком одного кабінету. Там працює Міра Андерссон, а її колега розляглася на двох фотелях і шукає в ноутбуці чартерні рейси.

— Чартер? Ти ж узагалі не любиш періоду відпусток, — нагадує Міра.

Колега потягується, ніби кішка, яка накапостила.

— Ну так, не люблю. Але ж, Міро, не показувати таке тіло в бікіні хоч раз на рік — це просто злочин проти людяності!

Міра заходиться сміхом. Господи, колега ще може так легко її розсмішити. Добре мати таку подругу.

— Скажи, коли забронюєш поїздку — я зателефоную і попереджу країну, щоб жінки там позамикали своїх чоловіків.

Колега дуже серйозно киває.

— І синів. І татів, якщо я добряче нап'юся фернету.

Міра усміхається. А тоді, повільно кліпнувши, бурмоче:

— Дякую, що залишилася…

Колега знизує плечима.

— У мене вдома поганий вай-фай.

Це, звісно, дурниці. Вона сидить в офісі, бо знає, що Міра не хоче сьогодні рано йти з роботи, щоб не сидіти в порожньому будинку й не чекати на Петера. Колега не засуджує її, не мусолить розмовами, просто залишається в єдиному кабінеті, де увімкнене світло.

Господи. Як же добре мати таку подругу.

* * *

«Ніколи не закохуйся в хокейний клуб. Він не може любити тебе у відповідь». Так казала мама Петера Андерссона. Вона була не такою різкою, як його старий, і часом Петер думав, що тато теж, мабуть, був м’якшим, поки мама не захворіла. «Не думай, ніби ти чогось вартий», — казав йому батько. А Петер, зрозуміло, нікого з них не слухав.

Він телефонував усім, кого знав. Усім, із ким грав. Просив поради, просив грошей, просив дати гравця, щоб урятувати клуб. Усі його розуміли, усі йому співчували, але хокей спирається на таблиці. Ніхто нічого не дасть тобі задарма.

Дзвонить телефон — це Петерів друг дитинства Фрак, власник продовольчих крамниць і останній реальний спонсор клубу «Бйорнстад-Хокей». У Фрака тремтить голос, коли він каже:

— Петере, це якась чортівня. Це, бляха, чортзна-що… це… вони тут поставили…

— Що? — запитує Петер.

— Я дзвоню, щоб ти не дав побачити це дітям. Вони… ці падлюки, вони дали в сьогоднішню газету некролог. На твоє ім’я.

Петер нічого не відповідає. Він розуміє повідомлення. Можна довго переконувати себе, що «критика — це частина роботи» і що треба «просто прийняти все, як є». Але людині властиве все людське. Якщо твоє ім’я написано в некролозі, ти не можеш так просто це прийняти.

— Пішли вони в сраку… — робить спробу Фрак, але сам розуміє, що витримати таке неможливо.

Напевно, були б шанси врятувати хокейний клуб у Бйорнстаді, навіть якщо не всі на твоєму боці. Але нічого не вдасться, якщо всі проти тебе.

Петер кладе слухавку. Треба їхати додому, але Майя зараз живе в наметі з Аною, а Лео ночує у друга. Петер із Мірою будуть самі в будинку, і йому відомо, що вона скаже. Міра спробує переконати його здатися.

Тому Петер розвертає «вольво» і тисне на газ. Геть із Бйорнстада, по трасі на виїзд, на максимальній швидкості.

* * *

У кабінеті Річарда Тео на стіні висить знімок лелеки. Тео вивчав статистику і знає, що найпростіший спосіб вплинути на думку людей — вказати їм на взаємозв’язок: погане харчування призводить до хвороб, алкоголь стає причиною аварій, бідність породжує злочинність. Також він знає, що цифри завжди можна підправити, залежно від потреб політика.

Наприклад, у книжці одного британського статистика Тео прочитав, що, за зібраними даними, щорічна народжуваність набагато вища в містах, де багато лелек, аніж у містах, де лелек мало. «Про що це свідчить? Що лелеки приносять дітей?» — саркастично писав автор. Звичайно, ні — насправді лелек більше в тих містах, де багато димарів, бо саме на них птахи в’ють собі гнізда. Більша кількість димарів — це більше будинків, відповідно — більше мешканців, і тому тут народжується більше дітей.

Тож Річард Тео повісив у себе в кабінеті знімок лелеки, щоб кожного дня мати нагадування: те, що відбувається, не має значення. Важливо те, як ти пояснюєш це людям.

Інші тварини його теж цікавили — от, наприклад, ведмеді й бики. Як усі тутешні діти, Річард Тео змалечку знав, що так називають хокейні клуби, але коли він почав вивчати за кордоном економіку, то довідався про ще одну історію. На Волл-стріт біржові брокери використовують назву «бики» для курсів, які різко ростуть у період пожвавлення, а «ведмеді» — для повільних і нещадних рухів ринку в умовах спаду економічного циклу. Задум полягає в тому, що вони обоє потрібні, бо їхнім протистоянням утримується рівновага економіки.

Те саме Річард Тео думає про хокейні клуби, тільки тут його ціль — порушити рівновагу. У політиці вибір простий: коли все добре, коли люди задоволені, тоді виграє істеблішмент. А коли люди розлючені й налаштовані одне проти одного — у виграші такі, як Річард Тео. Для того щоб аутсайдер здобув владу, потрібен конфлікт. А якщо конфлікту нема? Тоді, мабуть, треба його створити. Річард Тео набирає номер свого давнього друга в Лондоні.

— Усі згодні? — запитує Тео.

— Так, як домовилися. Але ти ж розумієш, що нові власники хочуть бачити певні… політичні гарантії, — вимогливо каже лондонський приятель.

— Вони отримають усе, що захочуть, просто проконтролюй, щоб вони тут з’явилися і виглядали задоволеними на фото в місцевій газеті, — усміхається Тео.

— А сам ти чого хочеш?

— Я просто хочу бути їхнім другом, — наполегливо стверджує Тео.

Лондонський приятель заходиться сміхом.

— Ну, звісно, як завжди.

— Для нових власників ця угода буде прибутковою, — обіцяє Річард.

Лондонський приятель погоджується:

— Безперечно, це дуже добра угода, і її не вдалося б укласти без твоїх спеціалізованих знань і політичних контактів. Нові власники цінують твою допомогу. Але скажи чесно: чому ТИ настільки зацікавлений у тій фабриці?

Тео спокійним голосом каже:

— Тому що фабрика розташована у Бйорнстаді. Вона мені потрібна, щоб отримати хокейний клуб.

Лондонський друг знову заходиться сміхом. Коли вони познайомилися в університеті в Англії, у Тео була лише скромна академічна стипендія і пара порожніх кишень. Він був сином учительки й фабричного робітника, але його батько брав активну участь у профспілці і славився своїм умінням жорстко вести переговори, тож, за легендою, керівництво фабрики запропонувало йому посаду керівника середньої ланки, тільки щоб спекатися його в статусі опонента. Батько потовстішав, став зручним і за якийсь час уже не становив загрози. Цей приклад показав Річарду Тео, що можна зробити, якщо маєш владу Тому в університеті він свідомо хотів знатися з чоловіками певної категорії: тими, хто родом із багатих сімей, але слабкі, зацьковані й невпевнені в собі. Тео був дотепним і веселим, добрим приятелем і чудовою компанією для розваг, до того ж він умів закрутити розмову з дівчатами. Такі риси характеру всюди цінні. Натомість у нього з’явилися віддані друзі, які потім успадкували владу і гроші своїх батьків. Цей приклад показав Тео, як важливо мати зв’язки.

Повернувшись додому в Бйорнстад, він міг обрати будь-яку партію, але зупинився на найменшій з тієї ж причини, через яку вирішив почати свою політичну кар’єру в Бйорнстаді, а не у великому місті: часом ефективніше бути великою рибою в маленькому ставку, ніж маленькою — у великому. Політичні курси й кольори його не цікавлять, він з однаковим успіхом міг би займати позицію в протилежних таборах. Є люди, які керуються ідеалами, а Річардом Тео керує результат. Інші політики кажуть, що він — «опортуніст із простими відповідями на складні запитання», що він той, хто сьогодні стоїть разом із безробітними в пабі «Хутро» та обіцяє їм муніципальні інвестиції, а завтра обіцяє підприємцям з Височини зниження податків. Тео знаходить цапа-відбувайла щоразу, коли в Низині стається якийсь злочин, а після цього в інтерв’ю місцевій газеті може вимагати «більше поліцейських патрулів», і водночас критикувати істеблішмент за те, що політики «не дотримуються муніципального бюджету». В одній кімнаті з учасниками руху охорони довкілля він обіцяє зупинити вплив мисливців на формування місцевої політики, але коли йому це на руку, він переходить до іншої кімнати й під’юджує мисливців, роздратованих через вовколюбів із великих міст і противників дозволу на зброю, які при владі.

Звісно, Тео не переймається такими дурницями, для нього це просто ще один спосіб продемонструвати, що йому не потрібно вивішувати прапори. Основа політики — стратегія, а не мрії. Отож, що він може використати собі на користь цього літа?

Уже давно переказували чутки, що лікарню в Геді закриють. Водночас на фабриці у Бйорнстаді кілька років скорочували працівників. А тепер ще й «Бйорнстад-Хокею» загрожує банкрутство. Треба добре відчувати, звідки віють вітри, щоб зрозуміти, як отримати виграш з усіх трьох змін.

— ХОКЕЙНИЙ клуб? Я навіть не думав, що ти колись полюбляв спорт, — здивовано каже лондонський приятель.

— Я полюбляю все, з чого можу отримати користь, — відповідає Річард Тео.

* * *

Дві жінки, Фатіма та Анн-Катрін, їдуть невеликим автомобілем дорогою через ліс. Їхні сини Амат і Бубу навесні стали товаришами по команді, ведмідь на футболках хлопців об’єднав також і мам. Фатіма в літній період прибирає в лікарні, де Анн-Катрін працює медсестрою, тож вони почали разом пити каву на перервах і з’ясували, що, попри суттєву віддаленість місць народження, записаних у їхніх паспортах, у них подібні погляди на життя: вони багато працюють, голосно сміються і люблять своїх дітей усім серцем.

Звісно, на початку вони часто обговорювали чутки, що лікарню збираються закривати. Фатіма тоді розповіла Анн-Катрін, що одна з перших фраз на бйорнстадському діалекті, яку вона вивчила, щойно прибувши сюди з маленьким сином на руках, звучала: «Якщо тяжко — так має бути». Фатіма любила місцевих людей за те, що ті не вдавали, ніби світ навколо не знає проблем. Життя — складна штука, тебе можуть скривдити, і тут це визнавали. А потім усміхалися й казали: «Ну й чорт із ним. Якщо тяжко — так має бути. Хіба хтось зі столиці дасть собі тут раду?».

Анн-Катрін розповідала свої історії. Про батьків, які рано померли, про юність серед лісів, коли справи в економіці дедалі погіршувалися, про те, як закохалася у великого незграбного чоловіка, якого прозвали «Кабаном», тому що він грав у хокей як небезпечно поранений дикий кабан, а на ковзанах міг їхати лише вперед і на повній швидкості. Анн-Катрін нікуди звідси не виїжджала, не бачила світу й не мала такої потреби. «Тут ростуть найкрасивіші дерева», — запевняла вона Фатіму. А потім додавала: «Та й за чоловіків не соромно, якщо мати до них терпіння».

Анн-Катрін постійно була зайнята Кабаном та їхніми трьома дітьми, найстарший серед яких — Бубу. Вона рано вставала, годувала їх, одягала й допомагала чоловікові з паперовою роботою в майстерні, а тоді їхала до лікарні, де мала довгі робочі зміни, повні найгірших моментів із життя інших людей. Потім вона поверталася додому, а там «треба допомогти з домашніми завданнями, прибрати будинок, часом і сльози зі щоки витерти».

Але вечорами, розповідала вона Фатімі, Кабан прокрадається на кухню, ступаючи такими м’якими кроками, що мало би бути невластиво чоловікові його статури, і коли він обіймає її, коли вона міцно пригортається до нього і вони танцюють, і пальці її ніг стоять на його стопах, і на кожному маленькому кроці Кабан піднімає її — ці хвилини цінніші за все. Цінніші за ціле життя. «Пам’ятаєш, Фатімо, коли діти ще зовсім малі, ти приходиш по них у дитячий садок, а вони підбігають до тебе і СТРИБАЮТЬ у твої обійми? Вони безстрашно кидалися до нас усім тілом, тому що беззастережно вірили, що ми спіймаємо їх; для мене ці миті — найкращі на світі». Тоді Фатіма усміхалася й казала: «Ти знаєш, коли Амат грає в хокей, коли він щасливий — я відчуваю те саме. Розумієш мене?». Анн-Катрін розуміла. Так вони стали подругами.

Коли одного вечора кілька тижнів тому Анн-Катрін упала на підлогу в лікарняному кафетерії, це Фатіма підхопила її. І вона ж була однією з перших, кому Анн-Катрін розповіла про свою хворобу. Фатіма супроводжувала Анн-Катрін на обстеження, возила до спеціалістів в іншу лікарню, щоб Кабан міг залишатися вдома і працювати в майстерні. Тепер вони сидять в автомобілі, уже майже приїхали, і Анн-Катрін втомлено усміхається:

— Ти занадто піклуєшся про мене.

Фатіма рішуче відповідає:

— Знаєш, що я вивчила, коли приїхала в Бйорнстад? Якщо ми не подбаємо одне про одного, то ніхто цього для нас не зробить.

— «Ведмеді серуть у лісі, інші серуть на Бйорнстад!» — каже Анн-Катрін голосом дядьків напідпитку з пабу «Хутро», і дві жінки голосно хихочуть.

Коли машина заїжджає на газон перед майстернею, Фатіма шепоче:

— Ти повинна розповісти Бубу, що хвора.

— Я знаю, — схлипує Анн-Катрін, сховавши обличчя в долонях.

Вона хотіла зачекати до початку хокейного сезону, бо тоді Бубу матиме можливість випустити емоції. Але часу залишилось мало. Що робити в таких випадках? Як сказати своїм дітям, що помираєш?

* * *

«Комора» — бар на околиці Геда, з живою музикою і дешевим пивом, а ще, як в усіх інших схожих закладах, тут місце зустрічей тих, хто намагається забути про свої проблеми, і тих, хто проблем шукає. Катя Овіч саме сидить у кабінеті, схилившись над бухгалтерськими записами, коли по одвірку стукає один із охоронців.

— Я знаю, ти просила, щоб тобі не заважали, але на барі сидить твій брат. У майці.

Катя роздратовано зітхає і ще нижче опускає голову. Тоді встає, поплескує охоронця по плечу й обіцяє цим зайнятися.

Так і є, Беньї сидить на барі, але сам цей факт не є проблемою. Він практично виріс у «Коморі», і коли бракувало працівників, він час від часу стояв за барною стійкою і наливав пиво, ще задовго до того, як йому виповнилося достатньо років, щоб самому випивати. Проте зараз ситуація інакша. Завсідники «Комори» — це вболівальники «Гед-Хокею», але вони дозволили Беньї з’являтися тут з трьох причин. 1. Їм подобається Катя. 2. Беньї був гравцем юніорської команди у Бйорнстаді. 3. Йому завжди вистачало розуму приходити в одязі з довгими рукавами.

Тепер Беньї виповнилося вісімнадцять, і якщо восени він гратиме в хокей, то буде вже в основній команді, і от цей хлопець розсівся собі в барі в самій майці, щоб усі бачили татуювання ведмедя в нього на руці. Цього ж тижня хтось виклав в інтернет відео, як горять червоні прапори «Гед-Хокею», а коли одна політикиня з Геда висловила свою думку про можливе банкрутство «Бйорнстад-Хокею», наступного ранку з капота її автомобіля стриміла сокира.

— Може, накинеш на себе светра? — запитує Катя, зайшовши за барну стійку.

— Привіт, моя улюблена сестричко, — усміхається Беньї.

Цією хитрістю він користувався ще з дитинства — слабкість Каті була в тому, що вона не вміла сердитися на нього, бо завжди хотіла, щоб брат любив її найбільше з сестер. Катя сумно зітхає:

— Будь ласка, Беньї, можеш влаштовувати таке деінде… не тут?

Вона показує на його кухоль з пивом. Катя знає, що не може завадити членам своєї сім’ї робити що їм заманеться, вона рано це зрозуміла. Завтра в їхнього тата був би день народження.

— Не хвилюйся, моя улюблена сестричко, — каже Беньї.

Так, ніби це можливо — не хвилюватися. Катя не зводить з нього благального погляду:

— Допивай своє пиво, і поїдемо разом додому, добре? Я тільки закінчу з бухгалтерією, буду готова через п’ятнадцять хвилин.

Беньї перехиляється через барну стійку й цілує сестру в щоку. Каті хочеться водночас і обійняти його, і вдарити, як завжди. Вона кидає оком на бар — заповнений навіть не на чверть, і більшість відвідувачів або занадто старі, або забагато випили, щоб перейматися татуюванням Беньї. Катя сподівається, що встигне забрати звідси брата, поки нічого не змінилося.

* * *

Коли Амат уже не відчуває ніг, він розвертається й повільно біжить узбіччям траси назад. На півдорозі додому його обганяє «вольво». Це Петер Андерссон. Амату, мабуть, варто було би стриматися, мати трохи більше гордості, але він починає підстрибувати й несамовито розмахувати руками. Авто сповільнюється, проте неохоче. Амат нависає над опущеним вікном і аж захлинається словами:

— Е-е, Пе… Петере, я тільки хочу запитати… усе, що говорять про клуб, але чи буде… тобто, чи буде восени команда юніорів? Я хочу грати, я мушу…

Петеру слід було не зупинятися, треба було опанувати себе й не вивалювати на шістнадцятирічного хлопця усі свої емоції. На мить він забув, що зробив Амат цієї весни, і що цей гравець команди юніорів не може перейти в Гед з тієї причини, що він свідчив на захист Майї. Урятував Петерові роботу. Але буває, що горе і гнів цілковито охоплюють дорослого чоловіка, і він уже не здатен пам’ятати, що інші люди теж мають почуття.

— Амате, мені треба ще стільки всього обдумати, поговоримо про це наступного разу…

— Але коли? Мені нема де ГРАТИ! — задихаючись, відрубує Амат.

Мабуть, він не хотів, щоб його слова прозвучали так розлючено, це все страх. Петера душать докори сумління, а від цього мозку часом не вистачає кисню, і тому Петер шипить у відповідь:

— Амате, ти ПОГАНО чуєш? ТА МЕНІ ПЛЮВАТИ НА КОМАНДУ ЮНІОРІВ! Я навіть не знаю, чи в мене є КЛУБ!!!

Тільки зараз Амат помічає, що Петер плакав. Хлопчик обережно задкує від машини. Петер їде геть, він розчавлений. Під дощем йому не було видно, що по щоках хлопчика теж текли сльози.

* * *

У «Коморі» за барною стійкою сидить чоловік років двадцяти п’яти, можливо, двадцяти семи. Сині джинси, сорочка-поло. На стійці перед ним стоїть кухоль пива і лежить книжка. Після того як Катя зникає в кабінеті, він кидає погляд на Беньї і, піднявши брову, запитує:

— Мені варто пересісти?

Беньї розвертається до нього, і кутики його губ починають так характерно безтурботно пританцьовувати, що встояти перед цим неможливо.

— А що таке?

Чоловік у сорочці-поло усміхається.

— Здається, твоя сестра вважає, що ти натвориш собі проблем. Тому я цікавлюся, чи не варто мені пересісти?

— Залежить від того, чи ти полюбляєш проблеми, — відповідає Беньї і відпиває пива.

Чоловік у сорочці-поло киває. Кутиком ока дивиться на руку Беньї і помічає кров на кісточках.

— Я тут живу вже чотири години, то як — уже час нажити собі проблем?

— Це трохи залежить від того, чи довго ти збираєшся тут залишатись. Що в тебе за книжка?

Питання звучить так неочікувано, що чоловік на мить розгублюється і не знає, що сказати, а потім розуміє, що, напевно, цього й добивався його співрозмовник. Беньї знає багато способів, як вселити в інших невпевненість.

— Це була… тобто, це одна… це біографія Фрідріха Ніцше, — відповідає чоловік у сорочці-поло, прокашлявшись.

— Це той, що про безодню? — каже Беньї.

Чоловік у сорочці-поло здається здивованим.

— «Якщо ти довго дивишся в безодню, то безодня дивиться в тебе». Так. Це Ніцше.

— Ти, схоже, здивований, — завважує Беньї.

— Та ні… — чоловік каже неправду.

Беньї відпиває пива. Багато років у його мами була система покарань: якщо Беньї бився у школі, вона змушувала його читати щоденні газети. Йому не дозволяли йти на тренування з хокею, поки не переповість усе, що читав: передову статтю, міжнародні новини, культуру, політичний огляд. Минуло кілька років, читання газет стало занадто простим заняттям для Беньї, і мама переорієнтувалася на класичну літературу. Сама вона ледве могла читати ті книжки, але знала, що її син був розумніший, просто не показував цього. Тому покарання за погану поведінку стало для нього ще й нагадуванням: насправді ти є кращим.

Беньї пирхає, глянувши на чоловіка в сорочці-поло:

— А ти очікував, що на згадці про Ніцше я видам щось таке: «Те, що нас не вбиває, робить нас сильнішими»? Або, може, «На небесах не знайти жодної цікавої людини»? Або… бляха, що там іще було? «Ті, хто думають, що танцюристи з’їхали з глузду, просто не чують музики».

— Здається, останнє було не з Ніцше, — обережно заперечує чоловік.

Беньї попиває пиво, а чоловік навіть не знає, як розуміти їхню розмову — це непорозуміння чи перевірка? За якийсь час Беньї каже:

— Ти й далі здаєшся здивованим.

— Я… ні… тобто, якщо цілком чесно, то ти не схожий на того, хто цитує Ніцше… — регоче чоловік.

— Я багато на що не схожий, — відповідає Беньї.

І кутики його губ знову починають пританцьовувати.

* * *

Настає вечір, Бубу з мамою довго гуляють у лісі. Мама хоче розповісти синові, як важко бути дорослим, який складний світ, але не знає як. Поки Бубу дорослішав, вона старалася навчити його, що насильство — це недобре, але цієї весни він побував у найжорстокішій бійці за все своє життя, в якій його мало не роздерли, а його мама рідко коли відчувала за сина таку гордість, як тоді. Тому що її син захищав Амата. Поставив себе під удари заради нього. Заступився за іншого.

Вона стільки років раділа з того, що Бубу був таким лагідним. Інші хлопчики соромилися, коли мами цілували їх у чоло перед їхніми друзями, але тільки не її син. Він був із тих, хто казав: «Мамо, у тебе сьогодні така гарна зачіска». Зараз їй хочеться, щоб він був жорсткішим. Холоднішим. Можливо, тоді він би легше все витримав.

— Бубу, я хвора… — шепоче вона.

Бубу плаче, слухаючи розповідь мами, але вона плаче ще більше. Бубу вже не той малий хлопчик, який застрибував мамі в обійми, тепер він достатньо дорослий, щоб у його грудях умістилося найбільше горе, і достатньо високий та сильний, щоб підняти свою маму на руки й нести її додому, поки вона розповідає, що скоро помре. Мама шепоче синові, притулившись до його шиї:

— Ти завжди був найкращим у світі старшим братом. Тепер мусиш стати ще кращим.

Увечері вона чує, як Бубу читає «Гаррі Поттера» молодшим сестрам. Уночі Кабан заварює слабкий чай, Бубу заходить до ванної і притримує мамі волосся, поки вона блює. Коли мама вже лежить у ліжку, син витирає її щоки і каже:

— Сказати тобі щось дурне? Знаєш, ти завжди говориш, що я ніколи не знайду собі дівчину, тому що в мене завищені вимоги. Але це все через тебе. Мені потрібна дівчина, яка буде дивитися на мене так, як ви з татом дивитеся одне на одного.

Анн-Катрін міцно притуляє до свого чола його велику, дурну, твердолобу голову. Їй так хочеться побачити, як він одружується. Стає батьком. Часом життя буває таким достобіса тяжким, таким тяжким, аж неможливо витримати. Навіть якщо так і має бути.

* * *

Катя майже завершує роботу з останніми паперами, коли до неї вбігає охоронець. Їй одразу стає зрозуміло, що вже пізно.

Ніхто із завсідників «Комори» не мав охоти починати з Беньї бійку через його татуювання, але хтось зателефонував кільком чоловікам, яким не була властива така ж толерантність до свободи творчості. Один із чоловіків має на передпліччі татуювання бика. Коли вони заходять до бару, Беньї повертається до «сорочки-поло»:

— А от ЗАРАЗ можеш пересісти!

Кажучи це, він усміхається, ніби шкодлива дитина, яка підклала подушку-пукавку під диванне сидіння. Жоден із тих чоловіків біля дверей навіть і близько не такий натренований, як Беньї, але їх четверо, а Беньї — один. Беньї жваво зістрибує з барного стільця, ніби радіє, що їх так багато і сили рівні. Чоловіки не кидаються на нього — він сам підходить до них, від чого вони розгублюються саме на таку кількість секунд, щоб Беньї миттю здобув перевагу. Чоловік із татуюванням бика хапає зі столу порожню пляшку з-під пива, тому Беньї вирішує спершу врізати йому. Але, звісно, не встигає цього зробити.

«Сорочка-поло» за барною стійкою бачить, як із кабінету вилітає Катя і кидається прямісінько в гущу. Відштовхує чоловіка з пляшкою в руках до стіни й кричить:

— Тільки один твій, бляха, удар ось тут у барі — і цілий рік будеш напиватися вдома в кутку!

Далі Катя звивається поперед Беньї, вона добре знає цей його погляд. Як у старшої сестри Адрі, як у їхнього тата. Якщо війни нема, вони її починають.

— Беньї… тільки не тут, не сьогодні, я тебе прошу… — шепоче вона.

Катя кладе руки братові на груди, відчуває, як б’ється його серце. Пульс спокійний, дихання рівне. Четверо дорослих чоловіків хочуть побити його до смерті, а він навіть не боїться. Ніщо так не жахає Катю, як це.

Беньї дивиться сестрі в очі. Такі ж, як у їхньої мами, та й Катя нечасто щось просить у свого молодшого брата. Тому Беньї цілує її в щоку і глузливо регоче над чотирма чоловіками, які стоять у дверях.

— То ви заходите чи вже йдете? Я збираюся додому, а ви, якщо не збираєтеся тертися тут своїми хрінами, може, трохи посунетеся?

Чоловіки косо глипають на Катю й охоронців і врешті відступають. Але попередження зроблено: у Геді більше не прийматимуть людей із татуюваннями ведмедя. Нехай у Бйорнстаді є якась «Група», але тут теж знайдуться чоловіки, які готові виступити.

Проходячи крізь двері, Беньї голосно сміється. У чоловіків, які залишаються позаду, від люті смикаються плечі. Один із них бурмоче до Каті:

— Твоєму братові пощастило, що в нього така сестра. Ти щойно врятувала йому життя.

Катя кидає на нього розлючений погляд:

— Ти так думаєш? Справді? Що це ЙОГО життя я врятувала?

Чоловік робить спробу самовпевнено посміхнутись, але шкіра йому ніби прилипла до вилиць. Катя фиркає. Вона забирає свої речі з кабінету і під’їжджає машиною до виходу, але Беньї вже зник у темряві ночі, щоб сестра його не знайшла.

* * *

Кожен спорт дурнуватий. Кожна гра ідіотська. Дві ключки і м’ячик, піт і відсапування — для чого це? Щоб ми в миті розпачу могли вдати, ніби лише це має значення.

Уночі Кабан і Бубу прибирають підлогу в майстерні. Батько й син, вони ніколи не мали звички багато говорити, і тепер їм обом, напевно, страшно, що замість розмови вони можуть обрати найпростішу альтернативу. В їхньому домі, як і в усіх інших будинках, є пляшки з алкоголем. Тому вони вирішують зробити по-іншому: викочують автомобілі, пересувають обладнання, аж поки гараж не стає порожнім.

Далі беруть кожен свою ключку і тенісний м’ячик. Вони грають цілу ніч, обливаються потом і тяжко дихають, ніби лише це має значення.

* * *

Коли позаду Беньї зачиняються двері, він сам-один заглиблюється в ліс на пару сотень метрів. Потім зупиняється, запхавши руки в кишені, і роззирається. Ніби зважує, що робити далі: знайти цього вечора ще якусь проблему на свою голову чи вибрати дерево, на яке можна вилізти і накуритися трави, поки не зморить сон. Голос позаду нього лунає очікувано й несподівано водночас:

— Я ніколи в житті не ліз у бійки, тому з мене буде небагато допомоги, якщо ти далі маєш на думці пригоди. Але я радо випив би пива в якомусь іншому місці… — каже чоловік у сорочці-поло.

Беньї озирається через плече.

— Знаєш, де тут є нормальні нічні клуби?

Чоловік заходиться сміхом.

— Я вже казав, що живу тут усього чотири години. Але є… мій будинок. А там холодильник.

Дотепер він ніколи так не робив, не запрошував одразу когось додому, це не для нього. Але Беньї, мабуть, знає, як додати людям спонтанності. І нерозважливості також.

Вони рушають дорогою через ліс. Чоловік винаймає будиночок у кемпінгу, що розташований далеко від Геда, трохи ближче до Бйорнстада, але на достатній віддалі від обох міст, щоб ніхто нічого не побачив. Вони починають цілуватися ще в коридорі. Коли чоловік прокидається наступного ранку, Беньї вже нема.

Чоловік знаходить свою книжку на підлозі, там, де випустив її з рук, між вхідними дверима і спальнею. Він перегортає сторінки й нарешті знаходить цитату, яку шукав: «Треба ще мати хаос у собі, щоб народити зірку, що танцюватиме».

Трохи далі звідти, на цвинтарі, стоїть молодий чоловік і запускає шайбу в надгробний камінь. У нього розбиті кісточки пальців, але всередині ще гірші рани. Алан Овіч мертвий, Кевін Ердаль, можна сказати, теж. Беньї — чоловік, який любить чоловіків і втрачає всіх, кого любить.

Складно вмістити в собі ще більше хаосу.

11

«Останній шанс стати переможцем»

Любов неможливо виміряти, але це не заважає нам шукати нові способи, щоб таки спробувати. Мабуть, найпростішим критерієм є місце: чи багато місця я можу віддати людині, яку знаю зараз, щоб вона могла стати тією людиною, якою прагне бути?

Якось Міра зробила відважну спробу обговорити з Петером це питання, використовуючи хокейну термінологію: «Шлюб — це ніби хокейний сезон, любий, розумієш? Навіть найкраща команда не буває найкращою в кожному матчі, але вона все ж має достатній рівень, щоб виграти, навіть якщо погано грає. Те саме зі шлюбом: його оцінюють не за відпустками, коли ми п’ємо вино перед обідом і в нас фантастичний секс, а найбільшою нашою проблемою є трохи загарячий пісок і сонце, яке надто яскраво світить на екран, коли ми хочемо побавитися в гру на телефоні. Шлюб оцінюють за буднями, вдома, за нашим найнижчим рівнем, за тим, як ми розмовляємо одне з одним і як вирішуємо конфлікти».

Петер набурмосився, зробивши вигляд, ніби Міра збирається затіяти сварку, і запитав, чого вона «хоче». Міра відповіла, що хоче «дорослого обговорення наших проблем». Петер аж занадто довго роздумував, а тоді сказав: «Ну, для мене проблема в тому, що ти завжди залишаєш у пакеті пару крапель молока, а потім кладеш його до холодильника просто тому, що не хочеш прополоскати пакет і кинути його до паперового сміття». Міра лише витріщилася на Петера і запитала: «Ти вважаєш, що ЦЕ є найбільшою проблемою в нашому шлюбі?». Петер ображено пробурмотів: «То нащо було ЗАПИТУВАТИ, якщо ти просто хочеш розкритикувати мою відповідь?». Міра потерла скроні. Петер гримнув дверима і поїхав на хокейний матч. Не так уже й просто мати такі стосунки.

Сьогодні ввечері Міра сидить за кухонним столом. Вона бачила в газеті некролог з іменем свого чоловіка. На столі перед нею стоїть невідкоркована пляшка вина і два келихи. Міра прокручує на пальці обручку, оберт за обертом, ніби це гайка, яку вона намагається закрутити. Часом знімає її, просто щоб зрозуміти відчуття. Холод. На пальці відчувається холод, немовби шкіра в тому місці стала тоншою.

Уже вночі Міра чує, як перед будинком зупиняється «вольво». Як по-дурному — Міра це розуміє, — але таки стає перед вхідними дверима. І все тому, що, почувши перед будинком звук Петерових кроків, вона хоче знати: він одразу запхає ключ у замок, чи зупиниться. Чи буде вагатися. Чи потрібно йому постояти якийсь час за дверима і глибоко вдихнути, перш ніж він наважиться зайти.

* * *

Петер зупиняється, простягнувши руку до замка. Обережно притуляється чолом до дверей, ніби намагається почути, чи дихає будинок, чи там, усередині, є хтось, хто ще не спить. Бо не так давно, коли Міра думала, що Петер спить, він чув, як вона на кухні розмовляла з кимось по телефону: «Двадцять років він говорив, що наступного року настане моя черга вкластися в кар’єру. Наступного року! То він вважає, що лише йому необхідно знати, яких висот можна досягти, чи як?».

Двадцять років Петер переконував себе, що він працює не для себе, а заради інших. Він став професійним хокеїстом у Канаді, щоб забезпечувати сім’ю, він погодився на роботу спортивного директора в Бйорнстаді, тому що після смерті Ісака його сім’я потребувала безпечного місця. Він боровся за клуб, тому що боровся за місто. Тому що «Бйорнстад-Хокей» був гордістю місцевих мешканців, для них це був єдиний спосіб нагадати великим містам, що в цій частині країни ще живуть люди. Що вони ще здатні зацідити їм по морді.

Але зараз Петер уже нічого не знає напевне. Може, він просто егоїст? Він намагається не думати про некролог. Йому завжди була властива страшенна тривожність, він постійно про все хвилювався — починаючи від рахунків і закінчуючи тим, чи вимкнена кавоварка, — але сьогодні ввечері Петер відчуває щось інше. Сьогодні він боїться.

Петер уже запхав ключ у замок, але раптом здригається від якогось металевого клацання. Позаду нього в темряві хтось натискає на клямку, і на вулиці відчиняються дверцята автомобіля.

Вбраний у чорне чоловік виходить з авто й рушає до Петера.

* * *

Лісом їдуть два автомобілі. Один під’їжджає до собачого притулку, і з нього виходить чоловік у чорній куртці, яка не защіпається на грудях через масивні м’язи. Чоловік тисне Адрі руку. Пів життя тому Адрі вчилася разом із цим чоловіком і зараз, звісно, не налаштована проти нього, якщо не враховувати, що він тупіший за ревматика, який фотографує все плівковою «мильницею». Якось Адрі довелося пояснювати йому, що рух по карті на південь в реальності не означає руху вниз, а ще, бувало, вона розповідала, що острови не можуть вільно рухатися в морі, тому що вони міцно прикріплені до морського дна. Генеалогічне дерево цього чоловіка не мало гілок. Адрі помічає, що в нього на руці нове татуювання — малюнок павутини, настільки кривий, що вона просто мусить запитати:

— Твою ж мать… Ти комусь програв парі, чи що?

— А що? — не розуміє чоловік і відкрито витріщається на руку, навіть не замислюючись, що татуювання виглядає так, ніби його набивали у темряві.

Ще в старших класах хтось дав йому прізвисько «Павук» — бо той мав довгі, худі й волохаті ноги. Він був із тих хлопців, які не переймалися, як їх прозивали, головне, щоб їх пам’ятали, тож Павук прийняв цю образу. Відтоді він зробив собі щонайменше десять татуювань із павучим мотивом, і всі вони мали такий вигляд, ніби їх наколював якийсь пияк, сидячи на сушарці.

Адрі втомлено хитає головою і відчиняє багажник Павукового автомобіля — там усе закладено ящиками з алкоголем. Адрі помічає, що інше авто в цей час зупиняється, як завжди, на узліссі, там, де закінчується дорога. Водій залишається сидіти за кермом, щоби встигнути попередити їх, якщо з’явиться якийсь небажаний гість, а от пасажир виходить. Його Адрі теж знає вже багато років, і він, на відміну від Павука, аж ніяк не ідіот. Саме тому він небезпечний.

Його звуть Теему Рінніус. Він ані занадто широкий, ні занадто високий, а через звичку дуже ретельно зачісуватися найкращі друзі називають його «Ревізором», проте Адрі бачила, як він б’ється, і знає, що під тим чубом — залізобетонна голова. Він уміє давати таких міцних копняків, що в цьому місті навіть коні побоюються стояти в нього за спиною. У молодшому віці він і його молодший брат своїми вибриками нажили собі такої поганої слави, що мисливці часто жартували: «Знаєш, чому не можна покататися на велосипеді братів Рінніусів? Тому що це, найімовірніше, твій велосипед!». Але минав час, про Рінніуса перестали жартувати, а зараз, якщо в місто приїде хтось чужий і запитає, де Теему Рінніус, навіть найменша дитина матиме клепку в голові, щоб відповісти: «Це хто?».

Теему не носить чорної куртки, вона йому не потрібна. Він відчиняє задні двері автомобіля й випускає двох собак — Теему купив їх в Адрі ще цуценятами, тому якщо хтось запитає, що за справи в нього тут цього вечора, він зможе пояснити, що збирається докупити собі ще одного собаку. В Теему нема ані розкладу для доставки, ані фіксованого графіку — вони з Адрі домовляються за пару годин до зустрічі, і з настанням темряви він приїздить. Адрі називає його «оптовиком» — наполовину зневажливо, наполовину з любов’ю. Сама ж вона є посередницею. У Бйорнстаді не можуть одночасно два автомобілі приїхати і вивантажити алкоголь, не привертаючи уваги, проте всі знають, що місцеві мисливці мають звичку з однаковим часовим інтервалом проїжджати повз собачий притулок, щоб поглянути на цуценят і випити кави. Звісно, ці мисливці бувають тут трохи зачасто, особливо перед вихідними. Але запитайте будь-кого з них про Адрі — кожен матиме одну й ту саму відповідь: «Е, вона ж готує таку достобіса смачну каву».

Чоловіки в чорних куртках завжди приїжджають на двох автомобілях, і Теему ніколи не сідає до того авто, в яке завантажено алкоголь. Буває, у поліцейських рапортах стверджують, що Теему — керівник «жорстокої банди, яка називається Група» і пов’язана з «Бйорнстад-Хокеєм». Множаться розповіді, начебто «Група» чинила вплив на справи клубу, і що гравці основної команди, які мали завищену зарплату й зовсім незначні досягнення, добровільно розірвали контракти, але ніхто так і не зміг це довести. Звісно ж, нема доказів і того, що «Група» займається організованою контрабандою спиртного чи торгує краденими запчастинами до автомобілів і снігоходів. Ніхто навіть не міг довести, що «Група» комусь погрожувала, а це завжди мусять робити всі кримінальні мережі, щоби примножувати свій капітал насильства. Поліцейські рапорти стверджують, що «Група» цього не потребує, тому що вони використовують хокейні матчі як вітрину. Теорія була така: усі, хто бачив, як чорні куртки заповнюють стоячі трибуни, або чув, що вони роблять із прихильниками інших команд, які дозволили собі кинути їм виклик, повинні розуміти серйозність ситуації, якщо чорні куртки подзвонять їм у двері.

Але все це просто дурна балаканина, хто б сумнівався. Чутки й перебільшення — їх придумали собі мешканці великих міст, передивившись фільмів. Якщо запитати про «Групу» в більшості мешканців Бйорнстада, вони лише вигукнуть: «Що за група?».

Дістаючи з багажника останній ящик з алкоголем, Адрі помічає, що під ним лежить велика сокира. Вона закочує очі.

— Ну, серйозно, Теему, ти не думаєш, що це трохи підозріло — тримати в багажнику сокиру, коли кожен лягавий у цьому районі недавно бачив знімки автомобіля тієї політикині з Геда?

Небагатьом людям стане відваги розмовляти з Теему таким тоном, але зараз він має потішений вигляд.

— Адрі, а тепер сама подумай: після того, що сталося в Геді з тим автомобілем, хіба не було б досить підозріло, якби ми НЕ мали сокир у своїх багажниках?

Адрі вибухає реготом.

— Який же ти ідіот. Але не дурний.

— Вельми дякую, — усміхається Теему.

* * *

У ті ночі на острові, коли Ана засинає, Майя лежить без сну і пише тексти про ненависть. Часом це триває так довго, що написане врешті перетікає в тексти про любов. Не про ту закоханість, що стрясає небеса, а про любов, яка нудна і життєва. Майя сама не розуміє чому, але того літа вона багато думає про своїх батьків. У підлітковому віці хочеться, щоб вони були безстатевими, але найдрібніші докази ніжності між нашими мамами і татами стають окам’янілостями в наших ДНК. Батьки, які розлучаються, як-от тато і мама Ани, можуть докластися до того, що їхня дитина ніколи не повірить у вічну любов. А от батьки, які залишаються разом упродовж цілого життя, можуть привчити дитину приймати любов як належне.

Майя пам’ятає такі несуттєві дрібниці з часу свого дитинства. Як сміється мама, коли описує татів стиль одягу — «поліцейський у цивільному на дискотеці в середній школі». Або як тато щоранку струшує дві краплі молока з порожнього пакета і бурчить: «Вітаємо, сьогоднішня спроба увійти до Книги рекордів Гіннеса — і ось перед вами… Найменше. У світі. Горнятко. Кави». Як мама шаленіє від розкиданих на підлозі шкарпеток, і як тато мріяв віддати людей, які не витирають помиї з кухонної раковини, під військовий трибунал. Як мама двічі перетнула земну кулю заради татового хокею, і з яким захопленням тато потайки дивиться на маму, коли вона стоїть на кухні й вирішує робочі питання. Так, наче мама — найрозумніша, найвеселіша, найнаполегливіша і найсварливіша людина серед усіх, кого зустрічав тато, і йому досі не віриться, що вона — його. Його людина.

Майя пам’ятає, як у ранньому дошкільному віці вона й Лео не знали імен батьків, тому що ті називали одне одного тільки «любий» і «люба». Як їхні батьки, навіть коли були дуже розсвареними, ніколи не вимовляли слово «розлучення», тому що знали, що воно — ніби ядерна бомба, і якщо пригрозити розлученням хоча б одного разу, то потім усі сварки будуть цим і закінчуватися. Пам’ятає, як тепер батьки чомусь перестали перемовлятися про якісь дрібниці, як будинок ставав тихішим, як вони заледве могли дивитися одне одному в очі — після того, що сталося з Майєю. Як вони таки не знаходили сили показати одне одному, що тяжко зранені.

Діти помічають, що батьки втрачають одне одного, за найменшими ознаками — це може бути одне-єдине коротке слово, як-от «твій» і «твоя». Майя щоранку пише батькам смс-ки, вдаючи, що це для того, щоб вони не хвилювалися за неї, хоча насправді все навпаки. Вона звикла, що батьки говорять одне про одного «мама» і «тато». Наприклад, «люба, мама не мала на увазі, що тобі заборонено виходити з дому на т-и-с-я-ч-у років» або «люба, тато не навмисно вдарився головою у сніговика, він просто посковзнувся». Але одного дня, ніби ненароком, приходить смс-ка: «Подзвони твоїй мамі, вона хвилюється, коли тебе немає вдома». А потім інша: «Пам’ятай, що ми з твоїм татом любимо тебе понад усе на світі». Кілька літер можуть означати кінець шлюбу. «Твій», «твоя». Так, ніби вони вже не належать одне одному.

На острові посеред озера далеко в лісі Майя пише про це пісні, тому що не знаходить сили бути вдома і бачити те, що там відбувається.

Мінне поле

Це — мінне поле; ви ходите просто по ньому,

Мов не бажаєте знати, що міна тут — кожне слово.

Та коли під чиєюсь ногою почується тихе «клац» —

Тоді таким незворотним стане усе нараз.

Жертві найбільше болить те, що жертвами стали ви.

Я не здатна нічого змінити, хай яких докладаю зусиль.

Здається, померла я — хоронити ж доводиться вас,

Так ніби зламав він мене, а вибух забрав усіх нас.

* * *

Чоловіки в чорних куртках, потиснувши Адрі руку, йдуть до своїх авто, але Теему залишається й закурює сигарету. Адрі запихає собі під губу порцію снюсу, завбільшки з дитячий кулачок. Вона теж не дурна, їй добре відомо, хто такі люди з «Групи» і на що вони здатні, але Адрі — людина практична.

Одного літа, кілька років тому, в Бйорнстаді сталася серія пограбувань. Банда приїжджала серед ночі кількома фургонами, під час одного грабунку вони побили старого чоловіка, який намагався їм завадити, а іншого разу, коли відбувалася крадіжка, поліцію викликав сусід. Через три години приїхало одне-єдине поліцейське авто. Адрі пам’ятала, як за кілька місяців перед грабунками надійшов сигнал з підозрою, що в лісах неподалік браконьєри полюють на вовків, і того разу поліція прибула на гелікоптері, прихопивши ще й чортів кримінальний підрозділ і спецгрупу. Можна мати різні думки з цього приводу — правильно це чи ні, але Адрі, побачивши, що вовкам тут надають кращу охорону, ніж пенсіонерам, має більшу довіру до злочинців, які живуть поруч, аніж до злочинців в уряді й міській адміністрації. І про мораль тут узагалі не йдеться. Більшість людей за своєю суттю — такі ж, як і вона: практичні.

Коли банда грабіжників з’явилася знову, на них уже чекали чоловіки в чорних куртках. Решта мешканців Бйорнстада тієї ночі замкнули свої двері, підкрутили гучність у телевізорах, і потім ніхто нічого не запитував. Відтоді пограбувань більше не було. Теему справді безумець, і щодо цього Адрі не стане сперечатися, але він любить це місто так само, як і вона. А ще Теему любить хокей. І зараз він задоволено усміхається:

— То що, восени Беньї буде грати в основній команді? Твою ж мать, оце ти, напевно, гордишся! Бачила жеребкування? Він психує?

Адрі киває. Вона розуміє, що на арені Беньї має все, що Теему хоче бачити у гравці від Бйорнстада: він жорстокий, безстрашний, злий. А ще Беньї — звідсіля, місцевий талант, сусідський хлопчисько. Таким чоловікам, як Теему, це до смаку. Звичайно, Адрі бачила жеребкування, сьогодні зранку з’явилося в інтернеті. Восени в першому матчі «Бйорнстад» зустрічається з «Гед-Хокеєм».

— Він буде грати, якщо ще щось залишиться від «Бйорнстад-Хокею», — стримано пирхає Адрі.

Теему усміхається, але по його погляду складно зрозуміти, що він про це думає.

— Ми сподіваємося, що Петер Андерссон порішає проблеми.

Адрі примружується і не зводить з Теему очей. Це «Група» на зустрічі минулої весни доклалася до того, щоб за результатами голосування Петера залишили спортивним директором клубу. Довести ніхто не може, але всім про це відомо. Без голосів «Групи» Петер мусив би їхати звідси. Але тепер клуб втратив майже всіх спонсорів — вони перейшли у Гед, і для «Групи» це був великий ризик. Рамона, власниця пабу «Хутро», часто каже, що «Теему, може, й не знає, що правильно, а що ні, але, вашу мать, він уміє розрізнити добро і зло». Можливо, вона має рацію. «Група» виступила проти Кевіна, зіркового гравця, і стала на бік спортивного директора та його доньки. Але спортивний директор зробить небезпечний крок, якщо зараз дозволить, щоб клуб «Групи» став банкрутом.

— Ви справді довіряєте Петеру? Я бачила в газеті некролог з його іменем, — кидає Адрі.

Теему піднімає брову.

— Може, хтось захотів пожартувати?

— Або ж хтось із твоєї трибуни вирішив послати йому звістку!

Теему з удаваним занепокоєнням чухає чоло.

— У нас велика трибуна. Я всіх не проконтролюю.

— Якщо Беньї вплутається у щось подібне, я вас приб’ю!

Теему зненацька заходиться реготом, аж між деревами йде луна.

— Зі мною, Адрі, мало хто так розмовляє.

— Я — мало хто.

Теему, не гасячи сигарету, припалює наступну.

— Це ж ти навчила брата грати в хокей?

— Я навчила його битися.

Між деревами знову розходиться регіт Теему.

— Якщо ви зараз станете битися, хто переможе?

Адрі опускає очі. Її голос важчає.

— Я. Тому що в мене є несправедлива перевага. Беньї не може скривдити тих, кого любить.

Теему схвально киває. Поплескує Адрі по руці й каже:

— На арені нам від Беньї потрібно лише одне. Того самого ми вимагаємо від усіх.

— Щоб він зробив усе можливе і розважився? — гостро уточнює Адрі.

Теему всміхається. За мить усміхається й Адрі. Вона знає, що Теему має на увазі. «Перемога». У цих краях усі вимагають лише і тільки цього. Теему простягає їй конверт:

— Рамона чула, що ти разом із Суне організовуєш дівчачу команду для п’ятирічок. Це вам від фонду.

Адрі здивовано піднімає на нього погляд. «Фонд» — це невеличка каса, яку Рамона тримає у себе в пабі для тих завсідників, які ставали безробітними і не могли оплачувати рахунки. У тій касі осідають усі чайові, а в пабі «Хутро» на чай залишають значно більше, ніж можна подумати. Теему завжди платить за своє пиво вдвічі більше, бо якось, іще коли він був малим і випхав за двері одного з найлютіших маминих бой-френдів, хтось прийшов до них ось із таким конвертом. Теему більше не дозволив піднімати руку на маму а коли став дорослим і створив «Групу», ніколи не забував щедрості завсідників Рамониного пабу. Тому зараз він каже:

— Це на ключки й ковзани. Чи що там іще вам, дівчатам, потрібно.

Адрі вдячно киває. Коли Теему рушає до автомобіля, вона гукає йому:

— Гей! Дай Петеру Андерссону шанс! Може, він знайде спосіб урятувати клуб!

Теему зачиняє багажник, сокира так і залишається всередині.

— Я даю Петеру шанс. Якби не давав, то його б уже не було в місті.

* * *

Петер стоїть перед дверима свого будинку, але налякано відпускає клямку, витягає ключ із замка й оглядається на вулицю. До нього прямує Річард Тео, він одягнений у чорний костюм, хоча надворі середина літа. Їм ніколи не доводилося розмовляти — принаймні Петер такого не пам’ятає, — але, звісно, він добре знає, хто такий Річард Тео. Петерові відомо, яку політику веде Тео, і вона йому не подобається. Ця політика агресивна, вона налаштовує одних людей супроти інших, але головне навіть не це — просто в Петера кілька разів складалося враження, що Тео щиро ненавидить хокей.

— Доброго вечора, Петере. Сподіваюсь, я не завадив, — вітається Тео.

Його привітність має в собі щось зловісне.

— Я можу тобі якось допомогти? — трохи розгублено запитує Петер.

— Ні, але я можу допомогти тобі, — відповідає Тео.

— І як саме?

Усміхнені губи політика ледь помітно смикаються.

— Петере, я можу врятувати твій хокейний клуб. Можу дати тобі останній шанс стати переможцем.

12

«І нехай я згорю дотла…»

Усі люди, які віддають своє життя, щоб стати найкращими в якійсь сфері, рано чи пізно наштовхуються на одне і те саме запитання: «Навіщо?». Адже якщо ти хочеш стати найкращим у чомусь одному, то доведеться пожертвувати всім іншим. Тож Міра, вперше зустрівши Петера того вечора у столиці, коли він щойно програв найважливіший у своєму житті матч і, розчавлений, зайшов до ресторану, власниками якого були Мірині батьки, поставила йому саме це запитання: «Навіщо?».

Петер ніколи не міг дати достойної відповіді, і його дружину це дратувало до безумства, але через багато років, коли вони вже були одружені, мали дітей і довге спільне життя, Міра вичитала якусь цитату столітньої давності в інтерв’ю з одним альпіністом. Його запитали: «Чому ви хотіли піднятися на Еверест?». Альпініст відреагував із великим здивуванням, ніби таке запитання було для нього незрозумілим, а відповідь — очевидною: «Тому що він є».

І тоді Міра зрозуміла. Бо навіщо вона сама хотіла вчитися в університеті, якщо ніхто з її сім’ї не мав вищої освіти? Навіщо вибрала юриспруденцію, коли всі говорили їй, що буде занадто важко? Навіщо? Щоб зрозуміти, що вона може. Тому що вона хотіла піднятися на ту кляту гору. Бо та гора є.

Тому Міра знає, що зараз відбувається, вона зрозуміла це, можливо, навіть раніше за Петера, поки стояла за вхідними дверима і могла почути достатньо з його розмови з Річардом Тео. Її чоловік буде шукати спосіб урятувати клуб і знову стати незамінним. Як завжди. Міра сидить у передпокої, аж поки не чує звук двигуна «вольво», крізь вікно їй видно, як Петер від’їжджає. Пляшка вина залишається невідкоркована, келихи Міра ставить у шафку, і коли вкладається спати, шкіра під обручкою холодить. Мине ніч, завтра зранку вона прокинеться і спробує вдати, ніби все добре, хоч і розуміє, що тепер кожен день усе більше віддалятиме її від наступного року.

* * *

Петер уже не першу годину їздить без жодної цілі. Прокручує в голові одні й ті самі запитання: «Чого вартий хокейний клуб? Для кого він існує? Яку ціну доведеться за нього заплатити?». Але поміж них закрадаються ще й інші його роздуми. «Що я вмію, крім хокею? Яким чоловіком я стану, якщо залишуся без нього?»

Петер ніколи не любив інших жінок, окрім Міри, і знав, що вона буде несамовито щаслива, якщо він покінчить із хокеєм, але в глибині душі сумнівався: чи справді так буде? Вона закохалася в чоловіка з мріями й амбіціями, а як тепер Міра дивитиметься на нього, якщо роки минатимуть, а він ніколи нічого не досягне?

Надходить світанок, і над Бйорнстадом розливається світло, таке літнє сяйво, про яке Петерова мама завжди казала: «Ніби сам Господь Бог порозливав апельсиновий сік на верхівки дерев». Петер, заплющивши очі, сидить перед продуктовою крамницею, а в його голові крутяться й крутяться думки.

Перше, що заявив йому Річард Тео вчорашнього вечора: «Тобі ж не подобається моя політика, так?». Петер замислено відповів: «При всій повазі, я тримаюся подалі від твоїх поглядів. Ти — популіст». Тео кивнув, сказане, здається, його зовсім не образило: «Людина буває популістом до того часу, поки не здобуде перемогу, а далі вона переходить до істеблішменту». Побачивши відразу в Петеровому погляді, політик додав: «При всій повазі, Петере, в основі політики лежить розуміння, що світ є складним, попри те що такі люди, як ти, хочуть, аби він був простим».

Петер похитав головою: «Ти живеш із протиріч. Твоя політика породжує конфлікти. Розмежовує людей». Політик із розумінням усміхнувся: «А хокей? Що, на твою думку, він робить із тими, хто не бере участі у грі? Ти хоч пам’ятаєш мене зі школи?». Петер ніяково прокашлявся і пробурмотів: «Здається, ти був на кілька класів молодший?». Річард Тео похитав головою, він не сердився і не засуджував, а якось мало не безвольно відповів: «Петере, ми були в одному класі».

Петер не знає, чи Тео планував похитнути його рівновагу, але в будь-якому разі це спрацювало. Коли Петер засоромлено потупив погляд, політик задоволено усміхнувся, а тоді, не ускладнюючи, пояснив, чому сьогодні ввечері хотів зустрітися з Петером: «У мене є певні контакти в Лондоні. Мені відомо, яке підприємство купить фабрику в Бйорнстаді».

«Я навіть не знав, що її збираються продати…» — вигукнув Петер, але політик послужливо знизав плечима: «Це моя робота, Петере, — знати те, чого не знають інші. Я і про тебе чимало знаю. Саме тому я тут».

* * *

Зранку Лео прокидається в порожньому будинку. На кухонному столі мама залишила йому записку: «Я на роботі, твій тато в клубі, дзвони, якщо щось потрібно. Гроші лежать у комоді. Любимо тебе! — Мама». Лео вже не дитина. Він теж помічає слово «твій». Твій тато. А не мамина людина.

Хлопчик заходить до кімнати своєї старшої сестри, зачиняє двері й лягає на підлогу, скоцюрбившись. Під ліжком лежать нотатники Майї, списані віршами й текстами до пісень, Лео читає їх, і з його очей ллються різні сльози. Часом то сльози його сестри, часом — власні. Майя ніколи не була подібною на інших старших сестер, які кричали й виганяли з кімнати своїх молодших, тож Лео змалку міг сидіти в неї. Майя дозволяла йому спати у своєму ліжку, коли він бував наляканий, коли їм випадало підслухати розмову батьків на кухні, які надламаними голосами говорили про Ісака. Підлога біля Майїного ліжка завжди була найбезпечнішим місцем для Лео. Але він уже подорослішав, а Майя все літо проводить у лісі разом із Аною. Лео завжди просив поради у Майї, і тепер не знає, кого запитати, що мав би зробити молодший брат для своєї старшої сестри, яку зґвалтували. Або що він мав би зробити для своїх батьків, коли вони втрачають одне одного. Або що йому робити зі своєю ненавистю.

Наприкінці записника, знайденого під Майїним ліжком, Лео натрапляє на текст, який називається «Сірник». Він обережно вириває сторінку і запихає її собі до кишені. А тоді йде до озера на пляж.

Лео весь час роздряпує себе, сильно й глибоко. І якомога нижче стягує рукави светра.

Ті дні, коли лив дощ, могли би дати шанс Бйорнстаду і Геду охолодити емоції, але Вільям Лют, навпаки, весь час тільки обливався потом. Якось його тренер сказав йому, що ніколи не бачив, щоб хтось «грав із таким великим бажанням самоствердження». Можливо, для тренера то була спроба розговорити Вільяма, щоб той поділився своїми комплексами, але хлопець сприйняв сказане за комплімент.

Вільям увесь період дорослішання боровся за те, щоб знову стати найкращим другом Кевіна. Ще малими дітьми вони були найкращими друзями, возилися на педальних автомобілях перед Кевіновим будинком і грали у флорбол у Вільямовому підвалі. Потім почали ходити на хокей, і тут зненацька з’явився Беньї. Після цього Кевін уже не ставав ближче до Вільяма на командних фотографіях. Вільям з усіх сил старався допекти Беньї, дражнив його через ношений дешевий одяг і називав «санчатником». Аж поки Беньї не заїхав йому санчатами по обличчю. За ті образи Вільям заплатив передніми зубами і повагою роздягальні. Вільямова мама вимагала, щоб Беньї покарали за «напад», але клуб нічого не зробив.

Коли хлопці подорослішали, Вільям намагався затьмарити Беньї, вихваляючись усіма дівчатами, з якими він начебто переспав, і показував із себе найвеселішого Кевінового дружбана на вечірках, зовсім не такого, як той дереволаз-наркоман. Звісно, Вільям обманював — він залишався незайманим довше за більшість хлопців із команди. І ось одного дня Кевін зайшов до роздягальні й гукнув: «Вільяме! Там у коридорі на тебе чекають твої дівчата!». Вільям зніяковіло встав — у коридорі нікого не було, лише на підлозі лежала пачка білих шкарпеток, п’ять пар. Кевін глузливо зареготав: «Тепер твоїй старій не треба закладати прання ЩОРАЗУ, коли ти зберешся „переспати“ зі своєю дівчиною!». Вільям ніколи не забуде, як уся команда зайшлася реготом. Особливо — Беньї. Вільям роками грав із бажанням самоствердження на плечах — а що тепер? «Гед-Хокей» став для нього новим стартом, шансом нарешті бути лідером. Він не збирається залишатися хлопцем зі шкарпетками.

Поки того літа лили дощі, Вільям безперестанку займався силовими тренуваннями і переглядав викладене в інтернет відео, на якому горіли його червоні прапори «Гед-Хокею». Знову і знову. Він сподівався знайти хоч якусь підказку, яка б вивела його на того малого боягузливого щура, який усе це затіяв, і врешті йому вдалося дещо розгледіти: рука, яка тримала запальничку, була невеликою, як у школяра середніх класів, а коли над зап’ястям задерся рукав светра, стало видно шкіру, всю в подряпинах.

Вільям телефонує найбільшим хлопцям зі своєї команди. Вони купують сигарети і йдуть на пляж.

* * *

Сірник

Якщо є темна кімната, де замкнутий хтось, хто дуже боїться пітьми,

Якщо він тут, бо життя — то гидке паскудство, а страх — то чорна липка павутина,

Якщо в цій кімнаті, знайшовши останній сірник у кишені, раптово опинишся ти,

То запали його, запали, навіть якщо там стоятиме гострий запах бензину.

Всього лише кілька градусів сніг від дощу відділяють,

Будинки тягнуться вгору, та всі вони стануть золою.

Ти показав мені те, що більше за смерть лякає,

І нехай я згорю дотла — та горітиму разом з тобою.

* * *

Коли в Бйорнстад повертається сонце, берег озера знову заповнюють підлітки, вдаючи, ніби не витріщаються на частини тіл одне одного. Спочатку на пляжі весело й гамірно, але за якийсь час уздовж краю води розповзається перелякана тиша. Двоє хлопців залізають на дерево і вішають на нього нові прапори «Гед-Хокею». Потім між килимками починає пошуки Вільям Лют, він зупиняється біля кожного хлопця з середніх класів і простягає до нього сигарету:

— Маєш запальничку?

Ніхто не дивиться йому в очі. Вільям хапає кожного хлопця за руку і шукає на шкірі подряпини. Він і сам не знає, що сподівається знайти: хто ж наважиться в чомусь зізнатися перед ним? Але Лют хоче принаймні налякати їх. Щоб вони не посміли знову провокувати його команду. З кожним підлітком, який хитає головою, опустивши погляд у пісок, Лютові трохи відлягає від серця, бо кожен малий, який не наважиться закурити ще ціле літо після такого допиту, додає йому відчуття власної важливості.

І тут чується оте клацання. Один раз, потім одразу другий, а тоді коротке шипіння, коли загорається полум’я. І напружений голос за спиною у Вільяма:

— У мене є запальничка!

Пальці в Лео не тремтять. Задирається рукав його светра. Яскріють подряпини.

* * *

«Що… що ти маєш на увазі: ти чимало про мене знаєш?» — учора Петер насилу видавив із себе ці слова. Річард Тео відповів безтурботно, мало не розвеселено: «Я знаю, що „Бйорнстад-Хокей“ має максимум три місяці до банкрутства, навіть якщо твій приятель Фрак продасть іще одну свою крамницю. І знаю, що тренер основної команди, Суне, хворий».

Петер аж рота роззявив. На початку літа в Суне почалися проблеми з серцем: його знайшла Адрі Овіч, коли він не прийшов на заняття недавно створеної ковзанярської школи для дівчат; Суне лежав на підлозі у своєму будинку. Адрі зателефонувала Петеру з лікарні, але Суне попросив їх обох нікому нічого не розповідати. То йому просто «трохи потемніло в очах», а Суне не хотів стати «якимсь чортовим мучеником».

Вони, звісно ж, мовчали, але, якщо відверто, не лише заради Суне — Петер мав на це егоїстичні причини: він не міг найняти нового тренера без спонсорів і грошей, без тренера не міг переконати нових гравців підписати контракт, а без гравців точно не міг залучити ні спонсорів, ані нового тренера.

«Як я вже казав, — обережно констатував учора Річард Тео, — це моя робота — про все знати. Я маю друзів у лікарні. І хотів би бути також твоїм другом». Після чого спокійно й методично переказав Петерові свою пропозицію: новим власникам фабрики будуть потрібні політичні гарантії, щоб перебудувати фабрику. Тео може це організувати. Але власники розуміють, що їм також «потрібно твердо опиратися на місцевих мешканців», тож Річард Тео переконав їх у тому, що «найшвидший шлях до сердець місцевих людей пролягає через хокей».

Петер недовірливо засовався, але зробив зусилля, щоб голос звучав твердо, і запитав: «З того, що я чув, із тобою не хочуть співпрацювати навіть представники інших партій. Як я можу вірити, що ти зумієш усе це влаштувати?». Тео безтурботно відповів: «Учора льодова арена мала великий несплачений рахунок за електрику, Петере, але якщо ти зараз зателефонуєш і поцікавишся про борг, то дізнаєшся, що його вже оплатили. Такого доказу тобі достатньо?».

Петера переповнило неприємне відчуття. «Чому саме наш клуб? Чому ти не підеш до „Гед-Хокею“?» Політик знов усміхнувся: «Бйорнстад відомий тим, що тяжко працює. А в тому, що ви зробили двадцять років тому, коли все місто підтримувало клуб, є якась символічна сила. Як ви тут любите казати — „Бйорнстад проти всіх“?».

Петер на свій захист буркнув: «Я навіть не думав, що ти любиш хокей». Тео поправив свої запонки й відповів: «Петере, моє політичне бачення завжди буде зводитись до того, що гроші платників податків повинні йти на охорону здоров’я і нові робочі місця, а не на спорт».

Петер почухав голову, намагаючись не показувати, що вражений, і гірко констатував: «Отож гроші платників податків ти пустиш на фабрику, а нові власники натомість спонсоруватимуть хокейний клуб. І в такий спосіб ти станеш політиком, який урятував і робочі місця, і хокейну команду. Та ще й усе це виглядатиме так, що ти заощаджуєш гроші платників податків… які можна вкласти в охорону здоров’я… Господи. Це дасть тобі перемогу на наступних виборах».

Тео запхав руки в кишені штанів свого костюма, але не виражав ніякого самовдоволення. «У нас із тобою багато спільного, Петере, тобі так не здається? Ми просто граємо в різні ігри. Щоб я міг грати у свою гру, мені потрібна перемога на наступних виборах. А тобі, щоб грати у твою, — потрібно мати клуб».

* * *

Вільяму — вісімнадцять, і він, мабуть, удвічі важчий за дванадцятилітнього хлопчика, який стоїть перед ним. Але Лео не відступає. Він не відводить погляду, і по його очах видно, що йому нічого втрачати.

На них дивиться весь пляж, тож навіть якби Вільям хотів облишити цю затію і не влаштовувати розправу для хлопця, який на шість років молодший, він уже не може відступати. Його руки стискаються на горлі Лео, щоб малий паскуда не смикав головою, але тоді з дванадцятилітнім хлопчиськом щось стається: задихаючись, він починає панікувати, інстинктивно відкриває рота, коли нігті Вільяма впиваються йому в шкіру під підборіддям; у Лео булькоче в горлі, очі починають сльозитися. Є лише дві природні реакції: або в розпачі схопити нападника за руки, або несамовито бити просто перед себе по всьому, до чого дотягнешся.

Перший удар Лео потрапляє в повітря, але він люто пручається і за другим разом б’є Вільяма у вухо. Ніхто цього не розповість, поки сам уперше не потрапить у бійку — який це триклятий біль, коли тебе б’ють у вухо. Вільямові руки зісковзують, усього на пів секунди, але Лео цього достатньо. Навалившись усім тілом, він гатить Вільяма знизу по щелепі, і чути, як у вісімнадцятирічного гучно клацають зуби. Напевно, Вільям прикусив язика, бо коли він кидається на Лео, з його рота бризкає кров. Ну от, тепер усьому кінець. Вільям занадто великий, щоб у дванадцятирічного хлопця був якийсь шанс.

* * *

Петер знову похитав головою у відповідь Річарду Тео, але цього разу вже не так упевнено. «У нас із тобою нема нічого спільного. Тебе цікавить тільки влада». Політик розсміявся, вперше за всю їхню розмову: «А тобі, Петере, не здається, що ти так само політично заангажований, як і я? Навесні, коли твоя донька звинуватила Кевіна Ердаля у зґвалтуванні і спонсори спробували провести голосування, щоб викинути тебе з посади спортивного директора, ти виграв переголосування, тому що на твій бік стала ця… як її… „Група“. Хіба не так?».

Краплини холодного поту скотилися з Петерової потилиці вниз по хребту. «Це не… я не мав на це впливу… я не просив…» — пробурмотів він, але Річард Тео перебив його: «Усе є політикою. Усім потрібні союзники».

Петерові у вухах стугоніли удари серця, він запитав: «Чого тобі від мене треба?». Політик чесно відповів: «Коли все стане офіційно відомо, тобі треба буде прийти на прес-конференцію. Просто усміхатися перед камерами і тиснути руку новому спонсору. Натомість ти отримаєш капітал і повний контроль над клубом. Ніхто не стане втручатися в твою роботу. У тебе буде шанс створити команду переможців. А мені потрібна всього лише твоя… дружба. Я ж не прошу занадто багато?».

Річард Тео знов усміхнувся, і Петер навіть не встиг відповісти, як той додав найважливіше: «І останнє: нові власники, зрозуміло, не хочуть бути пов’язані з будь-яким насильством. Тому на пресконференції ти повинен сказати, що не матимеш нічого до справи з Групою. Що трибуну зі стоячими місцями ти збираєшся знести».

Петер не спромігся навіть на слово у відповідь. Тео, здається, на це й розраховував. Він уважно пояснив іще кілька речей і поїхав, а Петер завмер на місці, навіть не пам’ятаючи, як довго він так простояв.

Коли він нарешті сів у автомобіль і поїхав прямо в ніч, у його голові невблаганно гупало від усвідомлення: «Контроль над клубом? І справжній бюджет?». Петера часто звинувачували в тому, що він вважає, ніби йому належить певна «моральна перевага», і, можливо, люди мали рацію. Петер сприймає хокейний клуб як щось більше за спорт, для нього це непідкупна сила, якою ніколи не будуть керувати гроші або політика.

Скільки з цих ідеалів він готовий принести в жертву? Яких ворогів готовий нажити собі? Якщо отримає владу. Якщо зможе перемогти.

Скоро він знатиме відповідь.

* * *

Річард Тео сів у авто і цілу ніч їхав до маленького аеропорту, де саме приземлився один його приятель. Вони потиснули один одному руки, і приятель невдоволено сказав:

— Тобі ж буде краще, якщо це виявиться вартим мого часу Тео покірно перепросив.

— Деякі речі не надаються до обговорення по телефону.

— Ну, так, — кивнув приятель.

І Тео пояснив:

— Я даю нашим друзям у Лондоні всі необхідні політичні гарантії на землю і фабрику, як вони й хочуть. Але натомість мені дещо потрібно. Тут діє жорстока банда, яка заради клубу здатна на розбій. Один політик ніяк не зможе їх зупинити, але новий великий спонсор здатен… ну, ти розумієш. Використай свій вплив.

Приятель кивнув.

— Знову цей хокейний клуб? Чому він настільки важливий для тебе?

— Він має символічне значення, — усміхнувся Тео.

— То що тобі треба? — запитав приятель.

— Новим власникам слід поставити умову для надання спонсорської підтримки: спортивний директор «Бйорнстад-Хокею» повинен офіційно розірвати зв’язки з жорстокими вболівальниками і знести трибуну зі стоячими місцями.

— Це не виглядає на щось серйозне.

— Звісно, ні. Але важливо, щоб вимога йшла безпосередньо від власників, а не від мене.

Приятель дав гарантію. Вони потисли руки. Приятель піднявся на борт літака.

Річард Тео всю дорогу назад думав, що тільки людина, чия нога ніколи не ступала у Бйорнстад, могла сказати, що обговорена справа «не виглядає на щось серйозне». Саме тому Тео завжди йде на крок попереду інших. Люди розучилися робити підготовче дослідження.

* * *

— Вільяме! Вільяме! — звідкись шипить один із хлопців.

Лео відчуває надто сильне запаморочення, щоб зрозуміти, звідки чути голос, він лежить на спині й нічого не бачить під ударами.

Вільям встигає востаннє замахнутися, але хтось із команди хапає його, повторюючи:

— Вільяме!

Кутиком ока Вільям бачить, як хтось киває на дорогу, що веде понад озеро. Там зупинився автомобіль. З нього вийшли двоє чоловіків у чорних куртках. Вони не спускаються на пляж, у цьому нема потреби. «Група» ніколи не втручалася до справ, які мали в цьому місті підлітки, бо завжди існувала межа між серйозністю основної команди, і забавками юніорів. Але Вільям уже не юніор, і тепер йдеться не лише про хокей.

Вільям відпускає Лео. Вагаючись, встає. Чоловіки в чорних куртках не рухаються з місця, Вільям спльовує перед себе кров, по футболці тягнеться червона слина.

— Та пішло воно… — тихо бурмоче він, щоб ніхто не почув тремтіння в голосі.

Вільям розвертається і йде. За ним рушають хлопці з команди. Чоловіки в чорних куртках так і стоять на дорозі, аж поки один із Вільямових друзів не доганяє в чому річ: він залізає на дерево і знімає прапори «Гед-Хокею». Чоловіки в чорних куртках зникають, не мовивши ні слова, але тепер усім продемонстровано, чия тут територія. Гру «Гед-Хокею» на землі Бйорнстада закінчено.

Лео сидить на килимку, не витираючи з обличчя кров Вільяма. У нього так нестерпно болить горло, що не виникає сумніву: всередині щось травмовано. Хтось із приятелів Лео поплескує його по плечу, інший простягає йому сигарету Лео ще ніколи не курив, але як не почати після такого. Від куріння йому страшенно боляче і неймовірно добре.

Він не відступив перед Вільямом Лютом, і цього літа червоні прапори більше не висітимуть на деревах. Можливо, Лео міг би цим задовольнитися, але тепер серце дванадцятирічного хлопця б’ється на іншій частоті, тому що він щось для себе відкрив. Адреналін. Насильство. Це як любов. Тож завтра зранку мама Вільяма Люта відчинить поштову скриньку перед їхнім будинком і побачить, що вона вся, аж доверху, заповнена запальничками.

Такі люди, як Вільям Лют, не можуть ігнорувати подібні провокації. Такі люди, як Лео Андерссон, на це й розраховують.

13

«Тож вони дали йому армію»

«Усе має свою ціну, всі ми за щось платимо!» Ці слова часто вивергалися з рота Рамониного чоловіка, поки той був живий. Перше, про що він запитував усіх, хто щось купив, — і неважливо, був то новий автомобіль чи вживаний тостер, — «Скільки заплатив?». І при будь-якій відповіді він фиркав: «Та ж тебе надурили! Я би дав пів ціни!». Як це набридало Рамоні, й скільки б вона зараз віддала, щоб почути ці слова знову. Рамонин чоловік був закоханий у неї і в хокей, він часто казав, що коло вкидання на льодовій арені Бйорнстада стало їхньою обручкою, тому нема потреби щось носити на пальці. Коли життя ставало тяжким, він ніколи не заспокоював, що «все налагодиться», він просто казав: «Скоро буде хокей». Якщо хтось говорив «літо», він виправляв: «Передсезоння — так це називається». В усіх календарях він перегортав аркуші, щоб рік починався у вересні, тому що його рік починався саме тоді, коли «Бйорнстад» грав перший матч.

Минуло вже одинадцять сезонів, відколи він полишив Рамону. І от якийсь продавець сидить собі за телефоном і набирає номер, навіть не особливо переймаючись, кому він телефонує.

— Ало, це Гольґер? Як справи, Гольґере? — гукає він, коли на іншому кінці піднімають слухавку.

— Гольґер уже одинадцять років як мертвий. А до того його самопочуття було не аж таким збіса добрим. Хлопче, ти чого хочеш? — відповідає Рамона, стоячи за барною стійкою зі своїм «другим сніданком» у руці.

Телефонний продавець схвильовано клацає по клавіатурі.

— Це ж був номер пабу «Хутро»?

— Так, — відповідає Рамона.

— Ага… перепрошую, в наших документах Гольґер досі зареєстрований як співвласник…

— Так і є, це наш спільний паб. Просто зараз усіма справами доводиться займатися мені.

— Ага, а що тут у нас… то ви… Рамона?

— Так.

Продавець знову бере розгін і вигукує:

— Чудово! Як справи, Рамоно?

— Хлопче, тепер існує така технологія, яка дозволяє людям, як оце я, знаходити домашні адреси таких людей, як ти.

— Я пере… прошую?

— Ти мене почув.

Після цих слів на мить западає тиша. Нарешті продавець прокашлюється і — з якихось не зовсім зрозумілих причин — набирається відваги, щоб усе-таки пояснити, хоч і занадто стрімко:

— Я продаю засоби для догляду за шкірою, за передплатою! Щомісяця ви отримуєте вісім різних продуктів з доставкою додому, але оплачуєте лише ті, які обираєте, а всі інші відсилаються безкоштовно до…

— Вісім? — дивується Рамона після двох великих ковтків «сніданку».

— Так!

— А людині справді потрібен такий догляд? Хлопче, ти думаєш, у нас має бути стільки шкіри?

Продавець не має якоїсь заготовленої відповіді на це запитання, тому робить спробу:

— Зараз у нас вигідна пропози…

Рамонин голос звучить вибачливо й роздратовано водночас, ніби вона збирається повідомити, що продавцевого кота переїхав автомобіль, але насправді водію довелося постаратися, бо за перших двох спроб те мале скотинятко відстрибувало набік.

— Хлопче, люди, яким ти телефонуєш, раді хоча б із того, що зводять кінці з кінцями. Вісім різних засобів догляду за шкірою? Та ж нам аби до вечора дотягнути.

У продавця надламується голос — від льодяників для горла і відчаю.

— Мені теж.

— Хлопче, а ти снідав? Пиво на сніданок — це головна випивка дня! Ще й для шкіри корисно, купа вітамінів.

— Я спробую, — обіцяє продавець.

— Знаєш що, хлопче? Якщо будеш проїжджати повз Бйорнстад — ми тебе запрошуємо.

Продавець сміється.

— Бйорнстад? Я й не знав, що бувають такі назви.

Рамона кладе слухавку. «Усе має свою ціну», — казав Гольґер перед тим, як покинути її, а коли його хоронили, священник сказав те саме: «Сумом ми розплачуємося за любов, Рамоно, розбитим серцем — за те, що воно було одним». Він, звичайно, вже був трохи напідпитку, той чортяка. Напевно, так і є. Усі ми за щось платимо — як люди, так і міста.

Були часи, коли всім телефонним продавцям було відомо про Бйорнстад. «Бйорнстад? Це ж у вас там хокейна команда, так?»

* * *

У дворі перед багатоквартирними будинками Низини діти грають у хокей на траві, стіна будинку слугує їм за ворота, а пляшки з-під мінералки — за штанги. У своїй кімнаті біля вікна стоїть Амат і дивиться на дітей. Він теж колись так грав, разом зі своїми найкращими друзями — Захаріасом і Ліфою. Тоді це була проста гра. Ключки в руках, тенісний м’ячик, дві команди.

Тепер їм по шістнадцять, вони майже чоловіки. Справи в Низині йдуть гірше, або ж вони просто подорослішали настільки, щоб бачити все по-справжньому. Якщо хочете зрозуміти Низину, треба знати, що всі тутешні мешканці дивляться на решту Бйорнстада так, як решта Бйорнстада дивиться на мешканців великих міст. Для них ми існуємо лише у форматі поганих новин у газетах.

Колись Ліфа сказав Амату: «Тебе будуть обожнювати, якщо ти круто граєш у хокей, але тільки якщо станеш переможцем, вони визнають, що ти з Бйорнстада, а якщо програєш — скажуть, що ти з Низини». Ліфа вже багато років не грав у хокей, він став іншим, жорсткішим. Тепер він тусується з компанією свого старшого брата, розвозить на мопеді кур’єрську доставку, але про те, що в нього у наплічнику, Амат воліє не знати. Вони з ним зустрічаються дедалі рідше.

Захаріас тим часом сидить удома, ночами грає в комп’ютерні ігри й відсипається вдень, його батьки на літній період поїхали до родичів, та й сам Захаріас міг би мешкати в іншій країні, тому що все його життя минає в інтернеті. На початку літа Амат щодня телефонував йому й запитував, чи не хоче він вийти побігати разом із ним, але Захаріас увесь час намагався заманити його до себе, щоб пограти на комп’ютері й напхатися гарячими бутербродами, тож Амат перестав телефонувати, щоб не піддаватися спокусі просто нічого не робити ціле літо. Нічого веде в нікуди, йому про це відомо.

Тому Амат тренувався сам-один, причепив тягарі до ліжка й піднімав його — такий собі примітивний жим лежачи; він відтискався, аж бризкали сльози, і бігав по трасі, поки не відчував, що зараз виблює. Ночами у пральні він вів шайби і м’ячі поміж скляних пляшок — швидше, ще швидше. Його мама, Фатіма, влітку працює в лікарні. Щодругий вечір вона затримується, бо допомагає хворій подрузі; Амат не знає, кому саме. Він не розповідає мамі, що сумує за нею, бо не хоче, щоб її серце розривалося від докорів сумління. Фатіма з тих людей, які піклуються про всіх, хто цього потребує, а її син уже достатньо дорослий, щоб чекати своєї черги.

Але сьогодні ввечері Амат не тренується. І не спить. Підлітки його віку з Низини ночами зависають на гірці — пагорбі біля самого лісу, який височіє над старим гравійним кар’єром. Аматові з балкона видно ту компанію — вони щось смажать на грилі, курять траву, триндять якусь дурню і сміються. Вони просто… підлітки.

Усе має свою ціну. Кажуть, що треба віддати десять тисяч годин на тренування, щоб стати по-справжньому вправним, а скільки ж іще годин Амат повинен тренуватися, щоб вибратися звідси? У нього навіть команди нема. Він усе втратив навесні, коли вийшов і сказав правду про те, що Кевін заподіяв Майї, і тепер, бляха, залишився ні з чим. Навіть клятий Майїн старий цим не переймається.

Амат одягає светра, виходить за двері й повертає до гірки. Більшість із тих, хто зібрався біля грилів, знають його з дитинства, та однаково дивляться на нього так, ніби він був ув’язненим звіром, який перестрибнув через огорожу. Амат зніяковіло зупиняється, потупивши погляд, аж поки хтось зненацька не заходиться сміхом і подає йому сигарету, а про те, що всередині неї, Амат не запитує.

— Ну, суперзірко, от ти й на вечірці! — усміхається та, яка простягнула йому самокрутку.

Вона мила. А дим — солодкий. Амат заплющує очі й кудись відпливає, і коли дівчина бере його за руку, він думає, що міг би залишитися тут. А все інше нехай горить у пеклі: хокей, клуб, вимоги, стрес. Він хоче одну ніч побути нормальним. Обкуритися до стану, коли розчиниться і зникне в нічному повітрі.

У нього в руці з’являється пиво, він навіть не знає звідки. І коли інша рука з нізвідки так сильно б’є його по зап’ясті, що він випускає і банку, і сигарету, Амат вигукує: «БЛЯ?!», інстинктивно повертається і штовхає того ідіота у груди.

Ліфа, його друг дитинства, тепер він уже дорослий. Його грудна клітка не похитнулась ані на міліметр. Він хапає Амата за светр і різко зіштовхує з пагорба.

* * *

Фрак, високий огрядний власник крамниць, у якого настрій завжди кращий, ніж у лабрадора під садовим обприскувачем, тепер лише шоковано витріщається на Петера, вислухавши його розповідь. Вони сидять у Фраковому кабінеті всередині крамниці, тут усе заставлено папками з бухгалтерією «Бйорнстад-Хокею»; Фрак — останній великий спонсор клубу і весь свій час він тільки те й робить, що намагається визначити, як довго зможе підтримувати існування клубу без допомоги комуни.

— Не розумію… чому Річард Тео хоче, щоб ти віддалився від… Фрак встає і зачиняє двері, а тоді пошепки закінчує речення:

— …від «Групи»?

Петер потирає чорні кола під очима.

— Нові власники фабрики хочуть спонсорувати «сімейний спорт». У ЗМІ це матиме кращий вигляд. Вони сказали Тео, що хочуть прибрати «хуліганство». А після того, як хтось увігнав сокиру в капот автомобіля тієї політикині…

— Але ж як це можливо зробити? — замислюється Фрак. Петер виснажено заплющує очі.

— Я повинен сказати на пресконференції, що клуб ухвалив рішення демонтувати трибуну зі стоячими місцями.

— На тій трибуні стоїть не тільки «Група»…

— Так. Але всі з «Групи» завжди займають місця тільки там. Річарду Тео наплювати на все, що відбувається, йому йдеться тільки про те, який це матиме вигляд.

Фракові зіниці розширюються від захвату.

— От розумний чортяка… цей Тео. Усім відомо, що весною на зібранні «Група» голосувала за те, щоб ти залишився. Тому якщо саме ТИ заявиш у газеті, що триматимеш від них дистанцію, це буде… ефектно.

— А Річард Тео отримає все, чого хоче: фабрику, посаду, хокейний клуб. Йому дістануться всі почесті, і він ні в чому не буде винен. Його навіть не стане ненавидіти «Група», їхня ненависть призначена для мене. Ми дамо Тео все, чого він потребує, щоб перемогти на наступних місцевих виборах.

— Петере, ти не можеш на це погодитися, — переконує Фрак. — «Група» буде… ти сам знаєш, які вони… у цій банді такі навіжені безумці, а хокей для декотрих — це все, що в них є!

Фрак знає про це, бо дехто з членів «Групи» працює в нього на складі. Хлопці гарують і пильнують, щоб інші на їхній зміні теж не розслаблялися, а якщо у крамниці стається крадіжка, Фраку навіть не доводиться викликати агенцію охорони, хлопці самі все вирішують. Натомість Фрак призначає цим хлопцям такі робочі дні, щоб їм не треба було брати вихідний, аби поїхати на виїзні матчі «Бйорнстад-Хокею», але якщо через тиждень до них приїздить поліція, імена тих працівників дивним чином таки виявляються записаними у графіку і саме в той час, коли хлопці були помічені в хуліганській бійці, що й намагається довести поліція. «Хулігани? Тут хулігани не працюють! — зі здивованим виглядом вигукує роботодавець. — „Група“? Що за „Група“?»

Петер розтирає долоні.

— Фраку, а який у мене є вибір? Річард Тео переймається лише владою, передати клуб у його руки і невідомо яким інвесторам — це… безумство. Але якщо серйозно, Фраку, якщо цього не зробити, клуб загине впродовж трьох місяців!

— Я можу продати ще одну крамницю або взяти на це кредит, — робить спробу Фрак.

Петерова рука важко опускається на плече другові.

— Я не можу про таке просити, ти стільки зробив для клубу.

Фрак має ображений вигляд.

— Для клубу? Клуб — це ти і я.

Серйозність на обличчі Петера розтріскується від доброї усмішки.

— Ти говориш, як Суне, це він завжди так балакав, коли ми ще були малі: «Клуб — це ми», — Петер вдає з себе огрядного старого тренера.

Дітьми Фрак і Петер ненавиділи літній час, тому що тоді закривалася льодова арена. На порожній стоянці вони стали найкращими друзями, разом із Кабаном і ще кількома дітьми — тими, яких не цікавило купання в озері або забавки у війну в лісі. Узявши до рук побиті ключки, вони дотемна ганяли по асфальту тенісний м’ячик і розходилися додому з розбитими колінами, несучи в серці з десяток перемог у фіналі чемпіонату світу. Насправді зараз вони сидять на тій самій стоянці, тому що саме в тому місці Фрак збудував свою першу крамницю. Він торкається старого знімка команди, почепленого на стіну, і каже Петерові:

— Я би зробив це не заради клубу, придурку, а заради тебе. Коли ми виграли срібло двадцять років тому, коли наприкінці матчу ти отримав шайбу, щоб забити останній гол, — пам’ятаєш, хто дав тобі пас?

Чи Петер пам’ятає? Усі це пам’ятають. Пас був від Фрака, і Петер не влучив. Напевно, для Фрака це означає, що вони «виграли срібло», але для Петера має значення лише те, що вони програли золото. Це була його помилка. А тепер Фрак витирає очі тильним боком долоні й тихо каже:

— Якби я мав сто шансів зробити це знову, то щоразу пасував би тобі, Петере. Задля тебе я продав би усі свої крамниці. Тому що так слід робити, якщо в команді є зірковий гравець: треба довіритися йому. Віддати йому шайбу.

Петер прикипає поглядом до підлоги.

— Фраку, де знаходять таких відданих друзів, як ти?

Фрак аж рум’яниться з гордості.

— На льодовій арені. Тільки на льодовій арені.

* * *

Старезний дядько доплентується до «Хутра», сам-один. Рамона ніколи не бачила його окремо від інших чотирьох із «п’ятірки дядьків». У нього такий вигляд, ніби він постарів на пів життя, ніби роки каменюкою навалилися йому на плечі.

— Інші тут бувають? — цікавиться дядько, маючи на увазі своїх найкращих друзів, із якими він, відколи тут пам’ятають дядьків, проводив кожен день.

Рамона хитає головою і запитує:

— Ти їм не дзвонив?

Дядькове обличчя стає геть нещасним.

— У мене нема їхніх номерів.

Рік за роком і день за днем «п’ятірка дядьків» або вирушала до льодової арени дивитися хокей, або сиділа в пабі «Хутро», щоб про хокей поговорити. У них були однакові календарі, в яких рік починався у вересні. Нащо їм здалися телефонні номери?

Дядько якийсь час стоїть біля барної стійки, він розгублений. А тоді йде додому. Вони з друзями колись були п’ятіркою чоловіків, які щодня збиралися в барі й обговорювали спорт. Вони не хочуть перетворюватися на п’ятьох чоловіків, які щодня сидять у барі і просто напиваються.

* * *

Підлітки біля грилів замовкли. Ліфа за короткий період виріс із хлопця, який нікого не цікавить, в одного з тих, на кого краще не відкривати рота. Йому навіть не потрібно підвищувати голос.

— Той, хто подасть Амату хоча б одне, бляха, пиво або сигарету, ніколи в житті не вийде сюди на гриль. Усі догнали?

Унизу гірки Амат, кашляючи, виповзає з гравію. Захаріас знервовано стоїть трохи позаду, в нього на светрі видно розплавлений сир. Коли Ліфа якусь хвилину тому прийшов до нього і розповів, що Амат пішов на гірку, Захаріас спробував переконати друга зайти на гарячі бутерброди, але Ліфа так на нього глянув, що Захаріас натягнув на себе штани і вже не відкривав рота.

— Ліфо, я просто розважаюся! Краще пильнуй свій зад! — вигукує Амат.

Ліфа стискає кулак, але не б’є. Він розчаровано спускається до багатоквартирних будинків. Захаріас допомагає Амату підвестися й бурмоче:

— Амате, ти ж не такий…

— Що значить — «не такий»? Нема ніякого ТАКОГО! У мене навіть КОМАНДИ нема, щоб грати!

Амат сам чує, як жалюгідно це звучить. Повертається Ліфа, він піднімається на гірку, а за ним тягнеться зграйка хлопчаків із ключками в руках. Ліфа тицяє пальцем одного з них у плече.

— Розказуй, хто ти, коли граєш!

Хлопчик засоромлено кахикає, глипнувши з-під чуба на Амата, і пошепки відповідає:

— Я — це… ти.

З Аматового волосся обсипається гравій. Ліфа тицяє вказівним пальцем йому в груди.

— Шкодуєш себе?

— Та я не… — починає Амат, але Ліфа перериває його і показує вниз, на його будинок:

— Ми з Захом кожного, бляха, дня грали з тобою у тому дворі. Ти думаєш, нам було аж так КЛЬОВО, чи як? Думаєш, Зах не хотів сидіти собі за компом зі своїми іграми?

— Дуже, дуже хотів… — підтверджує Зах, і з його светра облітають шматочки сиру.

У Ліфи палають очі.

— Ми щовечора грали з тобою, тому що, бляха, бачили те, що ти мав, Амате. І ким міг стати.

— У мене тепер нема навіть КОМАНДИ, я… — скиглить Амат, але Ліфа перебиває його:

— Заткнись! І забирайся звідси — а знаєш чому? Тому що, попри твій вибір опустити руки чи ні, ці малі будуть брати тебе за приклад. Тож давай, бляха, тренуйся! Бо коли ти станеш профі в НХЛ і в тебе будуть брати інтерв’ю на телебаченні, маєш розказати їм, що ти звідси. Що ти родом із Низини і чогось та й добився. І кожен малий засранець у наших дворах про це дізнається. І вони захочуть бути такими, як ти, а не як я.

З Ліфиного обличчя крапають сльози, але він навіть не намагається їх приховати.

— Егоїстичний падлюка! Ти хоч розумієш, скільки віддали всі інші задля твого таланту?

В Амата тремтять руки, Ліфа підходить до нього й обіймає, ніби їм знову по вісім років. Цілує у волосся і каже пошепки:

— Ми будемо бігати з тобою. Якщо треба, кожен тутешній бовдур буде бігати з тобою ціле літо.

Ліфа не каже фігні. Він бігає разом із Аматом туди й назад по трасі, аж поки одного разу вночі не звалюється на землю; і коли Амат на спині дотягнув свого друга назад, замість нього почав бігати Захаріас. А коли той уже не мав сил, стали з’являтися інші. Два десятки бовдурів, які пообіцяли Амату не курити і не пити, поки йому потрібен хтось із них для спільних тренувань.

Через десять років, коли Амат буде грати в хокей як професіонал, він ніколи не забуватиме те літо. Хтось із його друзів на той час помре від зловживання, інші загинуть через насильство, кілька з них сидітимуть у в’язниці, а комусь просто обридне власне існування. Але хтось із них здобуде краще і гідне життя. І всі вони дізнаються, що того літа бігали не без мети. Амат буде давати інтерв’ю англійською мовою для телебачення, і репортер запитає його, звідки він родом, а він відповість: «Я з Низини». І кожен тутешній бовдур знатиме, що він про них пам’ятає.

У нього не було команди. Тож вони дали йому армію.

14

«Невідома особа»

Петер сам-один іде Бйорнстадом. Минає будинки блокової забудови, де він втратив маму і гнувся від татового суму, минає льодову арену, де він знайшов свій дім, іде попри озеро і через стоянки, де він знайшов своїх найкращих друзів, Фрака і Кабана. Коли Петер підписав професійний контракт, в останній вечір перед його від'їздом до Канади вони зіграли разом — тенісним м’ячиком на асфальті, як у часи, коли були малими дітьми. Петер почувався страшенно наляканим, тому друзі казали йому: «Подумаєш, хокей — це ж проста гра. Якщо забрати всю дурню, яку на нього почепили, трибуни, глядачів, рахунок на табло і гроші, тоді все просто. Ключка в кожного, двоє воріт, дві команди».

Звісно, все це вбивав їм у голови Суне, їхній тренер. Хлопці завжди приходили до нього по добру пораду — як життєву, так і для хокею, а тренер був для них батьком більше за їхніх власних татів. Тому Петер зараз іде саме до нього. Через своє місто, до свого тренера, щоб розповісти йому, що отримав останній шанс урятувати їхній клуб.

У старого тренера хворе серце, він схуд, плечі зсутулені, футболка з ведмедем звисає на животі. Суне не має ні дружини, ані дітей, він такий собі генерал у літах, який усе життя був на службі в хокею. «Коли він встиг так постаріти?» — думає собі Петер, а Суне, здається, читає його думки, тому що втомлено посміхається і каже:

— Ти теж не схожий на щойно розквітлу трояндочку, чортяко, от щоб знав собі.

Біля ніг старого радісно дзявкає цуценя, Суне шикає на нього: «Ану чемно поводься! Або хоч зроби вигляд!».

— Як почуваєшся? — запитує Петер.

Суне по-батьківськи поплескує його по плечу й киває на кола під очима в Петера, завбільшки з хокейні ворота.

— Почуваюся десь так, як ти виглядаєш. То що я можу для тебе зробити?

І Петер усе йому розповідає: що він може врятувати ведмедя на футболці Суне, але тільки прийнявши допомогу впливового спонсора, про якого нічого не відомо, і політика, якому ніхто не довіряє. І лише за умови, що він розвалить трибуну зі стоячими місцями й викине з льодової арени «Групу» — тих, хто навесні врятував його, залишивши на посаді.

Суне все слухає. А тоді каже:

— Хочеш кави?

— Я прийшов сюди, щоб отримати пораду, — нетерпляче наполягає Петер.

Суне пирхає, хитаючи головою:

— Дурня це все. Коли я був твоїм тренером і ти мав забивати штрафний, то завжди під’їжджав до кабінки, щоб усі думали, ніби ти запитуєш у мене поради. Це був гарний жест із твого боку — так продемонструвати повагу до свого старого тренера, але ж нам із тобою відомо, що ти завжди вирішував усе сам. Ти й зараз уже вирішив. Тож заходь, вип’ємо кави — може, вона жахлива на смак, зате міцна.

Петер вперто стовбичить у коридорі.

— Але навіть якщо я МОЖУ врятувати клуб, тоді… якщо ти не будеш тренувати команду, виходить, що в мене немає тренера!

Суне у відповідь заходиться булькотливим сміхом. Петер не розуміє, чому той сміється, аж поки не заходить за ним на кухню. Виявляється, чоловіки в будинку не самі. За кухонним столом сидить невідома особа. Суне вдоволено підморгує.

— Це Елісабет Цаккель, думаю, ти її впізнаєш. Вона зовсім недавно зателефонувала мені, щоб повідомити, що приїхала сюди зайняти мою посаду.

* * *

Міра Андерссон сидить на сходах невеликої вілли. Чекає на чоловіка, який так і не прийде. Міра пам’ятає, що сказала її колега: «Чоловіки! Знаєш, чому їм не можна довіряти? Тому що вони люблять ЧОЛОВІКІВ! Міро, ніхто так не любить чоловіків, як самі ЧОЛОВІКИ! Вони навіть не можуть дивитися спортивну гру, якщо в ній грають не ЧОЛОВІКИ! Спітнілі, задихані чоловіки, які б’ються з іншими чоловіками, а на трибунах у цей час сидять десятки тисяч інших чоловіків — ось що їм потрібно. Хай мене вхопить чорт, але скоро будуть знімати таке порно, в якому тільки чоловіки, і це саме для гетеросексуальних чоловіків, які не так щоб збуджувалися від чоловіків, ні, вони просто не вірять, що жінки мають достатню компетентність, щоб трахатися!».

Колега вміє розсмішити Міру, і то часто. Як-от на зустрічі з клієнтами, коли один мужик у костюмі чхнув просто поперед себе, оглушливо і навіть не зробивши спроби затулити рота, і тоді колега видала: «Ох, ці чоловіки. Подумайте собі, що було б, якби у вас почалися менструації. Ви ж не здатні приховати від публіки навіть краплю ваших виділень!».

Але сьогодні колега не змогла розсмішити Міру, а тільки засоромила. Весь час, поки вони приятелювали, вона тарабанила, що їм удвох треба заснувати власну фірму. Міра ніколи всерйоз не відхиляла таку ідею, але вважала її смішною вигадкою, чимось таким, що можна порозхвалювати раз на квартал, випивши пів бутля вина, коли зростає рівень зарозумілості. Проте сьогодні колега увірвалася до Міриного кабінету з якимсь аркушем у руці: «Офіс звільнився!». Офіс, про який вони роками мріяли, куди Міра і її колега без проблем могли б переманити кількох із найбільших клієнтів цієї агенції. Місце було ідеальне.

Але Міра сказала своє звичне: «Я зараз не можу, в Петера стільки роботи, та й діти, я мушу бути вдома, заради Майї». Колега перехилилася через її стіл: «Ти знаєш, що наші клієнти перейдуть за нами. Я заощадила достатньо грошей. Якщо не зараз, то КОЛИ?». Міра виправдовувалася, але єдиною перепоною був час. Щоб запустити нову агенцію, доведеться працювати по шістнадцять годин на день, сім днів на тиждень — а як тоді встигати привозити й забирати дітей на тренування та уроки гітари, і влаштовувати лотереї, і бути на батьківських чергуваннях у кіоску на льодовій арені?

Колега серйозно поглянула Мірі в очі: «Міро, ти — це чотири різні жінки. Ти весь час намагаєшся всюди встигати. Бути доброю дружиною, доброю матір’ю, доброю працівницею. Скільки ще це триватиме?».

Міра вдала, ніби уважно переглядає якийсь важливий документ на своєму комп’ютері, але врешті здалася і пробурмотіла: «Ти сказала „чотири“. Дружина, мама, працівниця… а хто та четверта жінка?». І тоді колега знов перехилилася через стіл, вимкнула монітор комп’ютера й нахмурено постукала по екрану, сказавши: «Ось вона, Міро. Коли настане час цієї жінки?». У чорному дзеркальному екрані Міра побачила своє відображення і глянула собі в очі.

Тепер вона сидить на східцях вілли. П’є вино. Чекає на чоловіка, який ніяк не приходить.

* * *

Петер простягає руку, Елісабет Цаккель потискає її з виглядом, ніби насправді воліє цього не робити. Її рухи якісь незграбні, наче всередині неї сидить значно менша Елісабет Цаккель і джойстиком намагається керувати більшою Елісабет Цаккель.

— Я бачив вашу гру на Олімпійських іграх… — зізнається Петер.

Цаккель, здається, не знає, що їй робити з цією інформацією, але Суне миттю перебиває:

— Та щоб тобі, Петере, перед тобою учасниця двохсот сорока чотирьох міжнародних змагань! Брала участь в Олімпійських іграх та чемпіонатах світу! І в неї є тренерська ліцензія! Якби вона була мужиком, ти б уже стояв на колінах і БЛАГАВ її взятися за мою роботу!

Петер бере горнятко з кавою, згорблюється біля кухонного стола й вибачливо дивиться на Елісабет Цаккель.

— Але якби ти була мужиком, то вже мала б роботу — в елітній команді, хіба ж ні?

Цаккель підтверджує сказане ледь помітним кивком.

— У мене нема шансів тренувати хорошу команду, тому я вирішила взятися за нікудишню команду й перетворити її на добру.

Петер ображено піднімає брови, Суне голосно регоче, а Цаккель, здається, взагалі не розуміє, що такого вона сказала, щоб заслужити таку реакцію.

— Ви ж справді нікудишні.

Петер мимоволі усміхається.

— Як ти дізналася, що нам потрібен новий тренер? Суне тримав у таємниці свою хворобу…

Він замовкає, зрозумівши, якою буде відповідь. Цаккель не мусить називати ім’я Річарда Тео. Петер п’є каву і каже, трохи сам до себе:

— А він кмітливий, цей Тео. Жінка-тренер…

— Це вашу дочку зґвалтували? — перебиває його Цаккель.

Петер і Суне зніяковіло покашлюють, а Цаккель здається здивованою:

— То це вона? Її зґвалтували? Це зробив гравець, якого ви обоє виховали?

Петер стишує голос.

— То через це ти й приїхала? Як піар-переворот Річарда Тео? Жінка-тренер у хокейному клубі ґвалтівників-чоловіків?.. Журналістам це сподобається.

Цаккель нетерпляче встає.

— Я не буду спілкуватися з журналістами. Це ваша справа. І насрати мені на піар-переворот Річарда Тео, я тут не для того, щоб бути жінкою-тренером.

Петер і Суне косо зиркають один на одного.

— А ким тоді ви будете? — запитує Суне.

— Тренером, — відповідає Цаккель.

Суне чухає живота. Саме він завжди казав, що ми тільки вдаємо, ніби хокей — це складно, бо насправді все не так. Якщо прибрати всю накручену на нього дурню, ця гра стає дуже простою. Ключка в кожного. Двоє воріт. Дві команди. Ми проти вас.

З його саду чути якийсь шум. Суне підіймає погляд і усміхається, але Петер занадто заглиблений у свої думки, щоб упізнати, що це за звуки.

— Я… — починає він, намагаючись говорити тоном дорослого чоловіка, спортивного директора, лідера.

Але його знову перериває шум. «Бах!» Колишній Петер, хлопчик-мрійник, упізнав би цей звук одразу. Петер здивовано дивиться на Суне. «Бах-бах-бах!» — чутно з саду.

— Що це було? — запитує Петер.

— О, мабуть, я забув сказати? — хмикає Суне з усмішкою чоловіка, який чорта лисого міг про таке забути.

Петер встає і йде на звук, який долинає крізь двері на терасу. На подвір’ї за будинком Суне стоїть дівчинка, мала — чотирьох з половиною років, і кидає у стіну шайбу за шайбою, докладаючи всіх зусиль.

— Пам’ятаєш, Петере, як ти колись приходив сюди й робив те саме? От тільки вона краще за тебе забиває. І від початку вміла користуватися годинником! — задоволено оголошує Суне.

Петер спостерігає, як шайба летить у стіну, відбивається і цілу вічність летить назад. Так і є, це проста гра. Дівчинка пропускає один удар і вмить стає такою сердитою, аж щосили гримає ключкою об стіну. Ключка розламується, і тільки тоді дівчинка обертається й помічає Петера. Той бачить, як вона інстинктивно пригинається. І Петер відчуває, як йому в грудях розривається власне дитинство.

— Як тебе звати? — запитує він.

— Алісія, — відповідає дівчинка.

Петер помічає її синці. У нього були такі самі. Він знає, що дівчинка просто збреше, якщо запитати, звідки в неї синці. Діти нізащо не видадуть своїх батьків. Тому Петер присідає навпочіпки і дає малій обіцянку, вклавши в неї весь відчай власного дитинства, від якого тремтить голос.

— Я бачу, ти вже звикла, що тебе кривдять, якщо ти щось робиш не так. Але хокей ніколи не буде так поводитися з тобою. Розумієш, що я маю на увазі? Хокей ніколи не зробить тобі боляче.

Дівчинка киває. Петер приносить їй нову ключку. Алісія далі кидає шайбу. Суне, який стояв за ними, каже:

— Петере, я знаю, що ти вже вирішив рятувати клуб. Та однаково добре нагадати тобі, заради кого ти його рятуєш.

Петер трохи задовго кліпає, дивлячись на старого чоловіка.

— Ти тренував основну команду Бйорнстада, відколи я себе пам’ятаю. І раптом готовий поступитися своїм місцем якійсь… невідомій особі?

Довга пауза означає, що слова «невідома особа» спали на думку Петерові не відразу. Суне дихає напружено і з присвистом:

— Я завжди хотів, щоби «Бйорнстад-Хокей» став не просто клубом. Я не вірю в голи й таблиці, я вірю в знаки і символи. Я вірю, що виховувати людей важливіше, ніж виховувати зірок. Ти теж так думаєш.

— І ти вважаєш, що ця Елісабет Цаккель, у тебе на кухні, думає так само, як ми?

Суне усміхається, але підборіддя повільно викривлюється вбік.

— Ні. Елісабет Цаккель не така, як ми. Але, мабуть, зараз клубу потрібна саме вона.

— Ти в цьому впевнений? — запитує Петер.

Суне підтягує ремінь — через погані справи з серцем його штани стали завеликими. Звичайно, він не хоче віддавати комусь свою посаду, ніхто цього не хоче. Він присвятив клубу все своє життя, але який із нього лідер, якщо він не готовий переступити через свою гордість, коли клубу загрожує крах?

— До дідька, Петере, хіба хтось може мати в чомусь певність? Усе, що я знаю, — що ведмідь має бути символом найкращих характеристик цього міста, але зараз є люди, які хочуть зробити з нього символ усього найгіршого. І якщо ми не перешкодимо тим паскудам, якщо просто дозволимо їм перетягнути всі гроші до Геда, щойно вони досягнуть своєї мети, то який знак ми подамо дітям у цьому місті? Що були просто клубом? Що так буває, коли наважуєшся виступити і сказати правду?

— Але чим Цаккель відрізняється від тебе? — запитує Петер.

— Вона націлена на перемогу, — відповідає Суне.

Чоловіки більше не знаходять слів. Вони мовчки стоять і дивляться, як Алісія кидає шайби в стіну. Бах-бах-бах-бах-бах. Петер заходить до ванної, відкручує кран і стоїть перед дзеркалом, не піднімаючи на нього погляду. Коли він виходить, Цаккель уже взута.

— Куди ви зібралися? — дивується Петер.

— А хіба ми не закінчили? — відповідає Цаккель, начебто вона вже прийняла себе на роботу.

— Ми ж повинні обговорити КОМАНДУ! — нагадує їй Петер.

— Я зварю ще кави, — каже Суне і протискається на кухню.

— Я не п’ю кави, — завважує Цаккель.

— Не п’єте ка-а-ави? — вигукує Суне.

— Я вам казала, щойно прийшла.

— Я думав, то був такий жарт!

Петер стоїть між ними й розтирає долонями повіки.

— Агов, командо! Коли будемо обговорювати команду?

Елісабет Цаккель має такий вигляд, ніби маленька Елісабет Цаккель бігає всередині голови великої Елісабет Цаккель і шукає вимикач.

— Яку команду? — не розуміє вона.

Гра, може, і має бути проста, але люди простими ніколи не бувають. Бах бах бах.

15

«Відар Рінніус»

У бйорнстадській школі от-от мають розпочатися перші вчительські збори перед осіннім семестром. Заплановано обговорення бюджетів і навчальних планів, перебудови спортивного залу — все, як завжди. Але хтось із вчителів запитує про учня на ім’я «Відар», який раптом з’явився у списку одного з класів. Директор занепокоєно покашлює і відповідає: «Так, цей учень колись відвідував цю школу і тепер знову буде тут вчитися. Про це нам повідомили трохи несподівано…» Учительці цікаво знати, де ж увесь цей час перебував той учень — він навчався в іншій школі? «Ну, Відар упродовж цього часу був у… він відвідував альтернативний навчальний заклад», — покашлює директор. «Тобто був у колонії для неповнолітніх?» — цікавиться вчителька. «Гадаю, йдеться про щось таке, як… стаціонарний заклад лікування», — робить уточнення директор. Учителька, здається, або не розуміє відмінності, або не вважає її суттєвою.

Вчителька, яка сидить в кінці класу, шепоче: «Побої і злочини, пов’язані з наркотиками, він ледь не забив до смерті поліцейського!». Інша вчителька фиркає: «Не треба мені у класі цього психопата!». Хтось запитує трохи голосніше: «А хіба Відар уже мав виходити?» — але відповіді не отримує. Ще хтось занепокоєно перепитує: «Відар? А яке в нього прізвище?». У директора вії тріпотять, ніби крильця колібрі, коли він відповідає: «Рінніус. Відар Рінніус. Це молодший брат Теему Рінніуса».

* * *

Елісабет Цаккель чухає свою голову зі стрижкою, за якою складно вгадати, чи то якийсь перукар так постарався, чи просто трапилася помилка, а тоді виходить за двері будинку в черевиках, які розраховані на мінусову температуру та ще й завеликі їй принаймні на два розміри, і закурює сигару Петер виходить за нею, він уже стривожений:

— Що це ви робите? — дивується він.

Цаккель, очевидно, не володіє тонким чуттям розуміння, що мають на увазі інші люди, тому одразу вирішує, що Петер запитує про сигару:

— Оце? Ну… не знаю. Я ж веганка, не п’ю ні алкоголю, ні кави. Якщо не буду хоча б курити, жодна розумна людина не стане мені довіряти, — відповідає вона зовсім не жартівливо, а таким тоном, ніби присвятила цим роздумам багато зусиль і часу.

Петер робить такий глибокий вдих, аж заходиться кашлем.

— Не можна просто з’явитися тут і вважати, що отримаєте посаду тренера, навіть не пояснивши, що ви збираєтеся робити з нашою КОМАНДОЮ!

Цаккель робить затяжку і схиляє набік голову.

— З тією командою, яка є зараз?

— Так! Тією, яку ви збираєтеся тренувати!

— А, з вашою основною командою? Вона ні на що не годиться. Це просто збіговисько доходяг, які вже застарі й не можуть грати, тому жодна інша команда їх не приймає.

— Але ви можете зробити з них хорошу команду. Про це йдеться?

Цаккель хихоче, не привітно і не мило — а зневажливо.

— Ой ні, я вас прошу, нездалу команду неможливо перетворити на добру. Я ж не Гаррі Поттер.

Очі Петеру застилає сигарний дим, і він втрачає самовладання:

— Тоді що ви ТУТ робите? І що вам ПОТРІБНО?

Цаккель дістає з кишені пожмаканий аркуш. Вибачливо випускає дим в інший бік від Петера, вагаючись — але не тому, що думає перепросити за своє куріння, вона радше шкодує, що Петер не курить.

— Ви розсердилися?

— Я не… серджуся, — отямившись, відповідає Петер.

— А виглядаєте трохи сердитим.

— Ні, я НЕ сердит… припиніть!

— Мені вже казали, що я не дуже вмію поводитися з… людьми. Усі ці… почуття і все таке, — зізнається Цаккель, але на її обличчі й далі не видно жодної емоції.

— Серйозно? Ніколи б не подумав! — з сарказмом бурмоче Петер.

Цаккель вручає йому аркуш.

— …але я добра тренерка. І мені розповідали, що ви добрий спортивний директор. Якщо ви переконаєте записаних тут людей довіритися мені на льодовій арені, я зроблю з них команду переможців.

Петер читає імена. Бубу. Амат. Беньї.

— Вони ще підлітки… одному з них усього шістнадцять… будете формувати з них основну команду?

— З них не треба формувати основну команду. Хлопці мають її створити. А ось наш новий капітан, — перебиває Цаккель.

Петер витріщається спочатку на неї, а тоді на ім’я, в яке вона показує пальцем.

— Ви хочете зробити ЙОГО капітаном команди? Нашої ОСНОВНОЇ КОМАНДИ?

Цаккель відповідає так, ніби йдеться про щось найзвичніше на світі:

— Ні. Ви його зробите капітаном. Тому що вам вдається добре порозумітися з людьми.

Після чого вона простягає йому ще один папірець. Там написано «Відар». Петер, тільки-но кинувши на нього поглядом, одразу кричить:

— НІ, НІЗАЩО Й НІКОЛИ!

— То ви знаєте Відара?

— Чи я його ЗНАЮ? Та ж він… він…

Петером так трясе, що він починає крутитися, ніби навіжений кухонний таймер. У дверях з’являється Суне з кавою. Цаккель відмовляється, але все-таки бере горнятко до рук. Поглянувши на папірець, Суне усміхається.

— Відар? Той хлопчисько. Він не зможе грати в твоїй команді. Через географічні обставини.

Цаккель без самовдоволення, просто діловито відповідає:

— Мені гарантували, що скоро його випустять.

— Зі стаціонарного закладу? Як це взагалі можливо? — хрипить Суне.

Цаккель не каже «Річард Тео». Вона просто відповідає:

— Це не моя проблема. Моя справа — мати воротаря, а він, здається, найкращий воротар із Бйорнстада.

Від злості Петер обхоплює себе руками.

— Відар — КРИМІНАЛЬНИК, а ще… він… ПСИХОПАТ! Він НЕ БУДЕ грати в моїй команді!

Цаккель знизує плечима:

— Це не ваша команда, а моя. Ви запитували, що мені «потрібно». Я хочу перемогти. Але для цього не достатньо мати кілька постарілих гравців із основної команди, які більше ніде не можуть грати. Ви повинні дати мені дещо більше.

— І що ж? — бурчить Петер, безутішно прихилившись до стіни будинку.

Цаккель випускає з піднебіння дим сигари.

— Зграю розбійників.

* * *

Теему Рінніус заходить у «Хутро». Рамона перехиляється через барну стійку і ніжно поплескує його по щоці. Теему приніс два пакети з продуктами, один із яких здебільшого напханий сигаретами. Коли Гольґер пішов, Рамона перестала виходити з дому, але Теему ніколи її не засуджував, просто пильнував, щоб їй нічого не бракувало. Тому Рамона рідко засуджує Теему за його життєвий вибір. Про мораль завжди можна посперечатися, і їм обом відомо, що більшість людей із дня в день просто намагаються дотягнути до вечора. Рамона часто повторює: «Кожен у своєму гімні борсається».

Теему вміє мати майже невинний вигляд, з отим акуратно причесаним волоссям і чисто виголеним підборіддям. А Рамона вміє виглядати майже тверезою, якщо зайти до неї з самого ранку.

— Як твоя мама? — запитує вона.

— Окей, усе окей, — запевняє Теему.

Районі відомо, що мама Теему весь час втомлена. Вона занадто полюбляє снодійні таблетки і буйних чоловіків. Коли Теему підріс, він уже міг виставити тих хлопів за двері, а от із таблетками історія не закінчилась. У його блакитних очах видно те велике життя, якого він прагнув для своєї мами, і, можливо, саме тому Рамона дозволяла собі перейматися за Теему більше, ніж за всіх інших чоловіків, які цілісінький рік завалювались до «Хутра» і ледве вилазили звідти. Але сьогодні в його блакитних очах проблискує ще щось — надія.

— Щойно дзвонив Відар! Знаєш, що він сказав? — випалює Теему.

У поліцейських рапортах доповідають, що Теему Рінніус надзвичайно небезпечний. Безліч людей беруться стверджувати, що він кримінальник. Але в одному бйорнстадському пабі він завжди буде просто хлопчиськом, невпевненим у собі й запальним.

— Хлопче, ти що надумав? Хочеш бавитися зі мною у вікторину? Ану розповідай! — нетерпляче вимагає Рамона.

— Його випускають! Братик повертається додому! — заходиться сміхом Теему.

Рамона навіть не розуміє, що відбувається з її ногами, і врешті намотавши два кола по пабу, вона задихано каже:

— Нам потрібне ліпше віскі!

Теему вже поставив пляшку на барну стійку. Рамона обходить бар і обіймає хлопця.

— Цього разу ми краще подбаємо про твого брата. Цього разу ми його не відпустимо!

Стара барменка і молодий задирака сміються. Сьогодні вони обоє надто щасливі, щоб ставити собі запитання: чому Відара так швидко випускають? Чия рука обернула ключ?

* * *

Політика — це нескінченна послідовність переговорів і компромісів, і навіть якщо процеси часто бувають складними, в основі все просте: усі хочуть, щоб їм заплатили, тому більшість складових бюрократичних систем подібні у функціонуванні. Запропонуй щось мені, а я — запропоную тобі. Так і будується цивілізація.

Річард Тео обожнює свій автомобіль, він проїжджає десятки тисяч кілометрів щороку. Технології зручні в багатьох аспектах, але вони залишають сліди. Електронні листи, смс-ки і записані телефонні розмови є найбільшими ворогами політика. Тому Тео годинами сидить за кермом, щоб могти спокійно в тиші поговорити про те, що ніхто потім не зможе довести.

Петер Андерссон має рацію: Тео зателефонував Елісабет Цаккель, тому що розумів її піар-цінність. Жінка-тренер у клубі чоловіків-ґвалтівників. Тео також розумів ціну перемоги, тому, коли Цаккель пройшлася по списку гравців основної команди «Бйорнстад-Хокею», він запитав, що їй потрібно. Вона відповіла: «Насамперед? Воротар. Два роки тому тут був один юніор із доброю статистикою — Відар Рінніус. Але він, здається, зник. Що з ним сталося?». Тео нічого не знає про хокей, але він розуміється на людях.

Розшукати стаціонар, в якому перебував Відар, виявилося просто, Тео роками підтримував дружбу зі службовцями багатьох адміністрацій і комісій. Тому він зателефонував Цаккель і запитав: «Відар справді дуже потрібен?». Цаккель відповіла: «Якщо пообіцяєте, що він буде, і якщо я знайду ще трьох хороших гравців у Бйорнстаді, тоді зможемо перемогти».

Річарду Тео довелося надати кілька особистих послуг, це вартувало йому кількох обіцянок і кількох десятків кілометрів у автомобілі. Зате за якийсь час Відара Рінніуса вирішили випустити — і значно раніше, ніж очікувалося. Жодних законів не було порушено і навіть обійшлося без розширеного тлумачення правил — просто Річард Тео заприятелював з очільником потрібної комісії, і справа дивним чином перейшла до нового співробітника, який вважав, що «потребу в лікуванні потрібно вивчити і переглянути».

Відару було всього сімнадцять, коли його заарештували за побиття і зберігання наркотиків, тому суд постановив скерувати його на лікування до стаціонарного закладу. Бюрократія може бути заплутаною, трапляються помилки, та й поклавши руку на серце — хіба не варто час від часу переглядати потребу в лікуванні? Зважаючи на критичний брак місць у медичних закладах, хіба ж не можна назвати політичною безвідповідальністю, якщо підлітків залишають на лікуванні довше, ніж потрібно?

Новий співробітник у своєму висновку наголосив на тому, що Відар Рінніус, поки не опинився в стаціонарі на лікуванні, був хокеїстом, який подавав великі надії, і його реабілітація до «активного соціального життя» матиме кращий результат, якщо «згаданий підліток отримає можливість повернутися до усвідомленого тренування у більш відкритій формі». За протоколом, Відара мали би переводити поетапно в інші стаціонари, але ці заходи можна переглянути, якщо пацієнт має можливість поселитися в «облаштованому й безпечному житлі». Тож у Відара раптом з’явилася квартира в Низині, яка була у власності Бйорнстадського управління комунальної нерухомості. Звісно, Річард Тео не мав до цього жодного стосунку, бо це було б корупцією. І, звичайно, співробітник, який вів справу Відара Рінніуса, сам був не з Бйорнстада: це могло б здатися підозрілим. Але так сталося, що теща того співробітника, яка нещодавно померла, була саме звідти. А співробітникова дружина успадкувала невеликий будинок з ділянкою на березі озера, і через кілька місяців, цілком випадково, муніципалітет отримав заявку на будівництво на тому березі невеликих котеджів для здачі в оренду. Зазвичай такі заявки отримують відмову, тому що забудова території настільки впритул до водойми заборонена, але саме того разу саме той співробітник цілком випадково без жодних проблем отримав дозвіл на забудову.

Один підпис на документі проти іншого підпису на іншому документі. Бюрократія проти бюрократії. Елісабет Цаккель отримує воротаря, Теему Рінніус — молодшого брата, Петер Андерссон наживає собі кількох небезпечних ворогів. А Річард Тео, в результаті, отримає все, що йому потрібно. Кожен хоче, щоб йому заплатили, і відрізняє нас лише валюта.

* * *

Коли Петер пішов, Суне і Цаккель вирішують провести малу Алісію додому.

— Можна завтра знову прийти кидати шайбу? — запитує чотири-з-половиною-річна мала.

Суне обіцяє, що так і буде. У Цаккель вичерпався запас виразів обличчя. Суне мусить попросити її не курити свою сигару біля дитини, а Цаккель має такий вигляд, наче не розуміє причини прохання: це тому, що куріння вважається непристойним, чи просто дитина намагається кинути, і не треба її знову спокушати.

Коли Алісія забігла до себе в будинок, Суне дивиться на Цаккель і супить чоло:

— Ти серйозно збираєшся прийняти Відара до команди?

— Хіба він поганий воротар? Я бачила статистику його останнього сезону. Там якась помилка?

— Відар, напевно, найкращий воротар, який коли-небудь був у цьому місті. Але в нього є… проблеми.

— Він може грати чи ні?

— Те, що він може грати, не означає, що він підходить, — завважує Суне.

Цаккель ніяк не збагне, про що мова, і це навіть зворушливо.

— Хокей є хокей. Якщо він добре грає, тоді — підходить. Чому Петер так злиться на нього?

Суне старається стримати сміх.

— Петер не… не злиться.

— Вигляд він мав сердитий.

— У Відара проблеми з… імпульсивністю. Він погано себе… контролює. А Петер не любить… безладу.

— Безладу?

— Відар… ну… як би це сказати. Його брат, він…

— Бандит. Головний у «Групі». Я про це чула, — перебиває Цаккель.

Суне покашлює.

— Ну… так… але не обов’язково тут має бути якась «Група»… журналісти трохи перебільшують. Але, так… ну… якось після матчу, в якому грала основна команда, між фанатами почалася бійка перед ареною. Теему теж у ній відзначився. Одразу після того матчу була запланована гра юніорської команди, але юніори залишилися без воротаря, тому що Відар сидів у поліцейському авто. Він вибіг з арени і кинувся в бійку, навіть не знявши з себе ковзанів. А ще якось він удерся до льодової арени і з’їхав по трибунах на мопеді. Він був… ну… трохи напідпитку. А коли одного разу Відар почув, що Петер Андерссон на зустрічі з правлінням клубу говорив паскудства про «бандитів», то цілу ніч їздив містом і покрав усі шайби. Саме так — УСІ шайби. З льодової арени, з крамниці спортивних товарів, з гаражів… Наступного дня нам довелося просити глядачів, які приїхали на турнір дитячих команд, пошукати шайби у себе по горищах, щоб можна було провести гру. А іншого разу Відар ударив суддю по… ну… по чутливому місцю. Просто посеред матчу. Петер викинув його з клубу, після чого Відар вдерся до льодової арени й наклав купу на письмовий стіл Петера.

Цаккель незворушно киває.

— А Петер не любить безладу?

Суне глузливо регоче:

— Петер вважає злочином, якщо хтось розливає каву на його письмовий стіл. То як йому забути про купу випорожнень? Він не дозволить тобі мати в команді Відара.

Цаккель уперто демонструє тотальне нерозуміння, яким чином ці речі можуть бути пов’язані.

— У Бйорнстаді є кращий воротар за Відара?

— Ні.

— Я треную хокейні команди. Мені відомий лише один спосіб тренувати команду — до всіх треба ставитися справедливо, але це не означає однаково. Хороший гравець — це хороший гравець.

Суне киває.

— Господи… Ви з Петером у сварках загризете одне одного.

— Це погано?

Суне усміхається.

— Ні. Клуб, у якому вирує життя, мусить мати людей, які горять своєю справою, а вогонь виникає від тертя…

— Лісові пожежі теж, — завважує Цаккель.

— Ти ж розумієш моє порівняння, — зітхає Суне.

— Це було порівняння? Пробач. Я погано розумію…

— Людей? Почуття? — вгадує Суне.

— …сюсюкання. Мені потрібен гравець, який просто… напирає.

— Для цього тобі потрібен Петер. Він їх мотивує, а ти — тренуєш.

— Так.

— Він не стане говорити з Відаром. Але я можу поговорити з Відаровим братом.

— Братом?

— Так.

— А інші троє? Беньї, Бубу й Амат? Петер поговорить із ними?

— Ні.

— Ні?

— Якщо хочеш, щоб він мотивував Беньї, Бубу й Амата, розмовляти треба не з хлопцями. А з їхніми мамами і сестрами.

— Яке у вас дивне місто, — констатує Цаккель.

— Ми вже це чули, — погоджується Суне.

16

«Бйорнстад проти всіх»

Новина з сайту місцевої газети поширюється швидко. Можливо, це тому, що інших новин обмаль. Або тому, що хокей тут має більше значення, ніж деінде. А може, це просто вітер саме в ту, ледь помітну для більшості мить змінює напрямок.

«Великий спонсор рятує „Бйорнстад-Хокей“ — спортивний директор Петер Андерссон веде таємні переговори», — оголошує газета. На кілька рядків нижче — ще одне відкриття: «Повідомляють, що новим тренером основної команди стане заслужена гравчиня національної збірної, хокеїстка Елісабет Цаккель. Тож це перша жінка-тренер в історії „Бйорнстад-Хокею“».

Газета не пише, звідки в неї така інформація, а лише згадує «надійне джерело, наближене до клубу».

* * *

Щоб перемогти на виборах, політику потрібні конфлікти, але так само він потребує мати союзників. Річард Тео знає лише два способи переконати тих, кому він не подобається, боротися на його боці: у вас повинен бути або спільний ворог, або спільний друг.

Того дня, коли Петер Андерссон знайомиться з Елісабет Цаккель, одна журналістка з місцевої газети телефонує одному політику Але на дзвінок відповідає Річард Тео:

— Мені шкода, але той, кого ви шукаєте, зараз у відпустці, а я випадково проходив повз його кабінет і з коридору почув, що дзвонить телефон, — люб’язно пояснює він.

— А… я отримала електронного листа від його помічника, він просив зателефонувати… мова про «якусь інформацію щодо „Бйорнстад-Хокею“».

Тео володіє винятковою здатністю вдавати дурника. А те, що пароль до електронної пошти помічника того політика виявився комбінацією назви статевого органу і цифр «12345» — це просто вдалий збіг.

— Якась інформація щодо «Бйорнстад-Хокею»? Це, бува, не про їхніх нових спонсорів і нового тренера? — послужливо перепитує Річард Тео.

— Що? — вигукує репортерка.

Тео вдає вагання:

— О, вибачте… я думав, що про це всім відомо… який я дурень… наговорив того, чого не слід. Але це не моя справа повідомляти такі речі!

Репортерка покашлює:

— А ви можете… дати якісь деталі?

— Чи ви гарантуєте, що моє ім’я не буде згадано в статті? — цікавиться Річард Тео.

Журналістка, звичайно, дає таку обіцянку, а Тео великодушно запевняє, що він «просто не хоче перебирати на себе увагу, яка повинна належати Петеру Андерссону, бо це ж він усе влаштував!».

Коли новина з’являється на сайті газети, Тео йде до продуктової крамниці. Там він цікавиться, де можна знайти власника, і його скеровують на склад.

Фрак займається перевіркою товарів, постарілий велетень хокею кермує брудним автонавантажувачем, але одягнутий він, як завжди, в костюм. Молодим Фрак не дуже приваблював увагу дівчат, тому він почав одягатися пишніше за інших. Коли хлопці ходили у футболках, він одягав піджак, а якщо на похорон усі приходили в костюмах, він з’являвся вирядженим у фрак. Так Фрак і отримав своє прізвисько.

— Мене звуть Річард Тео, — каже політик, хоча відрекомендовуватися нема потреби.

— Та знаю я, хто ти, в біса, такий, ми разом у школу ходили, — буркає Фрак і зістрибує з автонавантажувача.

Політик подає йому велику коробку. Власник крамниці бере її до рук з підозрою.

— Я хочу допомогти «Бйорнстад-Хокею», — каже Тео.

— Місцеві люди не хочуть, щоб владу в клубі мав хтось із політиків, — відповідає Фрак.

— Хтось із політиків… чи саме ЦЕЙ політик? — іронізує над собою Тео.

Фрак відповідає обережним тоном, без ворожості:

— Я думаю, ти сам знаєш, що про тебе розповідають. То чого тобі від мене треба?

— Я хочу, щоб ми допомогли один одному. Тому що, Фраку, в нас із тобою є спільний друг, а мені здається, що мати спільних друзів — це важливіше, ніж мати спільних ворогів.

Фрак відкриває коробку, заглядає досередини і марно намагається зберегти незворушний вираз обличчя.

— Що… що мені з цим робити?

— Усі кажуть, що ти найкращий продавець у Бйорнстаді. То візьми і продай їх, — відповідає Тео.

Він запихає руки в кишені дорогих штанів, на ньому сліпучо-біла сорочка, зверху — сірий жилет, червона шовкова краватка, начищені до блиску черевики. У Бйорнстаді ніхто так не одягається, крім Тео і Фрака. Власник крамниці знову зазирає до коробки. Окрім своєї сім’ї, він любить лише дві речі: своє місто і свій хокейний клуб. Тож коли Річард Тео обертається і виходить, краєм ока йому видно Фракову усмішку.

Коробка наповнена футболками. На них написано «Бйорнстад проти всіх». Не минає й години, як Фрак їх усі розпродує.

* * *

У всіх стосунках є той, хто програє. Можливо, нам не хочеться це визнавати, але один із нас завжди трохи більше отримує, а інший — з легкістю трохи більше віддає.

Міра сидить на сходах вілли, втягує носом повітря, але легені ніяк не наповнюються киснем. Ці ліси здатні задушити людину, яка прагне іншого життя, але хіба можливо зберегти сім’ю, якщо думаєш тільки про власне дихання? Мірі пропонували кращу роботу, далеко від Бйорнстада. Пропонували керівну посаду в агенції, де вона працює, але така робота вимагала від неї довшого робочого дня і залишатися на зв’язку на вихідних. Це було б непросто, на вихідних бувають уроки гітари, і тренування, і хокейні матчі. Міра повинна продавати програмки матчів, наливати каву, бути мамою і дружиною.

Її колега, ця фанатична антимоногамна особа, звісно ж, переконує Міру «не терпіти такого паскудства». Але чим є шлюб, якщо забрати з нього любов? Угодою. Господи, та ж двом людям важко домовитися, який серіал подивитися, а що тоді казати про ціле життя удвох? Хтось мусить чимось поступитися.

Петер висідає з «вольво», тримаючи в руці букет квітів. На сходинці біля Міри стоїть іще один келих. Білі прапори. Міра врешті усміхається — радше до квітів.

— Де ти їх купив посеред ночі?

Петер червоніє.

— Нарвав у саду. В Геді.

Він простягає до неї руку, торкається її шкіри, і кінчики їхніх пальців обережно наштовхуються одні на одних.

* * *

Це просто хокейний клуб. Лише гра. Це не по-справжньому. Завжди будуть люди, які намагатимуться переконати Алісію в цьому, але такої дурні вона ніколи не слухатиме, мале чортеня. Їй чотири з половиною роки, і завтра вона знову постукає у двері Суне. Старий тренер почне вчити її ще сильніше кидати шайби в стіну будинка. Сліди на фасаді замінять йому малюнки онуків, які інші дідусі чіпляють на холодильник — дрібні відбитки в часі, які розповідають про те, що тут виростав хтось, кого ми любимо.

— Як справи в дитячому садку? — запитує Суне.

— Хлопці такі дурні, — відповідає чотири-з-половиною-річна мала.

— То вріж їм по морді, — радить Суне.

Дівча обіцяє, що так і зробить. А обіцянки треба дотримуватись. Проводжаючи малу додому, Суне додає:

— Але ти повинна бути доброю приятелькою для тих дітей, у кого нема друзів. І повинна захищати слабких. Навіть якщо тобі нелегко, навіть якщо ти думаєш, що від цього будуть труднощі, навіть якщо ти боїшся. Завжди треба бути добрим другом.

— Навіщо? — запитує дівчинка.

— Тому що одного дня ти станеш найкращою з найкращих. І тренер призначить тебе капітаном команди. І тоді ти повинна пам’ятати, що від того, кому багато дано, багато й очікують.

Дівчинка ще не розуміє, що це означає, але вона буде пам’ятати кожне слово. З того часу щоночі їй буде снитися один і той самий звук: «Бах. Бах. Бах-бах-бах». Її клуб продовжить своє існування. Ціле благословення, що вона ніколи так і не зрозуміє до кінця, що ж відбувалося того літа, і наскільки близько від загибелі був її клуб, і яким чином його врятували. А якщо точніше — якою ціною.

* * *

Якщо пожити з людиною досить тривалий час, то часто доводиться помічати, що у вас могли бути сотні конфліктів на початку стосунків, але врешті залишився лише один. Ви провалюєтеся в одну й ту саму сварку — знову і знову, лише у нових формах.

— З’явився новий спонсор… — починає Петер.

— Газета вже написала на сайті, тепер усі про це говорять, — киває Міра.

— Я знаю, що ти скажеш, — шепоче Петер, він так і залишився стояти перед сходами їхнього будинку.

— Ні, не знаєш. Тому що ти ще не запитав, — відповідає Міра і робить маленький ковток вина.

Петер і за цим разом не запитує, просто починає пояснювати:

— Я можу врятувати клуб. Я пообіцяв Майї, що буду…

Міра хапає його за пальці, м’яко, але її голос звучить нещадно.

— Не вплутуй у це нашу доньку. Ти рятуєш клуб заради себе. Ти хочеш довести всім у цьому місті, хто не вірив тобі, що вони помилялися. Знову. І ти ніколи не перестанеш доводити.

Петер скрипить зубами.

— То що мені робити? Я маю просто дозволити клубу загинути, поки люди, які тут жи…

— Чорт, та кого цікавить, що ці ЛЮДИ думають чи плану… — перебиває Міра, але Петер не дає їй договорити:

— У газеті — некролог з моїм іменем! Мені погрожують!

— Петере, погрожують НАМ! Якого чорта саме ти завжди вирішуєш, коли ця сім’я є твоєю командою, а коли — ні?

Тільки після цих слів у Петера з очей котяться сльози і падають у Мірине волосся. Він присідає навпочіпки.

— Пробач. Я знаю, що не маю права просити в тебе чогось більшого. Я люблю тебе. Тебе і дітей… люблю більше за… більше за все, що я…

Міра заплющує очі.

— Любий, ми знаємо.

— Я знаю, що ти всім пожертвувала заради мого хокею. Знаю.

Під заплющеними повіками Міра приховує свій відчай. Кожну осінь, кожну зиму і весну вся їхня сім’я живе на умовах, які диктує їм хокей: вони злітають у небо, коли команда виграє, і безпомічно падають після програшів. Міра не знає, чи вистачить у неї енергії ще на один сезон. Але вона все-таки встає і каже:

— Любий, що це за любов, якщо ми не здатні чимось жертвувати?

— Люба, я… — хоче відповісти їй Петер, але втрачає дар мови.

Міра одягнена в зелену футболку. На футболці — напис «Бйорнстад проти всіх». Міра прикушує губу, зламана тим, від чого мусить відмовлятися, але горда з того, який зробила вибір.

— Тут до нас Фрак заходив, він продає ці футболки у крамниці. Наші сусіди повернулися додому, вдягнені в такі ж. Господи, Петере, їм обом за дев’яносто років. Хіба багато дев’яностолітніх носять футболки?

Міра усміхається. Петер присоромлено відводить погляд.

— Я не знав, що Фрак…

Міра гладить його по щоці.

— Фрак дуже тебе любить. Ох, милий, та він тебе просто обожнює. У цьому місті є люди, які тебе ненавидять, і цьому ти не зарадиш. Але значно більше людей тебе обожнюють, і з цим ти теж нічого не поробиш. Іноді мені так хочеться, щоб ти не був для них незамінним, щоб мені не доводилося ділити тебе, але я знала, коли виходила за тебе заміж, що половина твого серця належить хокею.

— Ні, це не так… будь ласка, люба… попроси мене звільнитися — і я звільнюся.

Міра про таке не просить. Позбавляє Петера необхідності показувати, що він каже неправду. Так роблять ті, хто любить.

— Я також одна з тих, хто тебе обожнює, — каже Міра. — І я граю в твоїй команді, незважаючи ні на що. Рятуй свій клуб.

Петер ледь чутно відповідає:

— Наступного року, люба, просто дай мені ще один сезон, а тоді… наступного року…

Міра подає йому келих з вином, він наполовину повний, або ж наполовину порожній. Цілує свого чоловіка в губи, а він шепоче «я люблю тебе», і його дихання сплітається з її подихом. Міра відповідає йому: «Перемагай, любий. Якщо зараз ти справді цього потребуєш, то… перемагай!».

А тоді Міра заходить до їхнього будинку. Відсилає мейл колезі: «Не можу перейти на новий офіс. Цього року не вдасться. Мені шкода». І лягає спати. Тієї ночі в її ліжку сплять три жінки. Лише три.

* * *

Пізно вночі до Петера телефонує журналіст з місцевої газети й запитує, нічого не приховуючи: «Чи не могли б ви підтвердити чутки. У клубу є новий спонсор? Ви можете врятувати клуб? Ви прийняли на посаду жінку-тренера? Чи зустрінеться „Бйорнстад“ із „Гедом“, як було заплановано, у першому поєдинку серії?».

На всі чотири запитання Петер відповідає одним і тим самим словом, а потім кладе слухавку.

«Так».

17

«Занюхавши кров,

роздмухувати полум'я»

На стіні в кабінеті Річарда Тео біля зображення лелеки висить роздруківка з сайту хокейної спілки. Це розклад ігор «Бйорнстад-Хокею» в осінній серії. Перший матч — із «Гед-Хокеєм».

Крізь прочинене вікно до кабінету залітає муха, але Тео не забиває її. Нехай дзижчить собі, метаючись дедалі розгубленіше. Недавно він читав книжку про тероризм, у якій один історик навів аналогію з крамницею порцеляни: сама муха не може перевернути навіть найменшого чайного горнятка, але муха, яка дзижчить у вусі бика, аж поки той, переляканий і розлючений, не увірветься до крамниці, може розгромити що завгодно.

Річард Тео не потребує розгрому, його задовольняють конфлікти. Тому він уважно прислухається, до всіх. До людей у продуктовій крамниці, в магазині залізних виробів, у пабі «Хутро», в Низині, на Височині — він усім заглядав в очі і, замість того щоб висловлювати власні думки, ставив запитання. «То що ми, політики, мали би зробити для вас?» — «Яким ви бачите Бйорнстад через десять років?» — «Скільки податків ви заплатили минулого року? Ці гроші використовуються за належним призначенням?». Отримавши відповіді, він зрозумів, що тутешніх людей хвилюють три речі: робота, медичне обслуговування і хокей.

Тож Річард Тео сів за комп’ютер і почав писати.

Місцева газета ціле літо публікувала статті, в яких обговорювались чутки про закриття лікарні в Геді, і всі ці дописи Тео коментував анонімно з пів десятка несправжніх профілів. Він не розпалював ненависть, не привертав до себе увагу, а просто з умислом підкидав дров до полум’я, що ледве тліло. Коли якась схвильована вагітна жінка запитувала, що буде з пологовим відділенням лікарні, один із анонімних персонажів Тео цікавився: «А ви щось чули?». Жінка відповідала: «Там працює одна моя знайома, вона каже, що відділення будуть закривати!!!!». Анонімний персонаж Тео писав: «Треба сподіватися, що уряд не підніме податку на бензин, бо тоді навіть у машині не зможемо народжувати». Коли якийсь безробітний чоловік, якого недавно звільнили з фабрики у Бйорнстаді, писав: «от власне!! ті, хто у провінції, завжди мусять потерпати!», інший персонаж Тео відповідав: «А чому це всі гроші мають витрачатись на лікарню в Геді? Чому не можна відкрити поліклініку в Бйорнстаді?».

До чоловіка й жінки приєднувалися інші розлючені голоси, дискусія стрімко розпалювалася, Тео просто підштовхував роздратування в потрібному напрямі, пишучи: «То що, жінки, які тут живуть, повинні народжувати дітей в автомобілях, а для „Гед-Хокею“ завжди знайдуться кошти з місцевого бюджету?».

Лікарня й хокей фінансуються з різних бюджетів, і навіть рішення про їхнє фінансування ухвалюють різні політики, але якщо поставити в міру складне запитання, завжди знайдеться публіка, якій потрібна найпростіша відповідь. Тож день за днем, на різних полях коментарів, Річард Тео робив те, що вмів найкраще, — створював конфлікти, зіштовхував одне твердження супроти іншого. Провінція проти великого міста. Медичне обслуговування проти хокею. Гед проти нас.

Ми проти вас.

А зараз усе більше людей різного віку і в різних частинах міста одягають на себе зелені футболки з написом «Бйорнстад проти всіх».

Політика ніколи не буває хронологічною, а великі зміни не відбуваються просто так із нічого — їм завжди передує низка малих причин. Часом політика — це знайти тренера для хокейного клубу, часом політика — це просто відповісти на телефонний дзвінок, коли інші політики у відпустках. До Річарда Тео телефонує та сама журналістка на стажуванні, з якою він тоді розмовляв. Тепер вона намагається наповнити пересохлі в літній період сторінки новин опитуваннями на зразок: «Як місцеві знаменитості святкували Мідсоммар?», а Річард Тео — він же «і політик, і свого роду знаменитість», до того ж справив таке приємне враження, коли вони розмовляли минулого разу. Річард Тео, звісно, не втрачає свого шансу:

— Чесно кажучи, на Мідсоммар я був у Геді — вам же відомо, що муніципалітет завжди спонсорує тамтешнє святкування? Але я з превеликою радістю волів би відсвяткувати у Бйорнстаді!

— Ви вважаєте, що комуна повинна проводити святкування Мідсоммару у Бйорнстаді? — цікавиться журналістка.

— На мою думку, в наш час платники податків із Бйорнстада можуть непокоїтися через те, що всі ресурси муніципалітету, вочевидь, спрямовуються в Гед, — люб’язно пояснює Тео.

— Але… що ви маєте на увазі?

— Ну, достатньо почитати стрічку обговорення у вашій же газеті, — натякає Тео.

Журналістка кладе слухавку й одразу знаходить коментарі під статтями про лікарню. На той час Річард Тео вже видалив усі свої коментарі, але багато людей повторили написане ним: «То Бйорнстад мусить сам собі шукати спонсора, а КОМУНА спонсорує Гед?! Чому в них є гроші на „Гед-Хокей“, а на ЛІКАРНЮ — нема?».

Журналістка знову телефонує Тео, і він скромно розповідає, що «не був присутній на засіданнях, коли обговорювали становище лікарні», але припускає, що журналістці варто поставити це запитання лідеру найбільшої партії в комуні. І журналістка телефонує до згаданого політика. Той відповідає з мобільного, він саме у відпустці в Іспанії. Журналістка одразу запитує: «Чому ви скеровуєте всі бюджетні кошти від „Бйорнстад-Хокею“ в „Гед-Хокей“? Невже „Гед-Хокей“ не може знайти власних спонсорів, щоб комуна інвестувала гроші на потреби лікарні?». Політик, можливо, в цей час уже добре розслабився, а може, навіть випив келих вина, або й цілий ящик, і тому відповідає: «Але ж, дорогенька, ви хіба не розумієте, що це різні гроші? Абсолютно різні бюджети! Що стосується хокею, то ми скеровуємо ресурси комуни туди, де бачимо кращі перспективи, і зараз це „Гед-Хокей“, а не „Бйорнстад-Хокей“». Журналістка цитує сказане ним в інтернеті, але без слова «хокей». Тому всі читають ось що: «Ми скеровуємо ресурси в Гед, а не в Бйорнстад». Стрічка коментарів у відповідь вибухає: «Ага! То Гед, як завжди, отримує все!! А ми в Бйорнстаді що — не сплачуємо податки?». І далі: «Хтось тут уже писав: чому гроші на „Гед-Хокей“ є, а на поліклініку в Бйорнстаді — нема???». А тоді: «Та що вони собі думають, ті політики? Що важливіше — хокей чи медичне обслуговування?».

Журналістка ще раз телефонує до політика в Іспанію і запитує: «А як вважаєте ВИ: що важливіше — хокей чи лікарня?». Політик, закашлюючись, намагається відповісти щось на кшталт «не можна так зіштовхувати різні питання…», проте журналістка наполягає на відповіді, тож політик шипить: «Хіба ви самі не доганяєте, що на мою, бляха, думку лікарня важливіша за хокей?!». Журналістка цитує його слова, доповнивши короткою фразою: «…відповідає нам політик, коли ми телефонуємо до його літнього будинку в Іспанії». У статті начебто мимоволі згадується також, що політик-із-літнім-будинком мешкає в Геді, а не в Бйорнстаді.

Коли журналістка знову телефонує Річарду Тео і просить його дати інтерв’ю, він люб’язно запрошує її приїхати до будинку міської адміністрації. Тео, власне, працює все літо.

— Працювати політиком у цій комуні — не робота, а мій привілей, — заявляє він.

Наступна стаття в місцевій газеті виходить із його фотографією: Річард Тео сидить у порожній їдальні будинку міської адміністрації і зосереджено працює. На запитання про «хокей чи лікарню» він відповідає:

— Я вважаю, що платники податків заслуговують жити в такому суспільстві, де їм не доводиться вибирати між охороною здоров’я та оздоровленням.

* * *

За якийсь час на сайті місцевої газети з’являється нова стаття. Ніхто не знає, яким чином журналістці на стажуванні вдалося розкопати такі новини, але раптом виявляється, що існує документ, який підтверджує, що впродовж усієї весни між головними політиками комуни велася непублічна дискусія щодо ситуації з лікарнею в Геді. У статті стверджують, що робочі місця в одному з відділень лікарні, можливо, вдасться зберегти, якщо негайно закрити інше відділення, яке «потребує значно більше затрат». Якимось чином газета «з надійних джерел» дізналася, що у відділенні, яке хотіла зберегти «владна еліта з політиків істеблішменту», більшість працівників становили мешканці Геда, а от у тому відділенні, яке мали намір закрити, працювали здебільшого люди з Бйорнстада.

Значно пізніше стане відомо, що інформація була недостовірною, але це вже не матиме жодного значення, бо те літо минатиме під заголовком «Тепер у Бйорнстаді безробітних стане ще більше».

А коментатори у стрічці новин будуть займатися тим, що й завжди, — занюхавши кров, роздмухувати полум’я.

* * *

Якось літнього дня одна політикиня приходить до автомайстерні Кабана забрати свій автомобіль, у якого трохи погіршилася видимість через лобове скло, тому що з капота, на жаль, стриміла сокира. Бубу перепакував капот, але коли жінка бере до рук гаманець, він лише хитає головою і каже: «Сюди вже приходили і заплатили». Хлопець не називає імені, але жінка й сама розуміє. Дорогою додому вона не може позбутися переляку від самої лише думки, що зараз знову побачить чоловіків у чорних куртках, але перед дверима до будинку не помічає ніякої загрози. Лише приголомшливо гарний букет квітів. На картці написано: «Не бійтеся, поруч залишаються ваші друзі, ми не дозволимо темним силам перемогти! Річард Тео».

Жінка телефонує йому, щоб подякувати. Річард Тео поводиться скромно, не просить ніяких послуг у відповідь і цим викликає в неї повагу. Поклавши слухавку, Тео усміхається. У нього, як правило, є план дій, але бувають і винятки, коли він веде гру, як досвідчений хокеїст, — тому що володіє миттєвою реакцією. Того вечора напередодні свята Мідсоммар, після зустрічі, на якій політики істеблішменту розмовляли з Петером про «Бйорнстад-Хокей», політикиня невпевнено стояла в коридорі, не наважуючись вийти з будинку. Річард Тео саме проходив повз неї біля автомата з кавою і запитав:

— Ви чимось занепокоєні? Як ви?

Політикиня представляла партію, яка офіційно, звісно ж, «трималася на відстані» від Річарда Тео, але кілька сказаних з турботою слів можуть дати великий результат. Жінка сказала, як є:

— Ох, шановний, сама не знаю. Усі говорять про те, що бйорнстадський хокейний клуб стане банкрутом, але я навіть не стежу за новинами спорту! Що ж мені відповідати, якщо хтось мене про це запитає?

Тео поклав руку на її і сказав:

— Ну, все насправді не так серйозно. У комуні залишається ще один хокейний клуб. Просто скажіть, що тепер усі можуть уболівати за «Гед-Хокей»!

Так і сталося: жінка вийшла з будинку міської адміністрації, і коли хтось із фанатів з Геда записував відео, вона саме це й відповіла на поставлене їй запитання. А потім у капот її автомобіля хтось увігнав сокиру. Наступного дня її колеги з партії навіть не поспівчували їй, а тільки шипіли звинуваченнями: «Як можна бути такою дурепою і бовкнути, щоб уболівальники підтримували Гед? Та ще й у ЦІЙ комуні?». Що вона могла відповісти? Що це Річард Тео порадив їй так сказати? Жінка відмовчувалась, колеги з партії сердилися, а вона витирала сльози, коли ніхто не бачив.

Того вечора Річард Тео прийшов до її кабінету, вислухав і розрадив, навіть попросив у неї вибачення. У політикині з’явилися нові вороги, тож вона потребувала друга. Тео запропонував, що сам відвезе її автомобіль до автосервісу, пообіцяв відшкодувати всі збитки і переконував її, що не варто хвилюватися. Він відвіз жінку додому і сказав, щоб вона телефонувала йому в будь-який час доби, якщо відчуватиме навіть найменшу загрозу. «Вам не потрібно боятися, у вас є добрі друзі», — нагадав їй Річард Тео. А тоді пообіцяв: «Я подбаю, щоб клуб покарав тих бандитів, які на вас напали. І потурбуюся, щоб знесли трибуну зі стоячими місцями».

Ніхто з колег по партії не запитав у тієї жінки, як вона почувається, ніхто не простягнув їй руки, тож вона схопила ту руку, яку їй подали. Руку того, хто володів миттєвою реакцією.

* * *

Політик-із-літнім-будинком, прочитавши газету, зрозумів, що зробив помилку, тож він перериває відпустку і повертається додому. На летовищі його зустрічає Річард Тео.

— Ти що тут робиш? — запитує політик-із-літнім-будинком.

— Хочу тобі допомогти, — відповідає Тео.

Політик глузливо регоче.

— Серйозно? Ми з тобою, як би це сказати, ніколи не були на… одному боці.

Але політикові стає цікаво, а через опубліковані статті про лікарню він почувається збентеженим. Тому Тео запрошує його випити кави і дружнім тоном пояснює, що «ми ж обоє прагнемо для комуни лише найкращого» і що «непевність і розбрат нікому не приносять користі». Вони трохи обговорюють статті про лікарню, Тео дуже шкода, що в них все настільки «невдало сформульовано». Політик трохи лається на «журналістських сук». І тут Тео раптом випалює:

— Ти вже чув про нового спонсора «Бйорнстад-Хокею»?

Політик-із-літнім-будинком киває і бурчить:

— Так! Усі про це й говорять, але ніхто, здається, не знає, хто ж той загадковий «спонсор»!

Тео нахиляється вперед і звіряється політику:

— Це одне підприємство, яке купує фабрику в Бйорнстаді. Вони сконтактували зі мною, і я можу запросити тебе на пресконференцію, коли про купівлю буде офіційно оголошено. У комуні з’явиться багато нових робочих місць.

Політик аж заїкається:

— Звідки ти знаєш?.. Я навіть нічого не чув про…

Тео прямо пояснює, що цю інформацію йому відкрив один із його давніх колег ще з часів роботи в лондонському банку. Також він розповідає, чого очікують від комуни нові власники фабрики: «Очевидно, їм потрібна певна політична… прихильність. Інвестиції в… інфраструктуру». Політик-із-літнім-будинком розуміє, що це означає: субсидії на землю, зниження оренди, більш-менш офіційна допомога муніципалітету в перебудові фабрики. Водночас він усвідомлює, чого вартує шанс стати тим політиком, який на пресконференції може пообіцяти створення нових робочих місць.

— Чому ти мені про це розповідаєш? — з підозрою запитує політик.

— Тому що я не хочу бути твоїм ворогом, — м’яко відповідає Тео.

Після цих слів політик вибухає реготом.

— Дідько, ну ти й торгаш, Річарде! Чого ти хочеш?

І Річард Тео спокійно відповідає:

— Місця за столом переговорів у майбутньому. Мені достатньо, якщо під час пресконференції ти згадаєш про мене і мою партію, будеш відкритим до співпраці, і тоді те саме зроблять інші партії.

— Я маю зробити так, щоб ти був політично вхожим?

— Я даю тобі шанс стати тим політиком, який урятує робочі місця в Бйорнстаді.

Політик-із-літнім-будинком ще вдає з себе неприступного, але насправді він уже продався. Тому висуває Тео одну-єдину умову:

— Усі нові робочі місця на фабриці повинні отримати мешканці з Бйорнстада! Я категорично проти того, щоб усе виглядало так, ніби моя партія підтримує Гед, та ще й зараз!

Річард Тео обіцяє, дає слово честі. Проте воно небагато вартує. Він нічого не має проти цього політика, насправді усі вони однакові, і в цьому проблема. Політик-із-літнім-будинком знається з усіма в цій комуні, хто володіє статками, але також має славу великого любителя спорту, який завжди підтримував хокейні клуби, тож комбінація виходить вельми небезпечна. Річарду Тео потрібен супротивник, якого легше перемогти. Тож коли політик їде додому, Тео зразу телефонує своєму приятелеві в Лондон.

— Справу зроблено. Нові власники отримають усе, що їм потрібно. Але виникла одна маленька деталь…

Нові власники фабрики, звичайно, розуміють пояснення Тео, що, з огляду на тутешні палкі дебати про закриття лікарні, «місцеві політики» оцінять, якщо нові власники пообіцяють залишити більшу частину нових робочих місць для мешканців із Геда.

Щоб ніхто не подумав, начебто тут підтримують лише Бйорнстад.

* * *

Одного вечора наприкінці літа Річард Тео стукає у двері будинку політикині. Вона відчиняє і дивується, але запрошує Тео зайти. Він вибачливо усміхається і каже, що «не хотів би заважати». У будинку Тео помічає чоловіка й дітей політикині.

— Нові власники фабрики скоро зроблять офіційну заяву. Вони розкажуть про нові робочі місця і про свої плани спонсорувати «Бйорнстад-Хокей». Пресконференцію проведуть спільно з політиками, які уможливили ці домовленості, — каже Тео.

Жінка не знається на таких іграх і не розуміє, яким чином це її стосується. Тому просто відповідає:

— Вітаю! Перед наступними виборами ви матимете трофей.

Тео скромно всміхається.

— Ну, мене туди не запрошено. А от ваша партія там обов’язково буде — попри все, ви є найбільшою партією в комуні.

— Я займаю не настільки високе місце в ієрархії, щоб мене запросили на пресконференцію. Особливо після… ви й самі знаєте. Та сокира в капоті мого авто… — заперечує політикиня.

Тео радіє, почувши в її голосі не лише страх, але й злість.

— А якщо я влаштую все так, що ви зможете бути на прес-конференції, поруч із лідером вашої партії?

— Ви не зможете… Чи зможете?

Жінка замовкає, але Тео нічого не каже, тому вона запитує:

— Чого ви від мене хочете?

— Я хочу бути вашим другом.

— І що ж я повинна сказати на пресконференції? — занадто різко цікавиться вона.

— Правду. Що не тільки Бйорнстаду потрібні робочі місця — Гед також їх потребує. Відповідальний політик думає про всю комуну.

Жінка хитає головою, в неї тремтять повіки.

— Я не можу… ви ж самі розумієте, що я не можу…

Тео торкається її руки, спокійно і з підтримкою.

— Ви налякані. Не треба. Ніхто вас не скривдить.

Жінка дивиться в очі Тео і розуміє, що він говорить цілком серйозно. Вона зітхає:

— То ви хочете, щоб я вимагала частини робочих місць на фабриці для мешканців Геда?

— Половину, — киває Тео.

— Невже ви не розумієте, що після цього мене просто зненавидять у Бйорнстаді?

Річард Тео прагматично знизує плечима.

— Так, але вас полюблять у Геді. А Гед має більше мешканців. Якщо вас уже ненавидять в одному місті, то в іншому полюблять іще більше. Вибори виграє не той, хто намагається нажити якомога менше ворогів, а той, у кого багато друзів.

— Це хоч законно? Ви можете принаймні… А якщо дійде до того, що мене виженуть з партії?

— Ви мене не так зрозуміли. Після такого кроку ви не лише збережете членство у вашій партії. Ви її очолите.

Про це Річард Тео теж говорить цілком серйозно.

18

«Якась баба»

Літо в Бйорнстаді може будь-кого приголомшити; як пахощі троянд сильніше відчутні у темних кімнатах, так і світло у краях, які настільки призвичаїлись до темряви, розливається повінню емоцій. Навіть не спохопишся, як навколо аж навісніє зелень, майже цілу добу надворі світло, теплі вітри, ніби неприпнуті телята, віють наввипередки з-за кутів будинків. Але ми навчені не довіряти спеці: вона швидкоплинна й підступна, і завжди вводить нас в оману. У цій частині країни дерева швидко роздягаються, скидають листя одним порухом, ніби нічну сорочку, і скоро дні зіщуляться, а лінія обрію підступить ближче. Швидше, ніж ми собі уявляємо, опадає білість зими і стирає кольори інших пір року, світ знову стає чистим аркушем, крижаним, щойно випрасуваним простирадлом, що розстилається перед нашим поглядом, коли ми розсуваємо штори. Ми вже повитягували з озера човни, залишивши на їхньому дні частинку нас самих. Ті, ким ми були в липні, ті люди літа, тепер спатимуть у дерев’яних постелях глибоко під снігом стільки місяців, що до наступної весни ми майже забудемо про них.

Скоро настане вересень. Цей час належить тим, хто любить хокей. Початок нашого року.

Фатіма й Анн-Катрін закінчують свої робочі зміни. Усі лікарі, які проходять повз них, обговорюють лише хокей. Місцева газета з’ясувала, що існує «новий таємничий спонсор», який врятує «Бйорнстад-Хокей», і тепер це найбільша тема для розмов як у Бйорнстаді, так і в Геді. «Ото буде СЕЗОН!» — вигукує одна медсестра в кімнаті для відпочинку, але з нею одразу ж не погоджується медсестра з іншого табору: «Краще б цей спонсор підтримав Гед! Наша комуна замала, щоб мати дві хокейні команди». «Ще чого! То закривайте собі „ГЕД“, ви ж не виживете без грошей платників податків!» — відгаркується ще одна жінка.

На початку це просто дружня суперечка, але Фатіма й Анн-Катрін достатньо довго стежили за хокеєм у цих двох містах, щоби знати, що скоро розмови переростуть у справжні конфлікти, і не лише в лікарні, а всюди. Усі найкращі й найгірші почуття між людьми вибухнуть, коли Бйорнстад і Гед зустрінуться в поєдинку. В цих краях спорт є чимось значно більшим за просто спорт. Особливо у цьому сезоні.

Коли Фатіма й Анн-Катрін, завершивши свої зміни, виходять з лікарні, на стоянці на них чекає чоловік у спортивній куртці.

— Петере? Що ти тут робиш? — ще здалеку дивується Анн-Катрін, помітивши спортивного директора «Бйорнстад-Хокею».

— Я повинен у вас дещо попросити, — каже Петер.

— І що ж? — запитує Анн-Катрін.

— Ваших синів.

Фатіма й Анн-Катрін спершу заходяться сміхом, але потім розуміють, що він не жартує.

— Петере, ти добре почуваєшся? — стривожено запитує Фатіма.

Він серйозно киває.

— Напевно, ви вже чули, що в нас є нова тренерка. І вона хоче сформувати команду… опираючись на ваших хлопців.

Анн-Катрін прислухається до Петерового тону і перепитує:

— І ти не вважаєш, що це добра ідея?

Кутики губ у Петера піднімаються, але погляд потуплений.

— Я завжди намагався створювати хокейний клуб, який би був… чимось більшим за просто хокейний клуб. Хотів, щоб у ньому виховували не лише хокеїстів, але й чоловіків. Я не прагнув, щоб перемога вважалася найважливішим результатом. Але… тепер у нас є новий спонсор. І якщо ми не переможемо в цьому сезоні… якщо не розіб’ємо «Гед» і не піднімемося у вищий дивізіон… тоді я навіть не знаю, чи наступного року наш клуб буде існувати.

— Тоді кажи, що тобі потрібно, — нетерпляче вимагає Анн-Катрін.

Груди в Петера піднімаються й опускаються.

— Боюся, що в цьому році клуб буде вимагати від ваших синів більше, ніж дасть їм натомість.

— Як це? — не розуміє Фатіма.

Петер повертається до неї:

— Нещодавно Амат зупинив мене на трасі. Запитав, чи буде він грати в юніорській команді, а я… я повівся з ним по-свинськи…

— Усі ми часом поводимося по-свинськи, ти нічим не гірший, — усміхається Фатіма.

Петер перебиває її:

— Фатімо, Амат запитав про юніорську команду, але… Господи, в команді юніорів він нам не потрібен. Ми хочемо, щоб він грав в основній команді!

Фатіма сковтує слину.

— Тобто… з тими всіма дорослими?

Петер не приховує від неї правди:

— Йому поставлять нечувані вимоги. І старші гравці будуть зганятися на ньому особливо жорстко. Через таке ламались уже немало гравців. Бути наймолодшим у команді… серед чоловіків… він опиниться в нелегкому становищі.

У Фатіми нещадний погляд.

— Ніхто не обіцяв моєму синові, що буде легко.

Петер зніяковіло проводить долонею по зарослому щетиною підборідді.

— Я мав би сказати Аматові, що моя донька і я в боргу перед ним, і ми дуже вдячні за те, що він прийшов на збори і сказав правду…

Фатіма хитає головою.

— Подяку від тебе він може прийняти, але Майя перед ним нічим не завинила. Це ми повинні просити в неї вибачення, усе наше місто. А щодо мого сина, то він просто хоче грати в хокей. І буде грати там, де ти даси йому таку можливість.

Петер вдячно киває. І обертається до Анн-Катрін:

— Я не буду тебе обманювати…

— Ну, ти не наважишся, — усміхається Анн-Катрін.

Вона дружина Кабана, Петерового друга дитинства, і пам’ятає дорослішання Петера так само добре, як і дорослішання свого чоловіка. Тому Петер нічого не приховує:

— Бубу потрібен нам на цей сезон. Нам бракує захисників. Але скажу відверто: він не дотягує до вищого рівня… якщо ми переможемо, якщо він допоможе нам перейти до вищого дивізіону… то однаково не матиме шансу отримати місце в наступному сезоні. Це буде останній сезон для Бубу. Я вимагатиму від нього крові, поту і сліз, йому доведеться поставити хокей понад усе — він буде важливіший за школу, за дівчат… за все. Натомість я можу запропонувати йому лише один-єдиний рік.

Анн-Катрін посопує. Усе її тіло віддає болем, але Петер думає, що вона так схудла і має виснажений вигляд, тому що багато працює та ще й допізна. Він, як і майже всі інші, нічого не знає про її хворобу. Але так і повинно бути, Анн-Катрін не хоче вислуховувати співчуття. А от побачити, як її син востаннє грає в хокей, вона би хотіла. Тому на її обличчі з’являється усмішка.

— Рік? Рік — це ціла вічність.

Її чоловік, Кабан, перестав грати в хокей після того, як отримав сильний струс мозку. Лікарі змусили його відмовитися від гри, він тижнями ні з ким не розмовляв і оплакував свою долю, ніби вже помер. Кілька місяців він навіть не міг вмовити себе поїхати до льодової арени, тому що почувався так, ніби зрадив свою команду. Зрадив їх! Тим, що виявився не безсмертним.

Бубу успадкував від свого тата широкі плечі й грубу силу а також потребу бути частиною команди, вони обидвоє ненавидять самотність. Їм обом потрібне середовище, де вони можуть відчувати любов і визнання, тож коли Кабан уже не міг заходити до своєї роздягальні, він пережив це так, ніби від нього відірвали шматок плоті. Що б він віддав за один-єдиний хокейний рік? За один-єдиний матч? За останню секунду, коли всім своїм єством відчуваєш життя, коли кричать глядачі й усе поставлено на карту?

Повернувшись увечері додому, Анн-Катрін уже ледве стоятиме на ногах, і тоді Кабан винесе її з автомобіля, — цей велицюзний незграбний дурник, а не чоловічище, — і на руках понесе її до будинку, і коли вона взагалі не матиме сил танцювати, він повільно й ніжно закружляє її по кухні, тримаючи в обіймах. Вона засинатиме, відчуваючи його подих на своїй шиї, а його люблячі руки — під своєю майкою. В іншій кімнаті Бубу читатиме «Гаррі Поттера» молодшим сестрам. А завтра, з самого ранку, Анн-Катрін знову піде до лікаря.

Рік? Що б ми віддали за один-єдиний рік? Це ж ціла вічність.

* * *

П’ятеро старих дядьків знову сидять у «Хутрі». В них з’явилася нова тема для суперечок.

— Але ж — якусь бабу? Хокейним тренером? Хіба щось із того вийде? — дивується один.

— Здається мені, та їхня рівноправність уже переходить усі межі, — докидає другий.

— Ой, стули рота. Ця баба, можливо, вже встигла позабувати про хокей більше, ніж ви, старі маразматики, знали про нього за все ваше життя, — протестує третій.

— Та хто б говорив! Слухай, ти ж сам не побачиш різниці між айсинґом і офсайдом! Я весь минулий сезон сидів біля тебе, як собака-поводир, і розповідав, де була шайба! — трясе кулаком четвертий.

— А що, тепер собаки-поводирі вміють розмовляти? Вистачить нам твоїх побрехеньок, начебто ти у вісімдесят сьомому бачив чемпіонат світу в самій Швейцарії!

— Ну так і БУЛО! — стоїть на своєму четвертий.

— Справді? Дуже добре, особливо враховуючи, що у вісімдесят сьомому чемпіонат світу відбувався в Австрії! — нагадує п’ятий.

Усі дядьки заходяться гучним реготом. А тоді перший — або, можливо, другий — каже:

— Але як це: баба — хокейний тренер? Що з того вийде?

— Кажуть, що вона спить також із бабами. І нащо нам таке тут у місті? — хвилюється другий — або, можливо, перший.

Четвертий або п’ятий заперечує:

— У нашому місті таких не бракує. Тепер вони всюди.

Перший пирхає:

— Та нехай буде, але чого не сидять собі тихо? Треба їм виставляти це напоказ? Нащо з усього робити політику?

Третій дядько різко відхиляється на спинку барного стільчика, аж складно зрозуміти, що так затріщало — стілець чи його спина, — і просить у Рамони налити йому ще пива. А сам тим часом заявляє:

— Та перестаньте вже скиглити. Якщо ця нова тренерка в першому матчі переможе «Гед-Хокей», то може собі переспати навіть з МОЄЮ бабою, я взагалі не проти.

П’ятеро дядьків знову регочуть — усі разом і один над одним.

Рамона ставить для них закуску. Горіхи для старих телепнів, у яких замість голів — шкаралупа.

* * *

Петер дзвонить до будинку сім’ї Овіч. Двері відчиняє мама Беньї.

— Петере! Заходь, сідай за стіл! — одразу ж наказує вона, ніби Петер запізнився на вечерю, хоча він навіть не пригадує, коли востаннє бачився з цією жінкою.

Беньї зараз не вдома, і Петер цьому радий, бо прийшов не до хлопця. Його сестри, усі три, сидять на кухні: Адрі, Катя і Ґабі. Мама по черзі ляскає їх по чолу через те, що ще не поставили на стіл тарілку для гостя.

— Я не затримаюсь надовго, та й я вже вечеряв, — Петер робить спробу виправдатися, але Адрі хапає його за руку:

— Тсс! Якщо збираєшся відмовитись від маминих страв, тоді ти сміливіший, ніж ми собі думали!

Петер усміхається — спочатку засоромлено, потім налякано. Вдома в сім’ї Овіч можна жартувати про що завгодно, але не про вечерю. Тому Петер сідає за стіл і з’їдає на три порції більше, ніж може в себе увіпхати, а ще ж кава з тістечками чотирьох видів, ну а решту йому спаковують у пластикові контейнери і загортають у фольгу, щоб забрав додому. Адрі задоволено проводить його до дверей.

— Сам напросився, якщо вирішив зайти до нас перед вечерею.

Петер тримається за живіт.

— Я просто хотів поговорити про Беньяміна.

— Ми це зрозуміли, тому й дозволили мамі балакати з тобою про все на світі, — Адрі усміхається ще ширше.

Помітивши серйозність у погляді Петера, вона зосереджується.

— У нас нова тренерка. Елісабет Цаккель.

— Я вже чула. Усі чули. Навіть у газеті писали.

Петер простягає зіжмаканий аркуш. Адрі читає написані імена, бачить ім’я свого брата, але, здається, спершу не розуміє значення вписаної поруч літери «К». Петер підказує:

— Вона хоче зробити Беньї капітаном команди.

— Основної команди? Де дорослі чоловіки? Але ж Беньї…

— Я знаю. Але ця Елісабет Цаккель не виглядає на… як би це сказати… Вона працює не так, як інші… — безсило відповідає Петер.

Адрі усміхається.

— Оце, бляха, новини. МІЙ брат — капітан команди? Ця особа хоч розуміє, у що вплутується?

— Вона каже, що їй потрібна не команда, а зграя розбійників. Хіба ти знаєш когось, хто в цьому буде кращий за твого брата?

Адрі схиляє голову набік.

— То чого ти від мене хочеш?

— Ти повинна допомогти мені контролювати його.

— Це нікому не під силу.

Петер знервовано чухає шию.

— Адрі, я не дуже добре вмію розумітися з людьми. Але ця Елісабет Цаккель, вона…

— Гірша навіть за тебе? — підказує Адрі.

— Так! Як ти здогадалася?

— Мені телефонував Суне. Сказав, що ти мав би навідатися.

— То я просто так просидів цілу вечерю, а ти навіть не сказала? — вигукує Петер.

— Тобі що, не сподобалися мамині страви? — блискавично шипить Адрі, так грізно, аж Петер задкує, піднявши руки, ніби він у ковбойському фільмі і його зараз пограбують.

— Будь ласка, Адрі, просто допоможи мені. Беньї потрібен нам для перемоги.

Адрі переглядає список.

— Але Беньї потрібен вам як лідер. Вам потрібен розбійник, а не божевільний.

— Нам потрібен Беньї, який не дуже схожий на… Беньї, якого всі знають.

— Зроблю все, що зможу, — обіцяє Адрі.

Петер схвально киває.

— А також нам потрібна ти — щоб тренувати дівчачу команду, якщо ти ще маєш сили. Я не можу виділити тобі зарплату і знаю, що ця робота невдячна, але…

— Це не так, — заперечує Адрі.

Петер бачить її запал. Таке розумієш лише тоді, коли ти сам людина хокею. Вони прощаються, міцно потиснувши руки, спортивний директор і сестра, батько і тренерка дівчачої команди. Але поки Петер не пішов, Адрі запитує:

— Хто дає тобі гроші? Цей новий «таємничий спонсор», про якого пише газета, — які в нього вимоги?

— А хто сказав, що вони щось вимагають?

— Петере, усі люди з грошима мають свої вимоги. Особливо коли йдеться про гроші й хокей.

— Я не можу нічого розповісти до офіційної заяви, ти ж розумієш? — благально пояснює Петер.

Адрі відповідає йому не з погрозою, а радше співчутливо:

— Просто не забувай, хто заступився за клуб у найважчі часи.

Адрі не потрібно вимовляти слово «Група». Петер сам розуміє, кого вона має на увазі під тими, хто «заступився».

— Я зроблю все, що зможу, — обіцяє він.

І все-таки їм обом відомо, що в їхньому місті цього буде недостатньо.

19

«Та сама синя сорочка-поло»

На вулиці ще тепло, коли у бйорнстадській школі починається осінній семестр. Світить сонце, хмари пливуть легко й високо, оманлива температура ще переконує носити короткий рукав і не забирати садових меблів, але ті, хто живуть тут усе життя, вже передчувають зиму. Ще трохи — і холоднеча заморозить озера, полетять сніжинки, важкі, як кухонні прихватки, і на місто опуститься темрява, ніби на нього, підкравшись, напав розлючений велетень і запхав усі будинки в чорний мішок, щоб тримати їх, як модельку залізниці, у таємному закутку в себе в підвалі.

Здається, ніби у Бйорнстаді кожен рік закінчується в серпні — можливо, саме тому тут так легко полюбити спорт, який починається у вересні. На деревах перед будівлею школи хтось повісив зелені прапори. Одним цей вчинок здається безневинним, а для інших це стало провокацією.

Ця історія починається не тут. Але з цього моменту все тільки погіршиться.

* * *

Ана і Майя зупиняються метрів за сто від школи, вони глибоко дихають і тримаються за руки. Ціле літо дівчата почувалися вільними, але школа — це інший вид острова, не з тих, де можна сховатися разом з найкращою подругою, а той, до якого неохоче допливаєш після жахливого нещастя. Тут усі учні — ніби потерпілі після кораблетрощі, ніхто з них не обирав собі такого товариства, всі намагаються просто протриматися до кінця семестру, а потім буде змога звідси вибратися.

— Ти справді вважаєш, що мені не треба прихопити з собою рушницю? — запитує Ана.

Майя заходиться сміхом.

— Справді.

— Я не буду ні в кого стріляти. Ну, принаймні багато стріляти не буду, — обіцяє Ана.

— Якщо хтось зробить дурницю, ти можеш підсипати проносного в молочний автомат у їдальні, — поступається Майя.

— І викрутити всі лампочки в туалеті, а унітази затягнути харчовою плівкою, — киває Ана.

— Яка ж ти хвора, — регоче Майя.

— Не дозволяй тим сволотам бачити, як ти плачеш, — шепоче Ана.

— Ніколи в житті, — відповідає Майя.

Дівчата рушають до школи, пліч-о-пліч. Чужі погляди хльостають їх по шкірі, мовчанка тисне на скроні, але вони йдуть, розправивши плечі. Двоє — проти цілого світу. До Майїної шафки — відстань не більше п’ятдесяти метрів, але їм ніколи не доведеться пережити переляк, більший за сьогоднішній. Дві юні жінки крокують шкільним коридором, повним перешіптувань, і жодного разу не опускають погляду, тому що їм доводилося бачити ще й не таке паскудство.

* * *

Вільям Лют суне коридором, оточений чотирма товаришами з команди. Він, можливо, не мав наміру шукати ворогів, можливо, повернув за кут і наштовхнувся на Бубу справді цілком випадково. Але бійка починається миттєво, якось незграбно й інстинктивно, коли в тісному коридорі ці молоді чоловіки починають звиватися так, ніби влетіли прямісінько у бджолиний рій. Навесні, після того як Амат прийшов на зустріч на льодовій арені й засвідчив, що Кевін зґвалтував Майю, деякі з тих хлопців уночі пішли в Низину, щоб його покарати. З ними йшов і Бубу, але в останню мить вирішив перейти на інший бік. Якби він не прийняв на себе незліченні удари, рятуючи свого нового друга, ті хлопці, мабуть, забили б Амата до смерті. Але їхня бійка ще не закінчилася.

І зараз хтось штовхає Бубу, аж він падає навзнак просто в коридорі, піднімається крик, але Лют і його дружки замовкають так само раптово, як і почали. За пару метрів позаду Бубу, який розпластався на підлозі, видно Беньї. Він нічого не каже, просто стоїть, напівзаплющивши очі, з розпатланим волоссям, начебто хлопці почали бійку біля лавки, під якою він ночував. Руки в кишенях, викличний погляд, він настільки впевнений в ефекті своєї появи, що навіть не мусить виражати загрозу.

— То що, Люте, ми одразу перейдемо до справи чи хочеш почекати на інших своїх дружбанів? — запитує Беньї таким тоном, ніби просто цікавиться, чи Вільямові Люту взяти середню або велику колу до гамбурґ-меню.

Лютові друзі косяться на нього, очікуючи вказівок. Лют зустрічається поглядом із Беньї, але довго не витримує. Він випльовує з себе образливі слова, але навіть після цього не може охолонути і бурмоче:

— Ну й валіть, ми вмажемо вам на льоду. Щасти з вашою кінченою лесбі-тренеркою! Вам якраз пасує! Ви однаково завжди грали як шльондри!

Беньї стає на пальці, Лют відхиляється на п’яти. Коли коридором до них підбігають учителі, Лют якось занадто охоче піднімає руки і вдає, що йде тільки через них. А Беньї далі стоїть на місці, не опускаючи погляду, і всі, хто зараз дивляться на нього, знають, що це означає в шкільному розподілі сил.

Одним із тих, хто спостерігав особливо уважно, був Лео Андерссон.

* * *

Майя з Аною стоять біля шафок і раптом чують шум бійки і крики. Школи, здається, навмисно будують із такою акустикою, щоби звуки наздоганяли тебе всюди, куди б ти не йшов, і щоб учні ніколи не могли уникнути спостереження за життям інших. Майя бачить, як у саму гущу бійки вже кинулися дорослі, мигцем помічає, що в кінці коридору люто луплять один одного учні випускного класу. Як же це по-дурному. Майя ледь стримується, щоб не сказати це вголос, і просто запитує:

— Ну а тепер через що вони б’ються?

Одна дівчина, їхня ровесниця, різко обертається за пару метрів від них і кидає просякнуту презирством відповідь:

— Не роби з себе дурепу, ти, фальшива, бляха, кур…

Перед останнім складом дівчину встигає спинити її подруга. Але це вже не має значення. Майя затримує на ній погляд, всього на секунду довше. У тієї дівчини вирячені очі, нігті увіп’ялися в долоні, вона аж ричить:

— Ніби ти НЕ ЗНАЄШ, чому вони б’ються! Ти ж цим потішаєшся, ні? Усі бійки в цьому довбаному місті — через ТЕБЕ! Майя Андерссон, її величність принцеса Бйорнстадська!

Ім’я Майї дівчина вимовляє так, ніби плює на її могилу. Подружки відтягують дівчину, в неї на наплічнику видно червоний значок «Гед-Хокей», там грають її хлопець і старший брат. Вони обидва були друзями Кевіна Ердаля.

Майя і Ана завмирають на місці, прихилившись до шафок, серця в обох так гупають, аж деренчать металеві дверцята. Це ніколи не закінчиться. Ніколи. Майя невтішно стогне:

— Ну що ще вони придумають, щоб ненавидіти мене? Я то жертва зґвалтування, то брехлива курва? Чи тепер уже… ПРИНЦЕСА?

Ана стоїть поруч, потупивши погляд, вона голосно прокашлюється і виголошує:

— Ну… якщо це тебе втішить, то ОСОБИСТО я далі вважаю тебе цілком звичайною тупачкою!

Фортифікації суму в кутиках Майїних губ іще трохи тримають оборону але врешті здаються, і над підйомними містками й ровами здіймається усмішка.

— Яка ж ти дурнувата…

— І хто мені це каже — ТУПАЧКА! — фиркає Ана.

Майя заходиться реготом.

Тому що не можна дозволяти цим свиням бачити щось інше.

* * *

Бубу повзає по підлозі, нагадуючи товстого оленя. Амат підбігає до нього і подає йому руку. Разом із Беньї вони зі стогоном піднімають Бубу.

— Як можна бути таким важким і водночас так легко звалитися з ніг? — хмикає Амат.

Бубу, який узагалі не надто гострий на язик, несподівано видає:

— Хрін зміщує центр ваги.

Регіт Амата і Беньї аж відлунює коридором. У «Бйорнстад-Хокеї» з усієї юніорської команди, яка була минулого року, залишилися лише вони троє, але зараз здається, що цього може бути достатньо.

— Ви чули, що мені можна тренуватися з основною командою? — радісно запитує Амат.

Бубу киває, але одразу ж виглядає розгубленим:

— Що Лют таке казав про «лесбі-тренерку»?

Амат і Беньї здивовано витріщаються на нього:

— Ти не чув, що основна команда Бйорнстада має нового тренера?

Обличчя Бубу аж світиться від нерозуміння. У Бйорнстаді чутки поширюються швидко, але для Бубу навіть такої швидкості замало.

— Ну так, але чому лесбі? У нас буде ЛЕСБІЙСЬКИЙ тренер?

Беньї нічого не відповідає. Амат прокашлюється й каже:

— Послухай, Бубу… ми сказали «основна команда».

— Хочеш сказати, мене не візьмуть в основну? — шипить Бубу.

Амат знизує плечима.

— Ну, хіба як додатковий конус для тренування. Бо твої ковзани, якщо вже на те пішло, їздять значно швидше БЕЗ тебе…

Беньї голосно регоче, Бубу намагається схопити і стукнути Амата, але не може — той дуже прудкий.

Хлопці жартують, усі разом, але в глибині душі ніхто з них не впевнений, чи достатньо добре грає. І чи отримає шанс потрапити до основної команди. І хто вони взагалі такі? Хто вони — якщо не хокеїсти?

* * *

Школа поступово заповнюється вчителями, працівниками й учнями. Новий семестр поєднує в собі очікування і страх, гірко-солодкий смак зустрічей з тими, кого любиш, і з тими, кого ненавидиш, а також розуміння, що ти остаточно приречений знову дихати одним повітрям з ними усіма.

В кабінеті директора молода вчителька, Жанетт, робить останню спробу добитися згоди від чоловіка в піджаку, який сидить перед нею і розтирає скроні.

— Ну дайте мені хоча б шанс! Я можу це влаштувати як частину уроків фізкультури!

Директор зітхає:

— Жанетт, будь ласка. Після всього, що сталося навесні, я хочу просто ОДИН семестр покерувати школою без скандалів і без уваги ЗМІ, а ви хочете навчати наших учнів битися?

— Це не… та щоб його чор… це ж єдиноборства! — шипить Жанетт.

— Що там за назву ви казали?

— ММА, mixed martial arts,[4] — терпляче повторює Жанетт.

Директор закочує очі.

— «Arts»? Ну не дуже воно годиться для назви «мистецтва», вам так не здається? Чи ви збираєтеся виставляти розтрощені кістки носа в музеї?

Жанетт стискає в замок руки на колінах. Про всяк випадок, щоб, бува, не жбурнути чимось у директора.

— Від єдиноборств учні навчаться дисципліни, поваги до свого тіла й до тіл інших людей. Я знайшла приміщення — біля собачого притулку Адрі Овіч, просто дозвольте мені запросити туди учнів, і тоді я…

Директор протирає окуляри, занадто ретельно.

— Жанетт, мені шкода. Батьки від такого здуріють. Вони вважатимуть, що ви вчите дітей насильству. Ми не можемо дозволити собі ще якісь скандали.

Він встає з крісла і цим дає зрозуміти, що Жанетт час вийти з його кабінету, але коли відчиняє перед нею двері, чиясь рука мало не заїжджає йому по обличчю. За дверима стоїть чоловік, який саме збирався постукати.

— Цей навчальний рік буде довгим, я так відчуваю… — бурмоче директор.

Жанетт із цікавістю визирає з-за спини директора.

— Привіт! — вітається вона.

Чоловік у дверях усміхається.

— Я сьогодні… починаю працювати, — відповідає він замість привітання.

— Звичайно! Це наш новий викладач філософії та історії! — вигукує директор, нишпорячи у своїх паперах на полиці, а тоді додає: — А також — математики, природознавства і… французької мови, так? Ви знаєте французьку?

Учитель у дверях, здається, хоче заперечити, але Жанетт усмішкою підказує йому, що треба вдати, наче все так і є. Директор впихає йому до рук стос книжок і паперів.

— Що ж, можете починати! Ваш розклад отут згори.

Учитель дякує і йде собі коридором. Директор проводжає його поглядом і пирхає:

— Він щойно закінчив університет. Я знаю, мені треба радіти, що він із власної волі сюди приїхав, але ж. Господи Ісусе! Жанетт, як ви думаєте, скільки йому років?

— Двадцять п’ять? Двадцять шість? — намагається вгадати Жанетт.

— А ви помітили, який він має вигляд?

— Та я навіть не звернула уваги, — вдавано усміхається Жанетт.

— У школі повітря аж гуде від гормонів, а ми приймаємо на роботу вчителя, який виглядає, ніби соліст попгурту! Половину учениць доведеться десь замкнути, — бурчить директор.

— Як і декотрих учительок… — покашлює Жанетт.

— Що? — перепитує директор.

— А що? — невинно повторює за ним Жанетт.

— Ви щось сказали?

— Ні! У мене вже урок!

Директор незадоволено бурмоче:

— Можете почепити оголошення про свої єдиноборства. Жанетт, ОДНЕ оголошення!

Жанетт киває і прошмигує в коридор. Чіпляє чотири оголошення і поглядом проводжає зад нового вчителя, аж поки той не зникає, повернувши за кут.

* * *

Новий учитель уже на місці, пише щось на дошці, поки учні групами набиваються до класу. Звук дзвоника заледве чути через гримання стільців, гупання рюкзаків на підлогу та жваве переказування пліток про все, що сталося влітку, і про бійку, яка щойно почалася в коридорі.

Беньї заходить останнім, але його мало хто помічає. Волосся й далі розпатлане, джинсова сорочка наполовину заправлена, ніби штани він натягував на себе в темній кімнаті. Зараз він має такий самий вигляд, як і тоді, коли встав із ліжка в одному з будиночків на кемпінгу поміж Бйорнстадом і Гедом; це було не так давно — та ніч, наповнена Ніцше, холодним пивом і теплими руками.

Інші учні в класі занадто зайняті справами й одне одним, тому не помічають, що коли вчитель повертається до дверей, йому перехоплює подих. Беньї не з тих хлопців, кого легко здивувати, але він теж зупиняється, ніби йому заїхали в груди.

Учитель одягнутий у ту саму синю сорочку-поло, що й тієї ночі.

20

«Піна для гоління у взутті»

Турбуватися про інших — важко. Навіть виснажливо, бо емпатія — непроста справа. Вона вимагає від нас зважати на те, що інші люди мають власне життя, — увесь час. І в нас нема клавіші «пауза», коли ми не даємо собі ради з усім, що нам доводиться переживати. Інші теж не мають такої клавіші.

* * *

Урок закінчується, учні, як завжди, купою вивалюються з класу, ніби там щось горить. Беньї начебто випадково виходить останнім, навіть не докладаючи зусиль — у цьому він мастак. Учитель аж упрів від хвилювання, на комірі синьої сорочки-поло помітні плями.

— Беньяміне, я н-не знав, що ти школяр. Якби ж я знав… я думав, що ти старший. Це була по-помилка! Я можу втратити роботу, нам не слід було спати… я ж ніколи… просто ти був… просто…

Беньї підходить до нього ближче. Руки у вчителя тремтять.

— Просто помилкою. Я був просто помилкою, — договорює замість нього Беньї.

Учитель розтривожено киває, очі в нього заплющені. Беньї довго дивиться на його губи. Коли вчитель розплющує очі, Беньї вже немає.

* * *

Після школи Бубу звично йде одразу додому, жбурляє наплічник у свою кімнату, перевдягається і приходить допомагати татові в майстерні. Усе як завжди. Але сьогодні за годинником пильнує не Бубу, а Кабан.

— Ну все, Бубу. Іди збирайся! — наказує тато, побачивши, що вже час.

Бубу з полегшенням киває і вистрибує з комбінезона. Цей теж став йому замалий, помічає Кабан. Коли Бубу дістає хокейну сумку, Кабан довго зволікає, перш ніж щось сказати, — можливо, не хоче показувати синові, які великі сподівання його переповнюють. Батьківські сподівання можуть так легко задушити їхніх синів. Але врешті Кабан таки починає:

— Ти нервуєшся?

Дурне запитання. Бубу знервований, ніби кіт, який вимахує довгим хвостом між двома кріслами-гойдалками. Це його перше тренування з основною командою, йому вісімнадцять років; а хокею властивий чітко визначений спосіб вести розмову з дітьми, коли ті стають дорослими. Син хитає головою, але його зіниці дають ствердну відповідь. Тато усміхається.

— Не дуже піднімай голову і не патякай. Працюй з усіх сил. І взуйся в черевики, які не любиш.

Бубу відкриває рота і видає такий звук, яким іще з дитинства виражав своє здивування:

— Ге?

— Старші гравці з основної команди напустять у твоє взуття піни для гоління, поки ти будеш у душі. Спочатку влаштують тобі маленьке пекло, але це просто треба витерпіти. Пам’ятай: це такий знак, що тебе поважають. А от якщо вони НЕ БУДУТЬ тобі підсирати, то можеш починати хвилюватися, тому що тоді їм і так зрозуміло, що ти скоро вилетиш із команди.

Бубу киває. Кабан начебто збирається торкнутися синового плеча, але замість цього тягнеться по інструмент на лавці позаду Бубу. Той нагинається, щоб перевзутися, і тоді Кабан, кашлянувши, каже:

— Дякую, що нині допоміг.

Бубу не знає, що відповісти. Він щодня допомагає своєму старому в майстерні, але той ніколи йому не дякував. І зараз тато продовжує:

— Я би хотів, щоб у тебе було простіше життя. Щоб ти міг думати собі про школу, про хокей і дівчат, і про те, що тепер у голові твоїх друзів. Я знаю, що тобі тяжко працювати разом зі мною в майстерні, та ще й зараз, коли в нас мама…

Кабан замовкає. Бубу нічого не пояснює. Просто запевняє:

— Тату, все гаразд.

— Як же я, бляха, пишаюся тобою, — зізнається Кабан кудись під капот «форда».

Бубу виходить, узявши з собою пару старих черевиків.

* * *

У роздягальні Амат найменший. Він щосили старається більше скоцюрбитися, відчуває на собі погляди старших гравців і знає, що їм не подобається його присутність. Бубу сидить поруч, і через свої габарити почувається ще гірше. Старші гравці — ті, яким не вдалося знайти собі іншу роботу, коли клуб улітку завис на межі банкрутства, і які дідька лисого тепер віддадуть свої місця якійсь купці юніорів, одразу ж обирають Бубу мішенню. Починається все з дрібниць: хтось влітає в нього плечем, хтось інший випадково звалює його спорядження на підлогу. Коли чоловіки голосно сиплять жартами, Бубу відчайдушно старається докинути свої смішні коментарі. Для всіх помітно, що він намагається стати своїм, але цим Бубу тільки погіршує своє становище. Амат штурхає його ліктем, старається втихомирити, але Бубу вже розвезло. Один зі старших гравців гиркає:

— То в нас тепер буде ще й жінка-тренер? А спортивний директор не міг придумати собі якийсь інший, бляха, піар-переворот? Ми що, тепер маємо перетворитися на якусь довбану політичну демонстрацію?

— Ну, тут без шансів, щоб вона отримала роботу за свої заслуги, це все квоти! — шипить інший.

— А ви чули, що вона лесбійка? — звискує Бубу, але якось занадто енергійно.

Старші гравці його ігнорують. Один із них каже:

— Та ж по ній зразу видно, що вона лизалка.

— Ге? Що це таке — лизалка? A-а, ну так… я зрозумів! Лесбійка, так? Я доганяю! — скрикує Бубу.

Відповіді він так і не отримує. Старші гравці просто продовжують перемовлятися:

— Чому хокейна команда не може просто бути хокейною командою? Нащо до всього притягувати політику? Та це лише питання часу, коли ведмедя на светрах поміняють на веселку!

Бубу, ніби під дією якихось чарів, раптом видає:

— І змусять нас грати в… цих, типу… балетних пачках!

Він встає і робить незграбний пірует, але зачіпляється об лавку і, розтягнувшись на весь зріст, розвалюється по-черепашому на двох сумках. І тут дещо стається: двоє старших гравців вибухають реготом. Сміються вони над Бубу, а не разом із ним, але він жадібно хапається за їхню увагу, поки вони ще дивляться. Бубу схоплюється на ноги, робить іще один пірует, і один із тих старших гравців, напустивши на себе серйозності, каже:

— Тебе ж звати Бубу?

— Так! — поважно киває Бубу.

Інші гравці посміхаються, в очікуванні того, що зараз влаштують хлопчиську.

— Вийди і покажи їй свій хрін, — радить старший гравець.

— Ге? — не розуміє Бубу.

Старший по-вчительськи тицяє в Бубу пальцем.

— Наша нова тренерка. Вона ж лесбійка. Покажи їй хер! Нехай знає, від чого відмовляється!

— Бубу, випусти свого пітона з клітки! Ти ж не боягуз? — підкрикує інший гравець, і за якийсь час уже всі вони вигуками підбадьорюють Бубу так, ніби він бере розбіг для стрибка в довжину.

— А вона… після такого вона хіба не… розсердиться? — розгублено запитує Бубу.

— Ой, перестань, вона просто подумає, що в тебе є почуття гумору! — нестримно регоче один зі старших.

Після цього випадку легко буде називати Бубу дурнуватим, але коли тобі вісімнадцять років і ти в роздягальні, де купа дорослих чоловіків, які ні з того ні з сього підбивають тебе щось зробити, «ні» перетворюється на найважче у світі слово.

Тож коли Елісабет Цаккель іде коридором повз роздягальню, звідти на неї вистрибує Бубу в костюмі Адама. Він очікує побачити на обличчі тренерки шок. Або — що вона хоча б відсахнеться. Але Цаккель навіть бровою не веде.

— Ну? — запитує вона.

Бубу починає смикатися:

— Я… ну… ми чули, що ви лесбійка, і тому я…

— БУБУ ХОТІВ ПОКАЗАТИ СВІЙ ХРІН, ЩОБ ВИ ЗНАЛИ, ЧОГО СЕБЕ ПОЗБАВЛЯЄТЕ!!! — кричить хтось із роздягальні під супровід істеричного реготу двох десятків дорослих чоловіків.

Спершись долонями на коліна, Цаккель з цікавістю нахиляється до паху Бубу.

— Оцей? — дивується вона, з цікавістю показуючи на нього пальцем.

— Ге? — мимрить Бубу.

— То ви про цей хрін говорите? Ой, перестань! Я бачила дівок, у яких клітор більший.

А тоді Цаккель повертається і, не мовивши більше ні слова, йде собі на лід. Бубу залазить назад у роздягальню, червоний з голови до п’ят.

— Це ж… ну, вона сказала… але ж клітор не може бути аж настільки великий? Чи як? Тобто… а який взагалі клітор буває за розмірами? Ну приблизно?

Роздягальня аж двигтить від глузливого реготу. І регочуть над Бубу, а не разом із ним. Але той усе ще зніяковіло усміхається, тому що іноді будь-яка увага сприймається як визнання.

Амат аж зіщулився під своїм спорядженням, він дивиться на Бубу і вже розуміє, що це погано закінчиться.

* * *

Перед початком тренування гравці ліниво збираються біля центрального кола, з позірною зарозумілістю, аби продемонструвати Елісабет Цаккель, що їй тут не раді. Вона, здається, взагалі не розуміє натяку, а просто виїздить на лід із шістьома відрами в руках.

— То що ви тут, у Бйорнстаді, вмієте?

Не почувши відповіді, вона знизує плечима:

— Я переглянула всі ваші матчі з попереднього сезону, тож добре бачу, що ви нікудишні гравці майже за всіма показниками. Тому для моєї роботи буде неоціненною допомогою, якщо я дізнаюся, що у вас виходить ДОБРЕ.

Хтось робить спробу пошепки пожартувати «бухати і трахатись», але навіть на це решта групи реагує здушеним бурчанням. А тоді хтось раптом починає сміятися, але не з жарту, а від того, що відбувається на льоду позаду Цаккель. З лави запасних виїздить Бубу — у ньому більше ста кілограмів, зате одягнений він у спідничку, яку поцупив зі складу фігурного катання. Бубу робить три піруети один за іншим, старші гравці в центральному колі зустрічають його оплесками і потішними криками. Елісабет Цаккель не перешкоджає йому, попри те, що зараз глумляться не над Бубу, а над нею.

Але крики замовкають, коли Бубу починає четвертий пірует, і він навіть не встигає зрозуміти, на що наштовхнувся, як в очах йому все темніє. Коли Бубу розплющує очі, то вже лежить на спині й заледве може дихати, а Елісабет Цаккель без жодної емоції нависає над ним і запитує:

— Чому ніхто не навчив тебе нормально їздити на ковзанах?

— Ге?

— Ти важиш, як пором, і я бачила, як ти витягнув сокиру з капота автомобіля. Якби ти вмів нормально їздити на ковзанах, я б нізащо не змогла так легко перекинути тебе. І ти б не був аж таким нікудишнім гравцем. То чому ніхто не навчив тебе їздити?

— Я… не знаю, — віддихується Бубу. Він далі лежить на спині, а груди в нього болять так, ніби його не збили з ніг, а переїхали.

— То що ви тут, у Бйорнстаді, вмієте? — всерйоз повторює Цаккель.

Бубу нічого не відповідає. Цаккель дає йому спокій і під’їжджає до центрального кола. Але врешті хлопець повзком стає на ноги, скидає з себе спідничку і каже, сердито й принижено водночас:

— Працювати! Ми у Бйорнстаді вміємо працювати. Про це місто можуть розказувати багато паскудства… але ми вміємо ПРАЦЮВАТИ!

Старші гравці трохи смикаються, але ніхто не заперечує сказаного. Тому Елісабет Цаккель каже:

— Ну ось! Так ми й переможемо. Будемо працювати наполегливіше за всіх інших. Якщо вам треба поблювати — ось маєте відра. Я чула, що спортивний директор не любить безладу, тому маю підозру, що блювотиння на льоду йому не потрібне. Вам знайома вправа «дістань до бортика»?

Гравці голосно стогнуть, тренерка вважає це ствердною відповіддю і розставляє принесені відра. Решта тренування минає в жахливих вправах із кардіонавантаженнями. Біг на максимальній швидкості від одного бортика до іншого, потім переміщення боком, тоді боротьба — працювати, працювати, працювати. Жодне відро не залишається порожнім під кінець тренування. А єдиним гравцем, який протримується до останнього, виявляється Амат.

На початку старші гравці, звісно ж, намагаються зупинити його — не відкрито, а просто перепиняючи дрібними прийомами, які видають за випадковості, як-от ударити гострим ліктем у тисняві, потягнути за светр саме тоді, коли Амат розганяється, непомітно підставити йому ковзан, щоб він утратив рівновагу. Більшість гравців на арені важать на тридцять-сорок кілограмів більше за Амата, їм достатньо просто нахилитись у його бік. Амат не винен, що вони таке витворяють, бо не викаблучується і не намагається привернути до себе увагу — просто він у найкращій формі. Інші на його тлі виглядають повільними, а цього вони не бажають терпіти. Тому змушують Амата падати, знову і знову, але він знову і знову піднімається. І розганяється ще швидше, ще жорсткіше бореться, ще глибше вгризається в себе. І погляд його стає ще чорнішим.

Ніхто не знає, котра година, Елісабет Цаккель не дає знаку, що вони закінчили тренування. Один за одним старші гравці згинаються і падають на лід. А коли піднімають погляд — бачать Амата, який залишається на арені. Скільки б разів Цаккель не наказувала йому розганятися між бортиками, їй однаково не вдається довести його до граничного виснаження. Амат тримається на ногах, хоча його светр аж темний від поту Напівпритомний Бубу лежить на льоду, його аж розпирає від гордості і заздрощів, коли він спостерігає за другом, який це припиняє працювати, працювати, працювати.

Амат у команді наймолодший. Після тренування, коли він у душі, його стегна так сильно тремтять, що йому ледве вдається втриматися на ногах. Але коли він виповзає в роздягальню, обмотавшись рушником, то бачить свої черевики — повні піни для гоління.

І тоді воно стає того варте.

* * *

Коли Елісабет Цаккель після тренування, яке вже давно закінчилось, іде порожньою льодовою ареною, в роздягальні ще лишився один гравець. Бубу, величезний, як дійна корова, і все ж маленький, як переляканий їжачок, сидить, втупившись вологим поглядом у пару черевиків, у які ніхто не напустив піни для гоління. Коли Бубу вийшов із душу, старші гравці тільки проричали: «Ну, бляха, дякуємо тобі, засранцю, за кардіотренування!», «Ми вміємо працювати!», «Нафіга ти, бляха, верзеш перед хокейним тренером таку довбану дурню?».

Амат намагався розрадити його, Бубу віджартовувався, Амат занадто виснажився, щоб наполягати. Коли він і решта гравців пішли, Бубу залишився сам у роздягальні, найменший у світі.

— Вимкни світло, коли підеш, — каже Цаккель, бо вона не дуже добре розуміється на… почуттях.

— Як зробити так, щоб мене поважали? — шморгає Бубу, і Цаккель почувається страшенно ніяково.

— У тебе… шмарклі… всюди, — відповідає вона, показуючи долонею на своє обличчя.

Бубу втирається долонею, а Цаккель, здається, в глибині душі прагне згорнутися калачиком і закричати.

— Я хочу, щоб мене поважали. Щоб мені в черевики теж напустили піни для гоління! — ниє Бубу.

Цаккель стогне.

— Здалася тобі та повага. Це не настільки важливо, як ти думаєш.

Бубу кусає губи.

— Вибачте, що я показав вам хрін, — шепоче він.

Цаккель розпливається в непомітній усмішці:

— Ну, на твій захист скажу, то був такий собі хрін, — відповідає вона і відміряє кілька нещасних сантиметрів між великим і вказівним пальцями.

Бубу починає реготати. Цаккель запихає кулаки в кишені й тихо дає йому пораду:

— Бубу, ти повинен приносити користь команді. Тоді тебе будуть поважати.

Цаккель виходить, не чекаючи наступних запитань. А Бубу тепер щоночі лежатиме без сну, думаючи, що ж вона мала на увазі.

Дорогою додому він заходить до крамниці. Купує піну для гоління, щоб не засмучувати свого старого. Кабан, побачивши у передпокої зіпсовані черевики, міцно обіймає сина. Таке буває нечасто.

21

«Він лежав на землі»

Суне, розгойдуючись, повільно йде льодовою ареною, тяжко втягуючи носом повітря. Кожної секунди він сумує за своєю роботою тренера, але зараз йому ледве стає сили піднятися на трибуни. Хокей молодшає, а всі його учасники старіють, і коли з ними покінчено, він викидає їх геть без жодного сентименту. Саме тому хокей далі живе і розвивається, заради нових поколінь.

— Цаккель! — задихаючись, гукає Суне, помітивши жінку, яка перейняла його роботу.

— Так? — відповідає вона, виходячи з роздягальні.

— Які відчуття від тренування?

— «Відчуття»? — перепитує Цаккель, ніби це незнайоме для неї слово.

Суне прихиляється до стіни й ледь усміхається.

— Я маю на увазі… непросто бути хокейним тренером у цьому місті. Особливо, якщо тренер… ну, розумієш.

Суне має на увазі «якщо тренер — жінка». Цаккель відповідає:

— Бути хокейним тренером усюди непросто.

Суне співчутливо киває.

— Я чув, що один із гравців показав тобі своє… свій… статевий орган.

— Не зовсім, — відрубує Цаккель.

Суне спантеличено покашлює.

— Він… не зовсім… показав?

— То був не зовсім статевий орган, — уточнює Цаккель, відмірюючи відстань між великим і вказівним пальцями.

— Ет, такі вони вже є… сама знаєш, ті хлопчиська, вони часом можуть… — Суне робить спробу щось пояснити, опустивши погляд на коліна.

Цаккель дратується.

— І звідки ви дізналися, що хтось показав мені статевий орган?

Суне помилково сприймає роздратування Цаккель за свідчення, що її образили.

— Якщо хочеш, я поговорю з хлопцями, я розумію, що це тебе образило, але…

— Ні, ви не будете говорити з моїми гравцями. Це МОЯ справа — вести з ними розмови. І єдина людина, яка може вирішувати, образилася я чи ні, — це я сама.

Суне піднімає брову.

— А тебе, я так бачу, нечасто вдасться образити?

— Образа — це просто почуття.

Цаккель має такий вигляд, ніби говорить про якийсь інвентар. Суне запихає руки в кишені й бурмоче:

— Бути тренером у Бйорнстаді нелегко. Особливо коли справи погіршуються. Повір мені, я виконував цю роботу все своє життя, поки ти не зайняла моє місце. У цьому місті є люди, яким не сподобається хокейний тренер, якщо він… має такий вигляд, як у тебе.

Старий чоловік дивиться глибоко в очі Елісабет, він бачить у ній одну рису, якої завжди бракувало йому самому: їй на це байдуже. А от Суне в глибині душі завжди всім переймався. Він хотів, щоб його любили хокеїсти, вболівальники, чортові завсідники й завсідниці «Хутра». Усе місто. А Елісабет Цаккель не боїться, що про неї подумають, тому що знає те, що відомо всім успішним тренерам: її стануть любити, коли вона переможе.

— Я йду повечеряти, — каже Цаккель, без натяку на приязнь або на недоброзичливість.

Суне киває. Знов усміхається. І на прощання ділиться з нею ще однією думкою:

— Пам’ятаєш ту малу дівчинку, Алісію? Вона забивала шайби у мене в саду. Сьогодні Алісія приходила на льодову арену, сім разів. Утікала з дитячого садка, щоб подивитися на тренування основної команди. Я відводив її назад до садка, а вона знову тікала. Тепер буде бігати сюди цілу осінь.

— Хіба дітей не можна замкнути? — дивується Цаккель.

Напевно, вона не до кінця розуміє, який символізм Суне намагається вкласти у сказане, тож йому доводиться пояснювати:

— Діти, коли виростають, сприймають певні речі як належне. Побачивши, як ти тренуєш основну команду, Алісія буде вважати, що жінки так і поводяться. Коли вона стане достатньо дорослою, щоб грати в основній команді, жінок-тренерів, можливо, вже не буде. Будуть просто… хокейні тренери.

Для Суне це має значення. Велике значення. Він не знає, чи важливо це для Елісабет Цаккель — якщо чесно, не виглядає на те, бо по обличчю хокейної тренерки зрозуміло хіба, що вона хоче піти повечеряти. Але голод — це теж відчуття, хай там як.

Цаккель уже виходить крізь двері, але раптом у її очах щось зблискує, щось, чим вона переймається, і тренерка запитує:

— Як справи з моїм воротарем? З тим Відаром?

— Я поговорю з його братом, — киває Суне.

— Хіба ти не обіцяв, що Петер поговорить із сестрами Беньяміна Овіча? — цікавиться Цаккель.

— Так, а в чому справа? — здивовано запитує Суне.

— Чому ж тоді Беньямін не прийшов сьогодні на тренування?

— Не прийшов? — вигукує Суне.

Він навіть подумати не міг, що Беньї не з’явиться на тренування. Не лише діти сприймають певні речі як належне.

* * *

У будиночку на кемпінгу сидить чоловік у синій сорочці-поло. Йому потрібно підготуватися до лекцій — щоб стати викладачем, він вчився кілька років, але зараз нічого не може зробити. Він просто сидить на невеликій кухні, поклавши перед собою на стіл книжку з філософії, втупившись у вікно, і сподівається побачити молодого хлопця з сумними очима і дикою душею. Але Беньї не приходить. Він зник. Сьогодні вчитель подивився Беньї в очі й сказав, що той був помилкою, хоча помилився таки вчитель.

Усі в цьому місті знають, що Беньї небезпечний, що він може вдарити сильніше за інших. Але мало хто розуміє, що всередині нього відбувається те саме — він щосили б’є самого себе, весь час. Просто в серце.

* * *

У будинку мами Овіч одна з сестер, Ґабі, заходить до кімнати Беньї. Двійко дітлахів Ґабі бавляться «леґо», розкиданим по всій підлозі. Про свого молодшого брата Ґабі може сказати багато міцних словечок, але в цілому світі не знайти кращого дядька, ніж він. Коли її діти виростуть, вони скажуть, що ця кімната в бабусиному будинку, кімната їхнього дядька, була найбезпечнішим місцем у цілому Всесвіті. Тут їх ніколи не могло досягнути зло — воно б не наважилося, тому що їхній дядько завжди захищав племінників від усього та усіх. Якось один із малих сказав Ґабі: «Мамо! У дядьковій шафі живуть привиди, вони ховаються там, тому що бояться дядька!».

Ґабі усміхається і вже виходить із кімнати, аж раптом її вражає здогадка. Крутнувшись до дітей, вона запитує:

— Звідки ви взяли «леґо»?

— Воно було в пакеті, — безтурботно відповідають діти.

— У якому пакеті?

Діти починають хникати, ніби їх звинуватили в крадіжці:

— У пакеті на дядьковому ліжку! Мамо, там були написані наші імена! Це для нас!

І в цю мить хтось дзвонить у двері. Ґабі йде відчинити. Не йде — а біжить.

* * *

Відчиняє Адрі, старша сестра. Перед нею стоїть Амат, друг Беньї з хокейної команди. Він наче спокійний, але лише доти, поки не бачить, як стривожилася Адрі, а вона миттю все розуміє.

— Беньї вдома? — запитує Амат, хоча вже знає відповідь.

— От чорт… — вигукує Адрі.

Через передпокій до них біжить Ґабі з криком:

— Беньї залишив дітям подарунки!

Амат нервово прокашлюється.

— Його не було на тренуванні. Я просто хотів перевірити, чи все гаразд!

Останні слова він кричить услід Адрі. Вона вже промчала повз нього в напрямку лісу.

Часом бувало, що Беньї забивав на тренування, але такого ніколи не траплялося на першому тренуванні восени. Його ногам занадто бракувало льоду, рукам — ключки, мозкові — польоту. Він би не пропустив шанс пограти сьогодні, не цього року, коли «Бйорнстад» має зустрітися з «Гедом» у першому поєдинку серії. Щось тут не так.

* * *

Рамона стоїть за барною стійкою, як завжди, і намагається якомога менше розхитуватися емоційно. Вона бачила це місто в час його розквіту, але останні роки могла спостерігати, як йому добряче дістається від життя. Люди в Бйорнстаді вміють працювати, але для цього їм потрібна робота. Вони вміють битися, але для цього їм треба знати, за що йде боротьба.

Єдине, що можна знати напевне: у всіх містах, великих і малих, живуть зламані люди. Місце нічим тут не завинило, це саме життя — воно може нас зламати. І тоді легко потрапити до бару, а всі барні стійки можуть швидко перетворитися на місця суму. Той, кому більше нема за що втриматися, може міцно вчепитися за склянку, той, хто втомився падати, може заховатися на дні пляшки, тому що коли ти на дні, то далеко вже не впадеш.

Рамона бачила, як крихкі люди заходять сюди і виходять звідси, хтось із них рухався далі, хтось — котився вниз. Для одних усе налагоджувалося, а для інших, як-от для Алана Овіча, дорога вела в ліс.

Рамона вже багато прожила, щоб не стрибати до стелі від успіху та не закопувати себе через невдачі, але навіть їй зрозуміло, що цієї осені буде дуже легко пов’язати невиправдано великі сподівання з хокейною командою. Спорт не є реальністю, і коли реальність розвалюється до бісової матері, нам потрібні казки, тому що вони дають нам відчуття, що коли ми просто станемо найкращими в чомусь, нам, можливо, вдасться змінити й усе інше.

Але Рамона дідька лисого щось у цьому розуміє. Будуть нарешті зміни? Чи ми просто призвичаїмося?

* * *

Останнє, що зробив Алан Овіч перед тим, як узяти рушницю і піти в ліс, — залишив подарунки своїм дітям, на кожному ліжку. Ніхто не знає, чому людині спадає на думку таке зробити, але, можливо, Алан Овіч сподівався, що таким його запам’ятають діти. Що він зайде якомога глибше в ліс, щоб його діти думали, ніби він просто покинув їх, щоб вони могли нафантазувати, ніби їхній тато насправді був таємним агентом, якого викликали для виконання страшенно секретного завдання, або що тато — астронавт, який злетів у космос. Можливо, він сподівався, що його діти, попри все, ще матимуть дитинство.

Але цього не сталося. Адрі, його найстарша донька, ніколи не вміла пояснити, яким чином дізнавалася, де був батько. Вона просто відчувала, куди він ішов. Може, тому її люблять собаки — вона має загострену здатність відчувати те, чого не помічають нормальні люди. Адрі ніколи не гукала «тату!», пробираючись між деревами, бо діти мисливців такого не роблять, вони розуміють, що в лісі всі чоловіки є для когось татами, тому, якщо хочеш натрапити на свого тата, треба гукати його ім’я — так, наче ти для нього просто якийсь знайомий. Адрі ніколи не була просто знайомою — хто б сумнівався, вона вже від народження мала в собі щось Аланове. Він міг дуже далеко заглибитися в ліс, але донька щоразу його знаходила.

* * *

Паб може бути похмурим місцем, та й загалом життя завжди дає нам більше приводів для суму, ніж для святкування, більше поминальних чарок, аніж келихів за повінчаних. Але Рамона знає, що паб може перетворюватися на дещо інше, щось регулярне, якимись малими тріщинами в каменюках, що їх носять у грудях люди. Паб не мусить завжди бути найкращим місцем на світі, але й найгіршим йому теж бути ні до чого.

Останні тижні були наповнені чутками. Говорили, що фабрику збираються продати, а Бйорнстад — із тих містечок, які достатньо загартовані подібними закриттями, щоб розуміти, що насправді може йтися навіть про банкрутство. Легко називати таке ставлення «цинічним», але цинізм — лише хімічна реакція в достатньо концентрованому відчаї. Тепер про безробіття говорять не тільки молоді чоловіки з «Хутра» — хвилюватися починають усі. В маленькому містечку втрата роботодавця — це стихійне лихо, кожен матиме когось із знайомих, які постраждають, а врешті ним можеш виявитися ти.

Легко називати мешканців «параноїками», якщо вони торочать, що політики просто скеровують усі ресурси до Геда, що їм плювати, чи переживе ситуацію в Бйорнстаді ще хоч одне покоління, але в параної найгірше те, що єдиний спосіб довести свою непараноїдальність — це продемонструвати, що ти таки мав рацію.

* * *

Є діти, які ніколи не зможуть остаточно звільнитися від своїх батьків, вони йдуть за їхнім компасом, вони дивляться на світ їхніми очима. Коли стаються жахливі речі, більшість людей стають хвилями, але є й такі, хто перетворюється на скелю. Хвилі накочуються й відступають одночасно з поривами вітру, а скелі просто приймають удари, непохитно очікуючи, коли перейде буря.

Адрі була ще дитиною, але вона забрала від тата рушницю і сіла на пеньок, тримаючи його руку в своїй. Можливо, через шок, а може, це було усвідомлене прощання — і з батьком, і з собою. Після того Адрі стала іншою. Коли вона встала й рушила лісом назад до Бйорнстада, то не кричала панічно, кличучи на допомогу, а цілеспрямовано зайшла додому до найкращих і найсильніших мисливців, щоб вони допомогли їй перенести тіло. Коли мама, ридаючи, падала на підлогу в передпокої, Адрі підтримала її, тому що вона вже виплакала свої сльози. Вона була готова стати скелею. І з того дня на скелю й перетворилася.

Катя і Ґабі були маминими дітьми, а от Адрі й Беньї — дітьми Алана Овіча. Творцями конфліктів і зачинателями воєн. Тому з того часу щоразу, коли Адрі рушає до лісу на пошуки свого молодшого брата, вона знає, що знайде його — немов він під шкірою носить магніти. Адрі за це не боїться. Вона боїться, що Беньї буде мертвим, і так щоразу. Молодші брати ніколи не розуміють, на що наражають своїх старших сестер і як ті почуваються. Тривога, захована за рогівкою, слова, заховані за іншими словами, ключі від шафи зі зброєю, заховані під подушку, поки триває ніч.

Беньї не сидів на дереві. Він лежав на землі.

* * *

Елісабет Цаккель заходить у «Хутро». Час повечеряти вже давно минув, але коли вона всідається в кутку, Рамона подає їй велику тарілку картоплі — ще до того, як вона встигає зробити замовлення.

— Дякую, — каже хокейна тренерка.

— Не знаю, що, крім картоплі, їдять такі вегануті, як ти, — чує вона у відповідь. — Але навколо цього міста є купа грибних місць. Скоро почнеться сезон!

Цаккель піднімає погляд, Рамона різко киває. Власниця теж не дуже вміє виражати почуття, але в такий спосіб вона повідомляє про свої сподівання, що хокейна тренерка затримається тут на якийсь час.

* * *

Тіло Беньї непорушне, очі ще розплющені, але погляд уже не тут. Адрі досі пам’ятає, якою холодною була татова рука, коли вона сиділа на тому пеньку, ще дитиною. Якою холодною і завмерлою, без пульсу.

Обережно, напрочуд беззвучно і м’яко, старша сестра лягає на землю біля свого молодшого брата. Кладе долоню йому на руку, просто аби відчути тепло і пульс під шкірою.

— Ти смерті моєї хочеш! Не лежи отак на землі, коли я шукаю тебе, довбаний малий безмозку, — шепоче вона.

— Вибач, — каже Беньї.

Він не п’яний і не обкурений. Сьогодні Беньї не втікає від почуттів. І це ще більше тривожить його сестру.

— Що сталося?

Останнє сяйво літа відбивається від крапель, які зачепилися в Беньї між віями.

— Нічого. Просто… помилка.

Адрі не відповідає. Вона не та сестра, з якою можна поговорити про розбите серце, вона просто приведе брата додому з лісу. І лише тоді, коли вони доходять до околиці міста, Адрі каже:

— Нова тренерка збирається зробити тебе капітаном команди.

Після цих слів вона помічає в очах Беньї те, чого не бачила вже багато років.

Він наляканий.

* * *

Цаккель майже завершила вечеряти, коли Рамона повертається до її столика і ставить перед нею пиво.

— Від постійних клієнтів, — каже.

Цаккель дивиться на п’ятірку дядьків біля бару.

— Від оцих?

Рамона хитає головою.

— Від їхніх дружин.

Далеко в кутку сидять п’ятеро тіток. Сиве волосся, сумочки на столі, поморщені руки міцно вчепилися в пиво. Вони прожили у Бйорнстаді все життя, це їхнє місто. Хтось із них має дітей і онуків, які працюють на фабриці, а котрась із них і сама там працювала. У тіток старі тіла, але одягнені вони в нові футболки. Усі однакові. Зелені, з трьома словами, написаними, ніби вигук:

БЙОРНСТАД

ПРОТИ

ВСІХ

22

«Капітан команди»

У Бйорнстаді не буває справжньої осені — є лише проблиск перед зимою; сніг не настільки ввічливий, щоб дозволити листю неквапно перетворитися на землю. Швидко надходить темрява, але ті місяці все-таки були щедро наповнені світлом. Один клуб боровся за життя — і вижив. Один дорослий чоловік утішав налякану чотири-з-половиною-річну людину, тримаючи руку на її плечі. Був хокей — дещо більше за гру. Було пиво на столі невідомої особи. Зелені футболки, які розповідали, що ми тримаємося разом, незважаючи ні на що. Хлопчаки, які мріяли про велике. Друзі, які були комусь армією.

На жаль, ми пам’ятатимемо дещо інше, коли мине кілька років. Багато з нас почнуть озиратися на ті місяці й будуть пригадувати… ненависть. Так ми вже влаштовані — на добре це чи на зле, — що завжди запам’ятовуємо час за його найгіршими митями. Тому ми завжди будемо пам’ятати відразу, яку відчували два міста одне до одного. Будемо пам’ятати насильство, тому що тоді воно й почалося. Звісно, ми не будемо про це говорити, тут так не прийнято. Натомість ми будемо говорити про зіграні матчі, аби лишень не довелося говорити про похорони, які були поміж них.

* * *

Темрява вже встигла зручно вмоститися над Бйорнстадом і Гедом, коли в ній прошмигує якась щупла постать, що пробирається лісом. Насувається холоднеча, дні цього ще не показують, але ніч чесніша — і не приховує мінусову температуру за сонячними променями. Постать аж тремтить від холоду й прискорює крок — і через сильне хвилювання, і для того, щоб зігрітися.

На льодовій арені в Геді нема сигналізації, сама будівля стара і з купою чорних входів, які хтось може забути замкнути. Постать не має жодного детального плану для свого вторгнення — просто випробовує удачу і прокрадається вздовж стін будівлі, перевіряючи всі дверні ручки. Сподівається, що хоч одна піддасться, але щастить лише з вентиляційним вікном до туалету. Його вдається відкрити, хай навіть цим дванадцятирічним рукам доводиться докласти всю свою силу.

Лео залізає всередину й біжить крізь темряву; він зіграв достатньо виїзних матчів на Гедській льодовій арені, щоб запам’ятати, де тут роздягальня. Гравці основної команди мають власні шафки, на більшості яких немає прізвищ, але деякі гравці надто сильно обожнюють власні ініціали, щоб не скористатися можливістю написати їх на табличці, причіпленій зверху на дверцятах. Лео присвічує собі мобільним телефоном і знаходить шафку Вільяма Люта. А тоді робить те, заради чого прийшов.

* * *

Адрі, Катя і Ґабі Овіч стукають у двері пабу «Хутро», який сьогодні вже не працює. Рамона гарчить: «У МЕНЕ ЗАРЯДЖЕНА РУШНИЦЯ!» — така вже в неї манера повідомляти, що «ми вже, на жаль, зачинені», але сестри Овіч — такі самі фурії — все-таки вриваються в паб, і Рамона аж підскакує, коли бачить усіх трьох нараз.

— Що я такого зробила? — аж задихається вона.

— Нічого, ми просто хочемо попросити про послугу, — каже Катя.

— Нічого? Коли ви втрьох та ще й нараз завалюєтеся у двері, стара баба думає, що зараз їй добряче перепаде, та й ви самі, дідько б вас узяв, про це знаєте! — заводить Рамона і театрально хапається за груди.

Сестри усміхаються. Рамона теж. Вона ставить на барну стійку пиво і віскі, а тоді любовно гладить кожну з сестер по щоці.

— Давно я вас не бачила. А ви й далі занадто гарні для цього міста.

— Лестощами тут не зарадиш, — каже Адрі.

— Саме тому Бог дав нам спиртне, — киває Рамона.

— Як ти? — запитує Ґабі.

Рамона пирхає:

— Я вже старію. А це хріново, щоб його. Болить спина, очі погано бачать. Проти смерті я нічого не маю, але оте старіння — хіба воно комусь узагалі потрібне?

Сестри всміхаються. Рамона гримає своєю порожньою склянкою по стійці й провадить далі:

— Ну? То чим можу вам допомогти?

— Нам потрібна робота, — каже Адрі.

Коли сестри Овіч виходять із «Хутра», їхній молодший брат Беньямін стоїть собі, як стояв, спершись об стіну. Адрі вибиває з його руки сигарету, Катя різко смикає, поправляючи йому комір, а Ґабі, послинивши пальці, пригладжує братові волосся. Сестри перемішують в одному реченні матюки і запевнення у своїй любові — так уміють лише вони. А тоді підштовхують брата до дверей. Рамона стоїть за стійкою, чекає.

— Твої сестри кажуть, що тобі потрібна робота.

— Та напевно, — бурмоче Беньї.

Рамона бачить, що погляд Алана Овіча стає дуже помітним в очах його сина.

— Твої сестри кажуть, що тобі нема спокою і треба тебе зайняти якимось ділом. Вони не зможуть завадити тобі опинитися біля барної стійки, але спробують допомогти тобі принаймні стати до неї з правильного боку. Я говорила Адрі, що дати тобі роботу бармена — це те саме, що посадити собаку пильнувати шматок оленини, але вона не з тих, хто веде дискусії. А Катя стверджує, що в тебе є досвід: ти був барменом у її барі в Геді. У «Коморі» — так ті червоняки на нього кажуть?

Беньї киває. «Червоняками» Рамона називає людей з Геда.

— Тепер я там небажаний гість, оскільки виникли певні естетичні конфлікти між мною і… корінним населенням, — пояснює Беньї.

Рамоні не треба закочувати йому рукави, аби переконатися, що в нього на руці татуювання ведмедя. Вона має слабкість до хлопців, які люблять це місто більше, ніж варто, якщо мати здоровий глузд.

— Умієш налити пиво і не порозливати?

— Умію.

— Що робити, якщо просять налити в кредит?

— Завалити в кредит по морді?

— Тебе прийнято!

— Дякую.

— Не треба. Я це роблю тільки тому, що боюся твоїх сестер, — фиркає Рамона.

— Усі розумні люди їх бояться, — усміхається Беньї.

Рамона показує на полиці на стінах.

— У нас два сорти пива, один сорт віскі, а решта — просто декорації. Твоїм завданням також буде мити склянки і прибирати, а якщо почнеться бійка, ти НЕ втручаєшся, зрозумів мене?

Беньї не сперечається, і це добрий початок. Він іде розчистити задній двір від купи дощок і залізяччя, які валялися там місяцями; хлопець сильний як віл і вміє не відкривати рота. Для Рамони це дві найкращі риси характеру.

Коли настає час вимикати світло і зачинятись, Беньї допомагає Рамоні піднятися сходами до її квартири. Усі стіни досі завішані фотографіями Гольґера, її чоловіка. Він і «Бйорнстад-Хокей» — це Рамонині перша і друга любов; на кожній стіні видно зелені прапори і вимпели.

— Тепер можеш запитати про все, що хочеш, — ніжно каже Рамона, поплескавши молодого хлопця по щоці.

— Не хочу я ні про що питати, — обманює Беньї.

— Тобі цікаво, чи часто твій старий бував у «Хутрі». Чи він засиджувався в нас на барі, перш ніж… піти в ліс.

Руки Беньї зникають у кишенях джинсів, голос ніби позбавлений віку.

— Яким він був? — запитує хлопець.

Стара жінка зітхає.

— Не з найкращих. І не з найгірших.

Беньї повертається, щоб зійти вниз.

— Я винесу сміття. Побачимося завтра ввечері.

Але Рамона хапає його за руку і шепоче:

— Беньяміне, ти не мусиш бути таким, як він. У тебе його очі, але я думаю, що ти можеш стати іншим.

Беньї не соромиться того, що плаче просто перед нею.

* * *

Наступного ранку Елісабет Цаккель просовує голову до кабінету Петера Андерссона. Петер саме бореться з кавоваркою. Цаккель спостерігає. Петер натискає якусь кнопку, і з низу апарата ллється коричнева вода, Петер панікує, починає натискати усі кнопки і водночас із напрочуд акробатичною майстерністю тягне руки за паперовими рушниками, при цьому однією ногою утримуючи апарат, який протікає.

— І після цього мене вважають дивною через те, що я НЕ п’ю кави… — робить ремарку Цаккель.

Петер піднімає на неї погляд, він далі перебуває в якійсь формі сучасної танцювальної інтерпретації прибирання в офісі й матюкається такими сентенціями, що Цаккель має усі підстави підозрювати, що це на нього геть не схоже.

— Йопе… я, тобто… тут така ху… заї…

— Мені зайти пізніше? — цікавиться Цаккель.

— Ні… ні… я… цей чортів апарат, це ж просто неможливо, але… це мені донька подарувала! — зніяковіло пояснює Петер.

Цаккель узагалі не реагує на сказане.

— Я зайду пізніше, — наполягає вона.

— Ні! Я… перепрошую… Чим я можу допомогти? Вам затримали зарплату? — розпитує Петер.

— Я щодо мотузки, — каже Цаккель, але Петер уже ввімкнув свою виправдовувальну промову.

— Новий спонсор… ми ще не підписали… попередні домовленості. Але тепер усі повинні отримати зарплату!

Петер витирає піт із чола. Цаккель наполягає на своєму:

— Це не стосується зарплати. Я запитую про мотузку.

— Мотузку? — повторює Петер.

— Мені потрібна мотузка. І пейнтбольний автомат. Тут десь поблизу можна таке купити?

— Пейнтбольний автомат? — повторює Петер.

Цаккель пояснює монотонно, але не без роздратування:

— Пейнтбол — це така постановочна гра у війну, яка відбувається на спеціально призначеному для цього майданчику, дві команди стріляють одна в одну маленькими кульками з фарбою, які випускаються з автомату. Такий автомат мені й потрібен.

— Я знаю, що таке пейнтбол, — запевняє її Петер.

— Та щось не схоже, — на свій захист відповідає Цаккель.

Петер чухає голову, аж залишаються сліди кави на чолі. Він цього не помічає, а Цаккель береже його від нападу паніки, який у нього, вочевидь, мав би статися, якби вона звернула на це його увагу.

— Мотузку можна знайти в господарчій крамничці навпроти пабу «Хутро».

— Дякую, — каже Цаккель і одразу виходить у коридор, ще до того, як Петер встигає вигукнути:

— А нащо вам мотузка? Ви ж не станете нікого вішати?

Петер сміється, першого разу кажучи ці слова, але коли повторює вдруге, у його голосі чути справжнє занепокоєння:

— ЦАККЕЛЬ! ВИ Ж НЕ СТАНЕТЕ НІКОГО ВІШАТИ? ХІБА НАМ І ТАК МАЛО ПРОБЛЕМ?!

* * *

Колишній тренер Беньї, Давід, часто казав, що той може запізнитися навіть на свій похорон. Якби товариші з команди не пильнували, щоб шістнадцятий номер виходив разом із ними на лід, Беньї міг би спокійнісінько проспати в роздягальні початок матчу. Часом він пропускав тренування, бувало й так, що приходив накурений або п’яний. Але сьогодні він вчасно з’являється на льодовій арені, одразу ж перевдягається і виїжджає на лід. Елісабет Цаккель повертається до нього з таким виглядом, ніби вона здивована з того, що хокеїст прийшов на тренування. Беньї глибоко вдихає і просить вибачення так, як це навчилися робити ті люди, які мають старших сестер, що здатні добряче вдарити.

— Вибачте, що вчора я не прийшов на тренування.

Цаккель знизує плечима.

— Мені байдуже, чи ти ходиш на тренування.

Беньї помічає, що на кризі лежать товсті мотузки — п’ять штук, кожна кілька метрів завдовжки. У руках Цаккель тримає пейнтбольний автомат — у Бйорнстаді в крамниці таких не було, але в Геді десь зі складу для неї відкопали один. Скупчення малих різнокольорових плям на оргсклі в одному з кутків бортика означає, що Цаккель уже протестувала невеликі тверді кульки, наповнені фарбою.

— Чим це ви тут займаєтесь? — спантеличено цікавиться Беньї.

— А ти що тут робиш так рано? — відповідає запитанням Цаккель.

Беньї дивиться на годинник — він прийшов якраз вчасно, але крім нього на арені тільки Амат і Бубу. Беньї буркає:

— Моя сеструха каже, що ви збираєтеся зробити мене капітаном команди. Це погана ідея.

Цаккель киває, навіть не моргнувши.

— Окей.

Беньї чекає, що буде ще пояснення. Але вона мовчить, і він починає шипіти:

— Чому саме я?

— Тому що ти боягуз, — каже Цаккель.

За всі роки Беньї називали по-різному, але ніхто не смів сказати, що він боягуз.

— Це вже повна херня…

Цаккель киває:

— Може, й так. Але я доручаю тобі те, чого ти боїшся понад усе на світі. Відповідальність за інших.

Очі в Беньї темнішають. А погляд Цаккель далі нічого не виражає. Амат стоїть позаду них і безперестанку стукає ковзанами. Урешті він втрачає терпець і вигукує:

— Вже час починати тренування! Чому ви не приведете з роздягальні всіх інших?

Цаккель безтурботно знизує плечима.

— Я? Чому я повинна цим перейматися?

Беньї дивиться на тренерку, примруживши очі. В ньому наростає роздратування. Він іще раз кидає погляд на годинник. І їде геть із льоду.

* * *

Більшість старших гравців у бйорнстадській роздягальні ще тільки наполовину перевдягнені, коли туди заходить Беньї.

— Тренування вже почалося, — каже він.

Є люди, яким не потрібно підвищувати голос, аби їх чули. Однак хтось зі старших спочатку не розуміє Беньї і кидає:

— Та ну! Цій бабі плювати, чи прийдемо ми вчасно!

Беньї відповідає коротко, але тиша після його слів аж гусне:

— Мені не плювати.

Влада — це здатність змусити інших робити те, що ти хочеш. Кожен із дорослих хлопів у роздягальні міг позбавити вісімнадцятирічного хлопця влади, якби просто залишився сидіти на лаві. Але Беньї дає їм тридцять секунд, і коли він виходить із роздягальні на лід, усі гравці встають і йдуть за ним.

Він не став капітаном команди тієї миті. Але саме тоді всі гравці, як і сам Беньї, зрозуміли, хто капітан.

* * *

Беньї не має охоти вести за собою команду, але все-таки погоджується. А в Геді є Вільям Лют, який нічого так не прагне, як очолити команду, але йому не дозволяють. Це несправедливо, але спорт загалом несправедливий. Той, хто віддає найбільше годин на тренування, не завжди стає найкращим, а той, хто заслуговує стати капітаном, не завжди найкраще для цього підходить. Часто кажуть, що хокей не назвеш упередженим спортом, бо ж — «ми просто рахуємо забиті шайби». Звісно, це не зовсім так. Хокей враховує все, він переповнений статистикою, але однаково його ніколи не вдається передбачити. Над ним надто владне те, що невидиме. Наприклад, «лідерські якості» — визначення, яке вживають, коли говорять про талановитих гравців, попри те що це поняття абсолютно не надається для вимірювання, оскільки складається з тих речей, яких не можна навчитися, — з харизми, авторитету, любові.

Коли Вільям Лют був малим і Кевіна Ердаля призначили капітаном команди, він почув, як тренер говорить до Кевіна: «Ти можеш змусити інших слухатися тебе, але тобі ніколи не вдасться змусити їх іти за тобою. Якщо хочеш, щоб вони грали за тебе, треба, щоб вони тебе полюбили».

Мабуть, ніхто не любив Кевіна більше, ніж Вільям, і він робив усе, щоб на його любов відповіли взаємністю. Лют був незламно відданий, навіть після зґвалтування, — і він пішов за Кевіном у «Гед-Хокей», коли найкращий друг того, Беньї, залишився у «Бйорнстаді». Вільям зібрав своїх хлопців і побив Амата, який доніс на Кевіна, а разом з ним і Бубу — бо той спробував захистити донощика.

Коли Кевін неочікувано поїхав звідсіль, Вільям залишився в Геді. Зраджений, але, як і раніше, відданий. Він має того самого тренера, що був у них у Бйорнстаді, — Давіда. Це тренер переконав Вільяма і майже всіх своїх гравців з юніорської команди змінити клуб. Не для того, щоб захистити Кевіна, а через найпростіший аргумент, що його може запропонувати спорт: «Ми просто продовжимо грати в хокей. Без жодної політики. Те, що відбувається поза ареною, там і залишається».

Вільям повірив йому, в глибині душі він сподівався, що тепер, коли нема ні Кевіна, ні Беньї, Давід нарешті оцінить Вільямову відданість. Але він не отримав ні подяки, ні навіть підбадьорливого слова. Його продовжують ігнорувати.

І тепер, коли Вільям заходить до роздягальні, відкриває шафку і бачить те, що хтось там залишив, відбуваються речі, які не зможуть стати даними жодної статистики. У шафці лежить запальничка. Така сама, як і ті, якими була напхана Вільямова поштова скринька влітку, така сама, яку на пляжі тримав у руці Лео.

Цієї ж миті до роздягальні заходить один із його товаришів по команді й каже:

— Бляха, Люте, ти вже чув про Беньї? Нова тренерка «Бйорнстада» поставила його КАПІТАНОМ!

23

«Робити все, що потрібно,

задля єдиного, що має значення»

Кажуть, що бути лідером — це ухвалювати складні рішення, неприємні й непопулярні. «Роби свою справу» — ось що постійно доводиться чути лідерам. Нездійсненне завдання — тому що лідер може вести за собою лише доти, доки за ним ідуть, а реакція людей на лідерство завжди однакова: якщо твої рішення мене влаштовують — ти справедливий лідер, якщо ті самі рішення мені шкодять — тоді ти тиран. Тому що правда про середньостатистичних людей така ж проста, як і нестерпна: ми рідко прагнемо того, що буде добрим для всіх. Частіше ми хочемо отримати те, що добре для нас.

Петерова голова важка від роздумів, він вимикає комп’ютер у себе в кабінеті, ставить теки на полицю й спускається сходами до льодової арени. Всідається на трибуні зі стоячими місцями, з коротшого боку. Трохи далі займається прибиранням Фатіма, Петер махає їй, але вона лише ледь киває у відповідь. Фатіма не хоче привертати до себе уваги, вона поспішає закінчити прибирання до початку тренування основної команди, щоб Амату не було соромно перед товаришами з команди. Так, ніби цей хлопець коли-небудь соромився мами, думає собі Петер.

Фатіма більше за Петера відповідає стереотипу «бйорнстадського мешканця»: вона мовчазна, горда, працьовита і категорично не толерує пустої балаканини. На початку літа, коли кошти на рахунку клубу було вичерпано, Петер зрозумів, що Фатіма не отримала зарплату, але на його телефонний дзвінок вона лише сказала: «Не хвилюйся. Ми з Аматом упораємося». Петер знав, що інколи наприкінці місяця Амату доводиться збирати пластянки і пляшки, щоб здавати їх на переробку, тому він сказав, подавлений прикрим становищем: «Ти не залишишся без зарплати, клуб несе відповідальність за…» Але Фатіма обірвала його: «Клуб? Це також і мій клуб. Клуб мого хлопчика. І ми впораємося». На таке здатна особлива людина. І на таке заслуговує особливий клуб.

Зараз уже осінь, Фатіма отримала зарплату. Петер теж. З самого ранку він намагався оплатити рахунки через інтернет, але комп’ютер зависав, тому Петер зателефонував до банку. Чоловічий голос у слухавці здивовано відповів: «Ці рахунки вже оплачені». Не просто один рахунок. А всі. Річард Тео приходив не з порожніми обіцянками, спонсор уже вкладає гроші, хоча пресконференція ще не відбулася. Петер врятує свій клуб. Тоді чому його роздирає такий пекельний страх?

Почалися тренування основної команди. Усі, хто внизу, на майданчику, сприймають як належне, що на льодовій арені вмикаються лампи, що всі отримують зарплату, що сюди сходиться публіка. У хокеї гроші — це завжди щось, що просто повинно бути. У цьому спорті ми ніколи по-справжньому не дорослішаємо, на майданчику ми залишаємося тими ж дітьми, які просто хочуть грати: шайба, товариші по команді, лампи увімкнено! Поїхали!

А от Петер знає ціну. Він на ній сидить. Це просто дерево і метал, затоптані пакетики снюсу, розхитані перила. Але ця трибуна зі стоячими місцями аж гуде, коли на ній стрибають чоловіки в чорних куртках, а коли вони співають — стеля стає вищою від їхніх вигуків. «Ми ведмеді, ми ведмеді, ми ведмеді, з Бйорнстада ведмеді! МИ… ВЕДМЕДІ! МИ…»

Це — могутня стіна в тебе за спиною, якщо все йде добре, і люта сила, якій страшно протистояти, — коли щось не так. Ніхто за всі роки існування клубу не критикував «Групу» більше, ніж Петер. Коли вони влаштовували бійки, він намагався встановити в льодовій арені камери спостереження, а коли високооплачувані гравці, які показали низькі результати, раптом хотіли розірвати контракт, Петер намагався довести, що їм погрожували хлопці Теему. Роками чоловіки в піджаках, стоячи на засіданнях правління, кричали до Петера, що він «провокує без жодної причини», хоча насправді варто було визнати, що їм теж страшно. Вони дозволяли «Групі» насильством тримати це місто у своїй владі, поки це було на користь самим «піджакам». Але що тепер? Тепер Петер має можливість нарешті усунути «Групу», але він вагається. Чому? Бо відчуває, що в боргу перед ними, тому що вони проголосували за збереження його на посаді в клубі? Чи тому, що він — боягуз? Чи справа в Річарді Тео, і Петер просто боїться, що в результаті змінить вплив бандитів на вплив політика? Хтозна, що гірше — татуювання на шиї чи краватка?

За перший рік Петерової роботи спортивним директором Міра часто нагадувала йому, що «ми не та сім’я, яка уникає бою». Вона завжди була товстошкірою — у цієї запальної адвокатки були більші задатки на перемогу, ніж у дипломатичного спортивного директора. Але саме зараз Петер прагне бою, а от Міра вагається. Можливо, Річард Тео має рацію: Петер, мабуть, просто наївний. Світ складно влаштований, а йому хочеться, щоб усе було просто.

Коли Петер був гравцем у Канаді, тренер казав: «Winning isn’t everything. It’s the only thing!».[5] Але Петеру не вистачало «the killer instinct».[6] Коли його команда вела в рахунку з великим відривом під час тренування, він зменшував натиск, тому що не хотів принижувати суперника. Філософія тренера полягала в тому, щоб «ніколи не забирати ноги з горла ворога», але Петеру це було не властиво. Перемоги йому достатньо, не треба нікого розчавлювати. Але згодом на тренуванні суперники переграли їх із рахунком 0:5. «Get your mind right!»[7] — кричав тренер. Але Петер цьому так і не навчився.

Може, тому він і не забив той останній гол у фіналі двадцять років тому, і, може, тому зараз боїться виконати те, що пообіцяв Річардові Тео. Кожен із нас має межу, скількох ворогів здатен пережити. Петер знає, що мусить виконувати свою роботу, але не має певності, що це за робота.

Петер дивиться на лід, на Елісабет Цаккель. Він хотів би бути схожим на неї. Вона ніколи не забирає ноги з чийогось горла.

* * *

Елісабет Цаккель ділить гравців на дві команди і зв’язує їх у команді мотузкою. Якщо один із гравців упаде, падатиме ціла команда.

— ЩО ЦЕ, БЛЯХА, ЗА ДОВБАНА БАБСЬКА ВПРАВА?! — ричить один зі старших гравців, із силою гупнувшись на лід, бо його потягнув, спіткнувшись, товариш, але Цаккель не зважає.

Гравцям доведеться вправлятися, аж поки вони не навчаться відчувати один одного і не почнуть кататися як одне ціле, їм доведеться пітніти й блювати, і не раз. Лише тоді, коли навіть Амат опускається на коліна біля лінії воріт, Цаккель дозволяє їм розв’язати мотузку. А тоді бере до рук свій пейнтбольний автомат. Один зі старших гравців бурчить:

— Бабі точно інсульт вдарив у голову…

Можливо, Цаккель уміє читати по губах, дідько її зна, бо вона просто відповідає:

— Здається, тут забагато балачок про «бабів». Зроблю припущення: ви боїтеся, що станете грати, як баби, якщо вас тренує одна з них.

Гравці скоцюрблюються. Хтось досі блює у відро. Цаккель демонстративно вистрілює в поперечину воріт, аж дзенькає метал, і тверда кулька з фарбою вибухає жовтою плямою.

— Якось я тренувала дівчачу команду. Вони погано приймали подачі перед ворітьми і не хотіли підставляти себе під шайбу, тому що боялися болю. І я сказала їм роздягнутися, спробувати доїхати від центральної лінії до воріт і торкнутися до поперечини, а в цей час я мала стріляти в них із пейнтбольного автомату. За кожен такий проїзд до воріт я пообіцяла поставити їм одне холодне пиво. Знаєте, що вони мені сказали?

Усі мовчать, тож Цаккель відповідає сама:

— Вони сказали «та пішла ти». Але ж то були якісь там… баби. А ви що скажете?

Чоловіки на льоду витріщають очі, але Цаккель просто чекає. Минає хвилина. Хтось уже нервово хихикає, але Цаккель так і стоїть собі з автоматом у руках.

— Ви… жартуєте? — врешті запитує хтось.

— Та ні. Мені казали, що з почуттям гумору в мене зовсім… погано, — повідомляє Цаккель.

І тоді один хокеїст кидає шолом на лід, стягує з себе майку й захист, оголюючи торс.

— Достатньо чи треба показати вам ще й хер? — цікавиться Беньї.

— Достатньо, — відповідає Цаккель і вистрілює. Кулька зі свистом пролітає біля самісінької шиї Беньї.

Інші гравці пригинаються, але Беньї не затримується ні на мить — він уже рвонув до воріт. За першим разом, коли він дістається до поперечини, Цаккель два рази влучає в нього, за другим і третім вона встигає вистріляти в нього вдвічі більше куль. Продавець казав, що автомат випускає кульки зі швидкістю дев’яносто метрів на секунду, тож Цаккель отримала суворі рекомендації «стріляти лише по тих, хто має захисний костюм, і хоча б із десятиметрової відстані». У Беньї гола шкіра, один раз Цаккель влучає йому в спину, і він аж смикається від болю, коли по лопатці стікає фарба.

Старші гравці просто спостерігають, спершу вони наче не вірять власним очам, але за якийсь час їх розбирає захват. Нарешті хтось вигукує цифру, ніхто вже й не пригадує — «вісім» чи «дев’ять», — а тоді вся команда починає скандувати рахунок. Щойно Беньї торкається до перекладини, вони аж ревуть, рахуючи, скільки пляшок пива виграв Беньї. ЧОТИРНАДЦЯТЬ. П’ЯТНАДЦЯТЬ. ШІСТНАДЦЯТЬ. Цаккель перезаряджає автомат, Беньї рушає — жодна нормальна людина не стане так поводитись! У тому й річ. Цаккель не потрібен нормальний капітан команди.

Стріляючи по Беньї, один раз вона влучає йому в ключицю і бачить у його очах усе, на що він здатний. «З ним я будь-кого можу перемогти», — вирішує про себе Цаккель. Беньї ніяк не припиняє забіги, а вона стріляє доти, доки він не заробляє на цілий ящик пива. Винагороду Цаккель забирає з лави запасних. Віддаючи Беньї пиво, вона каже:

— Беньяміне, той, хто відчуває відповідальність, не є вільним. Тому ти й боїшся.

А вона не так уже й погано знається на почуттях, ця баба. Весь у набряках, розчервонілий і забризканий плямами, Беньї виходить до роздягальні. Там він ділиться пивом із кожним товаришем по команді. Навіть Амат п’є — відмовитися він не наважується.

Сам-один Беньї іде в душ. Надовго. Коли повертається, пива вже нема, а в його черевиках — повно піни для гоління.

* * *

Петер Андерссон стоїть біля бортика, поки Цаккель збирає свої мотузки.

— У вас дуже… цікаві методи тренування. Вони справді покращать уміння гравців? — цікавиться Петер так дипломатично, як тільки може, хоча, дивлячись на лід, заплямлений пейнтбольними кульками, він з усіх сил, з усіх, стримується від того, щоб не подихати в пакет.

— Покращать? А мені звідки знати? — не переймаючись відповідає Цаккель.

— Ну, ви ж мусите мати причину для того, щоб використовувати такі… методи? — висловлює здогадку Петер.

У нього мігрень. Річард Тео обіцяв йому «повний контроль» над цим клубом, але відчуття в нього цілком протилежні.

— Ну, хокейні тренери не так уже й добре знають, що роблять, ми теж робимо вигляд, ніби щось розуміємо, але здебільшого йдемо на ризик. Я думала, вам це відомо, — каже Цаккель.

Петер відчуває, як у нього напружуються м’язи спини.

— У вас… дивний погляд на лідерство.

Цаккель знизує плечима.

— Якщо гравці вважають мене ідіоткою, тоді в них буде про що поговорити. Іноді, щоб об’єднатися, команда потребує мати ворога.

Цаккель виходить, а Петер дивиться їй услід і майже готовий заприсягтися, що на останніх словах вона ледь усміхнулася. Потім він приносить мийний засіб і кілька годин відчищає й відтирає плями від пейнтбольних кульок.

Напевно, йому варто було би поїхати додому, випити вина з дружиною, заснути в їхньому ліжку. Але вони з Мірою так і не помирилися по-справжньому. Просто перестали сваритися, а це не те саме. Вони вже не кричать одне на одного, але й не розмовляють так, як раніше. Уся їхня сім’я стає дедалі тихішою, нагадуючи кімнату, яку настільки засмітили, що, здається, буде легше замурувати до неї двері, ніж вичистити. Петер ловить себе на думці, що він вигадує собі справи на роботі, аби пізніше повертатися додому, коли всі вже сплять.

Тож Петер пів ночі сидить за читанням інструкції до кавоварки, замість того щоб зателефонувати доньці, яка подарувала йому цю машину, і визнати, що він уже сам не знає, що робить. І заради кого насправді бореться.

* * *

Тренера основної команди «Гед-Хокею» звуть Давід. У нього руде волосся, яке він місяцями не обстригає, і бліде, як крейда, обличчя, тому що навіть під час гарного літа сонце не заглядає до відеозалу на льодовій арені. Давід віддає роботі все, що має. Він мусить. Його дівчина скоро народить дитину, а «Гед-Хокей» може стати кар’єрним трампліном у вищі дивізіони, якщо Давід переможе.

Він ніколи не мав бажання тренувати цю основну команду, він хотів тренувати команду Бйорнстада. Давід формував команду, починаючи з банди хлопчаків і аж до віку юніорів; вони повинні були перемогти в юніорському чемпіонаті, а тоді стати кістяком основної команди: Кевін і Беньї на льоду, Давід — у кабінці. Це майже сталося. Майже.

Давід залишив «Бйорнстад» не тому, що не засуджує ґвалтівників. Принаймні він так вважає. Давід навіть не знає, чи Кевін був винен, хлопця так і не засудили за цей злочин, а Давід не юрист і не політик. Він хокейний тренер. Якщо хокейні клуби почнуть судити гравців за речі, які не були доведені навіть у суді, то чим це закінчиться? Хокей повинен залишатися хокеєм. Життя поза льодовою ареною мусить бути відмежованим від життя всередині її стін.

Давід залишив «Бйорнстад-Хокей» не через те, в чому звинувачували Кевіна, а тому, що Петер Андерссон влаштував усе так, щоб хлопця заарештували в день фіналу. Таким чином покарана була вся команда, а не лише Кевін. Цього Давід не міг стерпіти. Тому він перейшов до іншого клубу і забрав із собою майже всіх найкращих гравців «Бйорнстада».

Давід не жалкує про своє рішення. Йому шкода лише за Беньяміном Овічем. Цей хлопець втілював у собі все те, що Давід прагнув від команди, але у вирішальну мить тренер не зміг його переконати. Беньї залишився у «Бйорнстаді», коли всі інші перейшли в «Гед», а навесні Давід бачив, як він цілується з хлопцем. Беньї не знає, що Давіду про це відомо; вочевидь, окрім тренера, про це ніхто не знає. Сказати відверто? Давід сподівається, що ніхто ніколи про це не дізнається. Ці ліси — не те місце, щоб бажати будь-якому хокеїсту викриття подібного факту, навіть тому, який восени буде суперником для його команди.

Чи пишається Давід собою? Однозначно, ні. Тоді чому він не поїде додому до Беньї і не скаже правду: що йому соромно, тому що він виявився настільки поганим лідером, що хлопець не мав довіри розповісти правду про себе. Чому Давід просто не попросить пробачення? Можливо, з тієї самої причини, через яку всі люди чинять найбільші дурниці: нам важко визнати, що ми помилялися. І що більша помилка, то важче зізнання.

Давід аж ніяк не вважає себе доброю людиною, але він переконує себе, що всі його вчинки — задля блага хокею. Команда, клуб і спорт — передусім. Він не дозволить, щоб це перетворилося на політику. Навіть зараз.

Хтось стукає у двері його кабінету. На порозі стоїть Вільям Лют.

— Ви чули, що Беньї — капітан команди у «Бйорнстаді»? — ричить велетенський форвард.

Тренер киває.

— Ми в «Геді». Це не «Бйорнстад». Яке тобі діло до того, чим вони там займаються.

Вільям стоїть у дверях і тремтить, він не в силах піти, хоча погляд тренера дає зрозуміти, що розмову закінчено.

— Хтось із нашої команди буде цього року грати під шістнадцятим номером? — Вільямові цікаво й це.

Він не хотів, щоб запитання прозвучало як звинувачення. Вільям просто просить у свого тренера любові. У цьому й проблема: випрошування любові, як і випрошування лідерства, нічим не можуть зарадити.

— Це тебе не стосується, — холодно відповідає Давід.

У «Бйорнстаді» під шістнадцятим номером грав Беньї. Давід відмовляється дати цей номер гравцеві з «Геда».

— Хто в нас буде капітаном? — заздрісно випитує Вільям.

І Давід дає відповідь на те запитання, яке насправді мав на думці хлопець:

— Вільяме, ти ще замолодий.

Це такий особливий спосіб розбити людині серце — коли хокеїст бачить в очах свого тренера, що той волів би мати іншого гравця.

— Ви б відповіли те саме, якби тут стояв не я, а Беньї?

Давід чесний. Тому він заперечливо хитає головою.

Вільям Лют виходить на лід, переповнений іще лютішим бажанням самоствердження. Давід удає, наче нічого не помічає, але сам, звичайно, добре все розуміє. Це ж не випадково він став таким успішним тренером — Давід розумів, які наслідки мають сказані ним слова. За довгий час дорослішання цих хлопців він спостерігав, як Вільям конкурував із Беньї за все — і жодного разу не був у виграші. Давід знає, що заздрість — страшне почуття, але навіть воно може стати рушійною силою. І він розпалює його навмисно, тому що лідерство полягає в умінні маніпулювати емоціями задля досягнення результату. Давід знає, що це небезпечно, знає, що Вільям може настільки зненавидіти Беньї, що під час матчу покалічить його. Але всі найкращі хокейні команди мають гравця, який грає на межі, а часом і переходить її. Вільям, коли відчуває ненависть, завжди грає найкраще.

Але Давід усе-таки любить Беньї більше, ніж будь-якого іншого гравця, якого тренував, і йому соромно, що хлопець не наважився довірити йому свою таємницю. Можливо, одного дня Давід зможе якось загладити свою провину, по-людськи. Але ці почуття залишаються в житті поза льодовою ареною, а зараз триває життя всередині неї. І тут Беньї — їхній супротивник. Якщо Вільям перейде межу під час матчу — отже, так мало бути. Якщо Беньї покалічать, то покалічать. Давід — хокейний тренер, він повинен робити свою справу. Робити все, що потрібно, задля єдиного, що має значення.

Задля перемоги.

* * *

Уже стемніло, але Беньї сам-один у комірчині при собачому притулку продовжує силове тренування. Перед тим як піднімати штангу, він знімає з руки годинник — той старий і зношений, важкий і до того ж голосно цокає, та й не пасує Беньї. Але він отримав цей годинник від Давіда. Відтоді як тренер змінив клуб, вони з ним навіть словом не перемовилися, але Беньї нікуди не виходить без цього годинника на руці.

* * *

Вільям Лют відтискається доти, доки руки не починають боліти так, як болить йому все єство. Він засинає із запальничкою в долоні — тією, яку залишили в його шафці, і він знає, хто це зробив. Можливо, Вільям не має нагоди покалічити Беньї, принаймні поки що, але це не означає, що він не може завдати шкоди комусь іншому.

24

«Але ведмідь у ній вже прокинувся»

Рамона у хмарі нецензурщини, гупаючи, спускається сходами з квартири, щоб поглянути, хто ж це гримає у двері «Хутра», коли паб уже зачинений. Вона очікує побачити там якогось пияка, але це дехто інший.

— А ти що тут робиш, старий приблудо, це ж уже сорок років минуло, відколи ти востаннє з’являвся біля моїх дверей! Мав охоту погрішити собі серед ночі! Як тоді дістав відкоша, так і зараз дістанеш! — шипить Рамона до Суне й застібає халат.

Старий чоловік так голосно регоче, аж лякає цуценя, яке крутиться біля його ніг.

— Рамоно, мені потрібна добра порада. Або дві.

Рамона впускає його до пабу і наливає собачаті миску води. Вихлебтавши всю воду, воно починає гризти інтер’єр.

— Ну? — буркає Рамона.

— Я хочу, щоб ти поговорила з Теему Рінніусом, заради мене, — пояснює Суне.

Якби про це попросив хтось інший, Рамона вдала б із себе дурну, перепитавши: «Що за Теему?». Але зараз перед нею Суне. Цей дядько ціле життя присвятив проблемним хлопчакам, які мали талант до хокею, а Рамона своє життя присвятила тим, кому цього таланту бракувало.

— Поговорила про що?

— Про клуб.

— Я думала, ти пішов з посади тренера. Яке тобі діло до клубу?

— Мене тримають там заради однієї панянки. Писана краля.

Рамона заходиться таким реготом, аж відкашлює сигаретний дим десятирічної давнини. Але потім говорить серйозно:

— Ходять чутки, Суне. У газетах пишуть про «нового спонсора» і «таємні зустрічі», на яких присутній спортивний директор. Теему і його хлопці нервуються. Це їхній клуб.

— Це не лише їхній клуб, — виправляє Суне.

От трикляте місто, думає собі Суне, марно намагатися догодити цим людям. Якщо клуб збанкрутує, усе лайно полетить у Петера, а якщо Петер фінансово врятує ситуацію, його однаково закидають лайном. Рамона ставить на барну стійку три склянки віскі. Одну для Суне, а дві — собі.

— Що думаєш про нову тренерку? Вона заходить сюди час від часу, їсть картоплю, — каже Рамона.

— Цаккель? Навіть не знаю. Ненормальна дівка. Здається, їй цілком насрати на думку Петера Андерссона…

— Це добрий початок, — гмикає Рамона.

— …але я підозрюю, що Теему і його хлопці не в захваті від того, що тренером виявилася жінка, — завважує Суне.

Рамона пирхає.

— Вони люблять свій клуб. Ти сам це знаєш. Але хлопці мають побоювання, що її сюди поставили для піар-перевороту. Вони не хочуть, щоб із них робили посміховисько, і не хочуть домішувати до хокею цілу купу політичних мотивів.

Суне закочує очі.

— «Мотиви»? Так це тепер називається? То дівкам уже не можна спати з тими, з ким хочеться?

— Агій! Та ж НІХТО не ставиться до лесбійок із більшим розумінням, ніж я! Якби хто питав, скажу, що думаю: вони витягнули свій щасливий білет! Про чоловіків нема що й розважати, їх можна хіба прогнати геть.

— Тоді в чому проблема з Цаккель?

— Проблема в тому, що хлопці вважають, начебто нею керують і Петер Андерссон, і спонсори, і політики, а вони не хочуть знову мати тренера, схожого на…

Рамона затнулася. Але Суне продовжує:

— Схожого на мене? Слабака?

Йому відомо, що про нього говорять. Що за останні роки він дозволив спонсорам і політикам заволодіти клубом і пустити його на дно, навіть не виступивши проти цього. Люди мають рацію: Суне постарів, він занадто втомлений для боротьби. Він сподівався, що самого хокею буде достатньо, аби втримати правильний курс клубу — як економічно, так і морально, — але помилився щодо обох припущень.

— Я не хотіла тебе образити, — бурмоче Рамона.

— Ет, вони правду кажуть. Якби ж я міг дати цьому місту більше причин для радості. Але Цаккель — не я.

— Що ти маєш на увазі?

— Вона з тих, хто перемагає.

— Ти прийшов сюди, щоб я дала тобі пораду? Хлопцям потрібні докази.

Суне зітхає.

— Тоді передай вітання Теему і скажи, щоб його молодший брат, після того як вийде зі стаціонару, одразу приїхав до льодової арени.

Після цього Рамона втрачає самовладання. Усе стає дедалі складнішим.

* * *

Петер пізно повертається додому. Міра сидить за кухонним столом перед ноутбуком, вона рано поїхала з роботи, щоб приготувати дітям вечерю, зайнятися пранням і прибиранням. Тепер Міра знову взялася за роботу, але її шефи цього не бачать; загалом, якщо порівняти з робочими годинами її колег, вона працює більше часу, але однаково її почнуть називати «та, хто завжди раніше йде додому». Бути матір’ю — те саме, що й осушувати фундамент будинку або перекривати дах: на це йде багато часу, поту і грошей, а коли роботу завершено, все виглядає точнісінько так, як було на початку. За виконання таких завдань відомим не станеш. А от відпрацювати додаткову годину в офісі — це ніби повісити красиву картину або нову лампу яку всі помітять.

Петер говорить із Мірою, Міра говорить із Петером, але вони не дивляться в очі одне одному. Як минув твій день? Добре, а як твій? Добре. Діти поїли? Так, у холодильнику ще залишилося. Можеш завезти їх завтра зранку до школи? Мені треба рано їхати до льодової арени. Міра відповідає «звичайно», попри те, що їй хочеться закричати «а як бути з моєю роботою?». Петер каже «дякую», попри те, що йому хочеться прошепотіти «здається, я йду на дно». Міра запевняє «все окей», коли їй хочеться закричати «рятуйте!». Після цього вони мовчать, хоча обоє відчувають оте «я сумую за нами». Петер виходить із кухні, не провівши пучками пальців по Міриному волоссю, Міра далі сидить за столом, не дихаючи йому в шию.

* * *

Рамона сердито дивиться на Суне.

— Ти з мене жартуєш?

— Ні. У цієї Елісабет Цаккель нема почуття гумору.

— Вона збирається дозволити Відарові знову грати в хокей? А що про це каже Петер?

— Їй насрати на думку Петера.

Рамона крекче. Брати Рінніуси завжди були їй трохи ріднішими за всіх інших хлопців із «Хутра». Теему щотижня закуповує для неї продукти, Відар колись робив тут домашні завдання. Багато років тому, якраз після смерті Гольґера, брати почули, як хтось розповідав, що Рамона «стала забудькуватою, і в неї, напевно, Альцгеймер». Ні, Рамона не захворіла, вона просто мусила якось жити з розбитим серцем, але хлопці вичитали в інтернеті, що процеси старіння мозку можна стримати, якщо його тренувати, і вони змушували Рамону розв’язувати кросворди. Щоранку вони приходили до її пабу з новим кросвордом. За це Рамона голосно шпетила братів і відчувала до них безумовну любов.

Тож тепер вона каже:

— То що виходить: Відар сере на письмовий стіл, а Цаккель сере на Петера? Це добром не закінчиться.

— Таки ні, — погоджується з нею Суне.

Рамона чухає собі підборіддя склянкою віскі.

— Це не схоже на тебе — виступати проти Петера.

— Не схоже, — підтверджує Суне.

— Тоді — чому? Ця тренерка аж настільки неймовірна?

Суне зітхає, аж йому в носі тремтять волоски.

— Рамоно, ми або виграємо, або зникнемо. Відар завжди був несамовитим воротарем, і якщо він таким залишився, я готовий ризикнути, навіть попри його… риси характеру.

— Чорт на старості теж Богу молиться, — усміхається Рамона.

— Зможеш улаштувати все так, щоб Теему привів Відара на тренування? — запитує Суне.

Рамона піднімає брову.

— Послухай, приблудо старий, ти хіба не пам’ятаєш, як Відар грав у хокей? Коли закінчувалися тренування, вам доводилося волочити його геть із льоду! А тепер він просидів ЗАМКНЕНИЙ у якомусь… біс його знає… та ж тобі не вдасться втримати його від льодової арени, навіть якщо будеш стояти зі зброєю в руках!

Рамона не каже те, про що насправді думає, — що вона сама, якщо виникне потреба, притягне Відара до льодової арени. Їй так і не вдалося врятувати Теему, він був занадто озлоблений, щоб змінитися. Але Відар, можливо, ще здатен прожити інше життя, і Рамона не втратить цього шансу, хай навіть це вартуватиме її власного життя.

Суне киває і пригублює віскі. В очах щипле.

— Тоді що ж…

Він мовчить. Рамона фиркає:

— Щось іще?

Суне стає соромно від того, що так легко зрозуміти, що в нього на думці.

— Є ще одна річ, про яку я хочу попросити. Це не заради клубу, а для мене. Є одна дівчинка, її звуть Алісія, їй чотири з половиною роки, вона живе трохи далі, біля…

— Знаю те мале чортеня, — насуплено каже Рамона, але не тому, що знайома з малою, а через те, що дорослих з будинку Алісії знають у кожному місцевому барі.

— Допоможеш мені припильнувати її?

Рамона доливає собі віскі.

— А ти впевнений, що прийшов сюди не причаровувати мене, щоб затягнути в ліжко? Зараз у тебе це вдається краще, ніж колись.

— У мене станеться інфаркт іще до того, як ти розстібнеш ліфчик, але дякую за пропозицію, — усміхається Суне.

Рамона п’є віскі. І з гіркотою зізнається:

— Суне, в нашому місті я нікому про це не розповідаю. Але Петер — теж із моїх хлопчиків, він один із них. Тож попроси його, щоб пам’ятав про тих, хто став на захист «Бйорнстада», заради його ж добра. Попри все, чого вимагатиме новий спонсор.

Суне киває. Він знає, що Рамона має на увазі трибуну зі стоячими місцями, яка належить «Групі». У цьому місті непросто зберігати таємниці.

— Я зроблю все, що в моїх силах, — каже він.

Але цього завжди мало.

* * *

Петер стоїть перед дверима до кімнати Лео. Хлопчикові вже дванадцять років, він майже підліток. Петер пам’ятає день його народження, ту секунду, яка мало не збила його з ніг, коли він уперше почув крик свого сина. Пам’ятає, як підняв на руках кволе голеньке тіло, підтримував голівку, пам’ятає його міцно заплющені оченята й переляканий плач… який стих. Петер уперше в житті усвідомив, що це створіння спокійно задрімало в нього на руках. На що ми готові заради дітей, саме в такі миті? А на що не готові?

Але роки стрімко минають. Татам треба жити сьогоднішнім днем, а спортивні директори не можуть цього собі дозволити. Татам доводиться ловити момент, тому що дитинство — це ніби мильна булька: є лише кілька секунд, щоб насолодитися ним. А спортивні директори мусять думати про наступний матч, наступний сезон — рухаємося далі, вперед, угору.

Петер стоїть перед дверима, тримаючи в одній руці дві ключки, а в іншій — тенісний м’ячик. Малим Лео мало дірку йому в голові не просвердлив, кличучи пограти з ним на в’їзді в гараж. «Тату, можеш викотити машину? Тату, давай пограємо? Тату! Ну зовсім трошки! До п’яти голів!» Петер, як правило, саме в цей час сидів із пультом у руці перед відеозаписом матчу, або з калькулятором за теками з документами, розраховуючи бюджет, тож він відповідав: «Спершу зроби домашні завдання». Лео сідав за уроки, а потім уже було пізно для гри. «Завтра», — обіцяв тато. «Ну, так», — відповідав син. Чоловіки весь час зайняті, але дорослішання їхніх синів не чекає. Сини перестають хотіти уваги татів точнісінько в ту мить, коли татам стає потрібна увага синів. Після цього ми всі приречені шкодувати, що не так часто засинали біля своїх синів, коли ті клали малу голову нам на груди. Що мало сиділи на підлозі, поки вони бавилися. Що не обіймали їх, поки вони ще дозволяли нам обійми.

Петер стукає до Лео, і дванадцятирічний малий відповідає, не відчиняючи дверей.

— Та-ак?

— Я… я викотив машину, щоб був вільний в’їзд у гараж, — з надією каже йому тато.

— Ну?

— Ну… тобто, я думав, що ти, може, хотів би… пограти?

Петер так міцно стискає м’ячик, що спітнілі пальці залишають темні плями на зеленому ворсі. Відповідь Лео безжальна:

— Я роблю уроки. Може, завтра?

Петер ледве стримується, щоб не відчинити двері. Щоб не повторити прохання. Але він просто запихає ключки в комірчину і сам-один сидить на дивані, тримаючи в руках м’ячик, аж поки не засинає.

* * *

Міра вимикає ноутбук. Заглядає до кімнати Лео. Син вдає, ніби спить, Міра вдає, ніби повірила йому. Дорогою через вітальню вона накриває Петера пледом, затримується на мить, ніби хоче відгорнути йому з чола пасмо волосся. Але не робить цього.

Міра самотньо сидить на сходах до будинку, дивиться на зірки — ті самі зірки вона могла би бачити з будь-якого місця на світі. Сьогодні на роботі колега вручила їй конверт, відправником листа була старша пані, яку Міра з колегою боготворили вже багато років — то була справжня професіоналка в управлінні та геніальна інвесторка, яка раптом змінила напрям своєї роботи і заснувала потужний благодійний фонд. Обличчям цього фонду були митці й актори, а підтримкою — багатомільйонні суми. Міра з колегою познайомилися з цією жінкою на конференції минулого року. Їм вдалося привернути до себе увагу, і пані, прощаючись, залишила Мірі свою візитну картку, сказавши таке: «Я завжди потребую розумних людей, які горять своєю справою. Напишіть мені, якщо раптом будете шукати роботу». Тоді Міра не сприйняла цього всерйоз — можливо, не посміла — і зберегла пам’ять про ці слова, як непевну мрію. Але сьогодні вона побачила в конверті запрошення на велику конференцію, яку фонд тієї пані організовував за пару тижнів у Канаді.

— Чому вона нас запрошує? Має намір скористатися послугами нашої агенції? — у Міри аж перехопило подих.

І тільки тоді вона помітила заздрість у погляді колеги. Міра подивилася на запрошення і побачила, що на ньому написане лише її ім’я. Колега намагалася триматися з гордістю, але її голос звучав, ніби в маленької дівчинки, яка от-от втратить свою перспективнішу подругу серед великого світу:

— Міро, вона запросила лише тебе. Її не цікавить наша агенція. Вона хоче взяти на роботу тебе.

Міра сидить на сходах до будинку, в руці тримає конверт, дивиться на зірки. На ті самі зірки можна дивитись і з Канади. Колись Міра переїхала туди, тому що Петер мав грати у НХЛ із найкращими гравцями цього світу. Їй відомо, що відповість Петер, коли вона скаже, що хоче їхати на конференцію. «Тобі справді треба їхати саме зараз? У клубі стільки роботи, люба, може, наступного року?»

Міра ніколи так і не зможе йому пояснити. Петер ніколи так і не зрозуміє, що в неї теж є НХЛ.

* * *

Рамона телефонує Теему. Розмовляють вони недовго: не хочуть, щоб у голосі почулася слабкість. Рамона не каже, що бажає для Відара кращого життя, ніж у Теему, а Теему не каже, що бажає того самого. Потім Рамона просить Теему про послугу; і вона не вкладеться спати, доки він не перетелефонує і не скаже, що все зроблено.

Теему стоїть перед невеликим будинком в іншій частині міста, вичікуючи, поки в дитячій кімнаті погасне світло. Переконавшись, що тепер не сплять тільки дорослі, Теему не натискає на дзвінок і не стукає у двері — господарі ніколи не довідаються, як він зайшов до будинку. Теему просто з’являється на кухні, поки вони намацують край мийки, щоб утриматись на ногах, і намагаються зловити склянку, яку перекинули тремтливими руками. Теему бачить, що вони знають, хто він, тож йому достатньо просто підняти хокейну сумку й пожбурити її на стіл із запитанням:

— Тут живе Алісія?

Дорослі налякано кивають. Теему робить коротку заяву:

— Відсьогодні фонд пабу «Хутро» буде платити за все її хокейне спорядження, і так кожного року, поки вона буде грати. Не знаю, чи ростуть тут у будинку брати чи сестри цієї дівчинки, але точно скажу, що братів вона вже має. І якщо її скривдить хтось із дорослих, то буде пояснювати кожному з нас, чому так зробив.

Теему не потрібно чекати на відповідь. Після того як він виходить з будинку, кілька хвилин ніхто в нього за спиною не наважується навіть поворухнутися, але врешті хокейну сумку заносять нагору, до кімнати Алісії. Чотири-з-половиною-річна мала спить глибоким сном, їй сниться звук, із яким шайба стукається об стіну. Після цієї ночі ще довго-довго синці в неї будуть лише від падіння на лід. Вона кожного дня гратиме в хокей, а одного разу стане найкращою.

Цієї ночі дівчинка міцно спить. Але ведмідь у ній вже прокинувся.

25

«Пісня для мами»

Вільям Лют нічим не відрізняється від інших вісімнадцятирічних хлопців — завжди на межі зарозумілості й падіння в безодню. Йому подобається одна дівчина, з паралельного класу, вони обоє були на тій вечірці навесні, і вона, на п’яну голову, поцілувала його в щоку. Вільяму досі це сниться. Тому сьогодні, коли він бачить її біля своєї шафки, його мури дають тріщину, і Вільям запитує:

— Привіт… ти не хочеш… тобто… може, якось розважимося собі? Після школи… Ти і… я?

Дівчина дивиться на нього з відразою.

— Якось собі розважимося? З тобою?

Вільям прокашлюється.

— То як?

Дівчина фиркає.

— Агов! Я з Бйорнстада, і для декого з нас це щось ОЗНАЧАЄ! Сподіваюся, під час гри Беньї тебе РОЗНЕСЕ!

Лише коли дівчина йде, Лют помічає, що вона одягнена в зелену футболку з написом «Бйорнстад проти всіх». Її подружки мають такі самі футболки. Минаючи Люта, одна з дівчат сичить:

— Кевін Ердаль — довбаний ґвалтівник, і ти, бляха, нічим за нього не кращий!

Вільям завмирає на місці, ніби затаврований. Ціле життя він намагався все робити правильно. Приходити на всі тренування, обожнювати свого капітана, слухатися свого тренера.

Він виконував усі правила, робив так, як йому наказували, притлумлював власну гордість. Беньї все робив навпаки, завжди. І кого тепер усі обожнюють, ніби подуріли?

Після такого — хіба ж може Вільям Лют відчувати щось іще, окрім ненависті?

Лют обертається і бачить, що в іншому кінці коридору стоїть Лео. Дванадцятирічний хлопчик щойно виявив найслабшу точку Вільяма, і глузлива посмішка малого паскуди аж в’їдається під шкіру вісімнадцятирічному хлопцеві. Вільям забігає до туалету, очі йому наливаються слізьми, він б’є себе кулаками по стегнах, у нестямі роздряпує руки, аж поки на шкірі не виступає кров.

* * *

Того дня після уроків Майя і Ана перевдягаються у спортивний одяг і йдуть бігати до лісу. На диво, це була Анина ідея — Майя завжди ненавиділа пробіжки, але Ана, попри те, що ціле життя бігала в лісі, ніколи не перетворювала біг на тренування. Ніколи не бігала колами. Цієї осені Ана змушує Майю до пробіжок, бо їй зрозуміло: навіть якщо Кевін поїхав із Бйорнстада, вони повинні повернути собі те, що він у них забрав. Їхні сутінки. Їхню самотність. Відвагу слухати музику в навушниках, коли на вулиці темно, свободу не озиратися весь час через плече.

Вони бігають лише там, де є освітлення, не розмовляють, але обидві думають про одне: хлопці ніколи не замисляться, чи є світло там, де вони йдуть, у їхньому житті це взагалі не проблема. Якщо хлопці лякаються темряви, то це через те, що їм страшно побачити привида чи монстра, а якщо темряви бояться дівчата — це тому, що вони бояться хлопців.

Дівчата далеко забігли. Вони можуть більше, ніж думали. Але раптом зупиняються неподалік від будинку Ани, біля бігової доріжки, яка опоясує Височину. Тут — найосвітленіша частинка дороги в цілому Бйорнстаді, але йдеться не про це. Саме в цьому місці Майя приставила рушницю до Кевінової голови.

Майя глибоко дихає. Вона не здатна змусити себе зробити ще хоч крок. Ана, заспокоюючи її, кладе свою долоню на руку Майї.

— Завтра спробуємо ще раз.

Майя киває. Вони йдуть додому до Ани. Уже перед дверима Майя переконує подругу, що з нею все гаразд, хоч це й не так, і запевняє, що сама піде додому, тому що Ана так старається, щоб усе стало як раніше, а Майя більше не може її розчаровувати.

Але залишившись сама, Майя сідає на пеньок і вибухає плачем. Вона надсилає мамі смс-ку: «Можеш приїхати по мене? Будь ласка».

Ще жодна мама — ні в цих лісах, ані деінде — не мчала так швидко на автомобілі.

* * *

Ніхто не здатен точно сказати, звідки береться насильство, і саме тому той, хто так легко починає бійку, може мати відчуття, що для цього завжди є справедлива причина. «Не треба було мене провокувати». «Ти ж знаєш, як я можу розлютитися». «Ти сам у цьому винен, так тобі й треба, ти ж сам напросився!»

Лео Андерссону дванадцять років, у нього ще не було дівчини. Коли в шкільному коридорі біля шафок до нього підходить на два роки старша дівчинка, Лео відчуває таке гостре сп’яніння, якого потім ніколи не матиме змоги пережити знову.

— Я бачила тебе на пляжі, коли ти виступив проти Вільяма Люта. Ти такий сміливий! — усміхається дівчинка.

Лео мусить міцно триматися за дверцята шафки, коли вона йде. За обідом дівчинка підсідає за столик Лео. А коли в нього закінчується останній урок, вона раптом з’являється перед ним у коридорі й запитує, чи не хоче він провести її додому.

Як правило, після уроків по Лео приїжджає хтось із батьків, щоби вчасно підкинути його на тренування. Але останнім часом мама з татом живуть кожне у своєму світі, а Лео цієї осені однаково не має планів грати в хокей. Тепер йому хочеться стати кимось іншим, він іще не знає ким, але коли та дівчинка дивиться на нього, Лео думає собі: «Я хочу бути тим, кого вона вважає сміливим». І він надсилає батькам смс-ки, що збирається в гості до одного друга; однаково їм стане тільки легше від того, що не потрібно забирати його зі школи.

Дівчинка і Лео рушають дорогою через тунель, який прокладено під великою трасою, що йде між школою і житловим районом на іншому боці. Зробивши глибокий вдих, Лео наважується протягнути долоню і взяти дівчинку за руку. В тунелі темно, дівчинка висмикує долоню з його пальців і кидається бігти. Лео здивовано дивиться, як вона біжить геть, її кросівки лопотять по асфальту. А тоді до цього звуку додається ще один — від інших пар взуття. У темряві, з різних боків наростає гупання інших ніг. Серед тих, хто біжить, є старший брат дівчини. Лео не помітив червоної футболки в неї під курткою.

Комуна викопала цей тунель багато років тому, після наполегливого тиску батьківських груп, які вважали, що дітям не варто переходити трасу з активним рухом. Цей тунель мав захищати дітей. А зараз він перетворився на пастку.

* * *

Коли Міра приїздить забрати доньку, та вдає, що все вже добре. Майя тепер майстерно володіє цим умінням. Вона пояснює, що підвернула ногу, коли бігала разом з Аною, і Міра радіє. Радіє! Тому що підвернути ногу — це ж так нормально. Це щось дуже звичне в житті, коли тобі шістнадцять років.

— То що будемо робити? Може, поїдемо в Гед, вип’ємо кави? — пропонує Міра.

Як мама підлітків Міра пройшла багаторічне тренування відмовами, тому в неї мало не вистрибує з грудей серце, коли донька дивує її відповіддю:

— Окей.

Вони п’ють каву Розмовляють. Навіть сміються, наче все як завжди. І звичайно, Міра сама все псує. Тому що вона мусить запитати:

— Як там… терапія? Тобто… як там психолог? Не знаю, яка між ними різниця, просто… я знаю, що ти не хочеш говорити з татом чи зі мною, але я просто хотіла сказати, що ти завжди… можеш…

Майя помішує ложечкою свою каву. За годинниковою стрілкою і проти годинникової стрілки, по черзі.

— Мамо, все окей. Я в порядку.

Мірі так хочеться в це вірити! Вона продовжує, намагаючись не видати тремтіння в голосі:

— Ми з твоїм татом поговорили… Я візьму трохи менше робочих годин і зможу більше бувати вдома…

— Для чого це? — вигукує Майя.

Міра має розгублений вигляд.

— Я думала, ти зрадієш! Якщо я більше… буду вдома.

— І чому я маю з цього тішитися? — дивується Майя.

Міра ніяковіє.

— Люба, з мене не дуже добра мама. Я стільки зусиль віддаю своїй кар’єрі, але мені варто було б більше часу проводити з тобою і Лео. Зараз ваш тато повинен зосередитись на клубі, а тоді…

— Тато завжди зосереджений на клубі! — перебиває її Майя.

Міра часто кліпає.

— Я не хочу, щоб ти запам’ятала мене як маму, яка весь час відсутня. Особливо зараз. Я хочу, щоб ти відчувала, що маєш… звичайну маму.

Після цих слів Майя відкладає ложечку. Перехиляється через стіл.

— Припини, мамо, та ж я так, бляха, пишаюся з того, що в тебе така кар’єра, хіба ти не розумієш? Усі інші мають звичайних мам, а в мене є з кого брати приклад. Усі інші мами мусять розповідати своїм дітям, що ті можуть вирости і стати, ким захочуть, а тобі не потрібно про це говорити — тому що ти щодня мені це показуєш.

— Люба, я… — починає Міра, але в неї надламується голос.

Майя витирає їй сльози і шепоче:

— Мамо. Ти навчила мене, що не обов’язково мати мрії. Можна просто мати мету.

* * *

Вільям Лют, можливо, нікого не хоче скалічити. Є такий тип людей, які отримують насолоду від того, що кривдять інших, але Вільям навряд чи належить до них. Можливо, настане день, коли він сам про це задумається: чому ми стаємо такими, якими є. Або ж стане тим, кому все життя будуть шукати виправдання через насильство: «Не треба було його провокувати», «Ти ж знаєш, як він може розлютитися», «Ти сам напросився».

Вільямові хлопці слухаються його, але їхній послух не дається йому просто так. Вони з ним не через обожнювання чи захоплення, як було у випадку Кевіна і Беньї. Люта слухаються лише тому, що він сильний. Тому він мусить розтирати на порох усіх, хто кидає йому виклик, бо неповага нагадує іскри в літньому лісі: якщо відразу не притоптати вуглини, вогонь пошириться вусібіч, аж поки не оточить тебе.

Лютові хлопці зупиняються у виходах із тунелю. Вільям іде вперед. Усе має бути за їхнім планом, і Вільям починає, кажучи:

— Що, ти вже, бляха, не такий крутий?

Якби ж Лео просто виглядав переляканим, усе могло б на цьому й завершитися. Якби цей дванадцятирічний хлопчак просто здогадався затремтіти і впасти на коліна, просячи у Вільяма пощади! Але не Вільям бачить страх в очах Лео, а Лео помічає страх у Вільямовому погляді. І дванадцятирічний хлопець презирливо відповідає:

— А може, ти сам не дуже крутий, Лютику-малютику? Навіть не смикнешся побитися з Беньї! А коли «Гед» зустрінеться з «Бйорнстадом», ти будеш грати в підгузках, чи як?

Напевно, Лео сам не знає, чому це каже. Або ж йому просто однаково. Та дівчинка обдурила його, і відтепер у ньому вічно нуртуватиме чорний гнів на згадку про своє відчуття, коли вона втекла, а йому стало зрозуміло, що вони все спланували, і ще й, мабуть, сміялися. Є певні люди, що в них якось поєднуються і насильство, й адреналін, і альтернативний серцевий ритм.

Лео дістає щось із кишені й кидає цей предмет на землю перед Вільямом Лютом. Це запальничка. Вільям одразу ж б’є; важкий, як поліно, кулак влітає в обличчя Лео. Той падає і скручується навкарачки, щоб кров не заслала очі. Лео знає, що в бійці з Вільямом йому не перемогти. Але є багато способів уникнути поразки. Він бачить, що у Вільяма, коли той піднімає ногу для удару, від люті виступили сльози, Лео встигає відштовхнутися і в тому ж русі щосили виштовхує ногу і б’є Вільяма у промежину. Ставши на ноги, Лео з усіх сил завдає ударів.

Може, було би по всьому, якби Лео виявився більшим і важчим, а Вільям — меншим і легшим. Але удари Лео ще слабкі, половина з них навіть не досягають супротивника, Вільям просто від них ухиляється. Хлопці біля виходів з тунелю не рухаються. Вільямові пальці хапають светр Лео, зчіплюються, ніби кігті. А тоді вісімнадцятирічний б’є дванадцятирічного головою у перенісся. Осліплений Лео падає на землю. А що далі? 0, Господи.

Далі Вільям Лют, не зупиняючись, завдає ударів ногами.

* * *

Пісня для мами

Ти питала: «Я хороша мама?» — завжди те саме, і та сама…

…відповідь, яку ти шукала, хоч мала би знати, що, мамо:

Ти була силою, що йде зсередини,

Ти була всім, чим я могла стати,

Ти показала: «пробач» має значення,

Та тільки прицілюючись, варто відступати.

Ти навчила мене плакати, не нарікаючи, не жаліючи,

Ти вдягала мене не в мереживо — а у сталеві лати,

Ти довела мені: доньки не мусять жити, мріючи —

Бо мету, а не мрії ми маєм в собі плекати.

* * *

Хлопці в тунелі стоять мовчки. Хтось із них, можливо, і хотів би втрутитися, вигукнути, що досить уже, що малому, бляха, всього дванадцять. Але наше розуміння легко притуплюється, іноді ми можемо спостерігати за тим, що відбувається просто перед нами, і сприймати це, як кадри з фільму. Можливо, нам стає страшно, або ми лишень здатні подумати: «Добре, що це не зі мною», або ж побачене стає для нас таким шоком, що ми ціпеніємо.

Чи міг Вільям убити Лео в тому тунелі? Цього ніхто не знає. Тому що його зупинили.

* * *

Учителька Жанетт має багато поганих звичок, які вона щосили намагається приховувати і від учнів, і від своїх колег у школі. Вона хрустить стисненими в кулак пальцями, коли нервується, і це в неї почалося ще в дитинстві, коли вона грала в дівчачій команді «Гед-Хокею». Подорослішавши, Жанетт почала займатися боксом, а потім — єдиноборствами, і з цього періоду в неї також залишилося багато своєрідних звичок. Жанетт робить вправи на розтягування, коли відчуває неспокій, а зранку в класі розігрівається на розминці, ніби готується до поєдинку. Був час, коли її вважали крутою, справді крутою, можливо, навіть найкращою. Упродовж одного чудового року Жанетт була професійною борчинею, але навряд чи хтось у цьому місті це знає, тому що вона травмувалася, а далі все як завжди: ти або стаєш найкращим, або залишаєшся як усі інші. Вона вивчилася на вчительку і втратила вогонь у грудях — той інстинкт, без якого в спорті ніяк. Колись її тренер сказав таке: «Жанетт, ти повинна виходити на ринг із наміром знищити мрії тієї іншої дівчини. В іншому разі тобі тут робити нічого». Напевно, тренер казав правду, хоч Жанетт воліла б, аби він помилявся, але спорт, мабуть, справді такий нещадний.

Жанетт сумує не за вимогами чи тиском — а за адреналіном. У звичайному житті ніщо їй не замінить того життєствердного страху, коли Жанетт виходила на ринг, і там залишалися тільки вона й та інша дівчина з протилежного боку. Ти проти мене. Тут і зараз.

Тому Жанетт намагається знайти собі інший кайф. Ця викладацька робота інколи здається безнадійною, але час від часу в ній бувають маленькі проблиски, які варті всіх цих робочих годин за принизливо малу зарплату. Моменти, коли вчительці вдається до когось достукатися. А може, навіть урятувати когось. Не так уже й багато професій можуть дати тобі такий шанс.

Під вечір, коли закінчуються уроки, Жанетт піднімається пожежною драбиною на дах. Звідси, з-за вентиляційного барабану, який встановлено саме над їдальнею, вчителька може оглядати панораму мало не цілого Бйорнстада і викурювати сигарету так, щоб ніхто не побачив. Це найгірша з усіх звичок Жанетт.

З даху їй видно тунель під великою трасою, проритий задля захисту дітей. Жанетт бачить, як у перехід спускається Лео з якоюсь дівчинкою. Дівчинка вибігає звідти сама. А тоді Жанетт бачить Вільяма Люта і його хлопців: вони спускаються в тунель групами з кожного входу. Жанетт пожбурює сигарету і кидається до сходів. Це маленька школа в малому місті, але коридори здаються безкінечними, якщо ними біжить охоплена панікою людина.

* * *

Міра і Майя приїжджають додому. Коли Майя заходить до своєї кімнати, Мірі видно квитки з концертів, почеплені в неї на стіні. Мама досі пам’ятає той найперший концерт, можливо, навіть чіткіше, ніж про нього пам’ятає донька. Майя з Аною кілька тижнів носили в кишенях квитки. Вони тихцем купили тіні, якими засильно підфарбувалися, і так обрізали свої джинсові шорти, що ті стали короткими, як чортзна-що. Перед самим концертом Міра змусила дівчат пообіцяти, що після закінчення вони ВІДРАЗУ прийдуть додому, і Майя з Аною дали їй обіцянку, і нестримно сміялися, і були ще такими дітьми, але Міра вже розуміла, що помалу починає їх втрачати. Взявшись за руки, дівчата побігли до сцени, де вже були сотні інших галасливих дівчат. Того першого смаку свободи від них уже ніхто не зможе відібрати. Музика змінила Майю і Ану, і попри те, що потім дівчата вибрали собі абсолютно різні її стилі й тільки пересварювалися, називаючи одне «наркосаундтреком», а інше «бум-бум-бум», та все ж було дещо, що їх об’єднувало: музика врятувала всередині них щось таке, що вони могли би втратити. Їхня уява, сила, маленька вогненна кулька у грудях, яка завжди була для них нагадуванням: «Не дозволяй цим паскудам розповідати тобі, хто ти, прямуй своїм шляхом, кумедно витанцьовуй, голосно співай і стань найкращою!».

Зараз Майї шістнадцять, вона цілує маму в щоку і йде у свою кімнату. Мама сидить на кухні й думає собі про всі ті новини, які останні роки їй доводилося чути, про дівчат, яких затоптали або задавили до смерті на концертах, про терористів, які приходять на концертні стадіони з бомбою — а якби Міра знала про це того першого вечора? Вона б відпустила дівчаток? Та ніколи в житті. Хіба можна наважитися на таке, навіть коли не вперше, якщо знаєш, що весь світ хоче скривдити твою дитину?

* * *

Жанетт завжди буде питати себе, що було б, якби вона встигла прибігти трохи раніше. Можливо, тоді Вільям би відступив не так неохоче? Можливо, тоді Лео не став би так сильно ненавидіти? Можливо, хлопці, які стояли на входах до тунелю, змогли б визнати самі перед собою, що це задалеко зайшло?

Жанетт відштовхує набік велике тіло Вільяма, йому пощастило, що він досить швидко впізнав учительку і не зробив спроби врізати ще і їй. У Жанетт дикий погляд — погляд не вчительки, а бійчині. Вільям хапає ротом повітря, він навіть не дивиться на Лео, коли видихає:

— Це він перший почав! Він сам напросився!

Усе життя Жанетт буде соромно за те, що вона тоді зробила. Виправдань такому вчинку нема. Але все, що сталося навесні, — зґвалтування і мовчанка проти однієї з дівчат, які навчаються у школі, де вона працює, і всі ті огидні сторінки міста, що відкрилися після тих подій, — усе це переповнювало Жанетт соромом і злістю. І не лише її — злість відчувало ціле місто. Ті самі почуття Жанетт тепер бачить в очах у Вільяма Люта, просто він злиться через інше. Люди рідко скеровують свій гнів на тих, хто його заслуговує, частіше дістається саме тим, хто поруч.

— Що ти сказав? — шипить Жанетт.

— Він сам напросився! — повторює Вільям Лют.

Жанетт так сильно копає його збоку по коліні, що Вільям усім велетенським тілом падає ніби підстрелений. Жанетт досконало тримає рівновагу, і коли Лют гупається на землю, вона вже стоїть на обох ногах, демонструючи спокій, якому бракує хіба що насвистування.

Але від усвідомлення, що вона щойно зробила, легені Жанетт ніби стягуються у вузол. Її тренер з єдиноборства завжди повторював: «Жанетт, ніколи не втрачай контролю. Не дозволяй почуттям взяти гору. Тому що тоді сама себе запхнеш у лайно!».

* * *

Міра безрадісно плаче на кухні, зарившись обличчям у светр, щоб не почула донька. За дверима, в кімнаті з обклеєними концертними квитками стінами, у своєму ліжку лежить донька — вона плаче, зарившись під ковдру, щоб не почула мама. Яке щастя, що обдурити батьків зовсім просто. Вони так прагнуть, щоб їхня дитина була щасливою, що вірять, навіть коли їх обманюють.

Майя знає, що мамі й татові потрібно повернути собі контроль над власним життям, і вони намагаються — по-своєму. А ще вони повинні повернути собі те, що в них забрав Кевін. Мамі потрібно відчути, що вона хороша мама, а татові треба врятувати свій клуб: їм обидвом потрібно знати, що вони ще на щось здатні. Що можуть вистояти, завдати удару у відповідь, перемогти. Вони не можуть лякатися темряви, тому що тоді їм не пережити цього разом. Донька чує їхні сварки, навіть якщо вони без слів, вона бачить келихи на кухні — раніше завжди стояло два, а тепер один. Вона знає, що тато приходить додому щоразу пізніше, бачить, як він стоїть перед дверима і щоразу довше зволікає, перш ніж відчинити. Вона помічає конверт із запрошенням на конференцію і знає, що мама так і не запитає, чи можна їй туди поїхати. Майя знає: якщо батьки розлучаться, вони стануть переконувати її, що це не її провина. І вона знатиме, що вони брешуть.

Кевін зламав її. Але зламалися — вони.

* * *

Вільям Лют, хитаючись, піднімається.

— Вам пощастило, що я не б’ю жінок… — задихано каже він.

— Не раджу тобі навіть пробувати! — відповідає Жанетт, хоча голос здорового глузду в її голові волає: «ЖАНЕТТ, СТУЛИ РОТА, ЗАРАЗ ЖЕ!».

— Та я, бляха, на вас в поліці… — починає Лют, але Жанетт шипить у відповідь:

— І що ти їм скажеш?

От ідіотка, Жанетт сама це визнає, але зараз вона просто розлючена жінка в розлюченому місті, де загальноприйняті правила, здається, перестали діяти. Хлопці біля входів до тунелю задкують. Вони не бійці, а просто цькувальники, вони міцні лише тоді, коли перебувають у виграшному становищі. Вільям відрізняється від них, Жанетт це бачить, у ньому є щось таке, що робить його тільки гіршим. Лют спльовує на землю, але не каже більше ні слова. Можливо, обернувшись і виходячи з тунелю, він боїться, що забив Лео до смерті, а може, його мозок витісняє цю думку і знаходить собі виправдання: «Не треба було мене провокувати. Він знав, що може статися».

Коли в тунелі стає пусто, Жанетт схиляється над Лео — у нього все обличчя в крові, але дихання рівне, і, на подив Жанетт, очі розплющені. Погляд спокійний, притомний. Вільям копав його і бив, але хтось мусив стримувати його, тому що обличчя Лео не розбите на місиво. В нього нічого не зламано, тіло вкрите синцями, але їх можна приховати під одягом — так само, як подряпини. Припухлість під очима і носом не така вже й страшна, щоб Лео не зміг ввечері збрехати мамі, сказавши, що на фізкультурі йому запустили м’ячем по голові.

— Не треба було цього робити, — каже хлопець до вчительки.

— Та знаю, — не заперечує вона.

Жанетт розуміє його слова як турботу про неї, але Лео не це мав на увазі.

— Ви що, ніколи не бачили документалок про дику природу? Звірі найнебезпечніші тоді, коли їх поранено, — булькоче Лео, відчуваючи присмак крові в роті.

Тільки-но на дванадцятирічного хлопця перестали сипатися удари, як він уже почав думати про помсту. Лео пам’ятає, що Вільям копав його в стегно, а не в колінну чашечку, цілився в м’які частини тіла, але не вибивав йому зуби, залишив синець на плечі, але не став ламати йому руку. Вільямове милосердя Лео не стане вважати добротою, а лише слабкістю. Йому ще дістанеться.

Коли дванадцятирічний малий, похитуючись, стає на ноги, Жанетт винуватим тоном каже:

— Треба заявити на нього в…

Лео смикає головою.

— Я спіткнувся і впав. Вільям допоміг мені встати. А якщо ви розкажете інакшу версію, я буду свідчити, що ви ударом збили з ніг учня!

Вчителька мала б запротестувати, опісля буде легко її засуджувати за те, чого вона не зробила. Але в цих лісах людей вчать тримати язика за зубами, на добре це чи на зле. Жанетт знає, хто старша сестра Лео, і розуміє, що в нього багато причин бути розлюченим. Якщо вона розповість про те, що сталося, — у школі або в поліції, — хлопець перестане їй довіряти. І тоді в неї вже не буде шансу порозумітися з ним. Тому Жанетт каже:

— Давай домовимося. Я нікому не розповідатиму. Якщо ти зайдеш до собачого притулку Адрі Овіч — знаєш, де це?

Хлопець киває, без сліду пихи, витирає ніс від крові рукавом светра.

- І для чого?

— У мене там клуб бойових мистецтв.

— Хочете навчити мене битися?

— Хочу навчити тебе НЕ битися.

— Вибачте за нахабність, але вам дуже погано вдається не битися, — завважує Лео.

Жанетт присоромлено усміхається. Лео повільно, долаючи біль, суне до виходу, але коли вчителька робить спробу допомогти йому, він відштовхує її руку. Не агресивно, але обриваючи початок можливих переговорів. Хлопець розуміє наміри вчительки — вона намагається врятувати його.

Але їй це не вдасться.

26

«Чиїм буде це місто?»

Намагаєшся бути хорошим батьком усіма можливими способами, але ніколи не знаєш, як треба. Ні, ця робота не з важких — вона просто неможлива. Петер стоїть перед дверима до кімнати своєї доньки, в руці тримає барабанні палички. Майя була його маленькою дівчинкою, його робота — захищати її, а тепер він навіть не в силах поглянути доньці в очі. Тому що йому дуже соромно.

Коли Майя була маленькою, вони лежали вдвох на вузькому ліжечку в ті особливі ночі, коли здавалося, ніби крім них на Землі взагалі не залишилося людей. Мале дитинча засинало, тулячись до Петерової шиї, а він навіть не смів дихати. Її серденько билося у швидкому ритмі, ніби у кролика, а його — відмірювало удари в такт. І Петер був таким щасливим, аж сам цього лякався — настільки, що міг думати лише про уламки, на які знову могло розлетітися життя. Діти роблять нас вразливими. У цьому проблема всіх мрій — піднімаєшся на гірську вершину і раптом розумієш, що боїшся висоти.

Тепер Майї шістнадцять. Тато стоїть перед її дверима і, як останній боягуз, не може постукати. Коли Майя була маленька, він завжди називав її Огризочком. Донька не любила хокей, тож коли вона втратила голову через гітару, Петер навчився грати на барабанах лише заради того, щоб лабати з нею в гаражі. Минали роки, і вони грали дедалі рідше: тато був такий зайнятий, звісно. Робота, дім, життя. Частіше починаєш говорити слово «завтра». Коли донька підходила до нього з барабанними паличками, він запитував: «Ти вже зробила домашні завдання?».

Але зараз він тримає в руці барабанні палички. Обережно стукає у двері до Майї. Ніби має слабку надію, що вона не почує.

— Та-ак? — бурмоче Майя.

— Я просто подумав запитати, чи ти… гітара в тебе? Хочеш… можемо трохи пограти в гаражі?

Майя відчиняє двері. Від її співчуття Петер почувається розбитим.

— Тату, я готуюся до уроків. Може, завтра?

Петер киває.

— Звичайно. Звичайно, Огризочку. Давай завтра…

Майя цілує тата в щоку і зачиняє двері. Він ледве зміг поглянути їй в очі. Петер намагається хоч якось знову стати їй татом, але не знає як. Ніхто цього не знає.

* * *

Увечері сім’я Андерссонів тримається на віддалі одне від одного, наскільки це взагалі можливо у невеликій віллі. Майя лежить на ліжку в навушниках, збільшивши гучність. Міра сидить на кухні за своїми мейлами. Петер зачиняється у ванній і втуплюється у свій мобільний.

Лео приховує синці на тілі під товстим тренувальним костюмом, а про синці на обличчі пояснює, що то в спортзалі йому в голову влучили м’ячем. Мабуть, батьки йому вірять. Або ж просто хочуть вірити. Того вечора кожен замкнутий у своєму власному страху, тож ніхто навіть не чує, як Лео відчиняє вікно у своїй кімнаті й прокрадається надвір.

* * *

Петер телефонує Річарду Тео. Відповідають після третього гудка.

— Слухаю? — каже політик.

Петер сковтує слину, хоч у роті пересохло — і ковтнути йому вдалося хіба що власну гордість.

— Я хочу запитати дещо про нашу… домовленість.

Петер говорить пошепки, він зайшов до ванної і не хоче, щоб його почув хтось із сім’ї.

— Про яку домовленість? — запитує політик, бо йому вистачає розуму не говорити про таке по телефону.

У Петера сповільнюється дихання.

— Як виявилося, це… непросто знайти у Бйорнстаді теслю. Тепер такі часи.

Таким чином він просить політика не змушувати його зносити трибуни зі стоячими місцями. Не змушувати його виступати проти «Групи». Не зараз. Але політик відповідає:

— Я не розумію, про що ти говориш. Але… ЯКБИ й була якась домовленість між нами двома, я б очікував, що ти дотримаєшся своєї обіцянки. Без винятку. Так повинні робити друзі!

— Ти просиш мене зробити дещо… небезпечне. Тобі самому відомо, що політикам тут заганяють сокири в автомобілі, а я маю… сім’ю.

— Я ні про що тебе не прошу. Але ти спортсмен, і я навіть не думав, що спортсмени можуть захищати жорстоких бандитів, — глузливо відповідає Річард Тео.

Петер іще довго тримає телефон біля вуха, після того як політик завершує розмову. Заплющивши очі, він далі бачить перед собою той некролог. Йому вдасться врятувати свій клуб, але на які небезпеки він наразить свою сім’ю? Петер дасть цьому місту хокейну команду. Але чиїм буде це місто?

* * *

Кажуть, що «від малих пробоїн на дно йдуть великі кораблі». Але часом недостатньо швидко, на думку деяких чоловіків. Річард Тео телефонує в Лондон. Після чого від нового власника фабрики спортивному директору «Бйорнстад-Хокею» надсилають мейл, зміст якого дуже простий: що новий спонсор вимагає гарантій того, що Петер Андерссон справді «має намір дотримати обіцянку й забезпечити сприятливу для сімейних відвідин льодову арену, на якій будуть лише трибуни з сидячими місцями». Ніхто не згадує про «Групу» чи «бандитів». Але Петер ніколи так і не отримає того листа. Звісно, через зовсім безневинну помилку — відправник написав прізвище Петера з одним «с», а не з двома.

Якби хтось потім почав ставити запитання, усі почувалися б розгублено: Петер почав би стверджувати, що він ніколи не отримував того листа, а спонсор запевнив би, що вони домовлялися через «посередника»; і що важче було б отримати пряму відповідь про те, що насправді сталося, то більше люди переконувалися б у тому, що всі причетні до цього щось приховують.

Звісно, не потрібно пояснювати, як саме копія того мейла раптом опинилася в місцевій газеті. Журналістка посилається на «надійне джерело». А коли новина стає відомою, не має значення, яким чином газета отримала таку інформацію.

І тоді ніхто вже не може довести, хто першим виступив з пропозицією знести трибуни зі стоячими місцями.

* * *

Учасники «Групи» завжди під час зустрічі й прощання обіймають одне одного зі стиснутими кулаками на спині. Для когось такий кулак є знаком насильства. Але не для них.

Теему Рінніус досі мешкає разом із мамою. У поліцейських рапортах стверджують, що він не може забезпечити собі окреме житло, тому що живе з чорного доходу, і Теему не заперечує — нехай так собі й думають. А правда в тім, що він не міг залишити маму саму. В цьому будинку хтось мусив вести рахунки. Розказують багато жартів про кримінальне життя братів Рінніусів, наприклад: «Що таке тріатлон для Рінніусів? Це коли приходиш у басейн пішки, а вертаєшся звідти на велосипеді!». Або: «їдуть брати Рінніуси в автомобілі, а хто за кермом? Поліцейський!». Коли Відар став воротарем у дитячій хокейній команді, хтось на трибунах пирхнув: «Хіба, бляха, не ясно, що з цієї сім’ї будуть добрі воротарі — вони ж усьому ведуть рахунок!». Цей жарт прозвучав лише раз, бо які паскудства не говорили би про братів Рінніусів, але з математики в них були найкращі оцінки. Усе своє життя вони були змушені рахувати: скільки таблеток залишилося в баночках на полиці у ванній, скільки годин спала мама. Коли Відара понесло і він попався, Теему взяв на себе відповідальність за ведення рахунків. Справи йшли гірше, бо мама хотіла лише спати, довше й міцніше — після того, як її меншого хлопчика забрали на лікування до стаціонару. Відар завжди був її коханим малим «бейбі», незважаючи на все, що він витворяв.

І от зараз Теему сидить за кухонним столом, а мама грюкає сковорідками й каструлями — від цих звуків він уже встиг відвикнути — і голосно сміється, чого теж давно не було. Коли Теему розповів, що Відара відпустять раніше, мама на радощах вичистила весь будинок. А зранку, вперше за багато років, Теему нарахував таку саму кількість таблеток у баночках, яка була й учора.

— Мій бейбі, мій бейбі, — весело співає мама, стоячи біля плити.

Вона так і не запитала, чому Відара випускають, або хто це організував, але Теему при думці про це гризе тривога. Він переконує себе, що просто прагне того самого, чого хочуть усі нормальні чоловіки: повернути молодшого брата додому, не засмучувати маму, жити звичайним життям. Але це неправда, бо Теему також повинен захищати їх, це завжди був його обов’язок і його одержимість.

— Мій бейбі, мій бейбі повертається до мами додому! — мугикає мама.

У Теему важчає голова. «Група» ніколи не була аж настільки продуманою чи мілітаризованою організацією, як гадали собі люди. Так, на запитання незнайомців усі відповідають: «Яка ще „Група“?» або «Хто?.. Який Теему?» — але їхнє здивування не завжди вдаване. Теему не диктатор, а чоловіки в чорних куртках, в принципі, є просто гуртом товаришів, які тримаються разом через щиру любов до, по-перше, хокею, а по-друге, один до одного. Політики, поважні фігури з правління клубу і журналісти стільки лайна вивалюють на «бандитів», коли їм це на руку, але ці жадібні свині ніколи не любитимуть ані цей клуб, ані це місто так, як любить їх «Група».

Теему має двох найкращих друзів, Павука і Столяра, які здатні битися, ніби дикі звірі. Але вони ніколи не замахнуться на невинного, а коли кілька років тому в цих лісах лютував найгірший за століття ураган, вони обоє ходили від будинку до будинку і розчищали сади від повалених дерев, лагодили дахи і вікна, не взявши за роботу жодної крони. Де в той час були журналісти і поважні фігури з правління? У поліцейських рапортах Павука і Столяра називають учасниками банди, але навіть сьогодні, коли вони йдуть повз один із тих будинків, господарі обов’язково запросять їх випити кави. Теему не дитина, він розуміє, що в його хлопців нема золотих сердець. Але все ж вони знають, що таке честь. У своєрідний спосіб.

Павука в дитинстві цькували — він не хотів іти в душ після фізкультури, і купка хлопців з його класу вирішила, що Павук — гомік, тому вони запхали його в душ, щоби скрученими рушниками вибити з нього це лайно. «Гомік» — у їхньому розумінні то була найгірша образа, найбільша слабкість для хлопця. Після цього в Павука з’явилися дві найненависніші речі: гоміки і ті, хто цькує інших.

Після одного виїзного матчу шість-сім років тому «Групу» затримали копи. Молодший брат Теему, Відар, якому тоді було всього дванадцять, сидів собі сам у «Макдональдс!», а група вболівальників суперника рушила саме туди. Павук вирвався від поліцейських, щойно це помітив. Його не змогли би затримати ні собаками, ні кіньми, ні оперативною групою. У тому «Макдональдс!» вони з Відаром двадцять хвилин билися з десятком супротивників, чотирьох із них Павук відправив до лікарні, а дванадцятирічний Відар розламав стілець і ніжкою завдавав ударів, ніби кийком. Такий він був боєць, іще відтоді.

Столяр інакший. У нього в сім’ї були і тато, і мама; він мешкає на околиці Височини, працює у фірмі свого старого. Але в нутрі має те саме, що й Павук. Коли Столяр був підлітком, його двоюрідну сестру зґвалтував один покидьок, який приїхав сюди у відпустку. Щойно Теему почув про це, він миттю вкрав автомобіль і цілу ніч їхав, щоб встигнути в аеропорт і зупинити Столяра. Той хотів увірватися в літак, бо зібрався летіти і битися з усією країною. Столяр ридав від люті в обіймах Теему, стиснувши кулаки в нього на спині.

Зараз у Столяра є дівчина, вона має хорошу офісну роботу в муніципальному житловому фонді, нещодавно в них народилася донька. Це Столяр переконав Теему, що «Група» повинна виступити на боці Майї Андерссон, а не Кевіна Ердаля. «Мені насрати, якщо ми потрапимо в найнижчий у світі дивізіон, я однаково стоятиму на тій трибуні, але я не буду вболівати на ній за ґвалтівника!» — сказав він. Після того «Група» ухвалила рішення і тепер зіткнулася з його наслідками.

Вони проголосували за те, щоб Петер Андерссон залишився в клубі, а зараз їм стало відомо, що цей щур привів спонсорів, які хочуть знести трибуну зі стоячими місцями. У Теему безперестанку дзвонить мобільний. Хлопці хочуть війни.

— Але я не розумію, чому мій БЕЙБІ не може жити вдома, у своєї МАМИ? — повторила мама Теему, і він стрепенувся від своїх роздумів.

— Що? — бурмоче Теему.

Мати кидає на стіл листа від муніципального житлового фонду.

— Вони пишуть, що Відар отримав квартиру! Нащо вона йому здалася? У нього ж є МАМА!

І лише після цього для Теему стають зрозумілими шматочки цієї головоломки.

* * *

Чоловік у костюмі виходить з будинку міської адміністрації й відчиняє двері свого автомобіля, як раптом за спиною в нього з’являється чиясь постать. Річард Тео лякається, але без здивування. Швидко опанувавши себе, він запитує:

— Хто ви?

І тоді Теему Рінніус робить два кроки вперед. Не настільки близько, щоб торкнутися до Тео, але достатньо, щоб вони обидвоє відчували подих один одного. І політика долає фізичний страх. Ми всі, ті, хто не навчені битися, знаємо цей страх, і не має значення, чи є в нас гроші, влада або певність, що суд визнає нашу правоту. Ніхто не зможе захистити нас на темній стоянці за ті кілька секунд, коли якийсь чоловік, схожий на Теему, поб’є нас до стану непритомності. Нам це відомо. І Теему теж це знає. Тому він каже:

— Ти знаєш, хто я. Мій молодший брат, Відар, був позбавлений волі, а тепер його раптом випускають. Я не розумів чому, а тоді дізнався, що нова тренерка «Бйорнстад-Хокею» хоче, щоб він був у команді. Жоден хокейний клуб не може витягнути мого брата із закритого стаціонару. А от політикові це під силу!

У Річарда Тео пришвидшується пульс, але йому вдається говорити спокійно.

— На жаль, не знаю, про що ти говориш.

Якийсь час Теему не відводить від політика зловісного погляду, але врешті відступає, даючи йому вдихнути повітря. Теему застережливо піднімає палець, аби дати політикові зрозуміти, що не лише він уміє збирати інформацію в Бйорнстаді:

— Мама отримала листа від муніципального житлового фонду. Моєму братові дали квартиру. Ми перевірили, хто подав заявку. Це був ти.

Річард Тео покірно киває.

— Це моя робота — допомагати мешканцям цієї комуни. Усі вони…

Звісно, в реєстрі управління житлового фонду електронна адреса Річарда Тео могла опинитися помилково. Або він міг зробити це з розрахунку, що Теему про все дізнається. Взагалі-то, у друга Теему, Столяра, дівчина працює в офісі управління.

Теему шипить:

— Погана затія — бавитися зі мною в ігри! Чого тобі треба від моєї сім’ї?

Річард Тео вдає з себе дурня. З його боку це відважно.

— Я не з тих, хто просить інших зробити послугу. Особливо тих, хто в цій… «Групі», чи як там ви називаєтеся?

— Що за «Група»? — запитує Теему.

Його обличчя навіть не сіпається — така вдавана байдужість напрацьовується роками — і політика це вражає. Річард Тео піднімає руки:

— Добре, визнаю. Я знаю, хто ти. І думаю, що ми з тобою, Теему, станемо друзями.

— Чому це?

— Тому що ми з тобою схожі. Ми робимо не завжди те, що варто, а переважно те, що мусимо. Журналісти показують мене небезпечним і зловісним лише тому, що я не дотримуюсь усіх правил, які придумав істеблішмент, щоб спинити таких чоловіків, як ми. Здається, тобі це знайоме?

Теему спльовує на землю.

— Твій костюм коштує, як місячна зарплата нормальної людини.

Річард бере ці слова до уваги.

— Теему, ти не погана людина. Ти дбаєш про своїх друзів, про сім’ю, хочеш кращого життя для молодшого брата. Так чи ні?

Теему навіть не кліпає.

— Давай конкретніше.

— Річ у тім, що в мене нема ілюзій про наше суспільство, та й у тебе теж. Ми з тобою з різних груп, ми різні люди, але однаково пильнуємо свої інтереси.

— Ти нічого про мене не знаєш, — відрубує Теему.

Після цих слів політик наважується усміхнутися.

— Можливо. Але в дитинстві я часто дивився страшилки і знаю, що чудовисько завжди найстрашніше перед тим, як його побачать. Наша уява може лякати нас значно сильніше за те, що ми насправді знаємо. Думаю, таким самим чином ти створив «Групу». Вас не так багато, як здається, ти дозволяєш людській уяві перетворювати вас на щось страхітливіше, ніж є насправді.

У Теему опускаються брови. Це єдиний рух, який він собі дозволяє.

— Немає ніякої «Групи».

Політик самовпевнено «підтверджує»:

— Ну звісно, звісно. Теему, всім потрібні друзі. Тому що друзі допомагають одне одному.

— І як?

Голос Річарда Тео звучить м’яко.

— Твоя трибуна зі стоячими місцями.

* * *

Лео йде через Бйорнстад, хоч сам не знає, куди прямує. Через набряки і синці після того нападу в тунелі йому не вдається іти швидко, але він має потребу рухатися, виходити в ніч і показувати самому собі, що не боїться.

Спершу Лео рушає на Височину, до будинку Вільяма Люта — ніби дитина, яка обпеклася об плиту, але настирливо тягнеться, щоб знову до неї торкнутися. На Височині в усіх будинках тихо і вимкнене світло, тож Лео йде до центру. Перед пабом «Хутро» курять якісь чоловіки, двоє з них — Павук і Столяр. Лео стоїть у тіні, повторюючи їхні жести, припалює собі сигарету й пробує курити так, як вони. Можливо, дванадцятирічний хлопець сподівається, що, набувши вигляду, як у тих чоловіків, він зможе стати таким, як вони: чоловіком, до якого не нариваються.

* * *

Річард Тео не видає ані проблиску самовдоволення, коли каже «трибуна зі стоячими місцями». Хоча саме тієї миті привертає повну увагу Теему.

— Що за трибуна… зі стоячими місцями? — запитує Теему, ніби ніколи про неї не чув.

Річард Тео не поспішає відповідати.

— Ходять чутки, що новий спонсор хоче її знести.

Маска Теему розтріскується, крізь неї просвічується ненависть.

— Якщо Петер Андерссон ЗАЧЕПИТЬ нашу трибуну, то йому…

Зціпивши зуби, Теему замовкає. Політик турботливо повторює:

— Я ж кажу, що хочу бути твоїм другом.

— Чому?

Нарешті Річард Тео переходить до справи:

— Тому що на голосуванні минулої весни члени «Бйорнстад-Хокею» вирішували, чи буде Петер Андерссон спортивним директором, і ти зробив так, щоб він переміг. Я політик. Тож розумію цінність чоловіка, який може змусити інших голосувати так, як йому потрібно.

Теему скептично примружує очі.

— Ти збираєшся переконати Петера, щоб відчепився від трибуни?

Політик, навіть не моргнувши, каже неправду:

— Ні. Петер не збирається дослухатися до політиків. Він узагалі нікого не буде слухати. Хоче зосередити на собі всю владу над клубом. Але я можу поговорити з новими спонсорами. Вони поважні люди і зрозуміють цінність… групи вболівальників. Хіба ви не вболівальники?

Теему замислено покусує губи.

— І що тоді буде з Петером?

— Я не дуже знаюся на хокеї, але спортивних директорів час від часу звільняють, хіба ні? Вітри швидко змінюють напрям!

— Для твого ж добра буде, щоб ці вітри ніколи не віяли проти мого брата! — шипить Теему.

Річард Тео чемно схиляє голову.

— Я можу дати тобі те, що ти хочеш: твою трибуну, твій клуб і таку команду «Бйорнстада», в якій гратимуть лише місцеві хлопці. То як, можемо бути друзями?

Теему повільно киває. Політик сідає до свого автомобіля.

— Що ж, Теему, тоді не буду тебе затримувати, я ж розумію, що сьогодні у тебе справи в Геді.

У Теему сіпаються повіки. Річард Тео отримує від цього справжнє задоволення. Якщо хочеш добитися чогось від людини, треба розуміти, що спонукає її до дій. Теему — захисник, дитиною він бився з дорослими чоловіками в себе на кухні, захищаючи маму, підлітком створив «Групу», щоб захистити молодшого брата, але це ще не все. Можна легко повірити, начебто Теему не цікавиться спортом, що це лише привід для насильства і засіб для кримінальних дій. Але погляньте в його очі, коли він говорить про «Бйорнстад-Хокей», і зрозумієте, що це місто є його домом. А трибуна зі стоячими місцями — єдиним місцем, де він може не хвилюватись, не гнутися від відповідальності за всіх, хто поруч. Хокей — це його вигаданий світ, так само як і для спортивних директорів, тренерів і гравців. І такі люди, як Теему, завжди захищатимуть місця своєї найбільшої радості, застосовуючи свою найгрізнішу зброю. Тому зараз Теему шипить:

— Ти про що говориш? Чого б це мені мати справи у Геді?

Річард Тео посміхається:

— Я думав, що ти вже бачив відео.

Тієї ж миті в кишені Теему вібрує мобільний — прийшла смс-ка. А тоді ще одна. І ще.

* * *

Лео ще стоїть, прихований у тіні на іншому боці вулиці, коли чоловіки перед пабом отримують лавину повідомлень, їхні мобільні розриваються, ніби автомати для пінболу. Всі вони, як один, переглядають те саме відео, Лео не бачить, зате йому чути розмову чоловіків. Хтось із них каже: «Ці шмаркаті підари з Геда нариваються, хай відсмокчуть!». Інший дивиться у свій телефон і жорстко відповідає: «Щойно написав Теему. Він бачив відео. Каже, щоб ми збирали хлопців». Не минає й хвилини, як Лео знаходить те відео у своєму мобільному, учні з його школи вже почали розсилати його, і Лео розуміє, що далі станеться.

Він біжить просто в ліс. Якщо поквапитись, Лео встигне в Гед раніше за «Групу».

Буде бій.

* * *

Теему Рінніус у темряві наближається до собачого притулку. Адрі бачить його крізь вікно — він без спиртного і прийшов сам.

— Твій брат тут? — запитує Теему.

Адрі впізнає цей погляд.

— Він на даху, — відповідає вона.

Теему розпалено сміється.

— Хочу закликати його випити пива. Підеш із нами?

Адрі повільно хитає головою.

— Якщо з ним щось станеться, я тебе вб’ю.

Теему вдає, що не розуміє:

— Що станеться? Ми вийдемо попити пива.

Адрі піднімає руку, спинившись біля його підборіддя.

— Ти мене чув.

Теему усміхається. Адрі заходить до будинку. Вона знає, що станеться сьогодні вночі. Вона не хоче, щоб Беньї бився, але нехай краще йде разом з іншими, ніж лежить у лісі й шепоче щось про «помилку». Адрі перевіряє, чи ключ від шафи зі зброєю лежить на місці під подушкою, і лягає спати.

Беньї сидить на даху комори і курить під зоряним небом. Теему піднімається драбиною і заглядає на дах.

— Хочеш пива, Овіч?

Він каже це якось дивно, ніби стримує сміх.

— Що? Зараз? — дивується Беньї, майже тверезіючи.

Теему дістає свій мобільний і вмикає йому відео, яке шириться інтернетом.

— У Геді на площі хтось спалив хокейний светр Бйорнстада.

— І до чого тут я? — дивується Беньї.

Теему, відповідаючи, вже злізає вниз — він аж настільки впевнений, що Беньї спуститься за ним:

— Овіч, на грудях того светра мій ведмідь. А на спині — твоє ім’я.

Голос Теему звучить без злоби. Навіть якось жартівливо. Якби хтось побачив, як Беньї злізає з даху, то зрозумів би чому: вони з Теему розуміють одне одного, вони однієї породи.

— І що думаєш робити? — усміхається Беньї.

— Думаю поставити тобі пиво. Я чув, що в Геді добре пиво.

27

«Ненависть і хаос»

Теему і Беньї ідуть повз знак із назвою міста — спокійно й зі знанням справи, не поспішаючи. Зупиняються на площі в Геді. Залишки спаленого светра лежать на землі. Усюди панує темрява, але їм не потрібне світло, щоб знати, що з усіх вікон на них дивляться. Теему і Беньї прогулюються туди й назад головною вулицею Геда, у кожного в руці пляшка пива. Вони голі до пояса, їхні татуювання ведмедя спалахують серед ночі, ніби смолоскипи. Двоє чоловіків чекають, аж поки не мають певності, що вже почалися телефонні дзвінки, люди попрокидалися й покидали в багажники уламки металевих труб. Після цього Теему і Беньї спокійно йдуть собі геть із Геда, зайшовши на кількасот метрів углиб до лісу, поки не опиняються на галявині. Там на них уже чекають шестеро чоловіків у чорних куртках. Минає хвилин п’ятнадцять, і на галявину приходить удвічі більше чоловіків із Геда — але це не має значення, тому що ті двадцять чоловіків не вміють битися, а хлопці в чорних куртках знають свою справу. Теему привів сюди Павука, Столяра і всіх своїх найкращих бійців.

Та найголовніше, що він привів сюди Беньї.

Бійка в темному лісі не знає, що таке організованість чи хореографія. Існує лише ненависть і хаос. Тут не місце натренованим крокам чи елегантним рухам, просто старайся встояти на ногах, просто виживи і зроби так, щоб на землю повалилось якомога більше противників, а сам при цьому не падай. Ніколи не відступай, рухайся вперед, тут немає ні правил, ні білих прапорів. Ти можеш ненароком когось убити, навіть не бажаючи цього, можеш завдати занадто сильного удару ногою, або необережно чимось вдарити. Ти знав, на що пристаєш, коли йшов сюди; противники — теж. Тут один страх для всіх, і якщо ти не боїшся під час бійки, значить, ти ніколи не бився з рівними собі. Ти мусиш заглянути глибоко у своє єство і знайти там щось жахливе, щось несамовите. Своє найсправжніше «я».

Насильство — це найпростіша і найскладніша річ для нашого розуміння. Хтось готовий вдаватися до насильства, щоб здобути владу, інші застосовують його лише для самозахисту. Хтось — увесь час, інші — взагалі ніколи. Але ще є деякі, не схожі ні на кого — вони, здається, б’ються без будь-якої мети. Можливо, їм властива більша тваринність, аніж решті людей, або ж, навпаки, вони більшою мірою люди; але запитайте в того, хто мав нагоду глянути в їхні очі, коли вони наливалися чорнотою, і ви зрозумієте, що ми належимо до різних видів. Ніхто не може знати напевне: тим людям бракує чогось, що притаманне всім іншим, чи, може, навпаки? Коли вони стискають кулаки — щось усередині гасне, чи, може, спалахує?

Практично кожен бій виграно або програно задовго до того, як він почнеться: мозок вмикається, а серце — відбиває удари ще до того, як руки розпочнуть бійку. І ти будеш боятись — якщо не самого побиття, то поразки, якщо не болю, то приниження чи сорому. Якщо не того, що тебе покалічать, то можливості покалічити іншого. Ось чому з’являється адреналін, біологічний захист тіла: випущені кігті, нагнуті роги, виштовхнуті копита, оголені ікла.

Перший удар? Він нічого не вирішує, нічого про тебе не скаже. А от другий удар, навпаки, розкриває усе. Кожен може вдарити один раз — від гніву або страху, чи просто інстинктивно… Але вдарити з усієї сили дорослу людину в щелепу — це ніби запустити кулаком у цегляну стіну, і коли ти чуєш, як тріщать чужі кістки під натиском твоїх пальців, щось відбувається. Коли твій ворог зігнеться, заточившись назад, і ти побачиш страх у його очах, коли він, можливо, навіть простягне перед собою тремтливу руку, благаючи твого милосердя… що ти зробиш? Удариш його ще раз? У те саме місце, ще сильніше? Що ж, тоді ти людина іншого виду. Тому що більшість не зможе вдарити.

А той, хто бачив, як ти б’єш удруге, вже ніколи не піде з тобою на конфлікт.

Теему і Беньї рушають попереду, пліч-о-пліч. Їх стіною оточують тіла інших. Перший із тих чоловіків, який кидається на Беньї, вочевидь, хотів перекинути його, але це погане рішення: хоч він і вищий за Беньї, і важчий, але тут це не має значення. Беньї завдає першого удару — й іншою рукою притримує чоловіка, щоб потім ударити вдруге, точнісінько в те саме місце, ще сильніше.

Беньї нічого не відчуває, коли відпускає руку і голова супротивника з глухим звуком гупає на землю, ніби булочка з корицею випала в пісок із рук якоїсь дитини. Зазвичай Беньї це якось переживав, відчував адреналін і сп’яніння, часом навіть таке, наче подібне до щастя. Але щось у ньому зламалося, він перейшов межу.

Беньї завмирає посеред руху. Він іще встигає подумати: не можна так робити. Тільки не в лісі, не в темряві, не тоді, коли в людей є зброя. Хтось підходить до нього ззаду з уламком металевої труби, замахується, прицільно на його коліна, і Беньї занадто пізно розуміє, що чоловіки з Геда, можливо, програють сьогоднішній бій, але виграють хокейний матч.

Ми не знаємо людей доти, доки не пізнаємо їхні найбільші страхи. Беньї чує крик, такий гучний, що власне ревіння виривається з нього ще до того, як він відчує біль. Беньї очікує, що його тіло зігнеться, що коліно подасться від удару металом. Він встигає подумати, що тепер не лише пропустить матч проти Геда, а вже ніколи не стане на лід. Усе його життя на льодовій арені минало без серйозних травм, а тепер коліно вже ніколи не буде цілим, жодного шансу, і Беньї встигає подумати, що, на диво, він зовсім не наляканий. Не відчуває відчаю. Йому однаково. Стільки років тренувань, стільки годин! Йому плювати на гру. Він завмер, віддихуючись від усвідомлення того, що це має таке несуттєве значення. Але він чомусь далі стоїть і не падає. Лише через кілька секунд Беньї розуміє, що його не покалічили. Що металева труба не влучила.

Кутиком ока він бачить хлопчака, йому не більше дванадцяти, він бездумно й перелякано розмахує чимось на всі боки. Чоловік, який замахувався на Беньї металевою трубою, падає на землю. Це його крик чути, а не ревіння Беньї. У хлопчика в руках груба гілка. По його щоках течуть сльози.

Беньї впізнає хлопця — це Лео Андерссон, молодший брат Майї Андерссон. Хтось заїжджає дванадцятирічному малому по брові, його ривком відхитує назад, і Беньї встигає подумати: не можна так робити. Він не обертається і не продовжує битися — а хапає хлопчика за руку й кидається бігти. Угору по схилу, в ліс, углиб поміж дерев. За спиною в нього наростає виття, він знає, що чоловіки з Геда тепер розповідатимуть історію, як Беньї Овіч утік від бійки. Слабак. Але йому однаково. Лео на перших кроках іще пручається, але потім біжить за ним у темряву.

Тієї ночі Лео зрозумів Беньї. Дізнався про його найбільший страх. Беньї не боїться битися, не боїться бути побитим, він не боїться навіть смерті. Його змушує ціпеніти від жаху ось що: коли обертаєшся і бачиш за собою дванадцятирічного хлопчика, відчуваєш відповідальність. Той, хто відчуває відповідальність, не є вільним.

Вони біжать цілу дорогу аж до Бйорнстада. Задиханий Лео зупиняється лише тоді, коли зупиняється Беньї. У малого болить нога, спершу він думає, що у взуття потрапив камінь, а тоді дивиться вниз і бачить, що на нозі нема кросівка. Він загубив його під час бійки і всю дорогу біг босоніж, але через адреналін навіть не відчув цього. Пальці на нозі кривавлять.

— Я Лео Андер…

Беньї дихає спокійно, ніби він щойно дрімав собі по обіді на залитому сонцем підвіконні.

— Ти молодший брат Майї Андерссон. Я знаю.

Голос Лео миттю змінюється.

— От бляха, не треба читати мені цю довбану мораль, що не треба було битися, тому що я…

Беньї рвучко піднімає долоню.

— Ти її молодший брат. Думаю, крім твоєї сестри, ніхто не має більших прав хотіти завалити комусь по морді.

Лео дихає спокійніше і вдячно киває.

— Я не думав… я заховався у лісі, просто хотів подивитися на бійку… але ти не бачив того, з металевою трубою, а він збирався…

Беньї усміхається.

— Якщо б він цілився мені в голову, це не така вже й велика біда, там небагато що можна поламати. Але от якщо він збирався вибити мені колінні чашечки, тоді я мушу добряче тобі подякувати за те, що ти залупив йому. Як твоє око?

— Усе гаразд…

Беньї плескає Лео по плечі.

— Ти жорсткий хлопець, Лео. Коли підростеш, сам зрозумієш, що це і добре, й погано.

Лео спльовує на землю й повторює слова, які почув від чоловіків перед «Хутром», йому приємно вивергати з себе прокляття:

— Шмаркаті довбані підари! Хай відсмокчуть! Підари! Вільям Лют зі своїми довбаними друзями, і всі їхні довбані фани з Геда. Ненавиджу їх!

Беньї сумно кліпає при кожному слові, але так, щоб хлопчик цього не бачив.

— Уже пізно. Тобі треба додому.

— Можеш навчити мене битися? — із захопленням запитує Лео.

— Ні, — відповідає Беньї.

— Чому?

Беньї опускає голову, вузол у грудях знову затягується. Він бачить, як Лео боготворить уміння калічити інших. Беньї не знає, кого за це більше ненавидить.

— Лео, це не твоє, — тихо пояснює він.

Хлопець зривається. Не лише його голос — він увесь вибухає.

— КЕВІН ЗҐВАЛТУВАВ МОЮ СЕСТРУ! ЩО Я ЗАДОВБАНИЙ ЧОЛОВІК, ЯКЩО НЕ…

Беньї рвучко обіймає малого і шепоче:

— У мене також є сестри, і якби хтось заподіяв їм те, що Кевін зробив Майї, я б теж став ненавидіти.

Лео задихається з відчаю:

— Якби Кевін зґвалтував твою сестру, ти б його вбив…

Беньї знає, що так і є. І він каже правду:

— Тому не будь таким, як я. Бо якщо станеш, то вже не зможеш бути іншим.

28

«Довбане гомо»

Наступного ранку Ана з Майєю зупиняються перед школою, не доходячи до неї сотню метрів. Тепер вони так роблять щодня. Це стало для них ритуалом, щоб зібратися з силами, наростити броню. Ана відкашлюється і цілком серйозно запитує:

— Окей… що вибереш: мати діарею кожного дня всі наступні роки чи ЗАВЖДИ ходити в туалет без дверей?

Майя регоче.

— Щось останнім часом гімно не дає тобі спокою! Це все, про що ти думаєш?

— Відповідай! — вимагає Ана.

— Ідіотське запитання, — заявляє Майя.

— САМА ти ідіотська! То як — діарея чи без две… я маю на увазі, ЗАВЖДИ без дверей. Де б ти не сіла на унітаз. До кінця ЖИТТЯ!

— У мене урок, — фиркає Майя.

Ана пирхає:

— Ми все життя бавимося в цю гру, а ти досі не догнала правил! Ти повинна відповісти! Це ж ГРА!

Майя роздратовано хитає головою, Ана штовхає її, Майя сміється і теж штовхає Ану, але вона так вправно і швидко відстрибує, що Майя падає на землю. Ана сідає верхи на неї, хапає її за руки і ричить:

— Ану відповідай, поки я не розтерла тобі макіяж!

— Діарея! ДІАРЕЯ, щоб тобі добре було! — сміючись, кричить Майя.

Ана допомагає їй встати. Вони обіймаються.

— Я тебе люблю, дурепко, — шепоче Майя.

— Ми разом — проти цілого світу, — шепоче Ана у відповідь. Після цього вони готові до ще одного дня.

* * *

Це тріпотіння десь між шлунком і грудною кліткою, ніби натиск бурі шматує прапор — ось як відчуваються ті перші миті, коли ми в когось закохуємося. Коли хтось дивиться на нас через кілька днів після першого поцілунку, але це поки що наша химерна маленька таємниця. Це твоє бажання бути зі мною. У цьому наша вразливість, і нема нічого небезпечнішого за неї.

Починаються уроки, хтось написав червоною ручкою на шафці Беньї три слова: «Біжи, Беньї, біжи!». Їм відомо, що сталося вночі. У цьому місті Беньї так довго залишався невразливим, що вороги нещадно використають найменшу тріщину в його броні. Беньї втік із бійки. Він утік. Він не той, ким усі його вважали. Він боягуз.

Вони спостерігають, коли Беньї приходить, чекають його реакції, коли прочитає напис, але він, здається, навіть не помічає слів на своїй шафці. Мабуть, тому вони вже не такі впевнені, чи Беньї взагалі їх зрозумів. Тож під завершення шкільних занять — а Беньї мав достатньо чуття, щоб не подати найменшого знаку страху або сорому, — хтось кричить: «БІЖИ ВЖЕ, БЕНЬЇ, БІЖИ», саме тоді, коли він проходить повз кафетерій. Вільям Лют і його хлопці сидять за столиком у самому кутку. Неможливо визначити, хто саме кричав, але Беньї розвертається і робить те, що йому крикнули.

Він біжить. Просто до них. На повній швидкості, стиснувши кулаки. Інші учні кидаються врозтіч, перевертаються столи, злітають у повітря стільці. Коли Беньї різко зупиняється за пів метра від Вільяма Люта, один із його хлопців пірнає під стіл, два інші практично залазять один одному на коліна, ще один відстрибує назад, аж стукається головою об стіну.

Але у Вільяма Люта не сіпається жодний м’яз. Він не рухається з місця, очі розплющені, погляд прикутий до Беньї. І в ньому Беньї бачить себе. Того, хто теж перейшов межу. У кафетерії тихо, двом вісімнадцятирічним хлопцям чути, як б’ються серця один одного. Спокійно, вичікуючи.

— Ноги болять, Овіч? Ми чули, як ти біг через увесь ліс, — шипить Вільям.

Беньї спершу наче задумується. А тоді роззувається з кросівок. Знімає з себе шкарпетки і кидає їх Лютові на коліна.

— Ось, Вільяме. Твій єдиний шанс на секс утрьох.

Лют стискає щелепи, а його відповідь звучить зухваліше, ніж йому би хотілося:

— Вони спітнілі. Як у боягуза.

Він намагається не переводити погляду на годинник Беньї, але не може. Він знає, від кого Беньї отримав той годинник, а Беньї знає, що Лют це розуміє, тож Вільяма роз’їдають ревнощі, коли Беньї насмішкувато каже:

— Насправді в лісі я шукав ТЕБЕ, Вільяме. Але ж ти ніколи не маєш відваги битися, коли сили рівні, хіба ні? Ти крутий лише на відео. Тому твоя команда не може тобі довіряти.

У Вільяма від сорому печуть щоки.

— Бляха, та я навіть не знав, що буде бійка, я сидів собі вдома, і не я палив той светр… — шипить він.

— Та ясно, ти навіть для цього не мужик, — відповідає Беньї.

Він обертається і виходить із кафетерію, але тоді Вільям щось вигукує. Беньї вже не чути слів, але єдине, що він вловив:

— …ДОВБАНЕ ГОМО!

Беньї зупиняється, щоб ніхто не зрозумів, що він падає прямо в розчахнуту під ним безодню. Запихає руки до кишень, щоб ніхто не побачив, як вони тремтять. Він не озирається, щоб Лют не помітив того, що коїться у нього всередині, а просто перепитує:

— Що… ти сказав?

Лют повторює, підбадьорений своєю неочікуваною перевагою:

— Я сказав, що ваша тренерка — огидне довбане гомо! Пишаєшся цим? Що граєш у якійсь довбаній веселковій команді?

Беньї застібає куртку, щоб через сорочку не було помітно, як пульсує шия. Лют іще щось кричить, його хлопці регочуть. Беньї виходить у коридор і в натовпі бачить сорочку-поло. Сьогодні вона зелена. Учитель зачепився за нього благальним поглядом, ніби хоче сказати «пробач», але знає, що слова тут не зарадять.

І тоді Беньї відчуває те тріпотіння. Прапор, який розривається під натиском бурі. Він не може допустити, щоб хтось побачив його слабкість, тільки не в цьому сезоні. Беньї виходить зі школи, іде навмисно не поспішаючи, але щойно опиняється поза полем зору, кидається бігти. Просто в ліс. Запускаючи кулак у кожне дерево на своєму шляху.

* * *

У тій самій школі, але біля іншої шафки зупиняється молодший хлопець. Дванадцятирічний. Увесь у синцях, із підбитими очима. Вчора він схопив грубу гілку й без вагань кинувся в бій, щоб переламати ноги тому, хто хотів покалічити Беньяміна Овіча. Такий вчинок у цьому місті не минає непоміченим.

Сьогодні в шафці малого висить якась річ. Спочатку він думає, що то мішок для сміття. Це ж треба, як він помиляється! Там висить чорна куртка. Без жодних значків, емблем чи символів, просто звичайна чорна куртка. Яка нічого не означає. І водночас означає все. Куртка завелика для Лео, бо ті чоловіки хочуть, аби він знав, що не стане одним із них, поки не подорослішає. Але вони повісили куртку в хлопчиковій шафці, щоб усі в його школі зрозуміли їхнє повідомлення.

Відтепер у хлопця є брати. Ви більше не посмієте його зачепити.

* * *

Потрібно мати нечувану довіру для того, щоб битися на чиємусь боці. Ось чому жорстокі люди так сильно цінують відданість і є настільки чутливими до щонайменшого знаку зради: якщо ти відступаєш і втікаєш, то наражаєш іншого на небезпеку, змушуєш його виглядати слабким. Тож Беньї знає, що він зрадив Теему і «Групу». Це нікому не сходить з рук.

Та все ж таки після кількох годин у лісі він опановує себе й повертається у місто. Витирає щоки від сліз і кісточки пальців — від крові. Не можна, щоб хтось подумав, ніби з ним щось не так, життя має тривати, як звично. Навіть якщо сині сорочки-поло розчавили його, навіть якщо він знає, що «Група», вочевидь, покарає його за те, що йому довелося втекти в ліс під час бійки. Бо куди ж йому податися, якщо в нього не буде Бйорнстада?

Тому Беньї йде на роботу, стає на бар у «Хутрі» й наливає пиво. Що більше народу напихається до пабу, то частіше він ухиляється від зорового контакту з іншими. Кілька хлопців, які були в лісі, теж сидять у пабі. Серед них — Павук, про інтелект якого Рамона часто каже, що «в отого у голові вітри свищуть». Але Павук відданий, у лісі Беньї бачив, як той весь час тримався по діагоналі позаду Теему, але не тому, що боявся, а для того, щоб захистити фланг свого ватажка. Поки Павук підростав, його весь час цькували, бо був він худим і дурнуватим, але у «Групі» його цінували. Таку прихильність не можна купити.

Біля Павука сидить його фізична протилежність — низькорослий чоловік, у якого не видно шиї, широкий, як будка, із густою бородою, ніби видряче хутро. Його називають Столяром, тому що він ним і працює, його старий теж столярував. Одного разу хтось запитав, чи не хотів би Столяр мати інакше прізвисько, трохи оригінальніше, на що той фиркнув: «Ти що, гомік?». Навіть якщо він розумніший за Павука, то вміло це приховує, але сестра Беньї, Ґабі, вчилася з ним в одному класі й часто казала, що Столяра «мудрим не назвеш, але він і не злий». Найулюбленіше Столярове заняття — просто розважитися: пиво, хокей, друзі, дівчата. Випити, потанцювати, побитися. Якщо затіваються якісь розбірки, він уже там, не думаючи про наслідки, і на сутички в лісі Столяр іде без вагань.

Але вони з Павуком мають й інших друзів, яких навряд чи можна вважати бійцями, бо для них бійка є чимось на кшталт спільного хобі. Як-от гольф. Один із тих хлопців працює зі Столяром, він такий приємний чоловік, що бажає тобі «гарних вихідних» ще у вівторок — просто про всяк випадок, якщо вам не випаде зустрітися до п’ятниці. З іншим хлопцем живуть четверо котів. Хіба може бути небезпечним чоловік, у якого вдома є четверо котів? І все ж, може.

Оскільки в «Групі» нема чоловіків, схильних до чогось екстремального, небезпечною вона стає лише через те, що її учасники тримаються разом. Проти всіх і проти всього, один за одного. Беньї пригадує, що колись читав книжку одного журналіста, який, пишучи про спорт і насильство, сказав, що «кожен натовп, до якого ти не належиш, становить загрозу».

Є й такі чоловіки у Бйорнстаді, які виростали разом із Теему, але тепер працюють в офісі, одягають білі сорочки, а не чорні куртки, але якщо Теему покличе їх — вони знову прийдуть. Один із них став татом, почав навчатися в універі, щоб дати своїй дитині краще життя, і щомісяця отримує допомогу з фонду «Хутра», коли в нього закінчуються гроші зі студентської позики. Інший має сестру, яка живе у великому місті, вона терпіла побої від свого хлопця, а поліція не знала, чим тут зарадити. У третього чоловіка є дядько, власник друкарні, на якого тиснула місцева банда зі своєю бізнес-ідеєю покровительства. Теему виступив на їхній захист. Тепер та сестра щасливо заміжня за нормальним чоловіком, а до дядька вже не навідуються непрохані гості. Якщо Теему колись покличе тих чоловіків, вони прийдуть. Ось чому вони цінують відданість і чутливо реагують на зраду.

Ні Павук, ані Столяр зараз не дивляться у бік Беньї, але він знає: якщо сьогодні ввечері вони хочуть його провчити, то не стануть про це попереджати.

* * *

Після школи Ана і Майя розходяться. Ана обманює, кажучи, що їй треба припильнувати собак, бо пильнувати їй треба за татом. Ані соромно. Майя обманює, кажучи, що піде пробігтися, бо збирається піти додому й закутатися в ковдру. Майя має свої причини соромитися. Вони з Аною росли, як сестри, у них ніколи не було таємниць одна від одної. Але Кевін щось зламав і між ними.

* * *

Паб скоро буде зачинятися, тиснява в одному кінці барної стійки обережно розступається. Стає трохи тихіше — не настільки, щоб це помітили чужі, але достатньо, щоб зміну завважив Беньї.

— Два пива, — каже Теему, пильно дивлячись Беньї в очі.

Беньї киває і наливає пиво. Теему спостерігає за його руками — не тремтять. Беньї усвідомлює ситуацію, в якій опинився, але не боїться. Теему бере собі одне пиво, а інше залишає стояти на барній стійці. Беньї лише за якийсь час розуміє, що це означає. Тоді він повільно піднімає своє пиво, Теему перехиляється через стійку і цокається з ним. Так, щоб усі бачили.

— Ти один із нас, Овіч. Але ми більше не можемо брати тебе в ліс. Учора я зробив помилку. Тебе могли покалічити, а ти нам потрібен на льоду.

— У лісі з’явився хлопчисько… Лео…

Теему всміхається.

— Ми знаємо. Жорсткий малий. Якби ти не побіг разом із ним, він би бився до смерті.

— Він іще такий хлопчисько, — каже Беньї.

Теему нахиляє шию, аж щось хрускає.

— Хлопчиська стають чоловіками. Якщо копи почнуть ставити Лео запитання…

— …то він нас не здасть! — обіцяє Беньї.

— Ми в це віримо, — запевняє Теему.

Беньї бачить, як Теему зловтішається цим: син спортивного директора мріє ганяти лісом у чорній куртці. Петер роками намагався контролювати вплив «Групи» на хокейний клуб, але тепер навіть не може захистити від їхнього впливу власну дитину. Теему перехиляється через стійку і знову цокається з Беньї:

— Ти чув, що мій молодший брат повертається додому? І ваша тренерка збирається дозволити йому грати! Ти і мій молодший брат. І ще той Амат — швидкий, бляха, як тхір після клізми з перцем. І Бубу, цей дубоголовий! Ви не такі, як старші гравці, ці довбані жадібні найманці! Більшість із них навіть не хочуть жити в Бйорнстаді! Їм тільки треба звалити звідси! Але ви — бйорнстадська команда з бйорнстадських хлопак!

Вечір не закінчується, поки Павук, Столяр і ще з десяток чорних курток не випивають із Беньї. Тепер він один із них. Можна подумати, що йому стане простіше, коли його таємниці будуть розкриті. Але вийде навпаки.

29

«І там вона вбиває його»

Жах. Та проклятуща й незбагненна річ.

Майя іде додому сама, залізна ззовні, але всередині — ніби картковий будиночок. Достатньо найменшого подуву вітру. Сьогодні в їдальні була черга. Тиснява. Хтось наштовхнувся на неї, цілком ненавмисно, вона навіть не знає, як звати того хлопця, і він цього навіть не помітив. Вони ледь торкнулися одне одного. Він ні в чому не винен. Але Майя знову провалилася в пекло, за одну мить.

Коли Майя з Аною були малими, вони часто рахували метеликів, цілісіньке літо. Зараз усе змінилося, і Майя рахує їх інакше. Вона знає, що метелики помирають, коли опадає листя.

Жах. Він незбагненний. Майже всі ми знаємо це відчуття, але ніхто не вміє його пояснити. Майя дивиться на своє відображення у дзеркалі й дивується: чому не видно жаху? Не видно навіть на рентгені — як таке може бути? Хіба можливо, щоб щось, що так жахливо гупає всередині, не з’явилося на знімках, ніби чорний шрам, випалений на нашому скелеті? Хіба може бути, що у дзеркалі не видно, як їй боляче? Вона вміє прикидатися. Ходить у школу, сидить на уроках, виконує домашні завдання. Грає на гітарі, й це навіть допомагає, або ж вона сама себе в цьому переконала. Можливо, треба просто чимось зайняти руки. З книжок про «психологічні тренінги», які читає тато, Майя дізналася, що мозок повинен контролювати тіло, але часом буває навпаки — і це, можливо, єдиний спосіб вижити. Вона бачила, як дорослі, переживаючи депресію, займаються звичними справами, тримають себе в русі, тренуються, прибирають дім, ремонтують літні будиночки. Знаходять для себе щось, що змусить їх встати з ліжка зранку: треба полити квіти, виконати доручення, робити будь-що — аби тільки не мати часу дослухатися до своїх почуттів. Ми наче сподіваємося, що фізичні рухи, ці малі щоденні ритуали, зможуть приспати наш жах.

Майя навчилася контролювати свою шкіру, не давати їй тріснути від вогню, який палахкотить усередині. Вона переконує себе, що, зумівши обдурити інших, врешті зможе обдурити й саму себе. Але будь-яка дрібниця може відкинути її назад — лампа, подібна на ту, що стояла в кутку Кевінової кімнати, або скрип підлоги — як тоді, коли хтось нарешті піднімався сходами в будинку його батьків, поки вона кричала там цілу вічність. Могло минути кілька тижнів, і все наче було гаразд, а тоді з’являвся якийсь звук або запах — і вона знову опинялася там. На його ліжку. Його рука була в неї на шиї, його владний натиск — на її роті.

Той хлопець у шкільній їдальні просто торкнувся до неї, для нього це не мало жодного значення, але в ній спалахнуло полум’я. Усередині неї, ніби вибухівка, розірвався напад панічного жаху.

Кажучи про зґвалтування, ми завжди говоримо в минулому часі. Вона «стала». Вона «постраждала». Вона «через це пройшла».

Але Майя не пройшла через це, вона далі це проходить. Її не зґвалтували — а далі ґвалтують. Для Кевіна це тривало кілька хвилин, а для Майї — ніколи не закінчується. Напевно, їй усе життя щоночі буде снитися бігова доріжка. І там вона вбиває його, щоразу. Майя прокидається, відчуваючи, як нігті врізаються в долоні і як вона кричить, зціпивши зуби.

Жах. Він наш невидимий володар.

* * *

У поліцейському відділку в Геді забагато справ і замало працівників, так само, як у всіх інших відділках у невеликих містах. Легко підсміюватися над пізніми прибуттями на виклики і нескінченними розслідуваннями, наче так роблять навмисно. Але в цих краях поліцейські нічим не відрізняються від людей інших професій: дайте їм трохи часу та можливість виконати свою роботу — і вони її зроблять. Дайте їм хокейних уболівальників у червоному, які опиняються в лікарні страшенно побитими, — і поліцейські поставлять правильні запитання. Дайте поліцейським ліс, який вони добре знають, — і врешті вони щось у ньому знайдуть.

— Ось! — вигукує один із поліцейських після годинного прочісування галявини, на якій, за їхніми розрахунками, відбулася бійка.

Він кидає якийсь предмет своєму колезі.

Це кросівок. За розміром видно, що підійде він на вік дванадцяти років.

* * *

Лео сидить на сходах перед будинком. Майя дивується, побачивши його.

— Чому ти тут сидиш?

— Я загубив ключі, — бурмоче Лео.

Майя підозріло примружується. Звертає увагу, що Лео взутий у старі зношені кросівки.

— А де твої нові кроси?

— Вони мені вже не подобаються, — обманює він.

— Ти ж МІСЯЦЯМИ скиглив мамі, щоб вона тобі їх купила!

Майя думає, що брат відгавкне щось у відповідь, але той просто сидить, потупивши погляд на жорству. В нього набрякло обличчя, під оком видно синець — він усім каже, що на фізкультурі йому поцілили в голову м’ячем, але ніхто не бачив, як це сталося. А сьогодні у школі Майя чула, як шепотілися про чорну куртку, що висіла в його шафці.

— Ти як… нормально? — обережно запитує вона.

Лео киває.

— Не кажи мамі, що я загубив ключі, — просить він.

— Я на тебе не доношу, — шепоче вона.

Вони багато разів підсирали одне одному, як сестра і брат, але ніколи не доносили. Це Майя навчила цього Лео — якось уночі, коли їй було дванадцять, вона пішла на свою першу велику вечірку й повернулася додому значно пізніше, ніж обіцяла, але батьки її не спіймали, бо Майя постукала у вікно до Лео і залізла в його кімнату. «Ми не доносимо одне на одного», — сказала вона своєму сонному братикові, а він був тямущий, щоб зрозуміти, що й сам одного дня отримає вигоду від такої домовленості.

* * *

Пізно ввечері перед дверима з’являється поліцейський. Петер знайомий із ним — його малий грав у хокей у тій самій віковій групі, що й Лео. Можливо, тому слова поліцейського пронизує такий жаль:

— Вибач, Петере, що тебе турбую так пізно, але в нас тут була бійка в лісі біля Геда. Кілька людей отримали серйозні травми. Бійка не обійшлася без «Групи».

Петер розуміє його неправильно:

— Вам добре відомо, клуб не має ніякого стосунку до «Групи», і якщо ви…

Поліцейський перериває Петера, простягаючи йому кросівок:

— Ми знайшли це на тому місці, де сталася бійка.

Петер бере кросівок свого сина, в нього тремтять руки. Коли він востаннє тримав загублене взуття своєї дитини? Коли Лео було два роки? Три? Відколи в його сина ступні стали такими великими?

Слова поліцейського звучать вибачливо:

— Я б не знав, чий кросівок, якби мій син тижнями не випрошував купити йому такі самі. Я сказав, що для дванадцятирічного хлопця вони задорогі, а він кричав, що я взагалі нічого не доганяю і що «ВСІ мають такі!». Я запитав: «Хто? Назви хоч би одного». І він відповів: «Лео».

Петер намагається опанувати свій голос. Для дванадцятирічного хлопця це задорогі кросівки. Міра з Петером влітку погодилися купити їх для Лео, тому що відчували докори сумління через усе… що сталося.

— Я… але ж це звичайна модель кросівок… та ж, напевно, є купа дванадцятирічних хлопців, які мають…

Поліцейський дістає ще дещо. Невелику в’язку ключів.

— Також ми знайшли ось це. Якщо ти зараз зачиниш двері перед моїм обличчям, маю підозру, що мені вдасться їх відчинити.

Петер більше не заперечує. Забирає ключі. Мовчки киває.

— Лео повинен прийти до відділку для допиту, — каже поліцейський.

— Йому ж усього дванадцять років… — ледве вимовляє Петер.

Поліцейський мучиться, як і Петер, але залишається непохитним.

— Петере, все серйозно. Хлопці з Геда билися з «Групою» й раніше, але тепер ситуація непроста. Троє лежать у лікарні, в них серйозні травми. Вони захочуть помститися, а тоді мститися почне «Група», це ж не жарти. Рано чи пізно це закінчиться чиєюсь смертю!

Петер тримає в руках кросівок і ключі, несвідомо притискаючи їх до грудей.

— Я… Лео ще… я можу хоча б сам привезти його до відділку?

Поліцейський киває.

— Твоя дружина — адвокатка, так?

Петер розуміє, що він має на увазі. Це до смерті лякає його. Коли поліцейський автомобіль від’їжджає, Петер не стукає до кімнати сина. Він відчиняє двері ногою.

За мить батько і син кричать один на одного: вони стоять обличчям до обличчя, проте ще ніколи відстань між ними не була аж такою далекою.

А поліцейський мав рацію. Це закінчиться чиєюсь смертю. Скоро.

* * *

Майя зачиняється у ванній. Їй чути, як тато кричить на Лео, як мама кричить на тата, щоб він припинив кричати, а тоді вони кричать одне на одного в суперечці, хто має більше право кричати. Вони налякані, злі, безсилі. Як будь-які батьки.

Майя бачила одне фото тата і мами — ще до того, як у них народилися діти. Тоді вони були молоді й щасливі, а тепер — уже ніколи так не сміються, навіть на фотографіях. Вони любили так сильно, ніби мучилися від голоду одне за одним, татові пучки пальців торкалися маминого чубчика, мама могла самим лише поглядом пустити мурашки по татовій шкірі. Суто біологічно діти сприймають любов між власними батьками як щось відразливе, але коли вона втрачена, починають себе ненавидіти.

Майя сидить на підлозі у ванній, відкриває й закриває сушарку, клац-клац-клац. Свого роду медитація. Аж поки не помічає всередині футболку. Це Лео. Тільки він міг утнути таку дурницю й запхати в сушарку бавовняну футболку — він ніколи не закладає прання, просто не вміє цього робити. Майя дістає футболку, плями крові не зникли. Їй зрозуміло, що робив її брат, вона сама спалила свій одяг після тієї ночі у Кевіна, щоби вдома ніхто нічого не зрозумів. Лео бився, і Майя знає, за кого.

Їй чути, як тато кричить іще голосніше: «Захотілося пограти у лісі в Гангстерів та ще з БАНДИТАМИ? Ти взагалі ЗДУРІВ?!». Лео кричить у відповідь: «Вони принаймні щось РОБЛЯТЬ! А що, бляха, робиш ТИ? Просто дозволяєш тим довбаним підарам з Геда НАКЛАСТИ НА НАШЕ МІСТО!!!». Після цього рявкає мама, голосніше за всіх: «НЕ СМІЙ ГОВОРИТИ ТАКІ СЛОВА В МОЄМУ ДОМІ!».

Клац-клац-клац. Майя відкриває й закриває сушарку. Вона знає, що її сім’я свариться не через слова, не через бійку і не через чиєсь місто. Вони сваряться через неї, усі сваряться через неї.

Майя з Аною часто рахували метеликів і розмовляли про «ефект метелика»: помах його крил може мати настільки руйнівний вплив на наш всесвіт, що найменший рух повітря здатен викликати ураган на іншому боці Землі. Тепер Майя бачить, як ціле місто гине внаслідок її рішення. Вона є причиною, а всі бійки і насильство — ефектом. Якби Майя не була тут, не зустріла Кевіна, не пішла до його кімнати на тій вечірці, не напилася, не закохалася, якби просто сказала «так», не опиралася. Ось що вона думає, і так працює почуття провини. Якби її просто не було, цього всього не сталося б. Тато кричить: «Ми тебе виховували не для того, щоб ти бився!». Лео рявкає у відповідь: «ХТОСЬ У ЦІЙ СІМ’Ї ПОВИНЕН, БЛЯХА, БИТИСЯ, АЛЕ Ж ТИ — БОЯГУЗ!».

Майї чути, як гримають двері. Їй зрозуміло, що це тато, як ураган, вилетів з будинку. Сліпий від горя.

* * *

Того вечора Майя пише до свого записника пісню, яку ніколи не заспіває. Вона називається «Почуйте мене».

Кожен знайомий мені чоловік — кожен батько, і брат, і син —

Часто стискає свої кулаки — та хто вас цього навчив?

Квадратна колода, кругла діра — мовби насильства знак,

Абсурдна ідея, що хочеться нам, щоб грізно ви бились за нас.

Краще заради мене сховай свою зброю далеко.

Знаєш, заради мене — закрий це провалля у пекло.

Знаєш, заради мене — будь другом стійким і певним.

Стань чоловіком добрим — це буде заради мене.

Ви хвалитесь всім, що чините — мовляв, це заради мене.

Коли ж руйнувати припините — також заради мене?

Скажу вам, що можна зробити — і цінність цього не мине:

Найперше почніть із того, що просто почуйте мене.

* * *

Мама стоїть перед дверима до ванної, запитує пошепки, чи у Майї все гаразд. Донька обманює: «Так». Мама каже: «Нам потрібно поїхати в Гед. У нас там… справи». Так, ніби Майя не розуміє. Але вона лише відповідає: «Все ок, я маю зробити домашку, потім побачимося!».

Коли мама, зціпивши зуби, заходить по Лео до його кімнати, той не впирається. Він уже одягнений, взуває свої нові кросівки. Втрьох вони від’їжджають у поліцейський відділок, за ними зачиняються двері, а Майя так і сидить на підлозі ванної, не в змозі навіть дихати. Встає лише через панічну потребу вдихнути повітря. І раптом їй хочеться вирватися з дому, подалі від міста. Майя знає, що для цього є лише одне місце і лише одна подруга. Вона відправляє Ані повідомлення, усього одне слово: «Острів?».

Вона збирає наплічник, запихає мобільний у задню кишеню. Майї не потрібно чекати на відповідь — вона знає, що Ана прийде. Вона ніколи не покине її.

30

«Бо вони не з тих,

хто матиме щасливий кінець»

Звичайно, Ана прийде. Таку дружбу штучно не зростиш. Так само як і не зростиш штучно ще дещо — батьків. Вони належать до тих видів рослин, яких ми не вибираємо, а їхні корені тягнуться глибоко та обплутують нам ноги, і особливо добре це розуміють діти пияків.

Ана вже йде через ліс, коли в неї дзвонить мобільний. Це Рамона. Стара жінка жорстка, але ніколи не злиться, вона роками телефонує з подібними розмовами і говорить завжди однаково: зі співчуттям, але без поблажливості. Рамона каже, що Анин тато «допився до вильоту за двері» — це означало, що комусь довелося викинути його з пабу і він не в стані самотужки дістатися додому. «Надворі холоднішає», — попереджає Рамона, бо їй нема потреби соромити Ану, кажучи, що її тато заблював себе і йому потрібен чистий одяг. Вона знає, що дівчинка сама зрозуміє. Рамона вже пів століття спостерігає, як люди напиваються до ручки, і знає, що деяким дітям треба бачити найгірші сторони алкоголізму, щоб самим послати випивку подалі.

Тому вона каже: «Ано, твого старого треба відвести додому», — після чого Ана спиняється посеред лісу, киває і пошепки каже: «Іду». Вона завжди приходить. Вона ніколи його не покине.

Жах. Він володіє нами, не залишаючи слідів.

Ана не телефонує Майї, тому що в тієї — ідеальні батьки. Мама, яка ніколи не покине свою сім’ю, тато, який не заблює себе, напившись. Майя з Аною — ніби сестри, але єдиним, чим вони ніколи не ділилися, був сором. Ана не зможе пережити, якщо Майя побачить її тата в такому стані.

* * *

Майя сидить на острові сама, цілу ніч. Дивиться на свій мобільний. Врешті приходить повідомлення, але не від Ани. Якийсь анонімний номер, знову. Майї далі надсилають повідомлення, але вона перестала розповідати про це Ані, не хоче щоразу засмучувати подругу. Тепер це стало Майїною таємницею. «Відсмокчеш за 300??» — написано в смс-ці. Вона навіть не знає, чи розуміють ті, хто їй пише, чому вони досі це роблять. Можливо, це пише хтось із Геда, щоб принизити її, або ж якась дівчина зі школи, яка її ненавидить, або якась групка малих, які побилися об заклад про те, хто наважиться нарватися до «тієї, яку зґвалтував Кевін Ердаль». Вони тільки так будуть її сприймати. Як жертву, курву, брехуху, принцесу.

Влітку Ана закопала тут пляшку дорогого вина, яку отримав її тато від одного старшого сусіда з Височини за те, що приносив йому дичину після полювання. Ані стискалося серце при думці, що пляшку треба викинути, але так само вона не наважилася залишити її вдома, на кухні, засипаній уламками татового серця. Тому вона заховала пляшку на острові. Тепер Майя викопала пляшку і випиває її до дна, сама. Їй плювати, якщо це егоїстично з її боку — сп’яніння не приносить відчуття примирення чи спокою, лише гіркоту. «Я завжди вірю, що ти прийдеш, — думає Майя про свою найкращу подругу. — Я вірила в це й тоді, коли Кевін притиснув мене до ліжка, — бо моя найкраща подруга прийде, думала я собі, моя найкраща подруга ніколи мене не покине!» Майя жбурляє порожню пляшку в дерево, пляшка розбивається, аж один осколок відлітає назад, залишаючи поріз на руці. Тече кров. Майя цього не відчуває.

* * *

Останнім часом Ані щоночі снилося, що вона задихається в труні, зверху на кришці хтось сидить, тому вона не може її підняти, і скільки б не грюкала, ніхто її не чує. Ана не розповідала про це своїй найкращій подрузі, тому що Майя останнім часом начебто почувалася краще, і Ана не хотіла її засмучувати. Про смс-ки вона теж не розповідає, бо, здається, Майя вже перестала їх отримувати, і тому Ана не хоче нагадувати їй, яких страждань завдає оте «пік-пік». Знімки хлопчачих пенісів. Часом навіть гірші речі. Ана не розуміє, яке хворе задоволення можна від цього отримувати і чи в їхніх очах вона взагалі є людиною. Може, просто твариною. Чимось, що можна використати.

Ана не так уявляла час свого дорослішання. Усі дорослі кажуть, що треба насолоджуватися, поки тобі шістнадцять, що це найкращий час твого життя. Але не для Ани. Вона любила своє дитинство, коли її найкраща подруга була щасливою, а тато — невразливим героєм, якого вона могла боготворити, не думаючи про темні плями. Коли Ані було чотири чи, може, п’ять, у сніговій заметілі трохи північніше від міста зникло двоє хлопців на скутерах. Рятувальники зателефонували найкращим тутешнім мисливцям, які зналися на місцевості, і Анин тато зібрав свої речі й вирушив у ніч. Ана стояла у дверях і просила його залишитися. Вона чула про заметіль по радіо і була достатньо великою, щоб знати: чиїсь батьки після такого не повертаються додому. Але тато присів навпочіпки, обхопив Анину голову руками й прошепотів:

— Ми не з тих, хто залишає інших у біді.

Один із тих хлопців на скутерах замерз на смерть, а другий вижив. Його знайшов Анин тато. Через пару зим, коли Ані щойно виповнилося шість, вона бавилася біля озера, вже коли стемніло, і почула крик. Якась дівчинка її віку провалилася у воду, вона вже замерзала. Усі діти у Бйорнстаді знають, як рухатися по кризі, щоб допомогти тому, хто провалився у воду, але ж не всі вони наважаться на це, самі й серед темряви. Ана не вагалася жодної миті.

Її тато за своє життя натворив багато дурного паскудства, але його донька була вихована так, що кинулася рятувати життя доньці інших батьків. Ана прийшла додому мокра й промерзла, з посинілими губами, але коли її мама нажахано скрикнула «Що сталося?», мала лише заусміхалася всім личком: «Я знайшла свою найкращу подругу!».

Мама пішла від них — через кілька років. Вона не витримала лісу, і темряви, і тиші. Ана залишилася. Вони з татом грали в карти, пережартовувалися, а часом, коли тато був у доброму настрої, він її лякав. Тато в цьому був мастак, він міг годинами ховатися за дверима в темній кімнаті для того, щоб вистрибнути зі схованки і так завити, що донька кричала й реготала, аж поки їй бракло повітря.

Ана завжди любила тата, навіть коли він був засмучений. Напевно, у глибині душі він завжди сумував. Ана не знає, чи тато став таким, коли його покинула мама, чи навпаки — мама покинула його через те, що він такий. Є люди, для яких сум — це їхня сутність. Тато сидів на кухні сам-один, пив і плакав, і Ані було шкода його, тому що це, мабуть, справжнє жахіття: могти заплакати тільки тоді, коли вип’єш.

Ана часто думала, що в неї є два тата, добрий і поганий, тож вона вирішила, що це її робота — пильнувати, щоб поганий тато, який увечері брав гору над тілом, не розніс його до стану, коли добрий тато залишиться без тіла на ранок опісля.

І от зараз Ана знаходить тата за пабом, він спить сидячи, прихилившись до стіни. Кілька жахливих секунд Ана не може намацати в нього пульс, її охоплює паніка. Вона плескає тата по щоках доти, доки він не заходиться кашлем і не розплющує очі. Побачивши Ану, тато бурмоче:

— Ана?

— Так, — шепоче донька.

— На… наля… налякав я тебе?

Ана намагається усміхнутися. Тато знову провалюється в сон. Шістнадцятирічна донька збирає всі свої сили, щоб припідняти тата й перебрати його із забльованої сорочки в чисту. Більшість, мабуть, не переймалася б цим, але Ана знає, що всередині є добрий тато. Той, який читав їй казки, коли мама поїхала звідси, той, який, крім віскі, знав іще й колискові. Донька хоче, щоб завтра зранку її тато прокинувся у чистій сорочці. Ана закидає татову руку собі на плече і пошепки молить його, щоб піднімався.

— Тату, пішли додому.

— Ана?.. — бурмоче він.

— Так. Тату, все нормально. У тебе був поганий вечір, та й усе. Завтра буде краще.

— Пробач, — схлипує тато.

І це найгірше. Перед цим словом доньки цілком беззахисні. Тато спотикається, і Ана спотикається теж.

Але хтось її підхоплює.

* * *

Мірин голос розходиться луною по всьому поліцейському відділку. Хіба можна розмежувати ролі адвокатки і мами, коли хлопчикові дванадцять років? Дорогою сюди в автомобілі Міра не кричала на Лео, бо Петер уже викричався за обох. За всіх. Тому вона кричить зараз, вивалює на поліцейських увесь свій страх і безсилля.

Петер згорбився на стільці біля Лео. Син сидить із випрямленою спиною, виклично, а тато скоцюрбився, ніби у нього всередині не залишилося ні повітря, ані бажань. Коли він востаннє кричав на Лео? Кілька років тому? Петерів старий увесь час його бив, і Рамона з «Хутра» якось сказала Петерові: «З татовим насильством така сама справа, як і з татовим алкоголізмом — їхні сини або б’ються і п’ють іще гірше за своїх татів, або взагалі з цим не зачинають». Якось Петер спробував пояснити щось таке своєму синові: «Лео, я не вірю в насильство. Мій тато бив мене навіть за те, що я розлив молоко. Це не навчило мене не розливати молока, я лишень боявся взяти до рук пакет».

Петер не знає, чи Лео його зрозумів. Не знає, що ще сказати. Сьогодні ввечері він називав свого сина жахливими словами, але Лео, здається, навіть не переймався. Він витримав бештання батьків — і навіть бровою не повів, а от його тата, коли поліцейський ставить хлопчикові запитання, починає морозити. Він тремтить, ніби в кімнаті прочинили всі вікна. Він знає, що тут і зараз втрачає свого дванадцятирічного сина.

Лео грав у хокей, тому що хокей любив його тато, а сам він ніколи не обожнював цей спорт, але був у команді, бо йому подобалося відчуття спільної справи та згуртованості. Петер розуміє, що тепер Лео знайшов те саме, але в страшному місці. Коли поліцейський запитує Лео, що відбувалося в лісі під час бійки, Лео відповідає: «Не розумію, про що ви говорите». Коли поліцейський запитує, як там опинилися його кросівок і ключі, хлопчик каже: «Я лазив по деревах та й загубив, напевно». Поліцейський запитує, чи бачив він посеред бійки когось із «Групи». «Що за „Група“?» — дивується хлопець. Поліцейський показує фотографію Теему Рінніуса. Лео каже: «Не знаю, хто це. Скажіть іще раз — як його звати?».

Петер розуміє, що вони втратили свого хлопчика. Тому що він боїться взяти до рук молоко, а Лео не боїться нічого.

* * *

Беньї саме виходить винести сміття з чорного входу «Хутра» — це його рука підхоплює Ану Коли він підтримує їх обох із татом, Ана не може стримати сліз. Її миттєво розриває на шматочки. Беньї обіймає її, Ана заривається обличчям у його груди, і він гладить її волосся.

Ана нічого не каже про те, що звикла тягнути на собі тата. Беньї нічого не каже про те, що в нього ніколи не було нагоди тягнути на собі свого.

— Чому люди стільки п’ють? — схлипує Ана.

— Щоб стало тихо, — чесно відповідає Беньї.

— Тихо від чого?

— Від усього паскудства, про яке ніяк не перестанеш думати.

Ана помалу відпускає Беньї, торкається татового волосся, його голова смикається від похропування. Наступні слова Ана каже так тихо, що здається, ніби вона співає:

— Це, мабуть, справжнє жахіття: могти відчувати тільки тоді, коли нап’єшся.

Беньї піднімає велетенського мисливця, одну його руку закидає собі за шию.

— Думаю, це краще, ніж узагалі ніяк…

І тоді Беньї наполовину несе, наполовину волочить Аниного тата додому, а вона йде поруч і врешті набирається відваги запитати:

— Ти ненавидиш Майю?

— Ні, — відповідає Беньї.

Він не вдає з себе дурника, бо розуміє запитання, тому Ана й закохується в нього. Вона пояснює запитання:

— Я маю на увазі, ненавидиш не за те, що її зґвалтували. Тобто… ти ненавидиш її за те, що вона існує? Якби вона не була там того вечора… усе так би й залишилося — твій найкращий друг, і твоя команда, і… у тебе було б ідеальне життя. Ти ж мав усе. А тепер…

У голосі Беньї нема лестощів, але й ворожості теж не чути.

— Якщо мені треба когось ненавидіти, то це Кевіна.

— А ти ненавидиш його?

— Ні.

— Тоді кого ти ненавидиш? — запитує Ана, але сама знає відповідь.

Беньї ненавидить своє відображення у дзеркалі. Так само, як і Ана. Тому що вони мали там бути. Зупинити. Провалитися в пекло мали не їхні друзі, а Ана і Беньї. Бо вони не з тих, хто матиме щасливий кінець.

Саме тому важко дорікнути Ані. У всіх бувають хвилини, коли туга за відчуттям чиїхось рук на своїй шкірі стає непереборною.

Вони приходять додому, Беньї затягує Аниного тата на ліжко і допомагає їй прибрати кухню від пляшок. У такій ситуації не можна сердитися на шістнадцятирічну дівчину, бо в ній уміщається стільки почуттів, що мозок не встигає їх опрацювати.

Беньї ледь торкається Аниного плеча і майже нечутно каже:

— Ми не мусимо бути такими, як наші старі.

Він іде до дверей, але Ана біжить за ним, хапає Беньї за руку і пригортається до нього всім тілом. Торкається язиком його губ, заводить його руку собі під сорочку. Ана сама не знає, за що потім зненавидить його — за те, що він не захотів її, чи за те, що так м’яко дав їй про це знати.

Беньї не відштовхує її — він міг би жбурнути дорослого чоловіка, щоб той пролетів через усю кухню, але зараз ледь торкається Ани, відсторонюючись від неї. У його погляді нема злості, а лише розуміння, й одному Богу відомо, як вона зневажатиме його за це. За те, що він навіть не дозволив їй відчути, що її відшили, а лише дав зрозуміти, що йому її шкода.

— Пробач. Але ти не хочеш… Ано, ти цього не хочеш… — пошепки каже Беньї.

Він виходить, нечутно зачинивши за собою двері. Ана сидить на підлозі, її аж трясе від ридань. Вона набирає Майю, але подруга відповідає лише після десятого гудка:

— А-а-а-а-наЯкого ми-ми-биилого? Ну й вали до біса, твого довбаного вина вже нема, отак! Ти НЕ ПРИЙШЛА! Ти казала, що прийдеш на острів, але НЕ ПРИЙШЛА!

І тоді, почувши, що Майя п’яна, Ана вже не має що втрачати. Вона кладе слухавку і прожогом вибігає за двері.

Звинуватити її в тому, що зовсім скоро станеться, надзвичайно важко. Але водночас дуже і дуже легко.

* * *

Політику зрозуміти складно. Напевно, ніхто не розуміє її до кінця. Ми дуже рідко знаємо, чому бюрократична система працює саме таким чином, адже корупцію неможливо довести, якщо все пояснювати банальною некомпетентністю. У поліцейському відділку відбулася телефонна розмова, в одну з кімнат заходять поліцейський і жінка з міської адміністрації. Міра розлючена і прагне бою, але поліцейський, повернувшись, повідомляє їй, що Лео відпускають, він може їхати додому. «Зважаючи на те, що хлопець іще зовсім малий». Міра кричить, що саме це вона й доводить уже понад годину, але їй зрозуміло, що цього поліцейським і треба. Вони вдаватимуть, ніби вона, адвокатка, зуміла їх переконати. Проте Міра знає, що це неправда. Поліцейським хтось зателефонував.

Коли Міра, Петер і Лео виходять із відділку, Петер помічає знайомий автомобіль. Він каже Мірі, щоб їхала разом із Лео додому, і Міра добре розуміє, що все це означає, але вдає, ніби нічого не сталося. Петер чекає, поки його дружина і син зникнуть з поля зору, а тоді підходить до чорного автомобіля. Стукає у вікно, щоб чоловік у чорному костюмі відчинив двері.

— Петере, привіт! Оце так несподіванка! Не думав, що зустріну тебе тут, — каже політик.

Петер здивований, що хтось уміє так невимушено брехати.

— Мого сина забрали на допит у поліцію через бійку, в якій брали участь бандити, і раптом у них не виявилося запитань. Ти, звісно, нічого про це не знаєш? — рубає словами Петер.

Він не вміє приховувати свої почуття — ні злість, ані тривогу чи батьківську слабкість. За це Річард Тео мовчки зневажає Петера.

— Звичайно, ні, — привітно відповідає він.

— Дай вгадаю: в тебе багато друзів? — у гніві запитує Петер. Тео витирає бризки його слини з рукава свого піджака.

— Ти також маєш друзів, Петере. Скоро тобі повідомлять про час і місце проведення пресконференції, на якій представлять нових власників фабрики. Там будуть присутні політики, представники місцевого підприємництва, усі впливові особи в нашій комуні. Як твій друг, я буду вдячний, якщо ти теж прийдеш.

— І там я повинен відсторонитися від «Групи»?

Річард Тео вдає, ніби нажаханий.

— Петере, ти відсторонюєшся від НАСИЛЬСТВА. Насильства, яке, здається, скоро затягне твого СИНА!

Петер починає задихатися.

— Чому тобі так важливо виступити проти «Групи»?

Тео відповідає:

— Тому що їхня влада тримається на насильстві. Демократія не повинна таке дозволяти. Треба подолати всіх, хто отримує владу через бійку. Тому що, Петере, в одному можна мати певність: ніхто з тих, хто отримав владу, не віддасть її добровільно.

Петеру огидний навіть звук власного голосу, коли він запитує:

— І яка мені вигода з усього цього?

— Вигода? Ти отримаєш контроль над клубом. Зможеш використовувати спонсорські гроші, як забажаєш. Спонсори навіть дозволять тобі провести свою кандидатуру до правління клубу!

— Свою кандидатуру?

— Кого захочеш.

Петер переводить погляд з одного черевика на інший. І врешті шепоче:

— Окей.

Скоро він виступить на пресконференції. Скаже там усе, що треба. Вороття нема. Тепер він — проти «Групи».

Річард Тео від'їздить, почуваючись не злим, а лише прагматичним: такий чоловік як Теему Рінніус може впливати на голосування людей на виборах. За це Річард Тео повинен йому щось запропонувати. Єдине, чим переймається Теему, — це його трибуна зі стоячими місцями. Річард не може віддати йому цю трибуну, якщо перед тим її в нього не забере.

* * *

Ана вибігає за двері не для того, щоб когось скривдити, їй просто несила залишатися вдома. Вона навіть не збиралася стежити за Беньї в лісі, просто помітила його білий светр трохи далі між деревами. Беньї рухається повільно, ніби його ноги ніяк не дійдуть згоди з рештою тіла. Ана вміє вистежувати звіра, вона робить це інстинктивно, тому просто йде слідом за Беньї. Може, вона лише хоче знати, куди він піде, і чи в нього є інша дівчина, до якої він прямує. Ана ще встигає подумати, що, можливо, їй полегшає, якщо побачить його з якоюсь дівчиною, яка, бляха, в сотні разів гарніша за неї. Ніч насувається швидко, але Ана прямує за червоним вогником сигарети, за солодким димом, що тягнеться за Беньї.

На півдорозі між Бйорнстадом та Гедом Беньї повертає і рушає по всипаній жорствою дорозі до кемпінгу. Зупиняється біля одного з будиночків, стукає у двері. Ана впізнає чоловіка, який відчинив. Це вчитель з їхньої школи. Ана сама потім не пам’ятатиме, що думала або відчувала, коли побачила, як Беньї притиснувся всім тілом до того чоловіка і поцілував його.

Легко докоряти Ані за те, що вона зараз робить. Їй боляче, але, напевно, болить усім. Вона ще ніколи не почувалася настільки самотньою, а самотність підштовхує нас до поганих учинків, особливо в шістнадцять років. Ана дістає свій мобільний і фотографує Беньї разом з учителем. Завантажує знімки в інтернет.

І все котиться під три чорти.

31

«Темрява»

БАХ!

Про таємниці ми завжди говоримо, як про наші особисті речі. «Моя» таємниця. Саме так і є, поки таємниці залишаються прихованими від чужих поглядів. Таємниці неможливо втратити частково — ми або втрачаємо їх цілком, або ж вони залишаються з нами. Щойно вони прослизають у світ, починається землетрус, лавина, цунамі. Просто одне випадкове слово, або думка, що промайнула в голові, або кілька фотографій, які опинилися в інтернеті через когось, хто має рану на серці, — і тоді котяться камені, і зсувається сніг, і товща води стає нестримною — ще до того, як ми встигаємо зрозуміти, як так сталося, — і вже нічого не повернеш назад. Зробити це так само неможливо, як і старатися упіймати пахощі липня і втримати їх у стулених долонях. Усі тепер знають. Те, про що ніхто не мав дізнатися.

Беньї прокидається від цього звуку.

БАХ! Усього один раз, але так сильно, що затряслися стіни кемпінгового будиночка. Потім — тиша. Учитель сонно перевертається в ліжку, але Беньї вже, пригнувшись, вибігає зі спальні, прямуючи до дверей. Він не знає чому, але потім буде згадувати, що ним уже тоді заволоділа паніка. Коли Беньї прийшов сюди, коли вони поцілувалися на сходах — він іще тоді розумів, як це було по-дурному.

Одного дня він усвідомить, що так сталося, бо він був закоханий. І тому не зміг бути обережнішим. Беньї відчиняє вхідні двері, визирає назовні, але навіть якщо хтось зачаївся серед темряви, він не виказує своєї присутності. Беньї вже повертається, щоб зайти всередину, аж раптом розуміє, що то був за звук.

Бах.

Звук, із яким шайба влітає у стіну, або звук ударів серця в грудній клітці, або звук, коли встромляють ніж у дерев’яні двері будиночка в кемпінгу. На звичайному папірці хтось написав кілька простих літер, серед яких кільце букви «О» накреслене як оптичний приціл. Туди й був увігнаний ніж, просто по центру.

«ГОМІК»

* * *

Ана блукає лісом, ніби в лихоманці. Швидко падає сніг, цього року він ранній і густий, навіть для цієї частини країни; наближається осіння заметіль. Як легко недооцінити силу холоднечі — вона так швидко може забрати твоє життя, ця вбивця з ніжним голосом, що нашіптує тобі: можеш сісти й відпочити хвилинку, якщо здолала втома. Обманює, що тебе заливає піт, вмовляє зняти одяг. Сніг і мінусова температура можуть викликати такі самі галюцинації, як і палюче сонце в пустелі.

Ана знає про це, бо завжди почувалася комфортніше в лісі, а не в місті. «Ти не людина, а білка», — так часто дражнила її Майя. Коли Ана опинялася серед дерев, вона існувала поза реальністю, зупинявся час, і те, що відбувалося в лісі, ніколи не впливало на світ поміж будинків. Так це уявляла собі Ана, і тому жахливий тягар від усвідомлення того, яке паскудство вона накоїла, звалюється на неї щойно тоді, коли вона повертається додому Тільки перед дверима татового будинку її охоплює паніка — абсолютна й невблаганна, а в грудях так сильно болить, що Ана не може дихати. Так просто вважати, що викласти щось в інтернет — це те саме, що підвищити голос у вітальні, тоді як насправді це наче прокричати з даху будинку. Події в наших вигаданих світах завжди мають наслідки для реальності інших людей.

Ана хапає свій телефон, видаляє знімки Беньї і вчителя, але надто пізно. Вона вже розвіяла їхню таємницю, ніби попіл над морем, який ніколи не вдасться зібрати.

* * *

Наші спонтанні реакції рідко бувають найкращим приводом для гордості. Кажуть, перша думка буває найчеснішою, але часто це неправда. Зазвичай вона банально найдурніша. Якщо це було б не так, то для чого нам роздуми?

З самого ранку Петер гримає у двері «Хутра». Рамона відчиняє вікно на верхньому поверсі, одягнена в халат і в гнів.

— Хлопче, тобі ж на користь, якщо виявиться, що в мене бар загорівся! Хто таке бачив, щоб о восьмій будити чесних людей!

Але Рамона лагіднішає, бо колись Петер теж був її хлопчиком. Вона багато разів телефонувала йому, щоб він дотягнув додому свого п’яного старого, а сам Петер із того часу майже не торкався до спиртного. Його життя формувалось під впливом прагнення усе виправити. Зробити так, щоб усі були задоволені. Приховати чужі помилки. Взяти на себе відповідальність. І зараз Петер зізнається:

— Рамоно, скоро буде пресконференція. У фабрики будуть нові власники, іноземці, вони і є тим «загадковим спонсором» для «Бйорнстад-Хокею», про якого всі говорять. Я повинен виступити перед журналістами і дати обіцянку, що знесу трибуну зі стоячими місцями і… позбудуся бандитів.

Можливо, Рамону це шокує, але якщо й так, вона не показує навіть тіні здивування, лише припалює сигарету.

— І як це мене стосується?

Петер прокашлюється.

— Мені дозволять висунути свою кандидатуру до правління клубу. Кандидатуру того, кого захочу.

— Гадаю, Фрак підійде найліпше, — фиркає Рамона.

— Фрак хоче, щоб це була ти. Я теж, — відповідає Петер.

З Рамониної ніздрі виходить тоненька хмарка диму — єдиний знак її здивування.

— Хлопче, ти головою вдарився? Ти сам знаєш, що я… після того, що ти хочеш зробити Теему і хлопцям? Вони МОЇ хлопчики! Трибуна зі стоячими місцями — це… це ж, дідько би взяв, це також їхній клуб!

Петер тримає спину прямо, але його голос обривається.

— Заради клубу я роблю все, на що здатний. Але мені стало відомо, що комусь «не хочеться добровільно віддавати владу». Для того, щоб я справді міг знати, що борюся за клуб не з власної корисливості, мені треба мати у правлінні когось, хто буде зі мною сперечатися. Хто наважиться мені протистояти.

Рамона тихо курить.

— Якщо ми обоє будемо боротися за те, у що віримо, хтось із нас врешті залишиться без роботи.

Петер киває.

— Але якщо ми обоє будемо боротися задля блага клубу, тоді клуб від цього виграє.

Рамона тісніше підв’язує свій халат. Довгий час щось обдумує. А тоді наморщує чоло.

— Будеш снідати?

— Яким сортом? — цікавиться Петер.

Рамона бурчить.

— У мене точно десь є кава. Чи що ви тепер п’єте, непитущі.

І Рамона нарешті отримує місце у правлінні клубу «Бйорнстад-Хокей», але вони навіть не встигають це обговорити — їх переривають. Спершу дзвонить мобільний у Петера, це телефонує Фрак. У нього одне запитання: «Ти вже чув про Беньяміна?». Так Рамона й дізнається про все. Їй до кінця життя буде соромно за свою реакцію, Петеру також, тому що найперша їхня думка: «Ні, тільки не це!».

Наші спонтанні реакції найчастіше бувають найдурнішими.

* * *

Правда про людей — це вогонь, руйнівний і нещадний. Правда про Беньї палахкотить по Бйорнстаду і Геду, а всім, хто мав найменшу причину заздрити Беньї чи погано про нього думати, тепер видно тріщину в його броні. І вони встромлюють туди ножі, щосили, кожен із них.

Небагатьом стало б духу сказати Беньї щось в очі, тому всі поводяться так, як звикли: говорять про нього, а не з ним. Треба дегуманізувати Беньї, перетворити його на об’єкт. Існує тисяча способів, як це зробити, але нема нічого простішого за той, який ми практично завжди використовуємо: треба забрати від нього ім’я.

Тому, коли поширюють «правду», ніхто не пише в телефоні чи на комп’ютері «Беньямін» або «Беньї». Усі пишуть «хокеїст». Або «учень». Або «цей молодий хлопець». Або «гомік».

Опісля частина з них скажуть, що вони не мають ненависті до гомосексуалів, що ненавидять лише Беньї. Багато стверджуватимуть, що «ми просто здивувалися, що саме… він». Ще інші докинуть, що «якби ж ми бачили хоча б якийсь… знак… може, тоді нам було б легше це сприйняти».

Будуть і такі, хто запропонує глибокий культурологічний аналіз, запевняючи, що символом світу спорту, а можливо, і світу хокею зокрема, є глибоко маскулінний ідеал, чим лише поглиблять загальний шок. Інші стануть стверджувати, що реакція на новину насправді не була аж такою різкою, якою її прагнули зобразити в медіа. Що все «перебільшено».

Чийсь голос, можливо, скаже, що «ми ж не виступаємо проти них», інший докине, що «ми просто не хочемо, щоб усе місто стало… таким, як вони». Хтось пробурмоче: «Може, краще йому таки переїхати, заради себе, ну бо що йому тут робити? Краще нехай їде собі до великого міста. Ну, це ж заради нього. Це не тому, що я проти таких, як він. Аж ніяк. Але… ну, ви самі розумієте».

Деякі жарти в інтернеті є просто жартами — так вони будуть виправдовуватися. «Я завжди це знав, моя мама, ще в початковій школі, приготувала на мій день народження десерт із морозивом та фруктами, а Беньї їв тільки банани!» Інші просто випитують: «Цікаво, чим вони з Кевіном займалися в роздягальні, коли інші розходилися додому?!».

Від таких коментарів хвиля тільки наростає. Смс-ки з кнопкових телефонів і анонімні коментарі в інтернеті. «Педик». «Підар». «Гомо». «Гомотня». «Паскудство!!!» «Це ж неприродно, ти, бляха, хворий!» «Ми завжди знали!» «Геть педиків із Бйорнстада!!» «Ми доберемося до тебе і виріжемо твоє тату! Ведмідь не для гоміків!» «Ґвалтівники і підари, валіть із Бйорнстада!» «Ти такий самий хворий, як Кевін!!» «Ти, напевно, ще й педофіл! Та щоб у тебе був СПІД!» «Помри!» «Вали звідси, якщо хочеш жити!!!» «Наступного разу ніж всадять не у двері, а в тебе!»

* * *

Майя сидить удома перед комп’ютером. Читає те, що вся ця свинота пише про Беньї, і пригадує все, що вони писали про неї. Нічого не змінюється, усе просто починається знову. Майїн тато часто слухав одну давню платівку: якийсь старий співав, що у всьому є тріщини, і так усередину нас потрапляє світло. Майя знову і знову переглядає знімки Беньї і вчителя, але дивиться вона не на Беньї і вчителя. Улітку, коли вони з Аною були на острові, на мобільному Ани грала Майїна музика, якась пісня з гітарами й сумними голосами, і Ана закричала: «На моєму острові не буде наркомузики!» — а Майя, хіхікаючи, тримала телефон так, щоб Ана не могла дістати, і теж кричала: «Не буде бум-бум-музики в лісі, вона шкодить довкіллю!». Тоді Ана спробувала дорватися до мобільного, Майя відскочила, але спіткнулася — і телефон випав із її руки на камінь. У лінзі камери тріснуло скло, не дуже помітно, але достатньо, щоб відтоді на всіх Аниних знімках у верхньому куті було видно невеличку лінію.

Майя думала, що Ана розсердиться, але вона тільки засміялася і сказала: «Тепер я бачитиму цю тріщину щоразу, коли буду робити фотку, тож на всіх моїх кадрах будеш ти, дурепко!».

За це Майя і любила свою найкращу подругу, але тепер вона самотньо сидить перед комп’ютером і дивиться на знімки Беньї і вчителя, знову і знову, і бачить тільки ту риску у верхньому куті. Ту саму риску на кожній фотографії.

Маленьку, майже непомітну тріщину. З якої зяє темрява.

* * *

Мине час, і вже ніхто з нас не зможе точно засвідчити, хто і що казав, або яким чином потрапили в інтернет різні фотографії. Але всі побачили знімки, на яких Беньї цілує вчителя. Багато людей не стануть цим перейматися, але вони мовчатимуть, і тому чути лише голоси інших. Які стануть виправдовувати свої дії ось чим: вони просто ПЕРЕЙМАЮТЬСЯ. Цим містом, і хокейною командою, і самим Беньяміном. Вони переймаються школою. Переймаються дітьми.

Група батьків телефонує директору і вимагає провести зустріч. Серед них є Маґґан Лют, мама Вільяма Люта. Вона входить до батьківського комітету і просто робить те, що повинна, «нічого особистого», підкреслює вона на зустрічі, «у нас нема злоби на когось, ми просто батьки і хвилюємося». Але Маґґан наполягає, що вчителя треба звільнити. Ні, не через те, що він якийсь… не такий, як інші, та звісно, що ні! Але ми не можемо миритися з тим, що він мав статевий зв’язок із учнем! І це після всього, що тут сталося! Спочатку зґвалтування, а тепер це? Не має жодного значення, хлопчик це чи дівчинка — хіба не слід ставитися до всіх однаково?

Одне завжди пов’язане з іншим, якщо це для нас вигідно.

— Хіба можна почуватися в безпеці, якщо такий учитель навчає наших дітей, ми ж навіть не знаємо, що в нього… на думці! — дивується один із батьків.

Директор запитує, що саме має на увазі той батько, кажучи, що у вчителя щось «на думці», але Маґґан Лют шипить:

— Ви самі знаєте, про що мова!

— Ну а ЦЕ тоді що? — вигукує ще хтось із батьків, кидаючи директору на стіл якийсь папірець.

— Це висіло на дошці оголошень у коридорі! Ця вчителька, Жанетт, буде навчати учнів БИТИСЯ! — докидає Маґґан Лют.

— Це… єдиноборства… вона запрошує учнів на тренування з… — директор робить спробу щось пояснити, але його вже звично перебивають:

— НАСИЛЬСТВА! Тренування з НАСИЛЬСТВА! То один учитель починає статеві стосунки з учнем, а інша хоче битися з ними! Що це за школа така під вашим керівництвом?

І тоді Маґґан Лют заявляє:

— Я буду телефонувати політикам!

Так вона й робить. Першим їй відповідає Річард Тео.

* * *

Майя так сильно гримає у двері Аниного будинку, аж собаки заходяться гавкотом, ніби вона зараз розвалить цілу стіну. Ана відчиняє, вона бліда й безсила, почувається розбитою і сама себе ненавидить. Але Майя занадто розлючена, щоб стримувати свій гнів, і тому зразу кричить:

— ЦЕ ТИ ЗРОБИЛА ФОТО! ЯК ТИ МОГЛА?

Ана істерично задихається, схлипує і шмаркає, аж ледве може вимовляти слова:

— Це не… Майє, я його поцілувала. Я ПОЦІЛУВАЛА його! Він міг би сказати, що… він міг би СКАЗАТИ, щоб я просто… я думала, що в нього є дівчина, але він… я поцілувала його! Я… якби він просто сказав, що…

Майя не дає їй закінчити, вона тільки хитає головою і спльовує на землю між собою і своєю найкращою подругою. Відтепер їхньої дружби не існує.

— Ано, ти така сама, як і решта у цьому місті. Вважаєш, що маєш право скривдити інших, якщо не отримуєш того, що хочеш.

Ана ридає, аж не має сили втриматися на ногах. Так і падає просто на порозі. Але Майя не підхоплює її — вона вже пішла геть.

* * *

Можливо, це правда, як усі й кажуть: нічого особистого в цьому нема. Можливо, це стало тією краплею для людей, які давно відчували, що до них повернулися спиною. Зникають робочі місця, політики зайняті махінаціями, лікарню збираються закрити, а у фабрики змінюється власник. Журналісти з’являються лише тоді, коли стається щось погане, і на думці в них одне — показати місцевих жителів у негативному світлі, як обмежених і забобонних. Можливо, хтось тут вважає, що політики стає забагато — і вже доста. Стільки змін змушені приймати ці працьовиті люди, яким і так довелося багато пережити. Можливо, справа навіть не в Беньї чи вчителеві, і не в Елісабет Цаккель або ще в комусь. Можливо, ті, хто пишуть в інтернеті, — це просто «якісь гнилі паскуди». Можливо, ніхто не хотів нашкодити, але «в розпалі боротьби можна трохи погарячкувати». Можливо, ми станемо пояснювати, що «стільки всього сталося нараз, а питання дуже складне, і у всіх нас є почуття».

Ми завжди будемо захищати почуття агресорів. Наче саме вони потребують нашого терпіння.

Новина про те, що вчитель «мав тривалі стосунки з учнем» і що тепер він «відсторонений на час розслідування», швидко долітає до місцевої газети. Спочатку коментатори пишуть обережно, але за якийсь час виникає запитання: «Як думаєте, це збіг обставин? Спочатку та тренерка, тепер ще вчитель?». Ніхто не пише «жінка», ніхто не пише «гомосексуал». Усі вживають слова «оті вони» або «того типу». Хтось пише: «Навіть протестувати не можна, бо повісять на вас усі гріхи! Але ж ми мусимо якось реагувати — хоча б заради ДІТЕЙ! У якому місті нам доведеться жити? То ми тепер повинні бути в якомусь експерименті?».

Більшість навіть не називає імені Беньї. Так простіше. Але ось з’являється картинка: спочатку її публікують із якогось анонімного акаунта, ніхто не пам’ятає, з якого саме, і щойно зображення розповсюджується, цей акаунт видаляють. Ніхто не запитує, звідки взялася ця картинка, пускають різні чутки, але це не має значення. Важливо лише те, що на ній зображено.

На ній хокейний шолом, який, здається, був сфотографований на лавці в роздягальні, збоку видно ведмедя — символ клубу «Бйорнстад-Хокей». Навколо ведмедя домальовано веселку. Хтось пише, анонімно: «А мені подобається! Я не фанат хокею, але думаю, що нам треба придумати якийсь символічний жест для всього клубу і висловити нашу підтримку! Якусь політичну маніфестацію, невіддільну від хокею!».

Картинка поширюється за межі Бйорнстада, якась газета у великому місті розміщує її на своєму сайті із заголовком: «Хокеїст заявив про свою гомосексуальність — клуб мило висловлює свою підтримку!».

Коли починають писати відповіді, Річард Тео вже захлопнув ноутбук. Він прочиняє вікно і випускає останніх мух; стало холодніше, і ті скоро позамерзають на смерть. Але вони прожили своє літо, здійснили свою мету.

Коли Річард виходить із кабінету, хтось уже пише в інтернеті: «Бйорнстад не буде довбаним веселковим містом, а „Бйорнстад-Хокей“ не стане голубою командою! „Група“ нізащо цього не допустить!».

Коли з’ясовується, що картинка була фальшива, зліплена в простій комп’ютерній програмі, журналісти з цілої країни починають телефонувати до спортивного директора «Бйорнстад-Хокею» із запитаннями:

— Чому ви не хочете висловити свою підтримку гомосексуальному гравцеві? Чому відсторонюєтеся від ідеї шоломів у кольорах веселки?

Петер Андерссон намагається щось пояснити, хоч уже сам не знає, що має казати. Усе відбувається так швидко. Врешті йому просто не стає духу відповідати на дзвінки.

Але коли журналістка з місцевої газети телефонує Річарду Тео й запитує, що він думає щодо цієї «турбулентності» навколо клубу «Бйорнстад-Хокей», у політика, звісно ж, є найпростіша з усіх можливих відповідей:

— Я вважаю, що не потрібно змішувати хокей і політику. Дайте хлопцям просто грати.

Останнім часом ця фраза звучить дедалі частіше. «Дайте хлопцям просто грати!» Проте для різних людей вона має різне значення.

* * *

Майя приходить додому, в будинку чути лише стишене поклацування комп’ютерної мишки і клавіатури. Лео сидить у своїй кімнаті, так близько до екрану, що світ навколо зникає; усе як завжди. Майя заздрить такій можливості втечі.

— Що робиш? — по-дурному запитує вона.

— Граю, — відповідає брат.

Якусь мить Майя стоїть у дверях, відкриває рота, щоб запитати ще щось, але так і не каже ні слова. Тому зачиняє двері й іде на кухню. Лео, мабуть, розуміє з її кроків, що щось не так, або ж молодші брати знають те, чого не помічають інші, тому що, навіть не відвівши погляду від комп’ютера, він гукає:

— Хочеш зіграти?

32

«Він бере рушницю і йде в ліс»

Хокей — найпростіший спорт у світі, якщо сидиш на трибуні. Завжди так просто казати, що треба було всім робити, коли відомо, що не спрацювало те, що було зроблено.

Петер їде до льодової арени, ніби рухаючись у тунелі. Мобільний не перестає дзвонити, Петер не відповідає. Він телефонує Беньї, але залишається без відповіді. У себе в кабінеті відкриває електронну пошту І опиняється під лавиною.

Петер нагинається вперед, засліплений головним болем, навіть не в змозі дихати. Кілька хвилин він перелякано думає, що це інсульт. Він досі так чітко пригадує ті огидні листи та смс-ки, які отримував, коли Майя заявила на Кевіна в поліцію. Тепер починається те саме. Усе знову повторюється.

Більшість прямо не пишуть те, що мають на думці, натомість вони вживають слова «відволікання» і «політика». «Петере, ми просто не хочемо, щоб у клубі почалося відволікання від справи і політика, та ще й саме напередодні матчу з Гедом!» Звісно, це робиться з найкращими намірами. Зрозуміло, що ніхто нічого не має проти Беньяміна. «Але, заради самого хлопця — можливо, йому краще зробити невелику… перерву? Петере, ти сам знаєш, як різко можуть зреагувати… деякі люди… ні, це не МИ, але ж є ІНШІ, від яких можна очікувати негативної реакції! Ми ж думаємо про ХЛОПЦЯ, це ж заради нього!» Ну звісно. «Дайте хлопцям просто грати!» — так повторює більшість.

Але не всім хлопцям.

Один мейл вирізняється серед усіх. Його надіслали батьки одного з гравців дитячої команди. До листа прикріплена фотографія, зроблена в роздягальні основної команди, але на знімку не Беньї. На ньому видно Елісабет Цаккель, вона нахилилася вперед і дивиться на Бубу… на його статевий орган. Можливо, тоді це був безневинний жарт, але хтось із гравців основної команди зробив фото. Ніхто не знає, як знімок опинився в інтернеті, але після того мейла приходить іще один лист від інших батьків, у якому та сама фотографія. А тоді ще інший. «Спочатку вчитель, який спить із учнем, потім учителька, яка навчає учнів битися, а тепер ще й ОЦЕ???!!!»

Наступні мейли повторюють уже відому історію: спочатку приходить лист із висловленим занепокоєнням. Потім — листи ненависті. За якийсь час — листи з погрозами. Нарешті — анонімний, із таким текстом: «Якщо та пизда і той гомік з’являться на ще одному тренуванні з „Бйорнстадом“, ви погано закінчите!!!».

Легко бути розумним опісля, хокей здається таким простим, якщо сидиш на трибуні. Якби в Петера не було дочки, яку навесні зобразили ворогом усього хокейного клубу, зараз він, можливо, відреагував би краще. Або й гірше. Але інстинкти кидають ним у різні боки, і врешті він роздруковує фотографію, на якій — Цаккель і Бубу, іде до тренерки на лід і ричить:

— Цаккель! Якого чор… ЩО це таке?

Цаккель стоїть собі на арені й забиває шайби. Вона спокійно під’їжджає до бортика і, мружачись, дивиться на знімок.

— Це я. Ось це — Бубу. А це навіть пісюном не назвеш.

— Але ви… це ж… це що…

Цаккель стукає ключкою по льоду. Знизує плечима.

— Самі знаєте, як буває. Хокейна команда випробовує межі дозволеного зі своїм новим тренером. Це все між ними і мною.

Петер хапається за голову, ніби вона йому тріснула, а він поклеїв її і чекає, коли присохне.

— Будь ласка, Цаккель… це вже не тільки між вами і ними. Хтось виклав цю фотографію в інтернеті І ціле місто тепер…

Цаккель незворушно колупає ізоляційну стрічку на ключці.

— Я тренерка хокейної команди. Я не мерка. Проблеми міста — це проблеми міста. А тут ми граємо в хокей.

Петер аж стогне.

— Цаккель, суспільство влаштоване не так. Люди будуть вважати, що це… вони не звикли до… спочатку ця історія з Беньї, а зараз і ви з отим…

— Пісюном? — підказує Цаккель.

Петер сердито дивиться на неї.

— Нам уже погрожують! Треба скасувати сьогоднішнє тренування!

Цаккель, здається, не чує його, бо просто запитує:

— А що там з Відаром? Моїм новим воротарем. Ви дозволите йому грати?

— Ви чули, що я сказав? Нам погрожують! До чого тут Відар? Тренування треба скасувати!

Цаккель знизує плечима.

— Я чула. Я не глуха.

Вона від’їжджає назад на лід, ніби розмова закінчена. І продовжує спокійно забивати шайби. Петер, наче ураган, вривається до свого кабінету й починає телефонувати гравцям основної команди. Усі, крім Беньї, відповідають. Петер пояснює їм, що отримав листа з погрозами. Усі гравці його зрозуміли. Жоден із них не залишається сидіти вдома.

На початку тренування команда стоїть на арені перед Цаккель. Вона стукає ключкою об лід і каже:

— Ви чули, що клубу погрожують?

Хокеїсти кивають. Цаккель уточнює:

— Якщо я буду вас тренувати і якщо з нами гратиме Беньямін, ми, вочевидь, «погано закінчимо». Тому, якщо сьогодні ви не захочете проводити тренування, я вас не затримаю.

Ніхто навіть не ворушиться. Про цю команду можуть говорити багато паскудства, але вони не з лякливих. Цаккель киває.

— Що ж. Я розумію, що всі… на емоціях. Але ми — хокейна команда. Ми граємо в хокей.

Старші гравці очікують, що Цаккель почне вимагати зізнання, хто виклав в інтернет фотографію з нею і Бубу. Але вона про це навіть словом не згадує. І цим, можливо, здобуває повагу гравців, тому що один із них врешті-решт вигукує:

— Ми сюди заради пива приходимо!

Від полегшення вся команда заходиться сміхом. Навіть Бубу має вже не такий зніяковілий вигляд.

* * *

Це просто слова. Просто літери. Хіба вони можуть завдати комусь шкоди?

Беньї прийшов до Адріного притулку, собаки бавляться в снігу біля його ніг. Вони не переймаються тим, що сталося, і Беньї хотів би, щоб усім іншим теж було байдуже. Він не бажає змінювати світ, і не треба, щоб до нього підлаштовувалися, він просто хоче грати в хокей. Зайти до роздягальні — і щоб не наставала тиша в його присутності, тому що ніхто не наважується сказати певні жарти. Він просто хоче, щоб усе було як завжди: ключки і лід, шайба і двоє воріт, порив і боротьба. Ви проти нас, усіма силами. Тепер це закінчилося. Беньї вже не один із них.

Можливо, колись він знайде слова, щоб описати це відчуття — коли ти не такий, як усі. Наскільки воно фізичне. Почуття відокремленості — це втома, яка в’їдається тобі в скелет. Люди, які нічим не відрізняються від інших, які належать до нормальності й більшості, не можуть цього зрозуміти. Та й чому мали б?

Беньї чув усі аргументи, він сидів поруч із дорослими чоловіками на трибунах і в автобусах, прямуючи на турніри, — коли вони казали, що «в хокеї нема гомосексуалів». Вони переказували жарти, ті звичні — «один раз — не підарас», — але не це найгірше разило Беньї. Найтяжче було витримувати незначні загальноприйняті для інших твердження, коли слово «гомік» стає оціночним. «Ви граєте, як гоміки!» «Не суддя — а підар!» «Чого ця підарська кавоварка ніяк не вмикається?» Кілька літер, щоб описати слабкість, тупість або щось, що не працює. Щось неправильне.

Звісно, були дорослі, які ніколи так не казали. Хтось із них вживав інші слова. Вони не замислювалися над сказаним, але Беньї роками зберігав у пам’яті малі уривки звичних розмов. «Але ж такі не підуть грати в хокей, хіба не ясно. Що тоді всім робити? З роздягальнями та й узагалі. Тоді треба мати три роздягальні, про всяк випадок?» Це були слова звичайних батьків, доброзичливих і щедрих людей, які робили все заради хокейних команд, де грали їхні діти. Вони не голосували за партії з екстремальними поглядами, нікому не бажали смерті, не мали схильностей до насильства. Вони просто говорили само собою зрозумілі речі, як-от: «Таким, як вони, не місце в хокеї, у них інші зацікавлення, треба не забувати, що хокей — це жорсткий спорт!». Часом вони так і казали: «Хокей — це спорт для чоловіків!». Вони казали «чоловіки», але Беньї, ще малим, мовчки сидів поруч і розумів, що вони мали на увазі — для «справжніх чоловіків».

Це просто слова. Просто літери. Просто людина.

Сьогодні Беньї не тренується зі своєю командою, тому що розуміє: він більше не один із них. Він не знає, ким тепер бути. Не знає, чи хоче кимось бути.

* * *

На початку тренування Суне вже сидить на трибуні. Петер сідає поруч.

— Ти повідомив поліцію, що вам погрожують? — запитує Суне.

— Вони не знають, чи це всерйоз. Можливо, нам писав якийсь хлопчисько.

— Не хвилюйся.

— Я не знаю, що робити… — безсило зізнається Петер.

Суне не починає його втішати, це йому не властиво. Він вимагає відповідальності.

— Не знаєш, що тобі ТРЕБА робити, чи не знаєш, що ПОВИНЕН БУВ зробити?

Петер зітхає:

— Ти знаєш, про що я. Хрінова ситуація, і хтозна, що тепер робити… Цаккель і команда…

Суне киває на лід.

— Вони вирішили прийти. Нехай хлопці грають.

— А Беньямін? Як я йому допоможу?

Суне розправляє складку футболки на животі:

— Найперше треба перестати думати, що це йому потрібна допомога. Допомоги потребують усі інші.

Петер ображено відрубує:

— Тільки не треба казати, що це Я упередже…

Суне пирхає:

— Петере, чому ти досі тримаєшся за цей спорт?

Петер вдихає повітря.

— Я не знаю, як з нього піти.

Суне киває:

— Я переконую себе, що тримаюся хокею через те, що лід — єдине відоме мені місце, де всі рівні. Тут не має значення, хто ти. Важливо лише, чи вмієш ти грати.

— На льоду, можливо, всі рівні. Але у спорті — ні, — заперечує Петер.

— Так. І в цьому винні ми. Ти, я і всі інші.

Петер сплескує руками.

— Тоді що нам робити?

Суне піднімає брову.

— Нам треба постаратися, щоб надалі дитина, яка покаже, що вона не така, як інші, у відповідь побачила лише знизування плечима. Щоб їй казали: «Так? Ну, це ж не має значення». Можливо, одного дня в хокеї вже не буде ані гравців-гомосексуалів, ані жінок-тренерок. Будуть просто хокеїсти і тренери.

— У суспільстві не все так просто, — каже Петер.

— Суспільство? Суспільство — це ми! — наполягає Суне.

Петер розтирає повіки.

— Будь ласка, Суне… журналісти годинами мені телефонували… я… чорт із ними, можливо, вони мають рацію? Може, ми повинні зробити якийсь символічний жест заради Беньяміна? Якщо ми помалюємо наші шоломи… це допоможе?

Суне відхиляється на спинку стільця.

— Думаєш, Беньямін хотів би такого? Він вирішив нікому не розповідати. Якийсь покидьок викрив його. Я впевнений, що купа журналістів зараз хоче перетворити його на символ, а купа недоумків з протилежного боку захоче зігнати на ньому свою ненависть. І жодна з цих сторін не має навіть сраного уявлення про хокей. Вони будуть перетворювати кожен матч, у якому гратиме Беньї, на поле бою своїх поглядів, на політичний цирк, а можливо, саме цього він найбільше боїться: що стане тягарем для команди. Відволіканням від справи.

Петер розчаровано обрубує:

— Тоді що, на ТВОЮ думку, ми повинні робити, щоб не зашкодити Беньямінові?

— Нічого.

— Ми повинні ЩОСЬ зробити…

— Тебе турбує, яка в нього сексуальна орієнтація? Це якось змінює твоє ставлення до нього?

— Звісно, ні!

Суне поплескує Петера по плечу.

— Петере, я старий чортяка. Мені не завжди відомо, що правильно, а що ні. Беньямін роками витворяв стільки паскудства за межами льодової арени: він бився, курив гашиш, стільки всього було. Але він нев’їбенно сильний гравець, тому ти й усі інші щоразу казали одне: «Це не стосується хокею». Тоді чому ОЦЕ мусить впливати на хокей? Нехай хлопець живе своїм життям. Не змушуй його перетворюватися на символ. Якщо ми почуваємося незручно через його сексуальну орієнтацію, то, чорт би мене взяв, це не він дивний, а ми.

Петер червоніє.

— Я… не мав на увазі…

Суне чухає залишки свого хвостика.

— Таємниці придавлюють людину. Ти хоч можеш собі уявити, як йому було — усе життя носити в собі цю правду? Хокей був для нього притулком. Можливо, лід був єдиним місцем, де він насправді почувався таким, як усі. Не відбирай цього в нього.

— Тоді що мені робити?

— Нехай він виборює собі місце в команді виключно своїми хокейними заслугами, як і всі інші. Тепер до нього всюди будуть ставитися інакше — нехай не відчуває цього принаймні з нами.

Петер довго мовчить. А тоді відповідає:

— Суне, ти завжди казав, що ми повинні бути «чимось більшим, ніж просто хокейний клуб». Хіба зараз не саме той момент?

Суне бере до уваги почуте. І врешті вибачливо шепоче:

— Та так. Але я старий дядько, Петере. У половині випадків сам ні чорта не розумію, що кажу.

* * *

Беньї не такий, як його тато. Він не повторює дій Алана Овіча. Не залишає подарунків, не дає знаків, жодного символізму.

Йому телефонують мама і сестри, вони прочитали в інтернеті те саме, що й усі, вони хвилюються. Тому Беньї каже, що все окей. Це йому добре вдається. Він їде до собачого притулку Адрі, вночі там захворів собака. Адрі пізно повернулася від ветеринара і ще спить.

Заходячи, Беньї гупає дверима достатньо голосно, щоб сестра прокинулася з дрімання — після того вона одразу ж засинає. В Адрі по-справжньому глибокий сон лише тоді, коли вона знає, що молодший брат удома; в інших випадках вона спить неспокійно й упівока. Беньї виносить сміття, згортає свою постіль і акуратно складає її в шафу (сестра завжди надокучала йому, щоб не забував про це), потім виходить із будинку погладити собак. Вони вже теж позасинали, коли Беньї беззвучно піднімається сходами, добре знаючи, яка дошка скрипить, а яка ні, ніби хлопчисько, який стрибає в найповільніші на світі «класики».

Обережно просуває руку під подушку Адрі й намацує ключ. Востаннє цілує сонну сестру в чоло. Прокрадається до шафи зі зброєю.

Він бере рушницю і йде в ліс.

* * *

Після тренування Цаккель стоїть на стоянці й курить сигару. Виходить Петер, зупиняється біля неї й запитує:

— Ви справді хочете, щоб Відар був у команді?

Цаккель випускає з ніздрів дим.

— Так.

Петер нехотячи стогне:

— Тоді проведіть відкрите тренування. Скажіть, що може прийти кожен, у кого нема контракту з іншим клубом. Якщо Відар виявиться добрим гравцем, він буде в команді, але це місце він може заслужити своєю грою, як інші гравці!

Петер уже відчиняє двері автомобіля, але Цаккель встигає запитати:

— Чому ви сердитеся на цього Відара? Хіба можна бути таким сердитим через те, що хтось нагидив вам на стіл?

Петер стримує бажання виблювати на саму лише думку про візитну картку, яку залишив йому Відар. Лайно потрапило на клавіатуру комп’ютера, і його не вдалося вичистити ані з клавіш, ані з пам’яті. Петер хитає головою.

— Відару не можна довіряти. Команда мусить довіряти своєму воротареві, але Відар абсолютно непередбачуваний. Егоїстичний. Не можна будувати команду на егоїстах.

— То чому ви передумали? — цікавиться Цаккель.

Петер не знає, що відповісти. Тому каже, як є.

— Я хочу, щоб ми були клубом, у якому люди стають кращими. Можливо, з нами Відар стане кращим. А може, кращими станемо ми самі.

На вітрі витанцьовують сніжинки, і Петер до смерті лякається, що зрозумів це надто пізно. Що Беньї, можливо, вже ніколи не повернеться. Про Беньяміна Овіча можна сказати багато всього, але егоїстом він ніколи не був.

* * *

Потім стануть стверджувати, що це стосувалося тільки однієї людини. І це буде неправдою. Ми скажемо, що «коли таке стається, ніхто не винен», але це не так. Глибоко в душі ми будемо знати правду. Винних багато. Винні ми.

33

«Не прокидається»

Беньї нарешті зупиняється, він іще ніколи не заходив так далеко в ліс. Сніг не перестає падати, сніжинки делікатно торкаються його шкіри, але з сердитим шипінням згортаються від тепла тіла і стікають волосинками по руках. Щоки в Беньї зарум’яніли від морозу, пальці заклякли, стискаючи рушницю, хмаринка пари з рота з кожним видихом стає меншою. Аж поки він узагалі не перестає дихати.

Тиша триває довго. А тоді між деревами лунає один-єдиний постріл.

* * *

У Бйорнстаді ми хоронимо тих, кого любимо, під найгарнішими деревами. Тіло знаходить дитина, але вона не йде спокійно Бйорнстадом, як ішла Адрі, коли знайшла свого тата, Алана Овіча, багато років тому. Ця дитина біжить.

* * *

Амат і Бубу сидять у роздягальні. Вони запам’ятають свою останню розмову і гучний регіт перед тим, як дізналися про ту смерть. Їм здаватиметься, що вони вже ніколи не зможуть так голосно сміятися.

— А що дівчата вважають сексуальним? — запитує Бубу.

Він говорить це так, як і всі інші запитання: ніби його мозок — кавоварка, яку ввімкнули й забули підставити кавник, тому думки стікають на гарячу плиту і бризкають вусібіч.

— Звідки мені це знати? — безпорадно усміхається Амат.

Недавно Бубу запитував, чи правда, що контактні лінзи роблять із медуз. Ще якось він зацікавився ось чим: «Ти знаєш, що класти ключі на стіл — це погана прикмета? Окей, а якщо хтось позичить у мене ключі й покладе їх на стіл, а я цього навіть не бачитиму, то це також означає нещастя для МЕНЕ?!». Навесні він хотів знати таке: «Як знати, чи красивий у тебе член?». Нещодавно у школі він запитав Амата: «Якої довжини мають бути шорти?» — і мало не одразу після цього: «А знаєш, у вакуумі, як у космосі, якщо там плакати… куди будуть падати сльози?».

— Я чув, як якісь дівки у школі казали, що один актор сексуальний, тому що в нього «чітко виражене підборіддя і високі вилиці». А як знати, що маєш таке обличчя?

— У тебе саме таке, — відповідає Амат.

— Ти думаєш? — з надією каже Бубу.

Його обличчя безформне, ніби розварена картоплина, але Амат однаково чемно киває.

— Бубу, я впевнений, що ти дуже сексуальний.

— Дякую! — каже Бубу з помітним полегшенням, ніби викреслив це зі списку питань, які його турбують, після чого запитує далі: — Ти коли-небудь був комусь найкращим другом?

Амат стогне:

— Будь ласка, Бубу… я… ну, звичайно, я маю найкращого друга.

Бубу струшує великою головою:

— Ні, я маю на увазі — ТИ був комусь найкращим другом? Я кілька разів мав найкращих друзів, але так і не знаю, чи сам був комусь найкращим другом. Розумієш?

Амат чухає вухо.

— Сказати тобі чесно? Часто я взагалі ніфіга не розумію, про що ти говориш…

Бубу регоче. Амат теж. Так голосно і так радісно вони знову зайдуться сміхом не скоро.

* * *

У лісі ти ніколи не буваєш сам — тут про це відомо всім дітям. Беньї різко зупинився, коли перед ним, на відстані десяти метрів, з’явився звір. Поглянув йому прямо в очі. Беньї все життя полював у цих лісах, але вперше зустрів такого великого ведмедя.

Беньї йшов проти вітру, тому звір не зачув його запах. Тепер ведмідь дуже близько, він може відчути загрозу, а Беньї не має шансу втекти, тут усім дітям змалечку пояснюють: «Не біжи і не кричи, якщо ведмідь кидається до тебе — падай на землю, згорнувшись калачиком, ніби ти мертвий, голову накрий наплічником! Не починай боротьбу, поки не переконаєшся, що нема іншого виходу!».

У Беньї в руках тремтить рушниця, йому не варто стріляти. Серце і легені звіра захищені міцними м’язами, лише надзвичайно вмілі мисливці мають шанс вистрілити у ведмедя і залишитися живими достатньо довго, щоби про це розповісти. Беньї мав би пам’ятати. Але серце в нього аж стугонить, він чує ревіння з глибини свого єства і стріляє в повітря. Або прямо у ведмедя — він не пам’ятає. І звір зникає. Не йде собі геть, не відступає вглиб лісу, а просто… зникає. Беньї стоїть серед снігів, ліс заковтує відлуння пострілу, поки не залишається лише вітер, а Беньї вже й сам не знає, чи це йому не примарилось. Це був таки ведмідь чи його уява, цей жах справжній чи вигаданий? Беньї підходить до того місця, де мав стояти ведмідь, але слідів на снігу не видно. І однаково він усе ще відчуває на собі його погляд — так буває, коли прокидаєшся зранку і, ще не розплющивши очей, знаєш, що людина, яка спала поруч, дивиться на тебе.

Беньї важко дихає. З’являється якась невразливість після того, як ти вирішив померти, але залишився жити. Владність над самим собою. Беньї іде додому й не має відчуття, що його тіло йому належить, він не знає, хто тепер буде в ньому жити.

Але все ж таки він іде додому.

* * *

Амат і Бубу далі регочуть. Але Бубу раптом замовкає, Амат навіть не встигає зрозуміти, що сталося. Бубу завжди мусив вислуховувати, що він тугодум, він напам’ять знає усі ті жарти: «Цей малий не зміг би вилити воду з чобота, якби не було дірки спереду, а інструкції — на п’яті», «Той Бубу такий тупий, що не зможе налюрити на снігу своє ім’я». Але це не значить, що його мозок не працює, мама Бубу завжди казала, що голова в нього думає трохи не так, як в інших.

Тож Бубу очікував, що це станеться. Він тільки ззовні міг виглядати збаламучено, але всередині готував себе до цієї хвилини ще відтоді, як мама пішла з ним до лісу і розповіла, що хвора.

Дитина біжить через увесь Бйорнстад, забігає на льодову арену, несамовито розмахує руками, коли хтось запитує, до кого вона прийшла. Хтось її впізнає: це молодша сестра Бубу; а хтось, може, навіть встигає зрозуміти і видихає: «О, ні…»

Коли молодша сестричка з’являється в дверях роздягальні, схлипуючи: «Бубу, вона не прокидається! Тато забирає машину, а мама не прокидається, скільки б я не кричала!!!» — Бубу вже готовий прийняти своє горе. Його сльози котяться по косах сестрички, але плаче він більше через неї. Вона так мужньо бігла через місто, але тепер зовсім розбита, бо немає людини, на яку вона могла б покластися, крім старшого брата.

Тільки тут, у його обіймах, дівчинка опинилася в безпеці й розсипалася на мільярд частинок. Вона завжди буде бігти до Бубу, коли станеться горе, усе життя, а він буде стояти, огорнувши її руками, і знати, що мусить залишатися сильним і нести відповідальність.

Амат обіймає їх обох, але Бубу цього не помічає. Він уже роздумує, де знайти таке гарне дерево, під яким ляже спати його мама. Тут і тепер Бубу стає дорослим.

* * *

Адрі Овіч прокидається від страхітливого сну. Вона нажахано запихає руку під подушку, їй гупає у скронях, поки пальці намацують ключ. Дихання таке тяжке, аж завдає болю. Вона спускається сходами, бачить, що молодший брат спить унизу на дивані. Рушниця стоїть у шафі зі зброєю, наче нічого не сталося.

Сестра цілує брата в чоло. Сідає на підлогу біля нього і кілька годин не рухається з місця. Ніяк не перестане стерегти його.

34

«Напад на службового коня»

Через багато років ми, можливо, вже не будемо знати, як нам назвати цю історію. Ми скажемо, що це була історія про насильство. Про ненависть. Про протиріччя й розбіжності, про міста, які самі себе розірвали на шматки. Але й це не буде правдою, не до кінця.

У цій історії також ідеться про дещо інше.

* * *

Це останній рік Відара Рінніуса, коли він іще підліток. У висновку психолога зазначено, що у Відара «брак контролю над імпульсами», але більшість людей замінили би «брак» на «повну відсутність». Він завжди потрапляв у бійки, часом разом зі своїм старшим братом Теему захищав маму, часом вони захищали один одного. Якщо не було кого захищати, брати билися вдвох. Це правда — про брак контролю над імпульсами: Відар ніколи не міг стриматися. Коли в інших людей тільки-но з’являлася думка «а що як…», Відар уже починав діяти. Тренер дитячої команди якось сказав, що саме тому з нього вийшов такий хороший воротар. «Ти просто не знаєш, як можна боятися шайб!» Усі кажуть, що проблема Відара в тому, що він «не думає», але насправді усе навпаки. Проблема в тому, що Відар ніяк не перестане думати.

У дванадцять років він зрозумів, що самотній. Разом із братом та його друзями Відар поїхав до іншого міста, де основна команда «Бйорнстада» грала виїзний матч. Після матчу Теему сказав Відарові, щоб той почекав його у «Макдональдсі», бо мав передчуття, що почнеться бійка. Відар їв собі, коли туди ввалилися вболівальники суперника. Теему і «Групу» вже затримала поліція, і Відар сидів сам-один у кутку, одягнений у неправильні кольори, і ті вболівальники знали, хто він. Під час матчу вони бачили, як дванадцятирічний малий вигукував паскудства про їхній клуб і показував їм середній палець. «То що, ти не такий уже крутий без свого братана?» — загорланили вони, наближаючись до нього.

Саме тоді Відар зрозумів, що самотній. Усі ми самотні. Народжуємося самотніми, помираємо самотніми і самотньо б’ємося. Тож Відар почав битися. Він думав, що тут і помре, бачив, як розбігаються з цієї забігайлівки дорослі, він був дитиною, але ніхто навіть не спробував допомогти йому. Персонал повтікав на кухню. Відар не знає, скільки тоді було супротивників, але він бачив, що в нього немає шансу. Та однаково розмахував руками. А тоді, ніби з нізвідки, з’явився Павук: Відар пригадував, що той наче застрибнув усередину через вікно, але чорт його знає, як то було. Павук захищав його так, ніби вони були однією сім’єю, а потім вони й стали один одному як сім’я. Тоді Відар усвідомив, що людина не мусить бути самотньою. Не завжди. Не тоді, коли є «Група».

Коли Відару виповнилося шістнадцять, вони були на іншому виїзному матчі. Павука вже судили за кілька дрібних злочинів, він отримав умовний термін. Він і Відар зупинилися в парку, поки решта хлопців із «Групи» рухалися далі, бо у Павука в голові теж ніколи не було тихо, і він, як і Відар, зробив відкриття, що світ сповільнюється, якщо зужити правильні препарати. З-за рогу виїхали поліцейські верхи на конях, вони побачили обох підозрюваних хуліганів — і Павук запанікував та втік. У нього в кишенях були наркотики, у Відара теж. Відар умів бігати швидше за Павука, але в Павука був умовний вирок, а у Відара — брак контролю над імпульсами. Він не зміг стриматися, щоб не захистити того, кого любив.

І тому, коли Павук побіг в один бік, Відар кинувся в протилежний — на поліцейських. Потім його звинуватили за стількома різними статтями, що Відар їх усіх навіть не пам’ятає. Зберігання наркотиків точно було. Здається, ще були насильницький опір і напад на поліцейського. Ну і він вдарив поліцейського коня просто в щелепу. Відар ніколи не любив коней. Напад на службового коня? Скільки років за це можуть дати?

Так Відар потрапив до того стаціонарного закладу, де познайомився з Балу. То був один із працівників, і прозвали його так за розміри і статуру, як у ведмедя з «Книги джунглів». Коли вони стали друзями, то худющого чорноволосого Відара, зрозуміло, почали називати Мауглі. Можливо, це йому навіть допомогло — життя під іншим ім’ям. Можливо, так він міг удати з себе іншу людину.

Балу був неговірким, але він розумів, що Відар має багато енергії, якій треба знайти позитивне застосування, поки вона не вибухнула від чогось негативного. Дізнавшись, що малий грав у хокей, Балу позичив спорядження для хокейного воротаря — і щоразу, коли через імпульсивний вибух люті з будь-якої причини у Відаровій голові перегоряли запобіжники, він спокійно бурмотів: «Ну що, Мауглі. Йдемо в підвал». У підвалі був склад, досить великий, щоб Балу було зручно стояти біля однієї стіни і щосили жбурляти тенісні м’ячики на Відара, який стояв біля протилежної стіни. Минув якийсь місяць, Балу настелив у підвалі нову підлогу, достатньо слизьку, щоб здавалося, ніби ти стоїш на льоду, і тоді можна було подавати справжні шайби.

Вони грали, використовуючи кожну нагоду, часом Балу навіть порушував правила і грав з Відаром уночі. Він сподівався, що це допоможе хлопцю навчитися не порушувати решту правил. Визначення «нагляду» і «покарання» існують у постійній зміні, але Балу робив усе, щоб надати їм чіткої форми. Він нечасто вдавався до довгих пояснень, але саме він найбільше протестував, коли Відара мали випускати. «Він іще не готовий!» — наполягав Балу. Ніхто його не слухав. Відар десь мав впливового друга, хтось подбав про те, щоб матеріалізувалися всі потрібні документи. Тому, коли Відар від’їздив зі стаціонарного закладу, Балу лише сумно прошепотів до нього: «Мауглі, залишайся на льоду. Зосередься на хокеї!».

* * *

Майя разом із Лео сидять за комп’ютером; потім вона пригадуватиме, що вони грали кілька днів. Сестра стримує в собі слова, але врешті не може не сказати:

— Більше не бийся заради мене. Я знаю, що ти мене любиш, але не бийся заради мене. Якщо хочеш, бийся за щось інше. Але не за мене.

— Окей, — обіцяє їй молодший брат.

Після того вони здебільшого мовчать. Тільки часом у Лео щось не вдається, і він злиться, аж б’є себе по стегну і кричить: «ІДІОТ!», — і тоді Майя заходиться голосним реготом, від якого навіть болить у горлі. На якусь мить життя стає таким, як було колись. Простим.

Але от Майї вдається зробити у грі щось таке, що навіть Лео під враженням, він повертається до сестри — мовляв, «дай п’ять». Майя не встигає зреагувати, і рука Лео опускається їй на плече.

Майя так відсахується, аж перекидає стілець. Так ніби брат обпік її дотиком. Їй важко дихати, очі широко розплющені, вона кляне себе і знову намагається вдати, ніби нічого не сталося, але Лео вже все зрозумів. Молодші брати бувають кмітливими. Після зґвалтування до Майї не може торкнутися жодна людина. Неважливо, що Лео — її брат, страх є алогічним почуттям, тіло реагує незалежно від мозку.

Лео вимикає комп’ютер.

— Бери свою куртку, — рішуче каже він.

— Нащо? — засоромлено запитує Майя.

— Я дещо тобі покажу.

* * *

Коли Відар виходить зі стаціонару, в автомобілі на нього вже чекають Теему, Столяр і Павук. Теему мусить дати стусана Павукові, щоб перестав обіймати Відара. У квартиру, отриману від муніципального житлового фонду, Відар не заходить ні разу.

— Я повинен жити вдома. Я мушу допомагати тобі рахувати, — каже він своєму братові.

Теему цілує малого в голову.

Про що найперше запитує Відар? Про «Бйорнстад-Хокей»! Яка тепер команда? Які в нас гравці цього року? Ми віддубасимо «Гед»? Відар завжди був палким прихильником; трибуна зі стоячими місцями — єдине місце, куди він тепер найбільше поривається, після маминої кухні. Теему лише поплескує по плечу свого меншого брата, він іще не розповів Відару, що в цьому році йому не доведеться стояти на трибуні, тому що в нього є шанс грати в команді! Теему мовчить, бо не хоче, аби менший брат почав нервуватися, і впродовж кількох хвилин щастя старшого брата чисте й безхмарне.

Тоді Відар запитує про Беньї Овіча. Востаннє, коли хлопці розмовляли з Відаром, вони розповіли, що нова тренерка поставила Овіча капітаном, хлопців аж розпирала радість, бо вони вважали, що Беньї — один із них. Бйорнстадський хлопчисько, який міцно стояв на ногах і на один ляпас відповідав трьома. Але зараз, коли Відар згадує його ім’я, Павук зі Столяром замовкають. Їхні погляди хмурнішають, а слова стають жорсткими:

— Ми дещо дізналися про нього…

Відар слухає. Хлопці не можуть навіть вимовити ім’я Беньї, вони говорять про нього, ніби він помер. Можливо, в певному сенсі так і є — того, кого вони знали, вже нема. Він більше не один із них.

Мабуть, Відар не такий, як інші з «Групи», він не переймається, хто з ким спить, і ніколи не переймався. Але чоловіки в чорних куртках говорять не про сексуальну орієнтацію — Відар це розуміє, — а про довіру і відданість. Беньї вдавав із себе того, ким не був. Він фальшивий, йому не можна довіряти, і Павук зі Столяром думають, що він зганьбив «Групу».

— Ми захищали його нашими спинами, а він весь цей час хотів трахнути нас у сраку! — відрізає Павук.

Відар нічого не каже. Коли йому було дванадцять чи тринадцять років, за якийсь час після того як Павук бився за нього в «Макдональдс!», Відар запитав його: «Ми хулігани?». Павук серйозно похитав головою і відповів: «Ні. Ми солдати. Я стою за тебе, а ти стоїш за мене. Ми нічого не варті, якщо не можемо на тисячу процентів довіряти один одному. Доганяєш?». Відар доганяв. «Група» трималася разом усе життя, а таку дружбу неможливо збудувати, нічого не принісши в жертву.

«Група» має різні причини ненавидіти Беньї: комусь це гидко, хтось вважає, що їх зрадили, а ще інші просто хвилюються, що ж тепер будуть скандувати про них уболівальники суперника. Хтось із цих хлопців носить на шиї татуювання ведмедя — наскільки сильно треба щось любити, щоб піти на таке? Тому Відар нічого не каже. Він просто радіє, що повернувся додому, що все як завжди.

А коли Теему нахиляється до нього й шепоче, що «новий тренер проведе для тебе відкрите тренування основної команди, і якщо ти їм підійдеш, то будеш грати!», радість у Відаровій голові співає так гучно, що він уже не може думати про щось інше.

* * *

Це просто спорт.

Собаки в притулку заходяться гавкотом, щойно чують, що сюди наближаються брат із сестрою. Виходить сонна Адрі й заспокоює їх. Лео і Майя налякано зупиняються.

— А Жанетт тут? Тобто… вчителька з нашої школи… вона мала вести клуб единоборств… це тут? — запитує Лео.

— «Клуб» — це дуже оптимістична назва. Жанетт у комірчині, — пирхає Адрі і, позіхаючи, чухає свою шевелюру, схожу на щітку зі сталевими прутами.

Лео киває, але не рухається з місця. Він запхав руки до кишень і з цікавістю дивиться на собак.

— Якої вони породи?

Адрі наморщує чоло, дивиться то на Лео, то на Майю і намагається вирахувати, що їм тут треба. Можливо, навіть розуміє причину, бо теж має сестер. Тож вона каже:

— Ти любиш собак?

Лео киває:

— Так. Але мама з татом не дозволяють мені мати собаку.

— Хочеш допомогти мені їх погодувати? — запитує Адрі.

— ТАК! — вигукує Лео і має вигляд щасливіший, ніж мало б цуценя з двома хвостами.

Адрі кидає на Майю доброзичливий погляд:

— Жанетт у комірчині. Йди туди.

Тож Майя заходить до комірчини сама. Жанетт саме тренується на мішку з піском і завмирає посеред руху, намагаючись не видати свого здивування. Майя, здається, миттю передумує. Жанетт витирає піт із чола й запитує:

— Хочеш спробувати єдиноборства?

Майя розтирає долоні.

— Ну, я ж, типу, навіть не дуже знаю, що це таке. Це мене брат сюди притягнув.

— Нащо? — дивується Жанетт.

— Він боїться, що я завдам декому шкоди.

— Кому?

У Майї щось надламується, коли вона зізнається:

— Собі.

То з чого почати? Жанетт дивиться на дівчину, а тоді вирішує зробити найпростіше: сідає на мат. Майя мало не вічність сидить навпроти, на відстані метра. Жанетт посувається трохи ближче, але дівчина здригається, тому вчителька зупиняється. Вона м’яко пояснює:

— Будуть люди, які скажуть тобі, що єдиноборство — це насильство. Але для мене це — любов. Довіра. Бо якщо ми з тобою будемо тренуватися, нам доведеться довіряти одна одній. Тому що ми доручаємо одна одній свої тіла.

Сказавши це, Жанетт простягає руку і торкається до Майї. І це перший раз після Кевіна, коли Майя відчуває чийсь дотик, крім Аниного, і не відсахується. Жанетт показує їй, як боротися, як робити захват і вивільнятися, а Майя мусить вчитися не помирати від паніки, поки її міцно тримають. Одного разу, запанікувавши, вона сіпає головою назад і вдаряє Жанетт.

— Усе в порядку, — шепоче Жанетт, не переймаючись, що на губі й підборідді у неї виступила кров.

Майя глипає на годинник на стіні. Вони вже годину борються, звільнившись від усіх думок, вона так упріла, що навіть не розуміє, чи їй щось тече з очей, чи це піт.

— Просто я… я часом до смерті боюся, що нічого ніколи вже не буде в порядку… — видихає Майя.

Жанетт не знає, що відповісти, — ні як учителька, ні по-людськи, — тому вона каже єдине, про що знає як тренерка:

— Ти втомилася?

— Ні.

— Тоді працюємо далі!

У тій комірчині Майя не вилікується. Не побудує машину часу, не змінить минуле, не здобуде благословенну втрату пам’яті. Але вона стане приходити сюди щодня і навчатися єдиноборству, й одного дня буде стояти в черзі у продуктовій крамниці, коли її випадково зачепить якийсь незнайомий чоловік, проходячи повз. І вона не відсахнеться. Це буде найбільша з усіх тих малих подій, і жодна людина цього не зрозуміє. Але того дня Майя повернеться додому, маючи відчуття, що вона кудись рухається. Увечері вона знову піде на тренування. Наступного вечора — теж.

Це просто спорт.

* * *

Ана сидить високо на дереві, недалеко від собачого притулку. Дивиться, як Майя і Лео йдуть додому через ліс. Ана прийшла сюди за ними, але сама не знає нащо, їй просто хочеться бути ближче до Майї, хоч якось. Ана замерзає без неї.

Коли Майя минає її внизу, між ними всього кілька метрів. Ана могла би щось вигукнути, злізти вниз і молити свою найкращу подругу вибачити їй. Але це трохи не та історія. Тому Ана залишається сидіти високо на дереві й дивиться, як віддаляється її подруга.

* * *

Наступного дня Відар їде автобусом до школи. Багатьом відомо, хто він, тому ніхто не наважується сідати поруч. Аж поки на зупинці на околиці Височини в автобус не заходить на кілька років молодша дівчина. У неї розпатлане волосся й зажурені очі, її звати Ана.

Перше, що помічає Відар, — Анині м’які щиколотки, вони ніби створені не для того, щоб ходити по підлозі, а щоб бігати в лісі й перестрибувати через камені. Перше, що помічає Ана, — Відарове чорне волосся, таке тонке, що пасма спадають на обличчя, ніби цівки дощу по віконній шибі.

Мине багато років і, можливо, ми скажемо, що ця історія була про насильство. Але це буде неправдою, правдою не до кінця.

Тому що ця історія також про любов.

35

«Але тільки якщо будеш

найкращим»

У Бйорнстаді відбувається пресконференція. На думку частини мешканців, зараз найгірший момент для такої події — коли все місто, здається, скоро вибухне сотнею різних конфліктів. Але для інших це, звісно, найкраща нагода. Наприклад, для Річарда Тео.

У місто з Лондона прилітають представники нових власників фабрики, репортери місцевої газети фотографують, як ті перед фабрикою радісно тиснуть руку політику-з-літнім-будинком. Петер Андерссон слухняно стоїть поруч, у нього тремтить голос, а погляд — потуплений в асфальт, проте він публічно обіцяє «вжити серйозних заходів проти хуліганів».

Політик-з-літнім-будинком такий задоволений, аж його розпирає. Він починає пресконференцію, згадуючи свого не менш шанованого і відданого колегу Річарда Тео: «Він заслуговує подяки за своє велике бажання служити цій комуні, без Річардових зв’язків і сумлінної праці впродовж багатьох місяців усього цього не сталося б!». Далі політик-з-літнім-будинком розповідає — уже не так скромно — про власний величезний внесок до реалізації цих домовленостей. Податкові надходження стануть небачені, пояснює він, а найважливіше: «Робочі місця у Бйорнстаді буде збережено!».

Коли політикиня, яка стоїть поруч, зненацька розтуляє рота, політик-з-літнім-будинком такий спантеличений, що й не встигає відреагувати. Жінка заявляє: «І не лише у Бйорнстаді, звісно. Порадившись із новими власниками фабрики, ми досягли принципової політичної згоди, що працівники з Геда також будуть серед наших пріоритетів! Це обов’язкова умова, оскільки якщо комуна фінансово підтримує фабрику, тоді ВЕСЬ муніципалітет повинен мати з цього користь!».

Журналісти занотовують сказане, фотографують, знімають відео. Політик-з-літнім-будинком не відводить очей від політикині, вона зустрічається з ним поглядом. Він тут безсилий, бо що йому казати? Що він не має наміру віддавати робочі місця Геда? Його теж очікують вибори. Політика аж трясе від гніву, він силувано всміхається на камери, але коли його запитують про робочі місця, він змушений відповісти: «Звичайно, відповідальний політик повинен залучати до справ… цілу комуну». Кажучи це, він сутулиться, а от політикиня, навпаки, відчуває, що наче стала на кілька сантиметрів вищою.

Мине кілька місяців, і одного ранку на сходах до її будинку лежатиме конверт, а документи в ньому засвідчать, що політик-з-літнім-будинком причетний до махінацій з нерухомістю в Іспанії за брудні гроші. Звісно, потім з’ясують, що цей політик узагалі невинний, але Річарду Тео не потрібні докази — лише сумніви. Заголовки про «шахрайства з нерухомістю» будуть гучними, а повідомлення про остаточно доведену непричетність політика стане кількома скромними рядками на одній із останніх сторінок місцевої газети. Політична кар’єра політика-з-літнім-будинком закінчиться ще тоді, коли його колеги з партії всі як один заявлятимуть, що «ми не можемо дозволити собі скандалу». Його замінять тією політикинею, яка, щоправда, має багато ворогів у Бйорнстаді, але все-таки в неї значно більше друзів у Геді.

* * *

Беньї не з’являється на тренуваннях команди. Не телефонує і не відповідає на дзвінки. Але пізно ввечері, коли майже всі лампи на льодовій арені вимкнені, а роздягальні порожні, він сам-один виходить на лід — у джинсах, на ковзанах і з ключкою в руці. Беньї прийшов сюди позабивати шайби, як робив уже мільйон разів раніше, і перевірити, чи будуть у нього такі ж відчуття. Чи може бути так, як було колись. Він завмирає, побачивши у колі вкидання зображення ведмедя. Хтось ліниво під’їжджає до нього й зупиняється поруч. Елісабет Цаккель.

— Ти збираєшся грати проти «Геда»? — запитує вона без сентиментів.

Беньї вагається, сковтує слину, не відводячи погляду від ведмедя.

— Я не хочу бути… проблемою. Для команди. Не хочу, щоб вони відчували, що…

— Я не про це запитала. Ти збираєшся грати чи ні?

Беньї швидко заплющує очі, потім повільно їх розплющує.

— Я не хочу бути тягарем для клубу.

— Ти збираєшся з кимось спати в роздягальні?

— Бля… що?

Цаккель знизує плечима.

— Хіба ж люди не таке собі думають? Що у геїв проблеми з дисципліною? Що всі геї сплять один з одним у роздягальні?

Беньї наморщує чоло.

— Де це ви, бляха, таке почули?

— То ти збираєшся з кимось спати в роздягальні, чи ні?

— Та що за хрінь!

Цаккель знову знизує плечима.

— Що ж. Тоді ти не тягар. Хокей — це хокей. Про тебе можуть багато всього розповідати за межами льодової арени, але тут це не має значення. Якщо ти добрий гравець — значить, ти добрий гравець. Якщо ти забиваєш шайби — значить, ти забиваєш шайби.

Здається, Беньї це не переконало.

— Люди мене ненавидять. Вас також. Напевно, для них це занадто, якщо і ви, і я… самі розумієте. Можливо, вони б якось дали собі раду з ОДНИМ… але з двома в одній команді, це… для людей це вже занадто.

Цаккель має спантеличений вигляд.

— Про що це ти?

У Беньї брови лізуть на лоба.

— Про те, що ви — лесбі.

— Я не лесбі, — відповідає Цаккель.

Беньї витріщається на неї.

— Усі думають, що ви…

— Люди багато що собі думають. Вони занадто переймаються почуттями.

Беньї так і завмирає з роззявленим ротом. А тоді заходиться сміхом і ніяк не може зупинитися.

— Але ж, Цаккель, я серйозно, ви розумієте, наскільки, бляха, вам би простіше жилося в цьому місті, якби ви просто розказали всім, що не…

— Не така, як ти?

— Так…

Цаккель пирхає.

— Беньяміне, я вважаю, ти не маєш обов’язку звітувати перед усіма про те, з ким у тебе є секс. І я теж не зобов’язана.

Беньї дряпає лід ковзаном. Довго роздумує, перед тим як сказати:

— Вам ніколи не хотілося бути чоловіком?

— А чого б це? — дивується Цаккель.

Беньї дивиться на ведмедя на кризі. Намагається знайти правильні слова.

— Щоб не бути жінкою-тренером.

Цаккель повільно хитає головою, але — принаймні зараз — не виглядає незворушною.

— Мій тато іноді хотів, щоб я була хлопчиком.

— Чому?

— Він знав, що мені доведеться бути вдвічі кращою за чоловіків, щоб мене визнали. Тепер те саме стосується і тебе. Вони будуть оцінювати тебе інакше. Ті, хто мене ненавидить, можливо, дозволять мені тренувати команду, але тільки якщо ми переможемо. І вони, можливо, дозволять тобі грати, але тільки якщо ти будеш найкращим. Тепер тобі недостатньо бути просто добрим хокеїстом.

— Це, бляха, несправедливо, — шепоче Беньї.

— Несправедливість — значно природніший стан у цьому світі, ніж справедливість, — каже Цаккель.

— Це вам тато сказав?

— Мама.

Беньї важко сковтує слину.

— Я не знаю, чи зможу бути капітаном.

— Окей, — відповідає Цаккель.

Тоді розвертається й залишає його самого, не кажучи більше ні слова. Ніби вони не потрібні.

Беньї залишається стояти у колі вкидання. Нарешті забирає з бортика купку шайб і веде їх по льоду, одну за одною. Можливо, востаннє. Цей спорт ніколи не задовольниться, якщо володіє лише частиною тебе, йому треба стільки всього принести в жертву — і якщо ти ціле життя провів з ним, тобі багато відомо. Як болять ноги, коли вперше після літа їдеш на ковзанах. Як жахливо смердять рукавиці наприкінці сезону. Який звук буває, коли з усієї сили влітаєш у кут бортика або запускаєш шайбу в оргскло. Яке своє — унікальне — відлуння мають різні льодові арени. Як звучить кожен удар, коли на трибунах нікого нема. Які відчуття дає просто гра. Як б’ється серце.

Бах бах бах бах бах.

* * *

Того ранку, коли Ана вперше сідає біля Відара, обоє мовчать. Ану занадто придавлює провина і туга від того, що їй навіть нема з ким поговорити. Весь час вона їздила до школи разом із Майєю, і самотність стає для неї шоком. Вона багато спить, маючи сподівання, що одного разу прокинеться і зрозуміє, що ця помилка всього її життя була просто сном. Але цього не стається.

Наступного ранку Ана знову сідає біля Відара, і коли автобус під’їжджає до школи, переводить на нього погляд. Відар удає, що чимось зайнятий у своєму мобільному, але Ана бачить, як він коситься на неї. Відар не з тих, хто може встояти перед бажанням.

— У що граєш? — запитує Ана.

— Шо? — бурмоче Відар, наче щойно її помічає.

Але її так легко не обдуриш.

— Ти мене чув.

Відар сміється, він це робить, коли нервується. Скоро він зрозуміє, що Ана, коли нервується, сипле саркастичними жартами. Якби їм довелося прожити разом усе життя, вони могли би стати парою, яку найменше хочеться зустріти на похороні: одна ніяк не припинить жартувати, а другий ніяк не перестане хихотіти.

— «Майнкрафт». Я граю в «Майнкрафт», — каже Відар.

— Тобі сім років чи що? — дивується Ана.

Відар сміється:

— Вона допомагає мені не… у мене проблеми з контролем над імпульсами. Психолог каже, що «Майнкрафт» допомагає Я можу краще сконцентруватися, коли… просто граю.

Автобус зупиняється. З нього висипають учні. Ана ніяк не відведе погляду від Відарових очей.

— Ти молодший брат Теему Рінніуса, так? Це ж ти сидів у в’язниці?

Відар знизує плечима.

— Ну, це більше нагадувало центр дозвілля.

— А що ти маєш на увазі, коли кажеш, що не можеш сконцентруватися? У тебе якийсь синдром чи що?

— Не знаю.

Ана усміхається.

— Тобі просто клепки бракує?

Відар регоче.

— Хтось навіть каже, що я психопат! Не треба розмовляти зі мною!

Ана уважно розглядає його з голови до ніг. Чорне волосся затуляє йому очі.

— Ти маєш надто милий вигляд, як на психопата, — каже вона.

Відар хмурить чоло.

— Обережно! Я можу мати ніж!

Ана фиркає.

— Якби в тебе був ніж, я б не боялася тебе, навіть якби була хлібом.

Відар миттєво закохується в неї, бо він не з тих, хто може встояти перед бажанням.

36

«А що, психопати не гуляють?»

Елісабет Цаккель із самого ранку проводить своє відкрите тренування. Приходить жменька гравців, кілька юніорів, яким нема де грати, тому що «Бйорнстад» цього року не зібрав із них команду, кілька старших гравців, яких звільнили з інших клубів і в них не було контрактів. Жоден із них навіть наближено не грає так добре, щоб отримати місце в команді Цаккель. Вони ніяк не вплинуть на ситуацію і будуть за статистів, щоб потім клуб міг сказати, що відбулося відкрите тренування. Усім цікавий лише Відар, але Цаккель мусить розпочати з його пошуків, бо на лід він так і не виходить. Вона знаходить його в підсобці охоронця.

— Щось потрібно? — цікавиться Цаккель.

— У вас є пилка? — запитує Відар.

— Нащо тобі? — хоче знати Цаккель.

Відар піднімає свою ключку воротаря.

— Задовга!

Поки Відар був закритим у стаціонарі й ночами грав разом із Балу, йому треба було відбивати м’ячики і шайби до протилежної стіни підвалу, пасуючи назад. Зрозуміло, що в підвалі Відар не міг стояти на ковзанах, тому він відпиляв верх ключки, щоб вона була якраз доброї довжини. Ненароком він відпиляв забагато, ключка вийшла закоротка, але тоді й виявилося, що так можна пасувати жорсткіше і прицільніше. Коли ти не на волі, час — єдине, чого в тебе буває вдосталь. Тож Відар почав експериментувати з різною довжиною та обмоткою на ключці, наприклад, не робив кульку вгорі, як у більшості інших воротарів, і тоді хватка ставала кращою.

Цаккель знаходить йому пилку, хоч і не розуміє, що це він придумав. Але коли Відар доводить до пуття свою ключку і виходить на лід, він ловить шайбу і без жодного зусилля відбиває її так, що вона пролітає через увесь майданчик.

— Можеш повторити? — запитує Цаккель.

Відар киває. Цаккель ставить його на одні ворота, а сама стає на інші.

— Пасуй! — гукає вона.

Відар так і робить. Через увесь майданчик, прямим ударом ключки. Для того, хто не переймається хокеєм, це не так уже й суттєво, але Цаккель знає, що більшість воротарів у дивізіоні «Бйорнстада» навіть не закинуть шайбу у воду, при цьому не вивалившись із човна. «Цей хлопець буде воротарем, поки шайба не в нас, і ще одним польовим гравцем, коли переймемо шайбу», — думає собі Цаккель. І тоді можна виграти.

— Ставай на ворота, — наказує вона.

Відар слухається. Цаккель починає запускати шайбу за шайбою, з неї добрий нападник, але Відар відбиває всі удари. Тренерка ставить грати інших хокеїстів, які прийшли на відкрите тренування, але ніхто з них не забиває у ворота. Вона дає команду нападати двом одночасно, потім трьом, з різних кутів. Відар практично не пропускає шайб. Його рефлекси феноменальні.

Цаккель оглядає льодову арену. Нагорі в кутку сидить Петер Андерссон. Далеко з іншого боку стоїть Теему Рінніус, на своїй трибуні. Біля нього видно Павука і Столяра. Теему намагається приховати свою гордість, але йому це погано вдається. Павук і Столяр навіть не роблять спроби щось приховувати.

Цаккель повертається до Відара і кричить:

— Перерва, візьміть воду!

Гравці перестають запускати шайби. Відар знімає шолом, спітнілі пасма чорного волосся поприлипали до обличчя. Він повертається спиною до Цаккель і бере до рук пляшку Тренерка прицілюється і щосили запускає йому шайбою по спині.

Відар смикається і обертається, а Цаккель одразу ж б’є по наступній шайбі, яка зі свистом пролітає на відстані якогось метра від Відарової незахищеної голови.

З трибуни чути крик Теему «НІ!», але Відар не зволікає — він уже на повній швидкості рвонув до Цаккель. Ніхто з присутніх навіть не встигає зрозуміти, що зараз станеться, і якби Теему так добре не знав свого брата, Цаккель, можливо, вже б не вийшла звідси живою. Відар кидається на неї, несамовито махаючи руками, Теему навсидячки спускається з трибуни, ногою відчиняє двері до лави запасних, щоб перестрибнути через бортик на лід. Він посковзується у своїх черевиках, але встигає схопити меншого брата за светр, з усіх сил повалити його на лід і міцно тримати. За ним, відстаючи на кілька кроків, підбігають Павук зі Столяром, вони втрьох стримують Відара, щоб той не схопився і не забив Цаккель.

— ТИ, БЛЯХА, ШИЗОНУТА???!!! — рявкає до тренерки Теему, але вона не налякана, а аж світиться усмішкою.

— Ти можеш пообіцяти, що він буде приходити на кожне тренування вчасно і зіграє в кожному матчі?

Відар продовжує дико борсатися в залізних руках друзів. Теему злісно дивиться на Цаккель:

— Ти могла його вбити! Він… ТИ могла померти! Він міг убити ТЕБЕ!

Цаккель піднесено киває.

— Так! Бо Відару насрати, що я жінка, він однаково збирався побити мене до смерті, правда? Для нього я просто хокейний тренер! Ти обіцяєш, що він буде вчасно приходити на кожне тренування?

Теему, примружившись, розглядає Цаккель. Ця баба точно якась ненормальна.

— Тобто, ти береш його в команду?

Цаккель пирхає.

— Чи беру я його? Та я сформую команду НАВКОЛО нього! Я зроблю з нього профі!

Теему важко сковтує слину й відповідає, стиснувши зуби:

— Окей. Обіцяю, що він буде вчасно приходити на кожне тренування.

Цаккель киває і залишає лід. Вона закінчила. Інші гравці, присутні на відкритому тренуванні, отримають коротке повідомлення: вони недостатньо добре грають, щоб бути в команді Цаккель. Вона була чесна, справедлива і безжальна. Як і спорт.

На арені нарешті заспокоюється Відар. Він лежить навзнак на льоду, виснажений і спітнілий. Теему сідає біля нього. Відар скептично повертається і бурмоче:

— От чорт, братику, ти плачеш?

— Я не плачу, бляха… — шипить Теему й відвертає голову.

— А виглядає так, ніби ти…

— ТА ПІШОВ ТИ! — вигукує Теему і сильно б’є Відара по руці.

Молодший брат, скиглячи, зіщулюється на льоду, а старший одразу встає і виходить з льодової арени.

* * *

Елісабет Цаккель обома ногами застрибує до кабінету Петера Адерссона.

— Ви бачили тренування? — вигукує вона.

— Так, — каже Петер.

— Дозволите йому грати? — хоче знати Цаккель.

— А ви зможете контролювати його? — запитує Петер.

— Ні! У цьому й фішка! — радісно рявкає Цаккель.

У неї щасливий вигляд. Через це в Петера починає боліти голова.

* * *

На стоянці стоїть старий «сааб». Теему виходить з льодової арени, закурює сигарету, йде до автомобіля, сідає на сидіння поруч із водійським і зачиняє двері. Упевнившись, що його ніхто не бачить, Теему схиляє голову на приладову панель і заплющує очі.

Він не плаче.

Та пішли ви.

* * *

Наступного ранку в автобусі Ана знову сідає біля Відара. Він грає у «Майнкрафт» — концентрується, щоб не нервуватись, коли набирається сміливості сказати Ані:

— Я буду грати в основній команді «Бйорнстада». Хочеш прийти подивитися?

В голосі Ани чути підозріливість.

— Я не знала, що ти хокеїст. Думала, ти бандит, як усі інші з «Групи».

Ана згадує про «Групу» без страху, а в цьому місті це незвично. У відповідь Відар присоромлено, майже зранено, запитує:

— Ти не любиш бандитів?

Ана пирхає.

— Я не люблю хокеїстів.

Відар сміється. Бляха, вона вміє його розсмішити. Але ще до того як автобус зупиняється біля школи, він серйозно повідомляє:

— «Група» — не бандити.

— А хто ж тоді?

— Брати. Кожен — мій брат. Вони стоять за мене, а я стою за них!

Ана його не засуджує за це. Бо кому ж не хочеться мати братів?

* * *

Майю до школи тепер підвозить мама. Міра не розпитує, чому Ана більше не їздить із ними, вона радіє, що Майя не соромлячись дозволяє підвозити її аж до самої школи. Ще якихось пів року тому донька завжди вимагала, щоб її висаджували за кількасот метрів, і останню частину дороги йшла сама. Але тепер Міра може довезти її аж до автобусної зупинки, після чого донька нахиляється через сидіння, цілує маму в щоку і каже:

— Дякую! Побачимось!

Це занадто буденні слова, щоб вибити з рівноваги дорослу жінку, але вони важливі, як цілий світ, якщо ця жінка чиясь мама. Міра їде далі з головою у хмарах.

А Майя, навпаки, самотньо йде до школи. Сама дістає свої підручники, сама сидить на уроках, сама обідає. Це її вибір, бо якщо вона не може довіряти своїй найкращій подрузі, то кому тоді можна довіряти?

Ана заходить до тієї самої школи, відстаючи від Майї на кілька кроків. Відчуваєш таку незвичну холоднечу, коли мусиш щодня бачити свою найкращу подругу і знати, що вона тобі більше не подруга. Вони часто прощалися таємним рукостисканням, яке придумали ще дітьми: кулак угору — кулак униз — долоня — долоня — метелик — палець гачком — пістолети — руки-джаз — мініракета — вибух — дупа до дупи — ми суперкруті! Усі назви придумала Ана. Наприкінці, після того як вони стукалися дупами, Ана завжди піднімала руки в повітря і кричала: «Ана суперкрута!».

А тепер Майя заходить до школи, навіть не помічаючи, що позаду йде подруга. Ана ненавидить себе і, можливо, не так за те, що вона заподіяла Беньї, а радше через свою вину перед Майєю. Тож це її останній вияв любові — стати невидимою.

Майя зникає в коридорі. Ана стоїть на місці, розбита. Але Відар простягає до неї руку.

— Ти окей?

Ана переводить на нього погляд, Відара неможливо обманювати, тому вона чесно зізнається:

— Ні.

Відар нестямно запускає пальці у своє волосся і бурмоче:

— Хочеш звалити звідси?

Ана сумно всміхається:

— Куди?

Відар знизує плечима.

— Не знаю.

Ана роззирається в коридорі. Вона ненавидить цю школу. Ненавидить себе. Тому каже:

— Хочеш прогулятися?

— Прогулятися? — повторює Відар, ніби це слово з іноземної мови.

— А що, психопати не гуляють? — дивується Ана.

Він сміється. Вони втікають зі школи й годинами пліч-о-пліч гуляють лісом, там Ана і закохується у Відара. У його такі незграбні, поривчасті, нервові рухи. А Відар закохується в Ану, бо вона непереможна й ламка водночас, ніби зроблена з яєчної шкаралупки і заліза. Він робить спробу поцілувати її, тому що не може себе стримувати, і вона відповідає на поцілунок.

Якби вони прожили разом усе життя, то стали б унікальною парою.

* * *

Після пресконференції в місцевій газеті з’являється заголовок: «Нові робочі місця — але половина з них призначена жителям Геда!».

У цій статті наводять заяви різних політиків. Більшість із них шоковані, коли від них вимагають відповіді, тому намагаються сказати щось нейтральне, щоб не спровокувати жодну зі сторін. Звісно, єдиним, хто виділяється серед них, є Річард Тео. Його слова здаються спонтанними, проте він ретельно готувався: «Що я думаю про квоти на фабриці? Я взагалі не схвалюю квот. На моє переконання, роботу в Бйорнстаді повинні отримати люди з Бйорнстада». Фраза не надто блискуча, але вона швидко поширюється.

Минає кілька годин, і слова «робота в Бйорнстаді — для людей із Бйорнстада!» повторюють, ніби гасло, не лише в інтернеті, але й у пабі, і за обіднім столом. Наступного ранку записка з цими словами з’являється на капоті автомобіля, який належить політикові-з-літнім-будинком.

Аби записку не здув вітер, відправник зафіксував її сокирою. Записки ж так легко можуть загубитися, особливо коли вітер змінюється.

Одразу після пресконференції Петер починає телефонувати до майстрів. Усі відповідають, що готові взяти нове замовлення, поки не чують, яку саме роботу потрібно виконати. Знести трибуну зі стоячими місцями. Після цього в одних раптом «нема часу», іншим «бракує відповідної кваліфікації». Хтось просто кладе слухавку. Хтось прямо зізнається: «Чорт забирай, Петере, у нас є сім’ї!». В одній фірмі, куди телефонує Петер, йому відповідає столяр, якого так і називають — «Столяр». Після того, як Петер пояснює йому замовлення, він просто регоче. Знущально.

Того ж дня, під вечір, Міра знаходить перед будинком сім’ї Андерссон пакувальну коробку. Більшість людей, які відкрили б її, подумали б, що всередині порожньо, але Міра кмітлива. Вона повільно перевертає коробку набік і чує, як із неї викочується невеликий металевий циліндрик. Міра дивиться, як цей предмет зблискує на світлі, що струменіє з вікон кімнат її дітей.

Це куля до рушниці.

37

«На що ми здатні»

Більшість із нас не знає, на які жахливі речі ми здатні. Та й звідки нам це знати до того часу, поки хтось не перейде межу, спровокувавши нас? Чи здатен хтось передбачити, наскільки небезпечними ми можемо бути, поки не почнуть загрожувати нашій сім’ї?

Міра стоїть на вулиці, прихована в тіні. Вона йшла за Теему від продуктової крамниці, він ніс по пакету в кожній руці, в одному з пакетів — практично самі сигарети. Теему заходить до «Хутра». Коли виходить, опиняється на порожній вулиці. Міра сама не знає, які демони заволоділи нею, коли наважується зробити крок уперед.

— Теему Рінніусе! — шипить Міра, загрозливіше, ніж сама сподівалася.

Теему обертається.

— Так?

Міра підходить так близько, що Теему відчуває її подих. У неї в руках складена пакувальна коробка. На поверсі над «Хутром» ледь прочиняється вікно, звідки виглядає якась стара пані, але Міра надто напружена, щоб це помітити.

— Ти знаєш, хто я? — запитує вона.

Теему киває, його обличчя — на відстані п’яти сантиметрів від Міриного.

— Ти дружина Петера Андерссона.

Міра ледь відсмикує назад голову, але її голос звучить гучніше:

— Я мама Лео Андерссона і Майї Андерссон! А ще я юристка! Так, можливо, я боюся тебе, як усі інші, але тобі варто розуміти одну річ: якщо ти не відчепишся від моєї сім’ї, тоді я не відчеплюся від ТВОЄЇ!

Міра кидає пакувальну коробку собі під ноги. Теему піднімає брови:

— Ти мені погрожуєш?

Міра киває.

— Можеш у цьому не сумніватися, Теему Рінніусе! І передай усім боягузливим нікчемам з вашої малої «групи», що наступного разу, коли вони залишать кулю на моєму під’їзді до гаража, я всаджу її тобі в голову!

Теему нічого не відповідає, і чорта з два щось можна зрозуміти з його погляду. Напевно, Мірі варто було б цим задовольнитися, але вона вже перейшла межу, коли цього їй було б досить. Тому вона дістає щось із сумочки. Баночки з-під таблеток, порожні. І з презирством тримає їх перед Теему.

— Поки ви їздили додому до моєї сім’ї, я, Теему, поїхала додому до тебе. Ось це було в сміттєвому баку твоєї мами. Цей препарат — із категорії наркотичних. Твоя мама має рецепт на такі ліки? Якщо ні, то вона порушує закон. І перш за все порушує закон її постачальник. А це ж ти, Теему, хіба ні? Подумай, що буде, якщо я візьмуся за тебе?

Теему повільно кліпає, він навіть вражений. Але коли робить крок до Міри, вона відступає. Бо ніхто не може не відступити. Слова Теему звучать як наказ:

— Іди звідси. Негайно.

Міра мимоволі опускає голову. Вона ще не раз прокляне себе за те, що зробила, але ми не знаємо, на що здатні, поки хтось не перейде межу, спровокувавши нас. Міра йде геть із тієї вулиці, стримується, щоб не підбігти до автомобіля, але їй не дуже вдається.

* * *

Адрі стоїть у притулку, годує своїх собак. Сьогодні сюди не приїздять автівки зі спиртним у багажнику. І не заглядають мисливці випити кави. Адрі не знає, у чому саме причина — вони не хочуть чи не наважуються? У них тут нелегко зрозуміти, чи люди хочуть щось сказати, але вирішують промовчати, чи вони просто мовчать тому, що не знають, що сказати.

Тож Адрі телефонує своїй приятельці, Жанетт. Вона ще сидить у школі, перевіряє контрольні й завдання. Поки вони були малими, завжди Жанетт телефонувала Адрі й запитувала, чи не вийде вона бавитися, і ніколи не навпаки. Але тепер запитує Адрі:

— Може, заглянеш сюди, потренуємося?

Жанетт одразу ж приїздить. Вони піднімають штанги і б’ють по мішках із піском, аж поки вже не можуть підняти навіть руки. Жанетт не обіцяє Адрі, що все буде добре, бо в Жанетт нема молодшого брата і їй невідомо, чи коли-небудь усе налагодиться. Але вона залишається тренуватися стільки, скільки потрібно Адрі, і коли на дорозі все ще не видно ні автомобілів, ані мисливців, Жанетт думає собі, що це, мабуть, теж непогано. Тому що по очах Адрі вона розуміє: якщо хтось зайде сюди і скаже щось не те про її брата, то його звідси винесуть.

* * *

Теему далі стоїть перед «Хутром», вікно на другому поверсі ще відчинене. Чути неквапний голос Рамони:

— Теему, подейкують, що Лео Андерссону ви залишаєте чорну куртку в школі. А батькові Лео ви підкладаєте кулю. Де в цьому логіка?

Теему відповідає самовпевнено, тому що в нього і в його молодшого брата є лише мама.

— Може, нам просто відомо, що чоловікові не обов’язково бути такою ж сволотою, як його старий?

Це просто відмовка, і Рамона сама все розуміє. Вона гасить сигарету об підвіконня.

— Якщо це ти залишив йому кулю, то я навіть не знаю, що про тебе думати…

Теему перебиває Рамону таким тоном, яким ніколи не розмовляє з іншими — винувато й присоромлено:

— То був не я. Але я не контролюю кожного…

Рамона теж перебиває його, але її голос далекий від люблячого.

— Не заговорюй мене! Можливо, ти не контролюєш усього, чим займаються твої хлопці, але тобі, чортяко, добре відомо, що НІХТО з них не порушить твоєї заборони!

— Я… — починає Теему.

Але Рамона не дає йому шансу.

— Теему, ми з тобою не засуджуємо одне одного. І ніколи не засуджували. Але тільки діти відповідають лише за свої вчинки — а дорослі повинні нести відповідальність ще й за те, до яких вчинків призводять. Ти ж лідер. За тобою йдуть інші. Якщо ти не несеш відповідальності за власний хвіст, тоді виходить, що ти просто чудовисько.

* * *

Міра не розповідає про кулю ні Петерові, ані дітям, узагалі нікому. Але коли вона повертається додому, їхні сусіди — стара тітка і ще старіший дядько — сидять собі в зелених светрах на під’їзді до гаража, кожне на своєму пошарпаному розкладному стільчику. Вхідні двері до їхнього будинку відчинені, у передпокої світиться лампа. Міра помічає, що всередині стоїть дядькова мисливська рушниця, притулена до стіни. Дядько вже старий і повільний, рушниця, мабуть, навіть не заряджена, але це не має значення. Тітка киває Мірі, кажучи:

— Міро, іди поспи. Ми тут просто поспостерігаємо за рухом автівок.

Дядько розкручує термос із кавою і бурчить:

— Кажуть, що останнім часом у місті з’явилися якісь фургони для переїзду, вони щось наплутали з даними, от і приїжджають за неправильною адресою. Але в нашому кварталі цього більше не станеться.

Прості слова. Звичайний вчинок. Цього досить, щоб заявити, що ми теж тут живемо. З нами краще не заїдатися.

* * *

Теему, задумавшись, стоїть перед льодовою ареною. У приміщенні Бйорнстадського клубу темно, світло горить лише в кабінеті Петера. На що готовий чоловік заради свого клубу? Заради свого міста? Кому належить місто? Кому дозволять жити в ньому? Врешті Теему телефонує до Павука й запитує:

— Хто залишив коробку для переїзду перед Петеровим будинком?

Павук здивовано прокашлюється.

— Як правило, ти не хочеш знати, хто що робить. Ти часто… як ти там завжди кажеш? «Я дам вам знати, коли зайдете задалеко».

Це правда. У такий спосіб «Група» захищає Теему. На судовому процесі його не вдасться звинуватити в тому, про що він не знає. Але зараз Теему каже:

— Ви зайшли задалеко. Не робіть такого.

По слухавці шкребе Павукова щетина.

— Та це були… не ми. То якісь малі, щенята зі стоячої трибуни. Бляха, Теему, ти ж сам розумієш! Спочатку ті хлопчиська наслухаються своїх старих, які розказують, що всі робочі місця віддадуть Геду, потім вони чують, як ми кажемо, що Петер знесе трибуну зі стоячими місцями. Малі просто хотіли справити на тебе враження! Вони думали, що тобі сподобається!

Теему затуляє долонею очі. Тяжко зітхає.

— Ти тільки акуратно з ними. Просто припильнуй, щоб цього більше не сталося.

Павук знову прокашлюється.

— А ти це про коробку кажеш, чи… загалом про їхню сім’ю?

У Теему гострішає голос:

— Ми не зачіпаємо людей з клубу. Ми будемо стояти, коли ті паскуди зникнуть звідси, ми й зараз стоїмо, але не зачіпаємо людей з клубу.

— Ну і що буде зі стоячою трибуною?

І тоді Теему розповідає, вперше:

— Я бачився з одним… політиком. Одним другом. Він поверне нам трибуну. Ми будемо стояти на ній іще довго після того, як Петер Андерссон поїде з цього міста.

* * *

Коли насувається темрява, Беньї сидить на даху прибудови біля собачого притулку. Загасивши сигарету, він нарешті ухвалює рішення. І йде через Бйорнстад, сам-один. Він не ховається в тіні, а крокує під світлом ліхтарів. Він не ходив до школи, його практично ніхто не бачив після того, як стало відомо, що він… самі розумієте. Але зараз він не ховається.

Можливо, це по-дурному. Але рано чи пізно йому доведеться виступити проти всіх. Це місто надто мале, щоби знайти собі схованки, та й куди йому подітися? Що робити, коли прагнеш, щоб усе було так, як завжди? Піти на роботу. Сподіватися на краще.

Коли Беньї заходить до «Хутра», паб замовкає. Хтось із чужих нічого б не зрозумів, він би далі чув той самий гул і суперечки, і дзенькіт склянок, як і завжди. Але Беньї кожною клітиною відчуває, як у приміщенні не стає кисню. Він не рухається. Здається, це божевілля — прийти сюди, але Беньї ніколи не був дитиною, яка лежить у ліжку й боїться привидів і чудовиськ. Він краще відчинить усі двері, переверне всі матраци, скаже, щоб приходили і нападали на нього, якщо вже зібралися це зробити.

Краще так, аніж просто чекати.

За столиком углибині «Хутра» встає група чоловіків. Спочатку один, потім усі. Чорні куртки. Ніхто не допиває пива, вони демонстративно залишають напівповні склянки. Інші відсуваються, коли ті йдуть до дверей, але жоден чоловік навіть пальцем не зачіпає Беньї. Ніхто навіть не дивиться на нього. Вони просто минають його, виходять геть, подалі звідси. За дві хвилини те саме роблять із десяток інших — старі й молоді, одні в чорних куртках, інші без, хтось у мисливських жилетах, а хтось у білих сорочках.

* * *

Почуття — це складно. Дії — це просто.

Відар був одним із тих чоловіків, які сиділи за дальнім столиком. Ще малим він запитав Павука, чому той так люто ненавидить гоміків. Павук упевнено відповів: «Тому що це гидко! Чоловіки — це чоловіки, жінки — це жінки, а оце — якась, бляха, несправжня стать десь посередині! Є одне дослідження — ти чув? Їм чогось не вистачає в мозку, якоїсь речовини, а ти знаєш, кому ще бракує тієї речовини? Педофілам і тим, хто спить із тваринами, і всяке таке лайно. Відаре, це хвороба, вони не такі, як ми!».

Відар у це не повірив. Та й зараз не вірить. Але коли Павук, Теему та інші встають і виходять, Відар теж іде. Тому що змалку він засвоїв, що солдати тримаються разом. У нього нема ненависті до Беньї, він просто любить своїх братів. Зрозуміти це і складно, і просто водночас.

* * *

Паб уже давно зачинено, але Рамона і Беньї ще сидять. Лише вдвох.

— Це ж… у людей стільки лайна в голові… навіть не знати, чи це через тебе… — робить спробу Рамона, але вона сама бачить, що хлопець знає, що вона каже неправду.

— Вони залишили тут своє пиво. Не хочуть пити з такими, як я, — шепоче Беньї.

Слова — ніби сухі галузки, тріскають при найменшому натиску. Рамона зітхає.

— Беньяміне, сталося багато всього й нараз. Жінка-тренер, ті прокляті політики, спонсори, які лізуть до роботи клубу… люди нервуються. Усе змінюється. Вони не ненавидять ТЕБЕ… вони просто… людям просто потрібно трохи часу, щоб усе перетравити.

— Вони ненавидять мене, — виправляє її Беньї.

Склянкою віскі Рамона чухає підборіддя.

— Беньяміне, Теему і хлопці вважали тебе одним зі своїх. Це все ускладнює. Можливо, хтось із них думав… я не знаю… вони думали, що такі речі побачиш хіба що по телевізору. Що такі хлопи… ну, що такі живуть у великих містах і… знаєш… одягаються в певному стилі. Вони тут провели все життя і вважали це само собою зрозумілим, що таку людину зразу впізнаєш. А ти був… таким, як вони. Вони пили з тобою, ви разом билися, вони вигукували твоє ім’я з трибуни. Ти був символом того, що один із них може вести за собою цю команду, це місто… коли вони мали відчуття, що всі інші паскуди виступлять проти них. Ти був їхнім піднятим середнім пальцем. Ти був бандитом, який показав, що не обов’язково пристосовуватися, що однаково можна здобути перемогу, що ми — серед цих лісів — можемо дати жару всім, хто спробує нас зачепити.

— Я не хочу… я нікого не просив перейматися… я просто хочу, щоб усе було як завжди.

Після цього Рамона хапає Беньї за голову, міцно, обома руками. Аж йому здається, що в нього відваляться вуха. І гиркає:

— Хлопче, нема нічого, через що ти мав би просити пробачення. Чуєш мене? НІЧОГО! Я не захищаю НІКОГО з тих, хто сьогодні ввечері вийшов за двері. Я лише кажу, що… світ швидко крутиться. Не суди нас надто суворо, коли ми… ну… ти просто не суди надто суворо. Усе змінюється з такою клятою швидкістю, хтось із нас, можливо, просто не встигає. Ми тут чуємо балачки про «квоти» то тут, то там, ну і, зрозуміло, починаєш замислюватися: коли ж надійде наша черга? Коли ми отримаємо квоту? Хлопче, я нікого не захищаю, я просто кажу, що частині наших людей здається, наче їх атакують з усіх боків. Що всі їм кажуть, ніби вони живуть неправильно. Ніхто не хоче, щоб його примушували до змін.

— Я ж нікого, бляха, не примушую… я просто хочу, щоб усе, блять, було як завжди!

Рамона відпускає його голову. Зітхає. Наливає ще випивки.

— Я знаю, хлопче. Уже як є, так є. Просто нам треба знайти нове «як завжди». Люди бувають двох видів: одним потрібно більше часу, іншим потрібно більше розуміння. Другий вид уже втрачений, але нам, мабуть, треба почекати й поглянути, скільки залишилось тих, хто належить до першого, перед тим як почнемо щось вбивати їм у голови.

Беньї уникає Рамониного погляду.

— Ти теж розчарована в мені?

Рамона регоче і закашлюється димом.

— Я? Через те що ти хочеш спати з хлопами? Шибенику мій любий, ти мені завжди подобався. І я бажаю тобі щасливого життя. Можу хіба поспівчувати, якщо хочеться тобі водитися з хлопами, бо одне скажу напевне: з хлопами щастя не знайдеш. Від них, бляха, чекай хіба клопоту.

38

«Матч»

Настає день хокейного матчу. «Бйорнстад-Хокей» проти «Гед-Хокею». В інших регіонах країни навіть не знають про нього, всім байдуже. Але тут цим переймається кожен.

Є люди, які не можуть зрозуміти того, чого не довелося пережити самим. Для переважної більшості населення Землі життя минає з переконанням, що хокейний матч — це просто хокейний матч. Що це якась сміховинна маленька гра. Що вона нічого не означає.

Їм пощастило. Вони не мусять відчувати те, що довелося пережити нам.

* * *

На що ми здатні заради своєї сім’ї? А на що не здатні?

У Кабана ніколи не було візитних карток, але якби довелося їх зробити, на них було б написано чотири пункти: «Хокеїст. Автомеханік. Батько трьох дітей. Чоловік Анн-Катрін». У його голові Анн-Катрін продовжує співати, вона танцює, стоячи на його ногах, і він ніколи не дозволить їй зникнути. Кабан закінчує роботу в автосервісі, як і будь-якого звичайного дня, хоча звичайних днів уже не буде. Зайшовши додому, бачить, що Бубу, його старший син, миє посуд. Це Бубу поїхав у похоронне бюро й організував усе, що стосувалося кремації та прощальної церемонії. Потім він узявся за інші справи. На столі стоїть приготована їжа, молодші сестри вже вечеряють, Бубу поприбирав і заклав прання. Зробив усе, що завжди робила мама. Сідаючи за стіл, Кабан відчуває, як судомить у горлі, але не можна показувати малим, що його розриває на шматки. І він каже Бубу:

— Тобі треба їхати на матч.

Бубу шепоче:

— Мені ще залишилося… у мене ще прання і…

— «Гаррі Поттер»! — верещить наймолодша сестричка, хоч середуща зацитькує її.

— Так, сьогодні ввечері я почитаю «Гаррі Поттера». Як і завжди, — обіцяє Бубу, кліпаючи й нахиливши голову до мийки.

Кабан жує, не відводячи погляду від тарілки.

— Смачно. Дуже смачно.

— Дякую, — шепоче Бубу.

Вони мовчать, аж поки молодші сестри не йдуть чистити зуби. Тоді Кабан встає, сам миє свою тарілку й обіймає Бубу, кажучи йому на вухо:

— Сьогодні я сам можу почитати їм того клятого «Баррі Тоттера». Треба й мені навчитися. Чуєш, що я сказав?

Бубу мовчки киває. Кабан тримає сина за щоки і каже:

— Ми з тобою мусимо це пережити, бо мама ніколи нам не пробачить, якщо не дамо ради. А тепер їдь і зіграй свій матч, тому що мама буде дивитися на тебе, де б вона зараз не була, і ні Бог, ні ангели, чи хто там іще, не завадять їй сьогодні дивитися перший матч свого старшого сина в основній команді «Бйорнстад-Хокею»!

Бубу збирає свою сумку. Коли він виходить за двері, Кабан думає, що молодші діти будуть умовляти, аби вони теж поїхали. Але ні. Сестрички, взявши хокейні ключки з тенісним м’ячиком, стоять на сходах і запитують:

— Тату, хочеш пограти?

Кабан дивиться, як його старший син вирушає на свій перший матч в основній команді, а тоді йде грати в гараж разом із двома молодшими дітьми. Вони годинами стараються, обливаються потом і ганяються за тим м’ячиком. Так, ніби це єдине, що має значення. Бо тієї хвилини це справді так. У цьому й весь сенс.

* * *

На що ми здатні заради своєї сім’ї?

Перш ніж вирушити, Петер Андерссон проходиться кімнатами їхнього будинку. Міра сидить на кухні за комп’ютером, біля неї — келих вина.

— Хочеш поїхати зі мною на матч? — запитує Петер, ні на що не сподіваючись.

— Мені треба працювати, — передбачувано відповідає Міра.

Вони дивляться одне одному в очі. Ну, це вже незле. Петер іде далі, стукає до кімнати Майї:

— Ти не хочеш… я… я зараз їду на матч, — шепоче він.

— Тату, мені треба вчитися. Успіху! — гукає за дверима Майя.

І донька, і мама відмовляються, бо так буде легше для нього. Вони дають Петерові можливість уявити, ніби все добре. Він стукає і до кімнати Лео, але малого нема вдома. Той уже поїхав у Гед. Буде дивитися матч із трибуни зі стоячими місцями.

Петер знає, що мусить це припинити. Покарати Лео. Але як це зробити, якщо він тільки тим і займався, що вмовляв свого сина їздити з ним на хокейні матчі?

* * *

Ана стоїть перед дзеркалом, вибирає одяг, але уявлення не має, що їй одягнути. Вона ходила на сотні хокейних матчів, але це вперше на льоду буде Відар. Це так по-дурному, але вона хоче, щоб Відар поглянув на трибуну і побачив її. Щоб він зрозумів, що вона прийшла заради нього.

Анин тато гримає внизу на кухні. Щось перевертає, ось знову Ані чути, як тато лається. Усередині неї так гостро пече через цю його випивку. Ана кидається до одягу, навіть не дивлячись, що вибирає, бо поспішає вийти з дому ще до того, як тато нап’ється до стану, коли йому буде потрібна допомога. Ана не хоче, щоб та погана версія тата забрала в неї цей матч. Тільки не сьогодні.

Батько гукає до Ани, коли вона вже біля дверей, і спочатку їй кортить вдати, ніби вона не почула, але щось у татовому голосі змушує її затриматись. Тато гукнув на диво чітко і твердо, це звучало незвично. Ана обертається — видно, що тато недавно прийняв душ, він причесаний і в чистій сорочці. Кухня позаду нього свіжо прибрана. Пляшки поскладані для здачі в пункт переробки, а те, що було всередині, вилито в мийку.

— Гарного матчу. Тобі потрібні гроші? — обережно запитує тато.

Ана довго дивиться на доброго тата. Поганий, здається, опинився десь дуже далеко.

— Як ти? — шепоче вона.

— Хочу спробувати знову, — пошепки відповідає тато.

Він уже обіцяв. Але це не завадить Ані знову вірити йому. Якусь мить вона вагається, а тоді каже:

— Хочеш прогулятися?

— Хіба ти не йдеш на матч?

— Тату, краще я погуляю з тобою.

Так вони й роблять. Поки два міста вирушають на хокейний матч, батько з донькою йдуть гуляти до лісу, який завжди був їхнім. Вона, він і дерева. Сім’я.

* * *

Бубу їде на велосипеді через Бйорнстад, відчуваючи таку важкість, ніби за спиною в нього — невидимий кам’яний наплічник. Він запізнився на збір основної команди, але ніхто на це не зважає, а Цаккель, здається, взагалі не помітила, коли він прийшов. Амат сидить біля Бубу в автобусі до Геда, але не знає, що сказати. Ніхто навіть не відкриває рота.

На стоянці перед льодовою ареною в Геді вже купа людей, видно довгі черги, хоча до початку матчу ще багато часу. Трибуни будуть заповнені, два міста в неспокої, ненависть у них наростала вже давно. Буде війна. В автобусі панує тиша. Усі гравці борються зі своїми демонами.

І тільки тоді, коли вся команда вже вийшла з автобуса, пройшла коридором на льодову арену, зачинила двері й розпакувалася в роздягальні, з лавки встає один зі старших гравців. Він підходить до Бубу з рулоном клейкої стрічки в руці.

— Як звали твою маму? — запитує старший гравець.

Бубу здивовано піднімає на нього погляд. Тяжко сковтує слину.

— Маму? Ан… Анн-Катрін. Її звуть… Її звали… Анн-Катрін.

— Пишеться «Анн»? — перепитує чоловік.

— Так, — шепоче Бубу.

Старший гравець пише «Анн-Катрін» на шматку стрічки. Наліплює на рукав Бубу. Потім пише те саме на ще одному шматку стрічки й наліплює на рукав свого светра. У повній тиші рулон стрічки передають по всій роздягальні. Тепер ім’я мами Бубу — на кожному рукаві.

* * *

Амат ступає на лід — завойовницьки, за своє життя він робив цей крок тисячу разів. Тоді намотує коло за колом, щоб розігрітися. Зазвичай йому нічого не чути: він виробив собі таку звичку — незалежно від того, скільки глядачів зібралося на трибунах. Усе просто перетворюється на шум, Амат зникає у своїй зоні зосередженості, після чого вже неважливо, хто перебуває по інший бік оргскла. Але сьогодні щось не так. Щось пробивається крізь гул і крики — це його ім’я. Хтось скандує його ім’я. Голосніше, ще голосніше. Знову і знову. Аж поки Амат не піднімає погляду. І тоді наростає рев захвату.

В одному кутку, високо вгорі, на кріслах стрибає група безумців. Вони прийшли не для того, щоб уболівати за якусь із команд — вони тут для того, щоб підтримати одного-єдиного гравця. Тому що він — з Низини. І вони виспівують найпростіші, найпрекрасніші, найважливіші слова.

«АМАТ! ОДИН ІЗ НАС! АМАТ! ОДИН ІЗ НАС! А-А-АМАТ! ОДИН ІЗ НАС!»

Фатіма приходить на льодову арену в Геді сама, але в руках у неї два квитки. Під час матчу біля неї буде порожній стільчик Анн-Катрін. Коли Амат виходить на лід, Фатіма підхоплюється з криком захвату, а коли виходить Бубу, вона кричить удвічі голосніше. Тепер вона ходитиме на всі матчі Бубу і на всі матчі, в яких гратимуть його сестрички. Куди б не повернуло їхнє життя, на трибуні завжди стоятиме ненормальна тітка, яка буде захоплено кричати за двох.

* * *

Чому ми так любимо командний спорт? Чому так прагнемо бути частиною групи? Хтось має дуже просту відповідь: тому що команда — це сім’я. Для того, хто потребує ще однієї сім’ї, або для того, хто ніколи її не мав.

Малим Відар Рінніус обожнював грати в хокей, як і всі інші діти. Але, на відміну від усіх інших дітей, трибуну Відар любив ще більше. І завжди обіцяв собі: коли одного дня йому доведеться вибирати, він не віддасть перевагу майданчику перед місцем на трибуні. Ще дитиною він зізнався про це Теему, той усміхнувся і відповів: «Це наш клуб, пам’ятай. Гравці переходять в іншу команду, спортивні директори і тренери звалюють туди, де більше покладуть на лапу, спонсори зраджують, а політики продаються — але ми залишаємося. І співаємо ще голосніше. Тому що цей клуб ніколи не був їхнім. Він завжди був нашим».

Сьогодні Відар приїхав у Гед в автобусі разом з іншими гравцями, його спорядження лежить у роздягальні, але самого гравця там нема. Відар одягає чорну куртку, піднімається на трибуну зі стоячими місцями, стає біля свого брата і кричить: «МИ ВЕДМЕДІ! МИ ВЕДМЕДІ! МИ ВЕДМЕДІ! З БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!».

Теему дивиться на Відара. Можливо, він хоче сказати молодшому братові, щоб повертався в роздягальню, нагадати, що на льоду його чекає краще життя. Але «Група» — це їхня сім’я, і цей клуб належить їм. Тому він лише цілує брата в голову. Столяр і Павук обіймають Відара зі стиснутими на спині кулаками. А тоді співають, іще гучніше й наполегливіше:

«Ми ведмеді! Ми ведмеді!»

* * *

Любов і ненависть. Радість і сум. Гнів і прощення. Спорт дає нам обіцянку, що все це ми отримаємо сьогодні ввечері, тому що таке під силу лише спорту.

З короткого боку трибун, на стоячих місцях уболівальників «Геда» також наростають голоси, і за якийсь час уже ніщо не може проникнути крізь цю звукову завісу. В їхніх вигуках чути зловтіху. Якщо потім, через багато років, запитати людей, які були тоді на трибунах, вони лише розгублено кашлянуть і пробурмочуть: «Ет, але ж так буває в хокеї… ніхто не хотів зробити щось недобре… просто всяке кричиш, коли розпалишся… ви й самі знаєте, як воно буває! Це просто хокей!». Так, просто хокей. Ми підтримуємо свою команду, ви — свою, і ми використовуємо найменшу слабкість, яку лише можемо знайти. Якщо можемо вдарити вас нижче пояса, то так і зробимо, знайшовши будь-що, чим вразимо вас, виведемо з рівноваги. Тому що ми прагнемо того самого, що й ви, — перемоги. Тому вболівальники на трибуні «Геда» співають найпростіше, найзліше і найогидніше з того, що могли придумати.

Найкращим гравцем «Бйорнстад-Хокею» колись був Кевін Ердаль. Він зґвалтував доньку спортивного директора, Майю Андерссон. Найкращий друг Кевіна, Беньямін Овіч, — гомосексуал. То що ми собі думали? Що вони не стануть про це співати? Ті, хто ненавидять нас?

Це не тисячі голосів, та й кричать вони здалеку, але на малій льодовій арені з низькою стелею через мовчання багатьох людей може здаватися, ніби всі кричать одні слова. Червона група підтримки розвертається до трибуни «Бйорнстада», до «Групи», і ричить: «Гоміки. Курви. Ґвалтівники».

Легко казати, що треба було просто ігнорувати. Не сприймати. Це ж просто хокей. Просто слова. Вони нічого не означають. Але заспівайте їх іще більше разів, вигукуйте ще голосніше, ще раз, і ще раз, і ще. Поки вони не вгризуться вам у голову. Сотня червоних рук показує поверх льоду на зелену групу підтримки. Слова відлунюють від стелі й гудуть між стінами. Знову. І знову.

«Гоміки! Курви! Ґвалтівники! Гоміки! Курви! Ґвалтівники!»

ГОМІКИ!

КУРВИ!

ҐВАЛТІВНИКИ!

39

«Насильство»

Петер Андерссон зі свого місця на трибуні чує ревіння. Намагається ігнорувати вигуки, але це неможливо. Він нагинається до ряду попереду, стукає Суне по плечі й запитує:

— Де Беньї?

— Він іще не з’являвся, — відповідає Суне.

Петер відхиляється назад. Ревіння гедських уболівальників злітає аж під дах, слова гримлять угорі, а відлуння, ніби кипляча олія, стікає вниз на Петера. Він хоче схопитись і закричати — байдуже що. Це ж просто якийсь клятий хокейний матч, і чого він тепер вартий? Чим Петер мусив пожертвувати заради цієї гри? На що наразив свою сім’ю! Доньку! Скільки було неправильних рішень, якщо його дружина хоче залишитися вдома, а син радше стане разом із хуліганами, а не біля свого тата? Якщо команда «Бйорнстад-Хокею» не переможе в цьому матчі після всього, що зробив Петер, тоді чого вартий він сам? Він зрадив свої цінності, поставив на карту все, чим дорожив. Якщо зараз клуб програє «Геду» — тоді все втрачено. Сприймати це якось по-іншому Петер не може.

«Гоміки! Курви! Ґвалтівники!»

Петер мовчки дивиться на гедську трибуну зі стоячими місцями, чує крик і прагне позабивати їх усіх і кожного. Якщо «Бйорнстад» сьогодні ввечері вирветься вперед, якщо в них буде шанс розбити цих людей і розчавити до останнього грама їхнє бажання завтрашнього ранку встати з ліжка, тоді Петер щиро сподівається, що його клуб не забере ноги з їхнього горла. Ні на секунду. Він хоче бачити, як вони мучаться.

* * *

Настає момент, коли практично кожен із нас мусить зробити вибір. Хтось навіть не завважує, коли це стається, у більшості випадків нам не дають заздалегідь планувати це рішення, але обов’язково настає та мить, коли ми обираємо саме той, а не інший шлях, а далі це має наслідки для всього нашого життя. Це рішення визначає, якими людьми ми станемо — і в чужих очах, і в наших власних. Можливо, Елісабет Цаккель мала рацію, кажучи, що той, хто відчуває відповідальність, не є вільним. Тому що відповідальність — це тягар. А свобода — це бажання.

Беньї сидить на даху прибудови собачого притулку і водить поглядом за падінням сніжинок на землю. Йому відомо, що матч уже почався, але він не з командою. Чому? Він не знає, що відповісти. Беньї ніколи не вмів виправдовувати чи раціонально пояснювати свої дії. Часом він витворяє паскудства інстинктивно, часом стримується від цього з тієї ж причини. Іноді нічим особливо не переймається, а буває — аж занадто.

Біля Беньї на даху сидять його три сестри — Адрі, Катя і Ґабі. Унизу, на нестійко запханому в сніг стільці, сидить їхня мама. Заради своїх дітей вона могла зробити — та й робила — практично все можливе й неможливе, але перспектива лізти по драбині, щоб всістися на крижаному даху й намочити всю дупу, виходить за всі межі.

Сім’я Овіч завжди обожнювала хокей, хоч у цій грі їм подобалося не одне й те саме. Адрі любила і грати, і дивитися матчі, Катя любила грати, але їй не хотілося бути глядачем, а от Ґабі ніколи не грала, а дивилася гру тільки тоді, коли грав Беньї. Мама завжди роздратовано запитує: «Нащо вам три періоди? Хіба недостатньо двох? Ці люди взагалі не вечеряють?» — але якщо назвати їй дату матчу, який відбувався десять років тому, вона безпомилково скаже, чи забив тоді її син шайбу. Чи він боровся. Чи пишалася вона ним. Або — чи сердилася на нього. Часто — і одне, й інше.

Сестри соваються біля свого меншого брата. Їм холодно, і не лише через мінусову температуру.

— Якщо не хочеш, щоб ми їхали на матч, то ми не поїдемо, — тихо каже Ґабі.

— Якщо ти справді, ну справді-справді не хочеш… — уточнює Катя.

Беньї не знає, що сказати. Після всього, що сталося, він ненавидить себе — за те, що його сім’я опинилася в такій ситуації. Він не хоче бути для них тягарем, не хоче, щоб їм довелось боротися за нього. Якось мама одного хлопця сказала йому: «Беньї, ти далеко не золота дитина. Але, Боже милий, у житті тобі ніколи не бракувало чоловічого прикладу. А всі найкращі риси характеру ти отримав тому, що виховувався в домі, повному жінок». Беньї певен, що її помилкою було те, що вона говорила про жінок у нього вдома як про звичайних. Але ж це не так, принаймні не для нього. Сестри щосили намагалися замінити йому батька, вони навчили свого молодшого брата полювати, пити і битися. А ще вони навчили його ніколи не принижувати приязнь слабкістю, а любов — соромом. Саме через них Беньї ненавидить себе. Тому що його сестри навіть не сумніваються, їхати їм у Гед чи ні.

Нарешті Адрі дивиться на годинник і зізнається:

— Братику, я тебе люблю. Але збираюся їхати на матч.

— Я теж їду! — крізь снігопад гукає знизу мама.

Бо мама з Адрі пригадують життя, яке в них було до Бйорнстада. Інші діти ще були дуже малі, але Адрі пам’ятає, від чого втікала її сім’я і що вони знайшли тут. Безпечне місце, щоб збудувати дім. Це їхнє місто. Беньї ніжно плескає Адрі по руці й шепоче:

— Я знаю.

Адрі цілує Беньї в щоку і пошепки, двома мовами каже, що любить його. Поки вона злізає вниз, Катя з Ґабі ще вагаються, але врешті злізають за нею. Вони їдуть на матч з тієї ж причини, через яку могли б залишитися вдома: заради свого брата, заради свого міста. Їм хочеться, щоб Беньї вийшов грати, але вони знають, що жодні слова не змінять його рішення. Попри все, він належить до цієї сім’ї, а подейкують, що віслюки часом описують інших віслюків словами «ти впертий, як Овіч».

Беньї не злазить із даху, поки мама і сестри в автомобілі не зникають з поля зору. Сидить і курить собі, сам-один. Потім спускається на землю, бере велосипед і вирушає дорогою через ліс. Але не до льодової арени в Геді.

* * *

Коли діти починають грати в хокей, їм кажуть, що треба просто старатися щосили. Що цього достатньо. Але всі знають, що це неправда. Усі знають, що ця гра відбувається не для веселощів, вона вимірюється не зусиллями, а лише результатом.

Виходять гравці «Бйорнстад-Хокею», в них на рукавах ім’я однієї мами, і хоча цей матч вони грають не на своїй арені, велика частина трибун заповнена людьми в зелених светрах із написом «Бйорнстад проти всіх». Чоловіки в чорних куртках розгорнули викличний банер над трибуною зі стоячими місцями — такою ж, як трибуна, яку хочуть знести на їхній льодовій арені, — і слова на ньому адресовані як Петеру Андерссону, так і вболівальникам Геда: «Прете на нас? Зачепіть хоч раз!».

Унизу, на арені, починається матч. Гул просто нестерпний, аж закладає вуха, і хокеїсти «Бйорнстада» роблять усе, що в їхніх силах. Вони б’ються на межі життя і смерті. Викладаються на повну. Роблять усе, справді усе, що в їхніх силах. Але Відар стоїть на трибуні, а де сам Беньї — ніхто не знає. Воротар і капітан команди. Можливо, «Бйорнстад» заслуговує на перемогу, можливо, вони заслуговують на завершення, як у казках, але хокей має іншу мірку. Хокей рахує лише забиті шайби.

«Гед» забиває першу. Тоді ще одну. А потім ще і ще.

Оглушливо лунає пісня з червоної трибуни. Але Петер Андерссон її не чує. Коли в тебе розривається серце, у вухах лише дзвенить.

* * *

У будиночку на кемпінгу вчитель уже зібрав свої речі. Сумки лежать в автомобілі. Але він іще сидить за кухонним столом у порожньому будинку і чекає, дивлячись у вікно, з надією, що хтось із сумними очима і диким серцем от-от з’явиться між деревами. Він чекає так довго, що, побачивши крізь вікно Беньї, спершу думає, ніби йому привиділося. Тільки тоді, коли грюкають двері і його серце починає пришвидшено битися, а погляд зупиняється на губах Беньї, учитель встає і намагається зібрати докупи всі слова, якими переповнена його голова.

— Я тут… пробував щось написати… — незграбно перепрошує він, показуючи на ручку і чистий аркуш на столі.

Беньї мовчить. У будинку холодно, але вчитель одягнений у тонку білу лляну сорочку. Вона вільно спадає йому на стегна, безтурботно зім’ята, як розкуйовджене волосся недільного ранку, від нього пахне теплою шкірою і свіжозвареною кавою. Беньї розтуляє рота, але нічого не може вимовити. Він роззирається по будинку: не видно одягу, всі особисті речі відсутні. Учитель, можливо, розуміє цей погляд як осудливий і тому присоромлено бурмоче:

— Беньяміне, я не такий відважний, як ти. Я не той, хто залишається і приймає бій.

На вхідних дверях іще видно глибокий слід від устромленого ножа. Беньї простягає руку, востаннє торкається шкіри вчителя. І пошепки каже:

— Я знаю.

Вчитель затримує його долоню на своїй щоці, всього на одну мить. Заплющує очі й говорить:

— Подзвони мені, якщо ти хочеш… деінде. Можливо, між нами все могло скластися інакше… деінде.

Беньї киває. Деінде у них, можливо, вдалося б щось інше. Щось більше.

Учитель сідає в авто і думає собі про слова якогось філософа: «Людина — єдина істота, яка відмовляється бути такою, якою вона є». Він намагається пригадати, хто це сказав — може, Альбер Камю? Він займає свою голову цією думкою, поки виїздить із Бйорнстада й рушає далі, дорогою через ліс, бо якщо не зосередитися на цих словах, усі інші почуття накриють його лавиною, і він уже не зможе розгледіти дорогу.

Десь далеко за тим автомобілем Беньямін Овіч сідає на велосипед і рушає в іншому напрямку. Можливо, одного дня він стане вільним. Але не сьогодні.

* * *

Наприкінці другого періоду, коли «Гед-Хокей» зробив рахунок 4:0, через трибуни прошмигують четверо хлопців з Геда. По двоє з кожного боку довгого боку трибун. Якісь старшокласники — тому їм і доручили це завдання, щоб ніхто не встиг щось запідозрити. Хлопці навіть не вдягали червоних светрів, щоб не привертати до себе уваги. Вони несуть мішки для сміття, які таємно принесли сюди минулого вечора під час тренування дитячої команди, і вони щось задумали. Скоро хлопці почнуть жбурляти те, що всередині пакетів, у ворога. Коли настане час, коли серця вболівальників «Бйорнстада» вже будуть на межі — вони штовхнуть їх через край.

Багато вболівальників з червоної трибуни зі стоячими місцями потім скажуть, що це була частина гри, така символічна, це ж просто хокей. Можливо, вони навіть скажуть, що це «просто жарт». Щось таке, що роблять на зло суперникам, щоб остаточно насолити їм. Підкорити. Знищити. Зруйнувати.

По довгих трибунах хлопці підкралися майже впритул до стоячої трибуни «Бйорнстада» ще до того, як їх помітили.

А потім уже запізно. З мішків хлопці дістають ділдо та інші секс-іграшки, одну за одною, сотнями: вібратори градом летять на чоловіків у чорних куртках і, поки вони пригинаються, влучають у них, ніби снаряди. А з червоної трибуни знову наростає крик, з іще більшою ненавистю, ще більшою погрозою:

ГОМІКИ! КУРВИ! ҐВАЛТІВНИКИ! ГОМІКИ! КУРВИ! ҐВАЛТІВНИКИ! ГОМІКИ! КУРВИ! ҐВАЛТІВНИКИ!

* * *

Про Теему Рінніуса можна казати все, що заманеться, тому що так само він говорить про нас. З його досвіду, дискусії про насильство перетворюють майже всіх людей на лицемірів. Якщо запитати про це Теему, він скаже, що більшість чоловіків та жінок насправді не є здатними до насильства і що вони просто переконують себе в тому, що від насильства їх стримує «мораль». Для таких людей Теему має лише одне слово — «брехуни». Хіба вони не вдалися б до насильства, якби могли? Тоді, коли інші водії нариваються до них на перевантаженій автівками трасі? Коли їм підсирають на роботі? Коли принижують їхніх дружин у забігайлівці, дітей — у школі, а батьків — у поліклініці? Скільки тисяч разів якийсь звичайний мешканець приватного будинку і власник лабрадора мріяв стати тим, до кого краще не нариватися? Теему переконаний, що брак насильства серед звичайних людей не має ніякого стосунку до моралі, бо якби вони були здатні когось покалічити, то так і зробили б. Вони просто не спроможні вчинити насильство — тому-то воно для них воно і недоступне.

Вони не вміють битися, і не знають нікого, хто має силу, важливість або вплив. Якби знали, то вийшли б з автомобіля і заткнули того дебіла, який сигналить, врізали б по морді тому мужику на батьківських зборах, який принижує їхню сім’ю, приперли б до стіни того нарваного офіціанта і змусили б жувати рахунок. У цьому Теему був упевнений.

Ще в дитинстві вони з Відаром навчилися ненавидіти одне визначення більше за всі інші. Про братів говорили багато паскудства — що вони «злидні», «злодії», — але найбільше їх брало за живе «курвин син». Те, що вони не схожі, впадало в очі, і всі хлопчиська у школі дуже часто їм про це викрикували. У Теему й Відара була одна мама, але різні тата, і якщо один брат білявий, а другий — чорнявий, то на кожному шкільному дворі до цього вчепляться. Рінніуси билися доти, доки всі не позакривали роти, але деякі слова ніколи не змовкають усередині. Курвин син. Курвин син. Курва. Курва. Курва.

Тепер Теему і Відар стоять на трибуні, а разом із ними — Павук і Столяр. Павук, якого в дитинстві побили в душовій мокрими рушниками й назвали «гоміком». Столяр, який підлітком мав намір сісти на чартерний рейс, щоб битися з будь-ким у цілій країні, де зґвалтували його двоюрідну сестру, аж поки Теему не потягнув його додому.

Вони не святі, їхні серця не зі щирого золота, і більшість із того найгіршого, що про них розповідають, є правдою. Але коли навесні Столяр прийшов до Теему і вимагав, щоб «Група» виступила проти Кевіна Ердаля, найкращого гравця за всі роки існування їхнього улюбленого клубу, тоді Теему погодився на це, тому що знав, яке слово кричали вслід Майї Андерссон у школі.

І тепер червона група підтримки на іншому боці кричить: «ГОМІКИ. КУРВИ. ҐВАЛТІВНИКИ».

Уболівальникам «Геда» не відомі ці подробиці. Вони просто вигукують найприкріше з того, до чого додумалися. Те, що, як вони сподіваються, дошкулить найбільше, залізе під шкіру всім тим, у кого на грудях ведмідь. І їм це вдається. Коли на вболівальників у чорних куртках сиплеться град фалоімітаторів, восьмеро чоловіків одразу починають спускатися з трибуни. Вони знімають із себе куртки, а вісім інших чоловіків у білих сорочках одягають їх — і стають на місце тих, хто виходить. Охоронці не встигають завважити, як Теему, Відар, Павук, Столяр і ще четверо чоловіків виходять у коридор, відчиняють одні двері й рухаються далі в підвал.

Більшості людей насильство недоступне. Але чоловіки з «Групи» не такі, як більшість.

* * *

Лео Андерссону дванадцять років, і він ніколи не забуде того моменту, коли почув, як Теему Рінніус, повернувшись до Павука, сказав: «Збери хлопців. Тільки ядро». Як Теему дав майже непомітний сигнал, ледь кивнувши, і семеро чоловіків одразу ж пішли за ним. Ядро, серцевина «Групи», найнебезпечніші.

Лео бачив, як інші чоловіки швидко вдягнули на себе їхні чорні куртки і закрили поле зору охоронцям, коли хлопці з ядра спустилися з трибуни й побігли до дверей тьмяним коридором, повз підсобку охоронців. Під льодовою ареною в Геді є підвал — про нього мало хто знає, але пару тижнів тому, коли заблимали лампи на стелі, туди спускалися працювати електрики. Один із тих електриків зараз теж мусить спускатися в підвал, бо — за його словами — там є один із розподільних щитків. Охоронці навіть гадки не мають, що це виглядає підозріло. А електрик ніколи не показував своє татуювання ведмедя.

Лео Андерссон ніколи не забуде, як того дня йому хотілося піти разом із ними в підвал. Одні хлопчиська мріють стати професійними хокеїстами — вони стоять на трибунах і прагнуть опинитися на льоду. А в інших хлопців є інші мрії. Інші кумири.

* * *

Вони йдуть коридором по підвалу льодової арени. Вісім осіб. Найстрахітливіші. Нікому не до снаги спинити їх, але хтось таки наважується. Він стоїть один, просто в них на шляху. Не має з собою ні друзів, ані зброї. Під клямку дверей за своєю спиною він запхав держак мітли, щоб ніхто не зміг відчинити їх з іншого боку. Беньї з власної волі замкнув себе в коридорі разом із ними.

Він не хотів сюди приходити. Просто нема іншого місця, в якому йому треба зараз бути.

З кемпінгу Беньї поїхав на льодову арену в Геді, долаючи сніг і вітер в обличчя. Прослизнув усередину, коли другий період уже завершувався і всі погляди були спрямовані на лід. Беньї глянув на табло. 4:0, «Гед» виграє. Він чув ревіння, бачив червоне море ненависті з одного боку і чорні куртки — з іншого. Бачив град фалоімітаторів. Усі ще були шоковані, але Беньї вже озирався, шукаючи, як йому спуститися з трибуни. Коли Теему, Відар і ще шестеро чоловіків зняли куртки, Беньї вже знав, куди вони зібралися.

Він теж бував у тому підвалі. На льодовій арені в Геді він іще підлітком зіграв сотні виїзних матчів і турнірів. Про Беньї можна багато всього казати, але ніхто не вміє краще за нього вишукувати безлюдні закапелки в льодових аренах, де можна спокійно покурити траву.

Тому він знає, що через цей підвал можна пройти від однієї стоячої трибуни до іншої. З’явитися серед ворожого табору. Ніби бомба.

Теему зупиняється на півдорозі. Чоловіки позаду нього теж. Столяр і Павук стоять з одного боку, молодший брат Відар — з іншого. Теему пильно дивиться на вісімнадцятирічного хлопця, який перегородив їм вузький коридор, і дає йому один-єдиний шанс:

— Відійди, Беньї.

Беньї повільно хитає головою. На ньому зношені кросівки, сірі спортивні штани і біла футболка. Він здається таким малим.

— Hi.

Голос Теему безжальний:

— Я не стану повторювати…

У Беньї тремтить голос, цього ще ніхто не чув.

— Це ж із мене вам хочеться вибити все те лайно. Інші тут ні до чого. Ну то вперед. Я тут. Хтось із вас пройде повз мене, я знаю. А комусь таки не вдасться.

Мовчання має кігті. Голос Теему щільнішає тільки на мить, а далі він уже шипить:

— Беньї, ми вважали тебе одним із нас. Ти просто довбаний… брехун…

У відповідь очі Беньї зблискують:

— Я довбаний ГОМІК! Кажи вже як є! Хочеш когось побити? Ось, я тут! Якщо ви підніметесь на трибуну «Геда», суддя перерве матч, і тоді «Гед» переможе. Ти не подумав, що їм це й потрібно? А якщо ви хочете вибити лайно з гоміка, то ось я ТУТ! Побий МЕНЕ!

Теему стискає кулаки, аж біліють кісточки пальців.

— Відійди. Не змушуй мене…

У Беньї тріскає голос:

— Що? Бий, якщо хочеш бійки! Вас вісім на мене одного, тож сили рівні! Якщо ви підете на трибуну «Геда», матч закінчиться, але ж ми можемо перемогти цих покидьків. Ти доганяєш? Я МОЖУ ПЕРЕМОГТИ ЇХ!

Тепер Беньї дивиться не на Теему. Його погляд прикутий до Відара. Кілька років тому вони грали в одній команді, але тоді найкращим другом Беньї був Кевін, а Кевін не любив Відара, бо йому не можна було довіряти. Кевін хотів мати воротаря, який би виконував накази, а Відар ніколи таким не був, і хоч Беньї значно більше нагадував Відара, ніж будь-кого іншого в команді, він насамперед був до смерті відданий Кевіну. А Відар був відданий насамперед своєму братові та «Групі». Вони ніколи про це не говорили, ніколи не були друзями, але, напевно, поважали один одного. Тому зараз Беньї каже:

— Відаре, ти мене чуєш? Якщо ми з тобою будемо грати в третьому періоді, ми зможемо перемогти цих покидьків. Іди на трибуну і бийся там, якщо хочеш, але ми можемо ПОРВАТИ цих сволот, якщо будемо ГРАТИ! Вибий мені зуби, якщо тобі стане легше, я, бляха, можу грати без зубів. Але я хочу… бляха, я хочу… я просто хочу… перемогти! Бляха… та йдіть нахер, усі ви, я завтра поїду з цього міста, якщо скажете. Я піду з клубу, якщо ви…

Беньї замовкає. Але інші чоловіки нічого не кажуть у відповідь. Ніхто навіть не ворушиться. І Беньї з відчаю гупає себе кулаками в груди і кричить:

— Я ж ТУТ, перед вами! Двері замкнено, і якщо ви хочете щось зі мною зробити — УПЕРЕД, а тоді випустіть мене грати! Тому що я можу перемогти цих покидьків!

Кажуть, що буває така тиша, коли чути, як падає шпилька. Що ж, у тому коридорі було б чутно, як соломинка падає на бавовну. Цю історію не стануть переказувати ні в Бйорнстаді, ні в Геді. Але присутні тут чоловіки завжди пам’ятатимуть, що їх було восьмеро, а Беньї був один, і що він сам зачинив ті двері.

Минає хвилина. Або десять хвилин. Чорт його зна.

— Окей, — повільно каже Теему.

Але він говорить це не до Беньї. А до свого молодшого брата.

— Окей? — пошепки перепитує Відар.

Теему гиркає:

— Чого ти стоїш? Зараз почнеться останній період, ідіоте! Швидко в роздягальню і на вихід!

Відарове лице розпливається в усмішці. Він іще встигає глипнути на Беньї і кивнути, Беньї коротко киває у відповідь. Відар біжить у роздягальню «Бйорнстада». За якусь мить двоє хлопців з «Групи» повертаються і виходять за ним. А потім іще двоє.

Біля Теему залишаються тільки Столяр і Павук. Беньї не рухається. Теему несамовито втягує ніздрями повітря і пошепки каже:

— Що за херня… Ти пив зі мною. Ти бився біля мене…

Беньї навіть не завдає собі клопоту витерти сльози.

— Та пішов ти, Теему.

І тоді лідер «Групи» схиляє голову. Лише на мить.

— А ти, Беньї, міцний засранець, цього в тебе не відбереш. Але ми не дозволимо, щоб це місто стало… сам знаєш… не буде тут усяких символів і веселок, і того лайна…

— Я такого не просив, — шморгає Беньї.

Теему запихає руки в кишені. Киває. Цього сигналу достатньо, щоб Павук і Столяр повернулися й пішли. Беньї не знає, чи вони далі ненавидять його, але вони принаймні залишили його наодинці з Теему.

У нього стиснуті кулаки. У Беньї — теж.

* * *

Це просто хокейний матч. Льодова арена, де натовп людей, дві роздягальні, заповнені гравцями, дві команди — одна проти іншої. Двоє чоловіків у підвалі. Чому ж ми так цим переймаємося?

Можливо, просто тому, що хокей дозволяє нам побачити всі наші найскладніші запитання. Що змушує нас кричати від радості? Через що ми плачемо? Які наші найщасливіші спогади, найгірші дні, найглибші розчарування? Хто стоїть поруч із нами? Що таке сім’я? І що таке команда?

Скільки разів за життя ми буваємо абсолютно щасливими?

Скільки в нас шансів, аби полюбити щось майже безглуздою, абсолютно безумовною любов’ю?

* * *

У коридорі порожньо, але двом чоловікам однаково здається, ніби вони стоять, упершись спинами у стіни. Теему ще трясе від гніву, а Беньї просто трясе, у нього на це тисяча причин. Теему, видихнувши в підлогу, каже:

— Про тебе пишуть у газетах. Журналісти дзвонять людям у місті, розпитують про тебе. Довбані журналюги зі своєю блядською політикою, ти ж сам розумієш, чого вони хочуть. Щоб хтось із нас сказав якусь дурню, от тоді вони й доведуть, що ми тут просто дурнуваті, тупоголові селюки. А вони поїдуть собі додому, у своє велике місто, всядуться на п’єдесталі й будуть знати, які вони, блять, морально вищі…

Беньї до крові прикушує щоки. Він шепоче:

— Мені шкода…

Кісточки пальців у Теему повільно червоніють, судини знову наповнюються кров’ю. Він каже:

— Це наш клуб.

— Я знаю, — відповідає Беньї.

Теему повільно розтискає кулаки. Проводить долонями по щоках.

— Ти кажеш, що зможеш перемогти тих покидьків… але ми вже опустилися до 4:0. Тому… якщо переможете в цьому матчі, то я, бляха, поставлю тобі пиво.

Обличчя у Беньї світлішає, але очі горять, коли він каже:

— Я не думав, що ти станеш пити з такими, як я.

Зітхання Теему заповнює весь коридор, гупає об замкнені двері, двигтить під низькою стелею.

— Блять, Беньї! Я що тепер мушу напиватися з УСІМА довбаними гоміками? Не можна для початку випити з ОДНИМ?

40

«Завжди справедливо.

І завжди несправедливо»

Непросто виступати перед людьми. Найкращі хокейні тренери не завжди мають до цього талант. Виступ — це вміння екстравертів, але для того, щоб розуміти тактику і віддавати час нічного сну на перегляд відеозаписів попередніх матчів, напевно, треба мати інтровертну особистість. Звичайно, брак цього вміння можна компенсувати, виявляючи почуття. Але якщо і на почуттях ти не дуже знаєшся — що ж тоді, бляха, казати?

Перед третім періодом Петер встає зі свого місця. Він більше не може всидіти на трибуні, він сам не знає, куди йде і навіщо, але ноги несуть його в єдине місце, де він щось здатен зрозуміти, — до роздягальні. Звісно, у коридорі Петер на мить спиняється: він спортивний директор і не мав би вриватися до гравців. Це може робити тренер. Петер упевнений, що Цаккель зараз там, що вона саме виголошує перед гравцями натхненну промову й дає вказівки, як їм іще можна перемінити ситуацію. Що вони володіють цим умінням, що треба подумати собі, ніби рахунок 0:0, що їм просто треба швидко забити шайбу, щоб матч знову став матчем!

Петер завертає за ріг — і біля дверей, що ведуть на стоянку, бачить Цаккель. Вона стоїть собі сама і курить сигару. А вся команда сидить у роздягальні й чекає.

— Що ви тут робите? — шипить Петер.

— А що таке? Усередині курити не можна! — захищається Цаккель.

— Ми опустилися до рахунку 4:0! Ви нічого не збираєтеся сказати команді? — вимагає відповіді Петер.

— Ви думаєте, вони самі не знають, що програють 4:0? — дивується Цаккель.

— Ви ж, бляха, мусите… вони повинні… ви ж тренерка! Ідіть до гравців, скажіть їм щось, дайте їм ЗАПАЛ! — наказує Петер.

Цаккель докурює. Знизує плечима. Покірно бурмоче: «Ну так. Звісно. Окей».

Коли вона підходить до роздягальні, з протилежного боку до неї біжить молодий хлопець. Це Відар Рінніус.

— Можна мені грати? — задихано запитує він.

Цаккель знизує плечима.

— Звісно. Окей. Навряд чи вже буде гірше.

Через кілька хвилин після того, як Відар радісно ввалюється до роздягальні, шукаючи своє спорядження воротаря, коридором іде ще один молодий хлопець. Не біжить, крокує спокійно, зупиняється перед Цаккель. І чемно запитує, як той, у кого є сестри:

— Вам потрібен іще один гравець?

Цаккель наморщує чоло.

— Ти збираєшся з кимось переспати в роздягальні?

Беньї намагається зрозуміти — вона жартує чи говорить серйозно. Проте це неможливо.

— Ні, — відповідає він.

— Окей, — каже Цаккель.

Нормальний тренер мав би викреслити Беньї зі списку гравців, якщо той не з’явився на початку першого періоду. Але Цаккель не нормальна. На її думку, Беньї, навіть коли не бере участь у грі, однаково залишається найкращим хокеїстом. Хтось це розуміє, більшість — ні. Цаккель відступає набік, Беньї заходить у роздягальню. До його приходу там було тихо, а тепер тиша стає ще густішою.

Товариші з команди сидять, потупивши два десятки поглядів у підлогу, і Беньї вперше в житті не знає, що йому тут робити. Куди йому сісти, як почати роздягатися, але не тому, що почувається незручно, а тому, що боїться, що незручно стане комусь іншому Тепер він не такий, як усі.

Беньї роззувається, але далі не витримує. Кидається до туалету. Зачиняє двері, але всім і так чути, як його вирвало в умивальник. З очей тече, він так міцно вчепився за край раковини, аж тріснули кріплення в стіні. Якби в нього була можливість утекти просто зараз, він так би й зробив, але звідси лише один вихід. То ким він хоче бути? Кожен із нас переживає миті, коли треба вирішувати. Зробити вибір.

Беньї витирає обличчя, відчиняє двері, виходить у роздягальню. Це зовсім незначний жест, і всі його товариші з команди далі мовчать, але коли Беньї повертається на своє місце, його кросівки наповнені піною для гоління. І не лише його. Усіх. Кожна пара взуття, під усіма лавками. Тому що чоловіки, які зібралися тут, хочуть, аби він знав, що нічим не відрізняється від інших. Тільки не тут.

Беньї сідає на лавку. Вагаючись, стягує з себе светр. Раптом серед тиші чути чийсь голос — із несподіваного боку, навпроти Беньї.

— А як дізнатися, чи хтось сексуальний? — запитує Амат.

Беньї сидить із голим торсом, нахиливши набік голову.

— Шо?

Амат червоніє. Усі витріщаються на нього, йому ще ніколи не було так соромно, але він продовжує:

— Тобто… я хотів… ну, як знати, що дівчата вважають сексуальним у хлопцях? Або що хлопці вважають сексуальним у… хлопцях?

Беньї супить брови.

— Амате, якого чорта тобі треба?

Амат прокашлюється.

— Ну, ми ж разом приймали душ, а ти мав би бути експертом. От я — сексуальний?

До того, як Беньї встигає щось відповісти, Амат усміхається:

— Це я не для себе запитую. А для свого найкращого друга.

Бубу, який сидить біля нього, смикається, ніби від електрошоку. Це просто дрібниця, яку один хлопець може зробити для іншого, але в житті можна стільки всього здолати, якщо маєш найкращого друга. І ще більше — якщо ти сам комусь найкращий друг. Тому Бубу, кашлянувши, видає:

— Словом… Беньї… мені просто цікаво, як… ну, знаєш. Як знати, що ти… сексі?

Беньї дивиться на Бубу, потім на Амата і знову на Бубу. А тоді хитає головою:

— Я ніколи в житті не розглядав ВАС у душі!

Роздягальня з усіх боків вибухає реготом, але один зі старших гравців робить серйозну міну й зухвало запитує:

— А всіх інших? Ти хочеш сказати, ти ніколи не розглядав в душі НІКОГО з команди?

Беньї морщить чоло.

— Бляха, та я краще буду розглядати дівчат, аніж вас.

Старший гравець аж трохи зсутулюється.

— Тобто… ну, мені навіть трохи прикро, що ти так із нами.

— А ми ще стараємося тримати себе у формі, — розчаровано буркає інший гравець.

Бубу з Аматом усміхаються. Усе майже як завжди. Але Беньї серйознішає і показує на рукав Бубу.

— Я теж хочу таке. Якщо можна.

Бубу пише «Анн-Катрін» на шматку стрічки й наліплює її на рукав Беньї. Літери вийшли невиразними, тому що в Бубу тремтіла рука.

* * *

Елісабет Цаккель разом із Петером стоять перед роздягальнею. Тренерка невдоволено бурмоче, але Петер активно жестикулює, наполягаючи, що вона мусить щось сказати команді. Цаккель аж стогне, але тоді заходить усередину й бешкетно свистить, щоб усі чоловіки замовкли.

— Ну, що ж. Мені тут сказали, що від тренера очікують натхненної промови перед командою. Тому… ну… ви опустилися до рахунку 4:0.

Чоловіки сердито зиркають на тренерку, вона у відповідь сердито дивиться на них і продовжує:

— Я просто перепитую, чи вам це відомо. ЧОТИРИ — нуль! І ще: ви не просто опустилися до такого рахунку — ви ще й жахливо грали! Тільки збіговисько повних ІДІОТІВ може сподіватися, що ви здатні перемогти в цьому матчі!

Чоловіків як заціплює. Цаккель відкашлюється. І додає:

— Ну… хай там як, я просто хотіла сказати, що все життя займаюся хокеєм. І я ще ніколи не бачила такого збіговиська цілковитих ідіотів, як оце ви.

І тренерка виходить. Петер завмирає у коридорі, витріщившись на неї й не відводячи погляду, поки та іде до арени. Йому ще не доводилося чути кращої настанови від тренера між періодами.

* * *

У роздягальні всі сидять мовчки. Беньї дивиться на годинник на стіні — на цей час вони вже мали би бути на арені, але ніхто з гравців не виходить. Врешті Амат мусить копнути Беньї по ковзану зі словами:

— Вони чекають.

— На кого? — не розуміє Беньї.

— На тебе.

Беньї встає. За ним встають усі інші.

І команда «Бйорнстад-Хокей» рушає за своїм капітаном. Беньямін Овіч не виходить на лід — він вривається туди ураганом.

* * *

На льодовій арені в Геді з'являються три сестри Овіч разом із мамою. З постав цих жінок видно, що їм доводилося бачити й гірші речі, аніж оце, і що були такі місця, де холод дошкуляв іще більше. Вони не бояться.

Але арена заповнена людьми, кожне місце вже зайняте, усі знають, хто ці жінки, але більшість вдає, що не впізнає їх. Люди перешіптуються, показують на них, але ніхто не зустрічається з ними поглядом. Можливо, комусь із присутніх соромно, а хтось просто не знає, що сказати. Можливо, багатьом хочеться встати зі свого місця, але важко бути першим.

Тому зі своїх місць встають одразу п’ятеро.

Старі дядьки. У зелених футболках «Бйорнстад проти всіх». Піднімаючись трибуною, вони не минають нагоди подіставати один одного тим, якими старими шкарбунами поставали. Один дядько бере під руку маму Беньяміна Овіча й веде її до свого місця. Інші дядьки віддають свої місця сестрам. Коли Адрі проходить повз одного з дядьків, він тисне їй руку зі словами:

— Скажи своєму брату, що тих, які найгучніше кричать, можливо, й чути найдужче, але вони тут в меншості. Нас значно більше.

Дружини п’ятірки дядьків сидять на місцях поруч. В однієї тітки біля ніг стоїть сумка-холодильник. Звичайно, на хокейний матч не дозволяють приносити такі сумки, але на запитання охоронця на вході, який поцікавився, що там усередині, тітка з траурною міною відповіла: «Кіт». Охоронець запротестував, але інша тітка нахилилася до нього і прошепотіла: «Він здохлий, але не кажи їй нічого, ох, яка бідолашна». Охоронець тільки-но розтулив рота, як третя тітка схопилася за нього і стала розпитувати: «У вас є свіжі помідори? Я не хочу ті бельгійські, які у вас завжди продають, мені треба справжні! Я маю купон на знижку!». Четверта тітка радісно вигукнула: «Оце так НАТОВП! То який сьогодні показують фільм? Буде щось із Шоном Коннері?». П’ята ще навіть не встигла почати своє відпрацьоване «Ой, сьогодні вночі буде сніг, таку мене коліна ниють», як охоронець уже зітхнув, здався і впустив тіток з їхньою сумкою-холодильником й усім іншим добром. Тож тепер тітки дістають із сумки пиво, діляться ним із мамою і сестрами Беньї, а тоді дев’ятеро жінок трьох поколінь цокаються і випивають. П’ятеро дядьків стоять поруч на сходинках, як почесна варта.

* * *

Горнятко кави — це така дрібниця. Ну справді.

Усі пам’ятатимуть ревіння зі стоячої трибуни «Геда»: «Гоміки! Курви! Ґвалтівники!». Багато повірять, що кричала вся стояча трибуна, тому що так усім здавалося, на відстані не видно кожну людину. Тому, попри те що кричали далеко не всі, стануть засуджувати цілу трибуну — бо ж нам хочеться мати цапів-відбувайлів, а ті, кому заманеться почитати мораль, просто будуть казати, що «культура — це не лише те, що ми заохочуємо, але й те, що ми дозволяємо».

Але коли кричать усі, голосу того, хто опирається, не завжди чутно, і коли починає скочуватися лавина ненависті, важко зрозуміти, хто повинен її зупинити.

Тож коли молода жінка в червоному светрі з биком на грудях залишає своє місце на стоячій трибуні, минає охоронців і стає на сходинках біля трибуни з сидячими місцями, ніхто цього спершу не помічає. Ця жінка обожнює «Гед-Хокей» так само, як і ті, хто зараз кричить, вона все життя вболіває за свою команду, і стояча трибуна належить також їй. Стати біля сидячих місць, серед уболівальників-із-хот-доґами, про яких вона завжди говорила гидоту, — це її мовчазний протест.

Жінку помічає чоловік у зеленому светрі, який сидить трохи далі. Він встає зі свого місця, іде в кафетерій, купує дві кави в паперових стаканчиках, спускається назад до арени й віддає один жінці. Вони стоять собі поруч, червоне і зелене, мовчки попивають каву. Горнятко кави — це така дрібниця. Але часом — збіса важлива річ.

Через кілька хвилин зі стоячої трибуни переходять іще кілька червоних светрів. Сходинки біля трибуни з сидячими місцями вже переповнені. Далі чути голосні вигуки «Гоміки!

Курви! Ґвалтівники!» — але тепер тих, хто кричать, видно як на долоні. І всі бачать, що їх не так багато, як спершу здавалося. Крикунів ніколи не буває багато.

* * *

У «Гед-Хокеї» є гравець, якого звати Філіп. Він наймолодший у команді, але вже йде до того, щоб бути найкращим. Ця історія не про нього, поява Філіпа така коротка, що можна було б узагалі не згадувати про нього.

Але якраз перед початком третього періоду він виходить з льоду. Вільям Лют і ще кілька гравців з команди ричать до нього, щоб зупинився, але Філіп іде через вихід для гравців, піднімається сходинками на трибуни аж до стоячих місць. На ногах у нього ковзани, а в руках — ключка. Філіп підходить просто до найбільшого і найсильнішого розтатуйованого вболівальника «Геда», який трапився йому на шляху, перериває його посеред вигуку «ГОМІ…», смикає за светр і каже:

— Ще раз це вигукнете — і я перестану грати.

Філіпу лише сімнадцять, але всі, хто знається на хокеї, розуміють, який із нього буде гравець. Гедівський уболівальник дико витріщається на хокеїста, але Філіп не відступає. Він показує на одягнених у червоне вболівальників, які стоять на сходинках біля сидячих місць, і дає обіцянку:

— Якщо крикнете це ще раз, решту матчу я буду стояти біля них.

Філіп спускається на лід, а за його спиною залягає щільна тиша. Він не наївний, цей світ не зміниться, і хлопцеві відомо, що на наступних матчах вони знову будуть вигукувати ці слова. Але не сьогодні. Коли Філіп доходить до лави запасних, хтось ричить:

«Гед! Гед! Гед!»

«ВПЕРЕД! ВПЕРЕД! ВПЕРЕД!» — відповідає решта трибуни.

До кінця матчу вигукують лише ці слова. І стоячі місця знову заповнені. Вони так гучно кричать слова підтримки, аж вищає стеля.

* * *

Хокей — проста гра. Це найсправедливіший і найнесправедливіший спорт на світі.

«Бйорнстад» забиває шайбу. Потім іще одну. Коли вони скорочують рахунок до 3:4 і до кінця матчу залишається лише один гол і двадцять секунд, усі вже знають, що має статися. Передчуття фіналу висить у повітрі. Ця гра має лише одне завершення. Як у казках.

Шайба у Беньї, він веде її в зону «Геда», замахується по ній, але пасує шайбу Аматові. Зрозуміло, що всі гравці «Геда» думають, що Беньї сам заб’є, і лише один хокеїст у червоному знає, що Беньї не такий егоїст.

Вільям Лют добре знає Беньї.

Амат мчить до воріт, і коли він б’є по шайбі, його зап’ястя м’які, а рівновага — досконала. Усе виглядає так просто, він мав би стати героєм, це було б ідеально. Але Вільям уже оцінив ситуацію. Він витягується у весь зріст на льоду, шайба влучає йому в шолом, а тоді — у штангу воріт. І в кут бортика. Тепер шайба у Філіпа, він виводить її із зони, шайба знущально ковзає повз безпорадно виставлені ключки гравців «Бйорнстада», а тоді все скінчено.

Невблаганно лунає останній сигнал. Червона трибуна вибухає криками радості, Вільям Лют зникає, схований під купою своїх щасливих товаришів по команді. Гравці в зеленому никнуть від відчаю, на трибунах сидять люди з ведмедем на светрах, які оніміли — не в силах збагнути те, що сталося.

«Гед» переміг. «Бйорнстад» програв.

Хокей — це просто. Завжди справедливо. І завжди несправедливо.

41

«Стоїте ви — стоїмо й ми»

Роздягальня «Бйорнстад-Хокею» мовчить. Команда, яка програла, має лише два варіанти, щоб скинути форму: перевдягнутися одразу або взагалі цього не робити. На вихід з льодової арени потрібно або п’ять хвилин, або кілька годин. Цього разу ніхто не має сили навіть залізти в душ.

До гравців заходить Петер Андерссон. Дивиться на них і добре знає, що вони відчувають. Йому так щиро хочеться сказати їм щось підбадьорливе, тож він бурмоче:

— Ну… хлопці… то був складний матч. Ми програли, але я хочу, щоб ви…

Один зі старших гравців, фиркнувши, перебиває його:

— При всій повазі, Петере, не витискай із себе, що ми повинні просто «забути про це», або ще якесь вичовгане кліше. Якщо не маєш що сказати по суті, то краще зроби як завжди: стули рота і сховайся в своєму кабінеті.

Йому відкрито кидають виклик. Його не поважають. Петер стоїть у дверях, запхавши руки в кишені. У більшості ситуацій він робив так, як йому казали: йшов і ховався. Переконував себе, що він спортивний директор, а не тренер, що його робота полягає не в тому, щоб його поважали хокеїсти. Але сьогоднішній день не такий, як інші. Тому Петер стискає в кишенях кулаки і вигукує:

— «Забути» про це? ЗАБУТИ? Ти справді вважаєш, що я хочу, аби ви ЗАБУЛИ? Я хочу, щоб ви про це ПАМ’ЯТАЛИ!

Після цих слів Петер здобуває увагу гравців, разом зі здивуванням. Зазвичай він не підвищував голос, але зараз, тицяючи пальцем у кожного хокеїста, від найстаршого і до Беньї, Бубу, Відара й Амата, Петер ричить:

— Сьогодні ви у програші. Сьогодні ви МАЙЖЕ вирвалися вперед. Добре запам’ятайте собі це відчуття. Тому що ані ви, ані я ніколи не відчуємо щось подібне знову! НІКОЛИ!

Напевно, він міг би сказати ще щось, але саме тієї миті крізь стіни льодової арени пробивається монотонний стукіт, і всі в роздягальні піднімають голови. Спочатку їм здається, що це барабани, потім — що хтось штовхає ногами двері, але ось стукіт переростає в гул, і тільки Петер розуміє, звідки його чути. Він уже чув цей звук, хоч і було це двадцять років тому — під час того казкового сезону, коли все місто жило і помирало разом із перемогами або поразками хокейної команди. Тоді Петер чув цей звук на кожній льодовій арені.

— Виходьте на лід, — каже він команді.

І його слухаються. Петер не йде разом із ними, він знає, що там йому будуть не раді.

Гравці «Бйорнстад-Хокею» виїжджають на лід, майже всі трибуни вже порожні, верхні лампи вимкнені. Але з короткого боку трибун ще залишаються люди в чорних куртках, вони не збираються замовкати. Чоловіки так стрибають, що в них під ногами гуде дерево, їх навіть не сотня, але співають вони так, як десятки тисяч: «Стоїте ви — стоїмо й ми! Стоїте ви — стоїмо й ми! Стоїте ви — стоїмо й ми!» — вигукують вони, знову і знову.

Щоб сказати: «Ми досі тут». Щоб нагадати, що означає клуб. Що це не право — а привілей.

Нарешті вся основна команда «Бйорнстада» стоїть на льоду й вигукує разом із чоловіками: «СТОЇТЕ ВИ — СТОЇМО Й МИ! СТОЇТЕ ВИ — СТОЇМО Й МИ!». На арені порожньо й темно, але більше нікого тут і не чекали. Це те, що відбувається між командою та її найближчими вболівальниками: вони — сім’я.

Петер стоїть сам-один у роздягальні, запхавши руки в кишені. Тоді виходить із льодової арени і пішки через ліс повертається у Бйорнстад. Глибоко вдихає повітря зими, яка вже підступає. Він іще ніколи не почувався в такому програші. Усе втікає йому крізь пальці: його діти, його шлюб, його клуб.

Воно було того варте? Хіба можна знати таке наперед?

* * *

Тренери «Бйорнстада» і «Геда» після матчу зустрічаються в суддівській кімнаті. Розмова між ними відбувається у тренерському стилі — ввічливо, але без приязні.

— Чудовий матч, — каже одягнений у червоне Давід.

— Ви перемогли. Тому цей матч був чудовий лише для вас, — відповідає Цаккель, одягнена в зелене.

Давід усміхається. Люди однієї породи — що вона, що він.

— Як там твої хлопці? — цікавиться він.

— Мої хлопці чи один конкретний хлопець? — відповідає вона запитанням на запитання.

Давід не знає, куди подіти руки.

— Беньямін. Мені цікаво, як там Беньямін.

— Ми з вами знову зустрінемося в грудні, і тоді він відіграє весь матч! — обіцяє Цаккель.

Давід усміхається. Цаккель не відповідає на запитання, але в такий спосіб дає зрозуміти, що не має наміру програти, коли вони зустрінуться наступного разу. Вона мислить насамперед по-тренерськи, Давід — теж.

— Чудовий матч, — іще раз каже Давід.

Він подає їй руку, але тренерка навіть не завдає собі клопоту, щоб потиснути її.

— Цей Філіп, ваш захисник, він буде крутим, — натомість каже Цаккель.

Давід випростується від гордості. Усі ці роки Філіп був найменшим і найслабшим у команді, але Давід завжди давав йому шанс, і тепер хлопець виріс у справжню зірку.

— Так. Він просто мусить… — починає Давід.

Але Цаккель не дає йому договорити:

— Більше не дозволяй йому підніматися на трибуну. Не дозволяй, щоб його втягнули в політику!

Давід киває, погоджуючись зі сказаним. Так, вони з Цаккель справді однієї породи. Вони знають, що Філіп може стати найкращим, але він нічим не зарадить, якщо буде сваритися з глядачами. Елітний спорт не стерпить такої нерозважливості. Гравець повинен лише грати. Хокей повинен бути лише хокеєм.

— Сьогодні він грав повільніше, ніж зазвичай, але це, мабуть, тягнеться ще від передсезонного тренування… — каже Давід.

— У нього болить стегно, — з твердою впевненістю відповідає Цаккель.

— Що, перепрошую?

— Праве стегно. У нього гіперкомпенсація, поглянь на його спину, коли він спокійно стоїть, і побачиш, що у хлопця похилена постава. Він не зізнається, тому що боїться тебе розчарувати.

— Звідки ти це знаєш? — дивується Давід.

— У його віці я робила так само.

Давід довго вагається, але все ж таки запитує:

— Хто в тебе був тренером?

— Батько.

На цьому слові вираз обличчя Цаккель анітрохи не змінюється. Давід розгублено чухає шию.

— Дякую. Я поговорю з Філіпом…

Цаккель дістає з кишені клаптик паперу, шкрябає телефонний номер.

— Це номер фізіотерапевта. Він найкраще знається на таких травмах. Відвези до нього Філіпа і передавай від мене вітання.

Після цих слів Цаккель виходить. Давід гукає:

— Коли отримаю роботу в елітній команді, я тобі зателефоную! Будеш моїм асистентом тренера!

Відповідь жінки лунає вже з коридору — така ж самоочевидна, як і самовпевнена:

— Це ти будеш МОЇМ асистентом!

Завтра Давід відвезе Філіпа до фізіотерапевта, дорога туди й назад забере в них цілий день, і через кілька років Філіп розповість в одному інтерв’ю, як Давід до кінця того сезону раз на тиждень возив його до лікаря. «Це мій найкращий тренер! Він урятував мою кар’єру!» Той фізіотерапевт працює на один із найбільших хокейних клубів країни, і наступного року туди приймуть грати Філіпа. А Давід отримає там посаду тренера.

Елісабет Цаккель теж буде претендувати на цю роботу, але не отримає посади.

Завжди справедливо. І завжди несправедливо.

* * *

Пізно ввечері хтось дзвонить до Давіда у двері. Відчиняє його вагітна подруга. На порозі стоїть Беньї.

Давід спускається сходами, і в нього перехоплює подих — за одну мить перед його очима встигає промайнути все дорослішання цього хлопця: Беньї і Кевін, найкращі друзі, дикун і геній. Господи, як же Давід любив їх обох. Чи зможе він іще хоч колись відчути себе тим тренером, яким він був для них?

— Заходь! — радісно запрошує його Давід, але Беньї хитає головою.

Йому вже вісімнадцять. Він чоловік. Коли Беньї з Кевіном були дітьми, Давід часто придумував їм для мотивації сотні дрібниць, але найкраще на них діяло, коли він позичав комусь свого годинника. Цей годинник Давід отримав від тата, хлопчиськам дуже подобалося його носити, тож коли один із них добре показував себе на тренуванні або в матчі, то годинник опинявся в нього на руці. А тепер Беньї простягає цей годинник Давіду:

— Віддай своєму малому. Мені він не дуже підходить.

Навесні, коли Давід пішов із «Бйорнстад-Хокею», він бачив, як Беньї цілувався з іншим хлопцем. Тоді тренер стільки хотів сказати своєму гравцеві, але не знав потрібних слів. Тому він просто залишив годинник свого тата на надгробку тата Беньї, а поруч поклав іще шайбу, на якій написав: «Таки найвідважніший чортяка з усіх, кого я знаю».

— Я… — шепоче Давід, але не може продовжити.

Беньї кладе годинник йому в долоню, Давід міцно стискає пальцями метал, і його дівчина не стримує сліз.

— У мене залишається шайба, цього вистачить, — каже Беньї.

Давід хоче обійняти його. Як дивно — людина може забути, як це робиться.

— Мені шкода, що тобі довелося стільки пережити… — щиро шепоче він.

Беньї кусає собі щоки.

— Ти — мій найкращий тренер, — так само щиро відповідає він.

«Тренер». Він не сказав «людина» або «друг». Просто «тренер». Давід ніколи не зможе заглушити біль від цього слова.

— Для тебе завжди буде светр із шістнадцятим номером, у будь-якій моїй команді… — обіцяє йому Давід.

Але йому відома відповідь Беньї ще до того, як вона прозвучить:

— У мене лише одна команда.

І хлопець зникає у темряві. Як завжди.

* * *

Через пару днів «Бйорнстад» грає в наступному матчі. Теж на чужій арені, але зелені светри і чорні куртки їдуть за своєю командою, і під час матчу звучать ті самі вперті вигуки: «Стоїте ви — стоїмо й ми! Стоїте ви — стоїмо й ми! Стоїте ви — стоїмо й ми!».

«Бйорнстад» перемагає з рахунком 5:0. Амат носиться по арені, як вихор, Бубу б’ється так, ніби це останній матч у його житті, Беньї показує все, на що здатен. У якийсь момент наприкінці матчу Відар мало не влаштовує бійку з хокеїстом-суперником; щоб стримати його, Беньї щодуху мчить через усю арену й міцно вчеплюється у свого воротаря.

— Якщо полізеш битися, тебе виставлять геть! Ти нам потрібен! — вгамовує його Беньї.

— Так чого він херню говорить? — кричить Відар, показуючи на противника.

— І що він сказав? — запитує Беньї.

— Що ти підар!

Беньї довго дивиться на нього.

— Відаре, я ж СПРАВДІ підар.

Відар сердито б’є себе по ведмедю на грудях:

— Але ти НАШ підар!

Беньї сумно зітхає, потупивши погляд на лід. Це найнезграбніший комплімент, який йому доводилося чути.

— Можемо тепер просто грати в хокей? — просить Беньї.

— Окей, — бурмоче Відар.

І вони грають далі. Під час того матчу Беньї забив дві шайби. Відар жодної не пропустив. Того вечора, коли Беньї прийшов у паб «Хутро», йому поставили пиво на барну стійку. Він відпив пива, Відар і Теему Рінніуси стояли біля нього і пили своє. Вони постаралися, щоб здавалося, ніби все як завжди. Можливо, одного дня так і буде. Колись.

42

«Вони вриваються ураганом»

У Бйорнстаді ми хоронимо наших людей під найгарнішими деревами. Ми сумуємо мовчки, розмовляємо впівголоса і часто маємо відчуття, що легше щось зробити, аніж сказати. Можливо, це тому, що тут живуть як добрі люди, так і погані — у цьому й складність, бо не завжди легко помітити між ними різницю. Часом люди бувають і добрими, й поганими водночас.

* * *

Бубу ніяк не може зав’язати свою краватку, він так і не навчився це робити, краватка завжди виходить або задовгою, або закороткою. Одна зі спроб закінчується так невдало, що його молодші сестрички починають сміятися. Сьогодні, після усіх цих днів, він нарешті зумів їх розсмішити. Анн-Катрін могла би пишатися ним.

Ці троє її дітей — вони такі різні. Бубу ніколи не розумів, як брат і сестри можуть настільки відрізнятися. У них одні гени, вони разом виростали, жили в одному будинку. Й однаково стали геть не схожими одне на одного. Бубу цікаво: мама теж так думала чи просто бачила себе в кожній своїй дитині? Бубу стільки всього не встиг запитати в неї. Чиясь смерть діє на нас, як телефонний дзвінок — ми починаємо розуміти, що мали сказати, щойно кладемо слухавку. Тепер на іншому кінці залишився лише заповнений спогадами автовідповідач, уривки голосу, які звучать дедалі слабше.

До кімнати заходить Кабан, робить спробу допомогти Бубу з краваткою, але йому вдається не краще. Раніше, коли їхня сім’я збиралася на чийсь похорон, краватки чоловікові й синові завжди зав’язувала Анн-Катрін. Тепер Бубу просто зав’язує краватку стрічкою на голові — і сестрички знову регочуть. Саме тому Бубу їде в такому вигляді всю дорогу на похорон.

Священник щось говорить, але ніхто з цієї сім’ї не вслухається в його слова. Вони сидять попереду, якомога ближче присунувшись одне до одного. Анн-Катрін завжди це любила — що її сім’я була маленькою зграйкою, в якій усі потребували тепла одне одного. Вона часто повторювала: «Нащо нам більший будинок? Що ми там будемо робити? Ми ж завжди збираємося в одній кімнаті!».

Після похорону люди підходять до Кабана, стараються щось сказати про Анн-Катрін. Але не можуть. Вона стільки для всіх робила: була чудовою медсестрою в лікарні, колегою, яку цінували і яка завжди підтримувала інших, відданою і дорогою приятелькою. Любов’ю всього життя для одного чоловіка і єдиною мамою трьох таких різних дітей.

Це похорон однієї жінки, але вона була багатьма різними жінками для тих, хто залишився без неї.

Кожна людина в тій церкві хотіла би ще про щось запитати в Анн-Катрін. Так на нас впливає чиясь смерть.

* * *

Петер і Міра тепер живуть наче паралельними життями, а не одним спільним. Після похорону вони виходять із церкви разом, але між ними зберігається відстань — саме така, щоб випадково не торкнутися руками. Сідають кожне у свій автомобіль, але ні Петер, ні Міра не заводять двигуни. Почуваються зламаними, кожне у своєму кінці стоянки.

Це жахливо — бути залежними від інших людей, Міра й Петер завжди про це знали. Кілька років тому, літньої ночі, вони сиділи на сходах перед будинком. У новинах повідомили про автомобільну аварію, в якій загинули двоє дітей, і тоді Міра з Петером знову відчули власне горе. Бо втрату своєї дитини переживаєш усе життя. Міра прошепотіла: «Господи… любий, це було так боляче… коли Ісак помер, якби я опинилася одна з таким болем… я позбавила би себе життя». Можливо, вони з Петером зуміли разом це витримати, бо не вірили, що зможуть існувати заради самих себе. Тому вони постійно спрагло шукали щось живе, заради чого їм варто дихати: вони мали одне одного, дітей, роботу і ціль, хокейний клуб, місто.

Петер дивиться крізь вікно і бачить, що Міра досі сидить у своєму авто. Він виходить, підходить до Міриної машини, відчиняє двері з протилежного від водія боку та обережно каже:

— Люба, нам треба до них поїхати. До Кабана і дітей.

Міра напружено киває і витирає підводку з ледь помітних зморщок біля очей. Коли помер Ісак, Кабан і ще один Петерів друг дитинства, Фрак, одразу ж прилетіли до Канади. Вони розуміли, що Петер із Мірою будуть у стані шоку, тому Фрак допомагав їм із усіма практичними справами, довідками, документами, страхуванням. Кабан спочатку просто сидів на сходах перед будинком, не знаючи, за що йому взятися. Він ніколи не бував за кордоном. І якось звернув увагу, що перила сходів були поламані, а перила ж однакові як у Бйорнстаді, так і в Канаді, тож Кабан узяв інструменти й відремонтував їх. А потім кілька днів просто ремонтував різні речі.

— Поїдемо твоїм авто чи моїм? — шепоче Петер.

— Моїм, — каже Міра і забирає свою сумочку з пасажирського сидіння.

Вони їдуть додому до Кабана і його дітей. На півдорозі Міра обережно простягає руку до важеля перемикання передач, Петер торкається до її долоні. І міцно затримує у своїй.

Фатіма, Аматова мама, вже на місці. Готує їсти на кухні, Міра береться їй допомагати. Амат теж тут, він іде до Бубу та його сестер і каже те єдине, що підліток здатен сказати своєму другові, який втратив маму:

— Зіграємо?

Вони беруть ключки і шайбу. Бубу знову зав’язує на голові краватку, бере за руки сестер, і вони йдуть на озеро. Його поверхня вже вкрилася кригою, світ став білим, і вони грають так, ніби тільки ця гра має значення.

Петер знаходить Кабана у майстерні, той уже почав працювати. Треба чимось зайняти руки, щоб не розірвалися груди.

— Я можу чимось допомогти? — запитує Петер.

Кабан стоїть спітнілий і розгублений, він просто бурмоче:

— Буря пошкодила дах, глянеш, що там зараз?

Від горя з людиною всяке може трапитися — і чоловік забуває, що в його друга обидві руки ліві: бо ж у Канаді той навіть не вмів полагодити перила на своїх сходах. Але Петер любить Кабана тією любов’ю, яку відчувають діти до своїх найкращих друзів, тому він бере драбину й вилізає на дах.

Поки він там сидить, не маючи ані найменшого уявлення, з чого почати, лісом тягнеться вервечка автомобілів. Спочатку Петер думає, що це родичі Кабана, але автівки зупиняються, і з них виходять молоді чоловіки.

Теему і Відар виходять першими, за ними — Павук і Столяр, а потім іще з десяток чорних курток. Зазвичай сюди вони приїздять ремонтувати свої автомобілі й снігоходи, їхні батьки — теж, бо якщо в цих краях ламається снігоочисник чи лісозаготівельна машина, або навіть якийсь нещасний електричний чайник — люди йдуть до Кабана. Але тепер вони приходять сюди, бо щось зламалося всередині самого Кабана. Теему заходить до майстерні, тисне масну руку автомеханіка й каже:

— Прийми наші співчуття. Як тобі допомогти?

Кабан витирає з обличчя піт і бруд.

— З ким прийшов?

— Є столяр, електрик, кілька просто сильних хлопців, а кілька взагалі, бляха, ні на що не здатних, — відповідає Теему.

Кабан ледь усміхається.

Петер іще сидить на даху, коли туди залізають Столяр і Павук. Вони стоять, витріщившись один на одного, а тоді Петер глибоко вдихає і визнає:

— Я тут нічого не розумію. Я навіть не знаю, з чого… почати.

Столяр нічого не каже. Він просто показує Петерові, що треба робити. Потім вони працюють усі троє, разом, кілька годин. Можливо, опинившись унизу, вони знову стануть ворогами, але тут, на даху, ці чоловіки стають до роботи пліч-о-пліч. Смерть і на це здатна.

На кухню заходить Теему. Побачивши Міру, він різко зупиняється. Міра напружує щелепи, стискає кулаки — так миттєво, що Фатіма інстинктивно стає між нею і Теему, навіть не розуміючи, хто з них у більшій небезпеці. Але Теему робить крок назад, у нього опускаються плечі, він нахиляє голову, намагаючись виглядати якомога меншим.

— Я лише хочу допомогти, — пояснює він.

Тому що часом легше щось зробити, аніж сказати. Жінки переглядаються, Міра ледь киває, а Фатіма запитує:

— Ти вмієш готувати?

Теему киває. Фатіма знає, хто його мама, вона розуміє, що хлопцеві довелося ще малим навчитися готувати їсти. Фатіма просить його порізати овочі — і він не відмовляється. Потім Міра миє посуд. Теему витирає. Вони не укладають перемир’я, але роблять перерву. Адже складність добрих і поганих людей — у тому, що більшість із нас можуть бути і тими, й іншими одночасно.

* * *

Легко сподіватися на людей. Вірити, що світ може змінитися за одну ніч. Ми виходимо на демонстрації після замахів на вбивство, збираємо кошти після стихійних лих, ставимо «сердечка» в інтернеті. Але після кроку вперед ми завжди робимо майже такий самий крок назад. І потім, озираючись, бачимо, що кожна зміна настає дуже повільно, що коли вона нарешті стається, ми її ледве помічаємо.

У Бйорнстадській школі чути дзвінок. Починаються уроки. Але Беньї не доходить якихось ста метрів до школи і зупиняється, ніби його взуття залили цементом. Він знає, яким тепер став в очах інших, і хокейний матч цього не змінить. Можливо, його прийматимуть на льоду поки він буде найкращим, але тепер йому доведеться віддавати значно більше зусиль, ніж усім іншим гравцям. Нехай іще подякує, що його взагалі прийняли в команду. Тому що тепер він не один із них. І вже ніколи ним не стане.

Беньї відомо, що про нього й далі пишуть усяке лайно, розказують паскудства, жартують. Неважливо, хто він і що з нього добрий хокеїст, неважливо, як важко він бореться і як сильно грає. У їхніх очах він однаково буде «отим». Знайдуться люди, які завжди стануть забирати в нього все, чого він зуміє добитися, і зводити його здобутки до кількох літер. Як на тому папірці на дверях кемпінгового будиночка, де буква «О», закріплена між «Г» і «М», стала оптичним прицілом, всередину якого був застромлений ніж. Тепер Беньї дозволено бути тільки цим.

Хлопець розвертається, щоб піти геть звідси. Уперше в житті він боїться зайти до школи. Неподалік стоїть молода дівчина, вона чекає, не перешкоджаючи йому, але її голос таки спиняє кроки Беньї.

— Не дозволяй тим сволотам бачити, як ти плачеш.

Беньї зупиняється, його очі широко розплющені.

— Я не можу… як… бляха, як це взагалі можливо?

Голос Майї слабший за слова:

— Просто заходиш. Підняв голову, випрямив спину і дивишся кожному з цих покидьків в очі, аж поки вони не відведуть погляду. Беньї, нашої провини тут нема.

Беньї відчуває, що розривається:

— Як ти це витримала? Навесні, після всього… як… як ти витримала?

У Майї твердий погляд, хоча голос надламується.

— Я не збираюся бути жертвою. Я — та, що вижила.

І вона йде до школи. Беньї вагається цілу вічність, а тоді рушає за нею. Вона чекає на нього. Іде поруч. Їхні кроки неквапні; можливо, здається, ніби Майя і Беньї рухаються повільно, але в той шкільний коридор вони заходять не крадькома. Вони вриваються ураганом.

43

«Ми всюди»

Того року дні в Бйорнстаді минають ніби один. Можливо, ми просто не встигаємо дати собі раду ні з часом, ані з почуттями. В якийсь момент закінчується осінь, настає зима, а ми заледве помічаємо цю зміну. Час минає, а наші сили йдуть на те, щоби просто встати зранку з ліжка.

* * *

Міра сидить у себе на роботі, але в неї таке відчуття, ніби вона перебуває деінде. З кожним днем вона приходить сюди пізніше, а додому їде раніше, їй зрозуміло, що ніхто не буде обговорювати її кандидатуру, коли наступного разу зайде мова про посаду керівника. І Міра не поїде на конференцію в Канаду, на яку отримала запрошення. Вона не має сили думати щось на майбутнє — їй би просто добути до вечора ще один день; у неї постійно увімкнений режим виживання.

Правду, як завжди, сказала їй колега. Якось, шукаючи, звідки їй зробити телефонний дзвінок, Міра ненароком заходить не в ту кімнату для переговорів — там саме відбувається нарада, а її колега презентує стратегію для одного важливого клієнта. Міра зупиняється в дверях, затримавши погляд на презентації колеги. Виконано блискуче, як завжди, але Міра, якби її залучили до роботи, могла би зробити ще кращу презентацію. Міра чекає на колегу в коридорі, а коли та виходить, одразу запитує:

— Я ж займаюся цими питаннями, і ти про це знаєш! Я могла би допомогти тобі з презентацією! Чому ти не сказала?

Колега не сердиться. Вона не хоче образити Міру. Вона просто каже відверто:

— Тому що ти здалася, Міро.

* * *

У глибині душі більшість із нас бажає, щоб усі казки були простими, тому що нам хочеться, щоб і реальність була простою. Але маленькі міста більше нагадують кригу, а не воду. Вони не ринуть у новому керунку лише тому, що хтось так звелів, вони зрушуються сантиметр за сантиметром, як льодовики. А буває, що взагалі стоять нерухомо.

У школі з Беньї ніхто не конфліктує. Кому вистачило 6 відваги? Але щодня його телефон розривається від смс-ок, надісланих із анонімних номерів, і щоразу, відчинивши свою шафку, він помічає, що крізь щілину хтось запхав записки. Там уже звичні слова і вже відомі погрози, Беньї дуже швидко до них звик. Він так уміло навчився вдавати, ніби нічого не сталося, що ті, хто хочуть завдати йому болю, вважають, що йому надто легко. Що його замало покарали, він недостатньо страждає, тому треба придумати ще щось.

Одного дня Вільям Лют приходить до школи, одягнений у футболку з малюнком оптичного прицілу на грудях. Зображення таке мале й непомітне, що завважує його лише Беньї. На папірці, в якому стримів ніж у дверях будиночка на кемпінгу того ранку, коли всі дізналися правду, був такий самий оптичний приціл, вписаний у коло букви «0» у слові «ГОМІК». Беньї зірвав записку й одразу її порвав, в інтернеті вона ніколи не з’являлася, отже, вигляд прицілу відомий лише одній людині — тому, хто залишив той папірець у дверях.

Вільям Лют хоче, щоб Беньї знав, хто це був. Хоче, щоб Беньї пам’ятав той ніж. Недостатньо просто виграти в хокейному матчі.

Беньї зустрічає його погляд. Вони стоять на відстані кількох метрів у коридорі, минає звичайний день довгого осіннього семестру, і всі інші учні, нічого не знаючи, метушаться поміж класами, кафетерієм і їдальнею. Між цими двома хлопцями існує тільки мить: один із червоної команди, а другий — із зеленої, бик і ведмідь. Рано чи пізно хтось із цих двох знищить іншого.

Усі команди в хокейній серії зустрічаються двічі за сезон: один матч вони грають удома, а другий — виїзний. Відтепер «Бйорнстад-Хокей» перемагатиме в усіх своїх матчах, а «Гед-Хокей» — у своїх. Розклад матчів невблаганно наближає їхню повторну зустріч. Цього разу — на льодовій арені Бйорнстада.

Кожен спорт — це казка, і саме тому там ми забуваємо про реальність. А казка, як відомо, має лише один кінець.

* * *

Майя прогулює школу. Але вона прискіпливо вибирала такий день, коли майже нема уроків. Навіть порушуючи правила, вона порушує їх зовсім трохи. Майя сідає в автобус і довго їде — до міста, яке далеко від звичних для неї зупинок. Тримаючи в руці листа, заходить до великого цегляного будинку, запитує в приймальні, де тут адвокатська агенція. Коли Майя опиняється в маминому офісі, Міра від несподіванки аж перевертає своє горнятко з кавою.

— Люба! Що ти тут робиш?

Майя з дитинства не з’являлася на маминій роботі, хоча малою вона любила тут бувати. Іншим дітям ставало нудно на роботі своїх батьків, а от Майї подобалося бачити, якою зосередженою ставала її мама. Як вона переймалася тим, що робить. Ще дитиною Майя зрозуміла, що є дорослі, які працюють, бо горять тим, чим займаються, а не просто через те, що на роботі їм дають зарплату. І що робота може бути благословенням.

Майя має стурбований вигляд, коли кладе лист мамі на стіл, вона боїться, що мама почуватиметься покинутою.

— Це з однієї… музичної школи. Я надіслала заявку… це просто… я просто хотіла знати, чи в мене добрий рівень. Я надіслала їм відео, де грала власні пісні, ну і…

Мама дивиться на лист, який принесла донька, і їй достатньо прочитати, хто відправник, щоб вибухнути плачем. В юності Міра вчилася як ненормальна, щоби мати шанс отримати строгу академічну освіту — вона мріяла вивчати юриспруденцію, попри те, що ніхто з її сім’ї не мав вищої освіти. Мірі хотілося мати правила і рамки, певність і кар’єрний розвиток. Того самого вона прагнула для своїх дітей: щоб у житті вони знали, на що можуть очікувати, щоб вони не зазнали розчарувань. Але доньки ніколи не бувають такими, як їхні мами, і Майя полюбила дещо, таке найвільніше й позбавлене правил, яке лише можна собі уявити. Музику.

— Тебе прийняли. Ну звісно, що прийняли, — гордо шморгає носом Міра і навіть не може встати.

Майя схлипує.

— У січні я можу починати навчання. Я знаю, що це страшенно далеко, і що мені потрібні гроші, і зрозумію, якщо ти не захочеш…

Міра лише витріщається на доньку.

— Не захочу? Люба… але ж звісно, що я… я дуже, дуже рада за тебе!

Обіймаючи маму, Майя зізнається:

— Мамо, я хочу зробити це заради себе. Я роблю це тільки заради себе. Розумієш?

Міра розуміє. Кому ж, як не їй, це розуміти.

Наступного дня вона приїжджає в офіс раніше за інших. Коли на роботу приходить її колега, то застає Міру у своєму кріслі. Колега здивовано зводить брови, а Міра насуплюється:

— Ніколи не смій говорити мені, що я здалася! Чорт, я ж тільки те й роблю, що стараюся НЕ здаватись!

Колега усміхається і шепоче: «Стули рота і вистав рахунок!». Того ранку вони обидві звільняються. А ближче до вечора підписують угоду про оренду приміщення, про яке мріяли, і засновують свою агенцію.

* * *

Люди у Бйорнстаді не з тих, хто виходить на вуличні демонстрації. Вони не влаштовують парадів — свою думку тут висловлюють в інший спосіб. Тим, хто не з цих країв, можливо, складно таке зрозуміти, але в цьому містечку випадковостей майже не буває. Навіть якщо щось здається збігом обставин — найімовірніше, таким не є.

На початку сезону «Бйорнстад-Хокей» грає кілька матчів удома, і трибуну зі стоячими місцями ніхто не рухає. Петер, можливо, наївно сподівається, що його пояснень, начебто жоден столяр не погоджується зносити трибуну, виявиться достатньо. Але нові власники фабрики врешті надсилають йому електронного листа, в якому чітко пишуть: «Якщо клуб не покладе край присутності на наших матчах бандитів, відомих як „Група“, тоді в нас нема виходу і ми будемо змушені розірвати договір про спонсорство».

Тож коли на початку зими сюди з’їжджаються вболівальники на один із домашніх матчів, трибуна огороджена двома рядами обмежувальної стрічки, перед якою стоїть найнята охорона.

Того року всі мусять зробити важкий вибір. Петер обирає шлях, який може врятувати клуб. А «Група» у відповідь обирає те, що врятує її.

Петер розташувався на самому верху сидячої трибуни, він очікує, що до нього почнуть кричати, він навіть готовий до того, що хтось кинеться набити йому морду. Але ніхто навіть не дивиться в його бік. Льодова арена заповнена, але не видно транспарантів, ніхто не розмахує плакатами. Усі поводяться так, ніби йде цілком звичайний матч.

З’являються деякі дрібні знаки, з яких видно, що місто вибирає, на чий бік стати, і їх легко не помітити, хоча вони просто перед нами. Більшість із хокейних уболівальників — простий поважний народ, вони ніколи не стануть захищати насильство, багато з них, сидячи вдома на кухні, бубонять на «Групу», що через «цих бандюків» клуб має погану славу, що вони відлякують як гравців, так і інвесторів. Але коли вибираєш, на чий бік стати в конфлікті, рідко думаєш, до кого ти пристаєш, — найчастіше виступаєш не за, а проти чогось. У цьому містечку люди можуть сваритися між собою, але вони завжди тримаються разом проти чужаків.

Якщо якесь багате підприємство хоче купити фабрику і контролювати наші робочі місця, ми не можемо цьому перешкодити, але якщо вони думають, що можуть купити наш клуб і вказувати, як нам жити, тоді вони нарвалися не до того міста. Для багатьох «Група», можливо, є символом насильства, але для сусідів, яким вона допомогла прибрати повалені дерева в саду і потім запросила випити пива в «Хутрі», вона символізувала також дещо інше. Для тих людей «Група» є невеликим зібранням хлопців, які не дозволяють на себе плювати, які не пристосовуються до влади, грошей чи політики. Вони мають свої недоліки і роблять помилки, але викликають почуття симпатії серед різних людей у Бйорнстаді. Особливо в такі часи, як оце зараз.

Не можна сказати, що це цілком правильно. Але що це цілком погано — теж ні. Просто так є.

Петер довгий час не помічає чорних курток, вони розпорошені на різних частинах сидячих трибун. Звісно, він припускав, що це може статися, але тепер бачить, що чорних курток тут значно більше. Кілька сотень. Петер розуміє, у чому справа, лише тоді, коли починає розглядати кожну людину в чорній куртці. Це не тільки учасники «Групи». В таких куртках прийшли пенсіонери, молоді батьки, робітники з фабрики, касирки з продуктової крамниці та працівники з муніципального житлового фонду. Не було ніякого параду чи гучної демонстрації, і якби Петер прямо запитав у них, що це означає, вони вдали би здивування: «Що? Про що ви? Ні-ні, це просто збіг!». Звісно, у Петера нема ніяких доказів — ці куртки різних моделей і з різного матеріалу. Але усі вони одного кольору. А у Бйорнстаді випадковості стаються дуже рідко.

Ніхто не здивувався, що сьогодні він обгородив трибуну, оскільки дехто допильнував, щоб чутки заздалегідь дійшли до потрібних людей. І Петер знає, хто це. Він був змушений розповісти про свої дії лише правлінню клубу й отримати їхню згоду, щоб найняти додаткову охорону. Петер зробив свій вибір, а Рамона відповіла. Петер дав їй місце в правлінні, аби вона ухвалювала рішення, які, на її думку, будуть найкращими для клубу. Тепер Петер бачить наслідки.

У перерві між першим і другим періодом із дальнього місця на сидячій трибуні встає один молодий чоловік. У нього добротний одяг, він акуратно зачесаний і своїм виглядом аж ніяк не нагадує схильну до насильства людину, а якщо людей із його оточення запитають про нього, вони, звісно ж, у відповідь скажуть: «Він? Ні, я з ним не знайомий. Як ви кажете його ім’я? Теему Рінніус? Ніколи про такого не чув!».

Той чоловік спокійно й зі знанням справи спускається з сидячої трибуни, проходить уздовж бортика й повертає нагору, до обгородженої стоячої трибуни. Там стоять двоє охоронців, але вони навіть не намагаються зупинити його. Теему піднімається на трибуну зі стоячими місцями, безтурботно прогулюється по ній, навіть зупиняється посередині, щоб зав’язати шнурівку. Дивиться поверх льодової арени, шукаючи в людському морі Петера Андерссона. Потім переходить трибуну і, зійшовши з іншого боку, купує собі каву, ніби нічого не сталося, хоч усі все розуміють. Теему щойно повідомив Петеру, що це його трибуна, і він може її забрати, коли йому заманеться.

Через кілька хвилин починаються вигуки. Спочатку їх чути тільки на трибуні з протилежного боку, але потім, ніби за командою, чоловіки, які сидять усього на кілька рядів нижче від Петера, теж починають горланити. Далі вигуки наростають праворуч і ліворуч від нього. Ніхто не дивиться Петерові в очі, але чоловіки в чорних куртках вигукують саме до нього: «Ми всюди! Ми всюди! Ми всюди! Прете на нас? Зачепіть хоч раз! Бо ми всюди, всюди, всюди, ми всюди!».

Люди вигукують ці слова з десяток разів. Потім встають і заводять: «Стоїте ви — стоїмо й ми!». Тоді всі замовкають, дисципліновано і згуртовано, щоб показати, як тихо може бути на арені. Як усім буде не вистачати підтримки «Групи», якщо вона зникне.

А потім, ніби за невидимим наказом, вони знову починають кричати, і тоді їхні вигуки підхоплює вся льодова арена — старі й молоді, чорні куртки, білі сорочки і зелені футболки: «Ми ведмеді, ми ведмеді, ми ведмеді. З БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!».

Той матч «Бйорнстад-Хокей» виграє з рахунком 74. Вони розгромили суперників. Вигуки на трибунах оглушливі, уболівальники утворюють зелену стіну по обидва боки від льоду. На арені виникає громове відчуття єдності. Ми проти всіх. Бйорнстад проти всіх.

Ще ніколи в житті Петер не почувався таким самотнім.

Наступного ранку в газеті виходить інтерв’ю з місцевим політиком Річардом Тео. Журналіст запитує, що той думає про рішення «Бйорнстад-Хокею» закрити трибуну зі стоячими місцями, і Тео відповідає: «„Бйорнстад-Хокей“ — народний клуб. Він не належить еліті чи політичному істеблішменту, він належить простим, чесним, працьовитим людям цього міста. Я зроблю все, що в моїх силах, щоб переконати спортивного директора зберегти стоячу трибуну. Наші вболівальники мають безцінне значення для підтримки духу на матчі. Це народний клуб!».

Через пару годин Петер отримує ще один мейл від нових власників фабрики. Вони передумали. Тепер вони «переконані, що стояча трибуна має величезну цінність для місцевої громади». Так Петер і дізнається, що його весь час обманювали, від початку.

Увечері він сам-один сидить удома на кухні й чекає, коли почується звук ключа в замку. Але дочекатися не виходить. Міра залишається на роботі допізна. Коли вона приїздить додому, Петер уже спить на дивані. Міра накриває його пледом. На столі стоїть пляшка вина і два келихи.

44

«Буря і натиск»

Вечір уже пізній, щоб було доцільно залишати світло на льодовій арені, але коли туди заходить Бубу, Елісабет Цаккель стоїть на льоду і забиває шайби. Бубу не міг знати, виходячи з дому, що тренерка ще на арені, але він на це сподівався. Він почитав сестрам «Гаррі Поттера», вклав їх спати, прибрав і заклав прання. А тоді зібрав речі й пішов на арену. Це було інстинктивно. Він не може спати, його мозок ніяк не перестане думати, а Бубу знає лише одне місце, де для думок настає тиша.

— Можете навчити мене їздити на ковзанах? — гукає він до Цаккель.

Тренерка повертається до нього. Вона ще ніколи не бачила молодого хлопця, в якого була б така величезна потреба втекти від реальності.

— А що таке? — запитує вона.

— Коли ми з вами тільки зустрілися, ви запитали, чому ніхто не навчив мене їздити на ковзанах!

Це не констатація, а моління. Цаккель задумано спирається на ключку.

— Чому ти любиш хокей?

Бубу покусує нижню губу.

— Тому що це… круто?

— Ну, такої відповіді недостатньо, — каже тренерка.

Хлопець важко дихає. Робить іще одну спробу:

— Я… я знаю, ким я є, коли граю в хокей. Чого від мене очікують. А от усе інше… це так складно. Але хокей — це… ну просто… тут я знаю, ким я Є…

Цаккель стукає ключкою об лід, уже не так осудливо.

— Окей. Тоді я навчу тебе їздити на ковзанах.

Бубу виходить на лід, під’їжджає до тренерки, зупиняється і запитує:

— А чому ВИ любите хокей?

Цаккель знизує плечима.

— Мій тато любив хокей. А я любила свого тата.

Бубу наморщує чоло.

— Ну тоді — а чому ВІН любив хокей?

— Він казав, що хокей — це ніби симфонічний оркестр. Він любив класичну музику. «Sturm und drang».

— Це така група? — запитує Бубу, і Цаккель голосно сміється, що дуже незвично.

— Це означає «буря і натиск». Тато вмикав мені послухати один і той самий музичний твір, знову і знову, він говорив: «Елісабет, тут зібрано всі почуття — ти чуєш? Sturm und drang!»[8] Мабуть, так само він відчував і хокей. Буря і натиск. Увесь час.

Бубу надовго замислюється. І нарешті каже:

— А чому ви стоїте тут посеред ночі й кидаєте шайби?

І Цаккель усміхається.

— Тому що це круто.

Потім вона вчить Бубу правильно їздити на ковзанах. Через кілька годин хлопець запитує тренерку, чи зможе він стати справді добрим хокеїстом. Вона хитає головою і відповідає: «Ні. Але ти можеш стати нормальним тренером, якщо зрозумієш, як тобі бути корисним для команди».

Тієї ночі Бубу не спить аж до ранку — думає над її словами. Наступного дня на тренуванні він виходить із роздягальні, на всій швидкості переїжджає лід і щосили збиває з ніг Беньяміна Овіча. Беньї, розгублено піднявшись, витріщається на Бубу:

— Це, бляха, що за…

Але Бубу миттю лупить його ключкою по ногах. Погляд Беньї стає чорним.

— Якісь проблеми?

Бубу не відповідає, лише знову ключкою б’є Беньї по ногах. Інші гравці тільки витріщаються на те, що відбувається, не знаючи, що їм робити. У Бубу померла мама, після такого кожному може потьмаритися розум, але всім зрозуміло, що Беньї не стерпить іще одного удару.

— Бубу, перестань… — обережно починає Амат, але Бубу вже б’є ще раз.

Ніхто не встигає зупинити Беньї, Бубу один із найважчих гравців у команді, але Беньї жбурляє його просто на бортик, скидає рукавиці і, стиснувши кулаки, мчить просто на нього.

І тоді Бубу кричить йому:

— ТИ ДУМАЄШ, ЩО ВСІ ІНШІ НЕ БУДУТЬ ЦЬОГО РОБИТИ?

Беньї здивовано спиняється.

— Що?

— Ти думаєш, ІНШІ не зроблять цього? Усі команди, з якими ми будемо грати, будуть провокувати тебе — вони ХОЧУТЬ, щоб ти почав битися! Вони ХОЧУТЬ, щоб тебе вигнали з поля!

Беньї витріщається на Бубу. Решта команди — теж. Амат бурмоче:

— Беньї, він узагалі-то правильно каже. Тобі будуть викрикувати щоразу паскудніші речі, поки не натраплять на те, що спрацює. Тобі не можна піддаватися. Ні тобі, ані Відарові. Ви занадто важливі для команди.

Беньї розлючено втягує ніздрями повітря. Врешті він опановує себе й допомагає Бубу встати.

— Окей. Можеш продовжувати.

Відтоді на кожному тренуванні Бубу намагається щоразу креативніше спровокувати Беньї та Відара. Часом йому це вдається, і тоді він приходить додому побитим, хоча обидва його приятелі знають, що саме цього він добивається. Виявляється, Бубу теж має свій неповторний талант — бісити інших.

* * *

Одного ранку, коли Беньї відчиняє свою шафку, на дні, як завжди, лежать записки. Але одна відрізняється від решти. Там написано лише одне слово: «Дякую». Наступного дня у шафці лежить іще одна записка, написана іншим почерком: «Учора я розповіла сестрі, що бісексуальна». Через кілька днів лежить записка, на якій — іще інший почерк: «Я нікому нічого не казав, але коли наважуся, то не заявлю, що я гомік, а скажу, що я — такий, як ти!». Тоді хтось пише анонімну смс-ку: «Усі про тебе говорять і вони кажуть шо ти зара наш символ і я надіюся шо ти доганяєш який ти став важливий для нас хто не може нічо сказати!!!!!!».

Просто короткі записки й повідомлення. Просто слова. Просто анонімні голоси, які хочуть, щоб він знав, яким важливим став для них.

Беньї викидає записки в той самий кошик для сміття, куди викинув інші. Він навіть не знає, що гірше — погрози чи любов. Презирство чи очікування. Ненависть чи відповідальність.

Він отримує й інші смс-ки. Вони починаються однаково: «Вітаю! Не знаю, чи пишу на правильний номер — це ви той хокеїст-гомосексуал? Я журналістка і хотіла би зробити з вами інтерв’ю…» Одного ранку Беньї з сестрами йде до озера, продовбує ополонку й опускає туди телефон. Відійшовши далі, вони продовбують ще кілька ополонок, а тоді до вечора ловлять рибу, п’ють пиво і просто мовчать.

Коли «Бйорнстад-Хокей» грає наступний виїзний матч, чутки про Беньї дісталися вже й до того міста. Тепер у кожному місті, де він гратиме, будуть люди, які стануть вигукувати найогидніші речі, які лише можна придумати, щоб вивести Беньї з рівноваги. Але він не піддається, він просто забиває шайби. Що більше вони кричать, то краще він грає. Після матчу Бубу обіймає Беньї і радісно скрикує:

— Якщо вони ненавидять тебе, то, виходить, ти все робиш правильно! Ти найкращий! Вони ніколи б не стали так сильно ненавидіти тебе, якби ти не був найкращим!

Беньї намагається усміхнутися. Вдає, ніби все в порядку. Але він ніяк не перестане думати, скільки йому ще доведеться таким бути. Найкращим. Скільки ще потрібно часу, щоб йому дозволили просто грати.

* * *

В Ани з Відаром така любовна історія, що ніхто з них не розуміє, як їм поводитися. Тому все зводиться до того, що вони просто гуляють, щодня, коло за колом у лісі. Сніг глибшає, разом із їхньою закоханістю.

Одного дня Відар торкається до Ани, і вона вибухає істеричним риданням. Відар не розуміє, що сталося, і тоді Ана розповідає про Беньї. Про те, як усі дізналися, про її фото, про Майїн вибух гніву.

— Я не варта тебе, я така жахлива мерзенна людина! Напевно, я психопатка! — кричить Ана.

Відар стоїть перед нею і почувається голим, коли зізнається:

— Я такий самий.

І як після такого не закохатися в нього ще сильніше? Можливо, хтось знає відповідь. Але не Ана.

Наступного ранку, прийшовши до школи, Ана чекає в коридорі, поки не бачить Беньї. Він відчиняє свою шафку, звідти випадають записки, і Ана розуміє, що там написано, вона знає, скільки ненависті інших людей Беньї змушений нести у своєму тілі.

— Я мушу… — шепоче вона Відару.

Він хоче зупинити її, але це неможливо. Ана рушає через коридор. Беньї здивовано піднімає погляд і намагається заховати записки.

— Я знаю, ти ненавидиш мене, але… — починає Ана, проте більше нічого не встигає сказати, бо в неї з очей течуть сльози і їй зраджує голос.

— Чому я маю ненавидіти тебе? — дивується Беньї, і лише зараз Ана розуміє, що Майя нікому не розповіла, навіть йому.

— Це я… це… я сфотографувала тебе і… це була я! Усе, що ти мусиш терпіти, — це моя помилка… це була Я!

Її обличчя перекошується від гримаси сорому, яка вже ніколи не розгладиться. Ану аж трусить. Вона вибігає — геть звідси, з цієї школи, геть, геть, геть. Беньї стоїть на місці, на мить його погляд зустрічається з Відаровим. З воротарем відбувається щось небачене — він вагається.

— Вона… — починає Відар.

Але Беньї перебиває його:

— Я в порядку. Біжи за нею.

Відар так і робить. Біжить за Аною — і наздоганяє її тільки через кілометр; ця дівчина така швидка і сильна, що Відар навіть не може зупинити її. Тому він біжить разом із нею. Прямо до лісу — аж поки їм обом не забиває дихання. А в голові не лишається жодної думки. Вони падають і просто лежать у снігах.

Відар не каже ні слова. І це найкраще з того, що можна зробити для Ани.

* * *

Майя сидить у їдальні — сама, як завжди. Але раптом хтось сідає навпроти, ніби вона когось запрошувала. Майя піднімає погляд — Беньї показує пальцем на її тарілку:

— Ти це будеш їсти чи можна мені взяти?

Майя усміхається:

— Мені не можна сидіти з тобою. Про тебе погано говорять.

Беньї має вражений вигляд.

— Оце ти мене відшила.

— Вибач, — сміється вона.

Часом доводиться сміятися з паскудства — тільки так можна його витримати. Беньї усміхається. А тоді каже:

— Ти краще пробач Ану.

— Що?

— Вона розповіла, що виклала ті знімки, на яких я і… і… я і…

Наприкінці речення в нього зривається голос. Беньї безмежно сильний і незбагненно слабкий водночас. Часом він дуже нагадує Майї Ану.

— Чому я повинна їй пробачити? Вона жахливо з тобою повелася! — відрубує Майя.

— Але ви як сестри. А сестри пробачають одна одній, — змушує себе до відповіді Беньї.

Тому що в нього є сестри.

Схиливши голову набік, Майя запитує:

— Ти пробачив Ану?

— Так.

— Чому?

— Тому що, Майє, люди часом помиляються.

Майя мовчки доїдає. Але після уроків іде через весь Бйорнстад, стукає в двері, а коли Ана відчиняє, одразу каже:

— Візьми з собою спортивний костюм.

Ана не запитує нащо.

Це рятує їхню дружбу.

45

«Квітуча вишня»

У Бйорнстаді кажуть, що коли в такому малому містечку серед таких глибоких лісів з’являється по-справжньому великий спортсмен, тоді здається, ніби посеред замерзлого саду розквітає дерево вишні.

Першим квітучим деревом був Петер Андерссон, і коли він опинився аж у НХЛ, нам було неважливо, що він устиг зіграти якусь дрібку матчів, а далі травми зруйнували його кар’єру Він був там. Один із нас дістався до світової вершини. Свого часу Петер змінив ціле місто, прирікши нас на життя з невмирущими надіями і мріями про неможливе.

* * *

Захаріасу шістнадцять років. Про таких, як він, легко забувають в історіях, схожих на нашу. Місцевим Захаріас відомий лише як «Аматів друг». Амата знають, тому що він добре грає в хокей, а в наших краях хокей — єдине, що має значення. Життя Захаріаса наче минає на задньому плані.

З дитинства з ними був іще один друг, Ліфа, й у всьому світі, мабуть, не знайти трьох таких різних хлопчисьок, які все-таки стали найкращими друзями. Захаріасові батьки недолюблювали Ліфу, особливо коли його стали помічати з «бандитами» — так батьки Захаріаса називали всіх у Низині, хто вештався без роботи. Але Амат — Господи, Захаріасові батьки його просто боготворили. Коли Амат став грати в основній команді, вони пишалися ним так, ніби то був їхній син. Ніби хотіли, щоб він був їхнім сином. Такий хлопець, як Захаріас, не міг цього не помітити.

Захаріас усе-таки продовжував грати аж до минулої весни, попри те що в кожній команді він був найгіршим і взагалі не любив хокей. Він тренувався заради батьків, тримався заради Амата. Одержавши повідомлення, що в цьому сезоні не буде набору до юніорської команди, Захаріас відчув полегшення — тепер у нього був привід піти з хокею. Він мав лише одне бажання — сидіти у своїй кімнаті за комп’ютером. Тож коли його мама з татом нещодавно повернулися додому з вигуками, що «Бйорнстад» влаштовує «відкрите тренування!», Захаріасові від страху аж скрутило живота.

— Ти повинен піти!

Захаріас ніколи не зміг би пояснити своїм батькам, як його роками цькували. Через будь-що: його вагу, зовнішність, його район. Батьки ніколи б не зрозуміли цього. Вони з того ж покоління, що й Петер Андерссон. З часів мрій про неможливе. Захаріас бурмотів:

— Мамо, так не робиться, не можна просто прийти туди…

Але тато перебив його:

— Це ж ВІДКРИТЕ тренування! Усі можуть приходити! І тепер «Бйорнстад-Хокей» спонсорує ФАБРИКА! Ти просто скажи тренерці, що…

— Що сказати, тату? Що вона повинна дозволити мені грати, тому що мій тато працює на фабриці? — відгаркнув Захаріас і одразу пошкодував.

«Бйорнстад-Хокей» заснували робітники з фабрики, старші працівники досі вважають, що ця команда представляє їхнє підприємство. Коли нові власники фабрики пообіцяли більше робочих місць тим, хто не мав роботи, і більше роботи тим, хто працював, та ще й почали спонсорувати клуб, Захаріасів тато мав сподівання, що скоро все буде, як колись. Місто знову стане заможним, їхня команда опиниться серед елітних, люди матимуть певність у роботі, і, може, в їхньої сім’ї з’явиться шанс виїхати з квартири в Низині й купити собі скромний таунхаус. Невеликий — їм не для того, аби хизуватися, а просто щоб була ще одна кімната і трохи більша кухня. А взимку — надійніші батареї.

— Тату, вибач… я не це мав на увазі… — тихо сказав Захаріас.

У татових очах знову спалахнула радість. Якщо Захаріас знову буде грати з ведмедем на грудях, його тато і мама вважатимуть, що в нього безмежні можливості. Тому Захаріас таки пішов на відкрите тренування — не міг не піти.

Він старався щосили. Але це навіть приблизно не можна було назвати доброю грою. Після тренування тренерка не поплескала його по плечу, вона лише сказала: «На жаль, у нас повна команда, але дякую, що прийшов», навіть не глянувши в його бік.

Повернувшись додому, Захаріас бачив, що тато з мамою ледве стримують сльози. Коли через багато років він згадає про цей випадок, то зрозуміє, яку безмежну любов відчували до нього батьки — вони були розчаровані, тому що навіть не бачили, який поганий хокеїст із їхнього сина.

Увечері мама знову почала сваритися через комп’ютерні ігри. Він намагався пояснити, що став сильним гравцем, що він грає в інтернеті й може позмагатися з найкращими. Що його навіть запросили на змагання в інше місто.

— Змагання? І в чому ви змагаєтеся? Захаріасе, це ж КОМП’ЮТЕРНА ГРА, а не СПОРТ! — фиркнула мама.

Захаріас грав цілу ніч, але ці слова краяли йому серце.

* * *

Алісії нема ще й п’яти років, а в такому віці діти не здатні так вміло втікати з дитячого садка, як вона. «Ми не можемо нести за це відповідальність! Тут не в’язниця!» — заявили працівники садка, коли Суне надцятий раз привів туди малу. «А вона думає, що в’язниця», — відповів Суне. Алісія обожнювала його, бо він її розумів.

Суне щодня мусив плентатися з малою від льодової арени до дитячого садка, а вона знову втікала назад, щоб дивитися тренування. Не мало значення, хто був на арені. Основна команда, дитяча чи навіть фігуристи — їй було однаково. А щойно майданчик хоч на хвилину ставав порожнім, вона натягала на себе ковзани й вибігала пограти. Як можна цьому завадити?

І от одного дня, коли Суне притягнув дівчинку назад у дитячий садок, вихователі, співчуваючи, запросили його випити кави. Врешті, всі зрозуміли, що простіше, щоб Суне зранку забирав Алісію з дитячого садка, особисто відводив її до льодової арени, а після обіду повертався разом із нею, щоб випити кави.

Уже була пізня осінь чи, може, початок зими, коли вихователі розповіли Суне, що стіни в дитячому садку пошкоджені цвіллю, і хоча вони нагадували політикам про ремонт, але у відповідь їм сказали, що альтернативних приміщень для дитячого садка нема. Суне поглянув на Алісію. Добре обдумав цю справу. А тоді повернувся на льодову арену, піднявся до кабінету Петера Андерссона і сказав:

— Тобі справді потрібно стільки місця?

— Прошу? — не зрозумів його Петер.

Суне показав рукою на верхній поверх льодової арени.

— Практично всі кабінети пустують! Тут лише ти, я і Цаккель! Хто ще? Кілька людей із канцелярії на погодинній роботі? Охоронець?

— Більше нікого нема. З клубу… залишилися тільки ми… — кивнув Петер.

Суне взяв із його столу аркуш і ручку, а тоді став щось рисувати, ніби на тактичній дошці.

— Ми знесемо ці стіни. Поставимо добру вентиляцію. Нам вдасться збудувати!

— Вибач, але про що ти говориш? — здивувався Петер.

— Щось більше, ніж клуб! Ми зможемо збудувати щось більше, ніж клуб! — загримотів голос Суне.

Наступного дня Суне взяв свій план будівництва дитячого садка у приміщенні льодової арени і вирушив до політиків.

Більшість із них вагалися, хтось говорив відверто зневажливо, але один із політиків одразу побачив у цьому можливість. Поки інші політики відповідали «ні», він відвідав батьківські збори в дитячому садку й розіслав лавину мейлів. Урешті це переконало інших політиків перепланувати бюджет. Суне отримав фінансування на створення першого в країні «хокейного дитячого садка». Тієї зими діти бавилися на ковзанах не менше, ніж у звичайному взутті. Через багато років Алісія буде розповідати, що саме завдяки цим додатковим годинам тренувань вона стала такою швидкою і вправною.

Вона забуде, що того політика, який прийшов на батьківські збори, звали Річард Тео. Але на наступних виборах виявиться, що його запам’ятали дуже багато молодих батьків у цьому місті.

«Це просто спорт». Ми весь час переконуємо себе у цьому.

* * *

Пізно ввечері Амат телефонує Захаріасу й запитує:

— Що робиш?

— У мене ґейм, — відповідає Захаріас.

Амат часто насміхався з нього через це слово. «Ґейм» замість «комп’ютерна гра» — так ніби Захаріас хоче, щоб це звучало, як… спорт.

— Не хочеш прогулятися? — запитує Амат.

— Прогулятися? Зараз? Там холодно, як у полярного ведмедя в сраці!

Амат регоче.

— У сраці не буває холодно, навіть у полярних ведмедів. Давай, виходь!

— Нащо?

Амат сковтує слину.

— Тому що я так нервуюся перед матчем із «Гедом», що навіть, бляха, спати не можу. Виходь.

І Захаріас виходить. Хто б сумнівався. Вони намотують кола Низиною, мерзнуть, балакають, як колись у дитинстві, коли їм не було куди подітися.

— Як справи з геймами? — запитує Амат.

— Перестань, — ображено бурмоче Захаріас.

— Та ні! Я серйозно! Розказуй… я… ну, мені просто треба про щось поговорити, лише не про хокей.

Захаріас супиться. Але за якийсь час каже:

— Та добре. Навіть дуже добре. Мене запросили на змагання…

— А можна мені поїхати з тобою, подивитися? — миттю запитує Амат.

Захаріас навіть не в змозі висловити свою гордість після цих слів. Тому він просто буркає:

— Та ясно.

Й одразу ж сердито докидає:

— Тільки не треба вивалювати на мене купу лайна, як мої батьки! Що це ніякий не спорт, тому що це не хокейна гра!

Амат, відчувши себе винним, бурмоче:

— Вони так кажуть?

Захаріас копає сніг.

— Вони мріють мати такого сина, як ти, Амате. У цьому місті має значення лише хокей.

Амат нічого не відповідає. Не знає, що сказати.

* * *

Майя заходить до комірчини при собачому притулку, Жанетт саме тренується на мішку з піском. Ана, вагаючись, зупиняється у дверях.

— Можна вона буде з нами? — запитує Майя.

Задихана Жанетт від несподіванки починає сміятися.

— Звичайно! Якщо нас троє, то скоро тут буде справжній клуб!

Жанетт не готова до того, що скоро тут станеться, до цього ніхто не готовий, навіть Ана. Але коли Жанетт демонструє один прийом, який вони з Майєю відпрацьовували, і Майя, намагаючись згадати, як викрутитися всім тілом, щоб вивільнитись із хватки, врешті здається, Ана запитує:

— Можна мені спробувати?

Жанетт вагається.

— Ну, це… вже зі складнішого. Може, нам варто почати з чогось простого?

— Мені не можна навіть спробувати? — не відступає Ана.

Жанетт дозволяє їй спробувати, тому що деякі спортсмени, щоб навчитися, мусять зазнати невдачі. Проте з Аною цього не стається. Жанетт показує рух — і Ані вдається повторити його з першої спроби. Жанетт показує складніший прийом, потім ще складніший — та Ані вдається зробити все, принаймні з другої чи третьої спроби.

Через двадцять хвилин Жанетт віддихується, спершись руками в коліна, але Ана, здається, навіть не втомилася. Давній тренер Жанетт часто розповідав про «інтелект тіла» — що деяким борцям властиве щось подібне на абсолютний слух у музикантів: побачивши рух, вони інстинктивно, самим тілом знають, як його відтворити. Ще малою Ана кілька років грала в хокей, вона ніколи не займалась єдиноборствами, але її тіло, здається, однаково було створене саме для цього. Вона виросла в лісі, бігала по нерівній землі, стрибала, лазила по деревах, її тато — мисливець і рибалка, вона змалку вистежувала звіра, стріляла і тягнула разом із татом важких тварин, відгортала сніг, копала рови і бурила ополонки в замерзлому озері. Вона була сильною, податливою, витривалою і жилавою, як шматки свинини, яку подавали в пабі «Хутро».

Жанетт піднімає долоні й каже:

— Бий щосили.

— Серйозно? — запитує Ана.

Жанетт киває:

— Бий щосили!

Майя сидить на підлозі. Вона ніколи не забуде цього моменту: Ана вдаряє так швидко і так сильно, що Жанетт заточується навспак. Це просто удар. Жанетт і Майя заходяться сміхом. Ана навіть не розуміє, що ж таке незвичайне вона зробила, але Жанетт уже планує її кар’єру.

Три жінки обливаються потом у комірчині. За її стінами все позамерзало і, заметене снігом, занурилось у темряву й мінусову температуру.

Але ціле місто пахне квітучою вишнею.

* * *

З самого ранку хтось дзвонить у двері Захаріасових батьків. На порозі стоїть Амат. Захаріасова мама і рада, й розгублена водночас. Спершу вона висловлює радість:

— Амате, як приємно, що ти зайшов! ВІТАЮ, тепер ти граєш в основній команді, ми дуже ПИШАЄМОСЯ тобою. Ти ж стільки років бігав ось тут, у нашій квартирі — мабуть, ти думаєш, що ми вихваляємося цим перед сусідами! А твоя мама — як же вона ПИШАЄТЬСЯ тобою!

Амат навіть не встигає відповісти, бо вона розчаровано додає:

— Захаріаса, на жаль, немає! Він поїхав грати на комп’ютері з якимись своїми друзями. Кілька годин їхати! Ти собі уявляєш? Нащо йому це здалося?

Амат глибоко вдихає — він любить батьків Захаріаса, але заявляє рішучим тоном:

— Зах поїхав не «грати з якимись друзями». Там велике змагання. Він змагався з тисячами гравців, щоб на нього потрапити. Вам треба поїхати зі мною, подивитися на нього.

У коридор виходить тато Захаріаса. Він не хоче образити Амата, але все ж фиркає:

— Це, звісно, добре, що ти, Амате, захищаєш його, але комп’ютерні ігри — це не справжній спо…

Амат не відводить від нього погляду.

— Ми з Захом усе дитинство змагалися, хто з нас першим стане профі. Він переможе. Якщо ви не побачите цього, то будете шкодувати про це все життя.

Амат повертається і спускається сходами, перш ніж батьки встигають щось відповісти.

Коли Захаріас заходить у величезний виставковий зал, де відбуваються змагання, на які з Бйорнстада треба було їхати кілька годин, Амат уже сидить серед глядачів. Не дуже велика армія, але вже яка є.

Місце, де рядами виставлені комп’ютери, оточене високими трибунами, на яких купа людей. Під стелею висять екрани, з гучномовців гримить музика.

— Тут… майже так, як на хокеї, — здивовано визнає Захаріасів тато.

Вони з мамою Захаріаса наздогнали Амата на залізничній станції. І приїхали сюди разом. Батьки неохоче зайшли до виставкового залу, вони нічого тут не розуміють, але ще до завершення цих змагань люди навколо будуть захоплено вигукувати й аплодувати після дечого, що зробить саме Захаріас. Коли він виграє, Амат стане радісно кричати, і тоді батьки Захаріаса теж закричать. Якийсь незнайомець, що сидить попереду, обернеться до Захаріасової мами і запитає:

— Ви його знаєте?

— Це мій син! — тільки й вигукне мама Захаріаса.

І тоді незнайомий чоловік вражено кивне і скаже:

— Ви, напевно, дуже і дуже пишаєтеся ним.

Ну що тут такого важливого. Це ж просто спорт. Навіть такий.

* * *

Мама Міри Андерссон якось сказала їй: «Коли маєш сім’ю, найскладніше витримати те, що піклування про неї ніколи не закінчується». Міра ніяк не перестане думати над цими словами, поки вони з колегою облаштовують свій офіс, полюють на клієнтів, намагаються найняти працівників, ведуть переговори з банком і хвилюються через гроші. У Міри весь час дзвонить телефон. Вона дивиться на фото своїх дітей, що стоїть у неї на столі, і ставить собі ті самі запитання без відповідей. Заради кого ти робиш кар’єру? Чи вартує вона всього, чим доведеться пожертвувати? Та хіба можна знати це заздалегідь.

Петер Андерссон приходить додому в порожній будинок. Міра ще на роботі, діти десь із друзями. Петер готує собі вечерю і сідає їсти перед хокейним матчем по телевізору. Його телефон мовчить. Коли Петер багато років тому почав працювати спортивним директором, він ненавидів звук, із яким дзвонив його телефон, тому що дзвінки ніколи не припинялися. Навіть під час відпустки. Тепер йому не вистачає цього звуку.

Майя відчиняє двері, заходить у передпокій. Її тато встає з дивана, намагаючись не показувати, як він радіє, що тепер не сам удома. Майя вимучена після тренування з единоборств, але, побачивши татів вираз обличчя, таки приносить свою гітару. Вони грають у гаражі три пісні, а тоді Майя каже:

— Мама тобі розповіла? Про… музичну школу?

Петер має здивований вигляд. А тоді ніяковіє:

— Ми… ми з твоєю мамою… останнім часом ми не встигали поговорити.

Майя приносить листа зі школи.

— Навчання починається в січні. Це далеко звідси, мені доведеться переїхати і треба позичити гроші, але… мама сказала, що все в порядку.

Після цього Петеру вже не вдається тримати себе в руках.

— Огризочку, я просто хочу, щоб ти була… щаслива… просто щаслива! — видихає він.

— Тату, ти знаєш, мені дуже хочеться, щоб ти теж… — шепоче донька.

Лео Андерссон іде сам-один Бйорнстадом. Без цілі, без планів — просто ходить собі містом. Коли він виросте, то буде згадувати, що тієї зими йому дуже хотілося мати щось, чим він би міг горіти. Усі інші, здається, вже знайшли те, що любили, втрачаючи голову: тато мав клуб, мама — свою нову агенцію, а в Майї була музика. Лео теж хотів мати щось своє. Можливо, він собі щось знайде, і можливо, з цього вийде ще одна історія.

Але сьогодні ввечері, коли він приходить додому, мама ще на роботі, а старша сестра вже спить. Тато сидить у вітальні, дивиться телевізор. Лео скидає верхній одяг і збирається, як усі новоспечені підлітки, зайти одразу до своєї кімнати. Але натомість він іде у вітальню, до дивана. Сідає біля тата. І вони разом дивляться хокей.

— Послухай… я… сподіваюся, ти знаєш, що я дуже тебе люблю, — каже тато в перерві між періодами.

— Я знаю, тату, знаю, — усміхається Лео і позіхає, ніби ці слова — щось саме собою зрозуміле.

Петер має надію, що попри все він часом буває правильним батьком. Коли Міра приходить додому, Петер і Лео вже сплять на дивані. Вона накриває їх пледами.

Бо піклування про сім’ю ніколи не закінчується.

46

«Ми скажемо, що то був

нещасний випадок»

Ви колись бачили падіння міста? З нашим це сталося. Часом так легко змусити людей ненавидіти одне одного, що вже й не збагнеш, як колись могло бути інакше.

Ця історія — про льодові арени і про всі серця, які б’ються в ритм із ними. Про людей і спорт, і про те, як вони по черзі підтримують одне одного. Про нас — тих, хто мріє і бореться. Хтось закохувався, хтось був розчавлений, ми пережили найкращі дні та найгірші дні. Бйорнстад піднімався з вигуком радості. В ньому зайнялося полум’я. Стався жахливий удар.

Були дівчата, які дали нам привід для гордості, були хлопці, які здобули для нас велич. Один автомобіль уночі їхав надто швидко. Ми скажемо, що то був нещасний випадок, але аварії стаються випадково, а цій ми могли б запобігти, і нам про це відомо. У цьому хтось буде винен. Багато хто. Винні будемо ми.

* * *

Хокей — це хокей. Просто гра. Нічого серйозного.

Коли у Бйорнстаді й Геді настає зима, дорогу на роботу й додому долаєш в однаковій темряві. Працівники відділення невідкладної допомоги в лікарні Геда, як і всі інші мешканці, збавляють час у розмовах про хокей.

Усі з нетерпінням очікують наступного матчу одні належать до червоної команди, інші — до зеленої, деякі лікарі й медсестри вже навіть не можуть розмовляти одне з одним. Сезон наближається до завершення, обидві команди перемагали у всіх своїх матчах, тож наступна гра між «Бйорнстад-Хокеєм» і «Гед-Хокеєм» набуває дедалі важливішого значення. Клуб, який здобуде перемогу, зможе вийти у вищий дивізіон. А клуб, який програє, може не дотягнути до наступного сезону. Все дуже швидко змінюється.

Ми переконуємо себе, що хокей — це просто хокей, але помиляємося. Один лікар бурмоче, що «гроші вбивають спорт». Одна з медсестер під час перерви на каву виголошує довгу тираду про те, як «впливові персони з асоціації придумують нові ліцензії з нереальними для малих клубів фінансовими вимогами, агенти витягують з ринку всі сили, спонсори мають свої забавки, долю матчів вирішують у нарадчих кімнатах, а не на арені!». Хтось зачитує уривок з газети: спортивні журналісти десь зі свого далекого кута пишуть, що такі команди, як «Бйорнстад» і «Гед» через кілька років перетворяться на фарм-клуби для великих команд. «Фарм-клуб? То що, для великих міст ми вже, бляха, якісь раби?» Хтось шипить: «Якби „Бйорнстад“ закрили, ми могли б усі сили вкласти в ОДИН клуб…» На це хтось відповідає: «А чому це НАС треба закривати? Чому б ВАМ не закрити свій клуб?». Між персоналом лікарні починається суперечка, вони по різні боки барикад, як і всі інші тутешні мешканці.

Але потім, як то завжди буває в їхній роботі, щось стається: новий виклик, нещасний випадок, поранених уже везуть. Тоді забуваються хокейні матчі й те, хто який колір підтримує. У відділенні невідкладної допомоги всі працюють разом, борються пліч-о-пліч, стають командою.

Цієї ночі вони докладуть усіх зусиль, щоб врятувати життя тим, кого привезуть до відділення. Але цього буде недостатньо.

* * *

Якби в Ани й Відара була звичайна історія любові, вони, можливо, прожили б разом усе життя. Можливо, встигли б набриднути одне одному, розійтися або ще сотні разів закохатися одне в одного. Цілком звичайне життя тягнеться довго, якщо живеш його разом із кимось.

Але якщо ти незвичайний підліток, то штука в тому, що часом тобі просто хочеться бути таким, як усі. Ана залазить на своє ліжко, Відар мовчки лежить поруч. Вона стала для нього «Майнкрафтом». Біля Ани він може зосередитися.

— Хочеш піти зі мною на вечірку? — шепоче Ана.

— Шо?

— Ти чув.

— Що за вечірка?

— Сьогодні ввечері в одному будинку на кемпінгу буде вечірка. Я в школі почула. Ти не мусиш іти. Але я… я просто хотіла піти на вечірку і почуватися… нормальною. Хоч трохи.

— Окей, — каже Відар.

— Окей? — перепитує Ана.

— Ти глуха чи що? ОКЕЙ! — усміхається Відар.

Ана сміється. Вони цілуються. Почуваються такими звичайними. Як це прекрасно.

Вони йдуть на ту вечірку. Почуваються нормальними — якийсь час. А тоді Відар іде до вбиральні, а до Ани на бар підходить якийсь хлопець із Геда — зрозуміло, він не знає, хто вона така. Можливо, він навіть не знає, хто такий Відар.

Ана поводиться чемно, відмовляється від випивки, яку пропонує їй хлопець, і забирає його руку зі свого стегна. Той гедівський хлопець гордо показує їй татуювання бика на руці й розповідає, що в наступному сезоні, можливо, буде грати в основній команді. Він щось нашіптує їй на вухо, і тоді Ана відштовхує його. Намагається відійти подалі, але хлопець хапає її за руку й регоче:

— Ну перестань! Бляха, та розслабся! Усміхнися!

Руками він обвиває її за талію. Йому не видно, що Відар наближається до них з іншого кінця кімнати, він не помічає його почорнілих очей і насупленого чола, коли той пробивається крізь натовп. Відар навіть не завважує, кого відштовхує до стіни чи перекидає через столи на своєму шляху. Але це бачить Ана. Вона добре знає, як легко було би просто відійти набік — щоб той хлопець із Геда зрозумів, що торкнувся не тієї дівчини. Посварився не з тим хлопцем. Це було б дуже просто. Але все своє життя Ана ніколи не вибирала простих рішень.

Тому вона вивертається з рук того хлопця, відхиляється назад і завдає удару головою. Чує, як щось хрускає, коли вона чолом гаратнула його по носі. Хлопець із криком падає на підлогу. Ана відчуває, як у неї з обличчя скрапує кров, але не знає чия.

Друзі того хлопця стоять за кілька метрів від неї, вони шоковані, як і всі інші, тому Ана розуміє, що в неї є лише кілька секунд. Дивлячись, як Відар проривається крізь натовп, і помічаючи, що в його погляді видніється смерть, Ана відважується на єдиноправильний вчинок, який можна зробити, коли хтось такий, як вона, любить когось такого, як Відар. Ана замахується і б’є Відара просто в обличчя.

У кімнаті западає тиша. Ана б’є ще раз, сильніше, аж Відар похитується назад. Тоді вона хапає його за руку й кидається до дверей. Тягне його за собою в ліс, біжить, поки не має певності, що ніхто з тієї вечірки не зможе їх наздогнати.

— У ТЕБЕ ЯКІСЬ ПРОБЛЕМИ? — ричить Відар, коли Ана нарешті зупиняється поміж деревами.

Побачивши набряк на його обличчі, Ана мало не відчуває докори сумління. Але однаково шипить на нього:

— Хочеш про МОЇ ПРОБЛЕМИ поговорити?! Це, бляха, усі ви — ХЛОПЦІ! Це ви — проблема!!!

— Але що Я тобі зробив?

І Ана починає плакати від гніву.

— Ти б убив його… якби я не витягнула тебе звідти, ти б забив його до смерті й тоді опинився б у в’язниці, а я…

Вона задихається від несамовитого зусилля, яким стримує сльози. Відар так і стоїть перед нею з розбитою губою і підбитим оком, яке з кожним подихом набрякає ще більше.

— Я просто хотів… допомогти тобі…

— Та що це з вами? Чому ви думаєте, ніби ми хочемо, щоб ви завжди за нас билися? Чому вирішили, що ми хочемо, аби ви все завжди вирішували НАСИЛЬСТВОМ? Що з вами ТАКЕ?

— Я… не знаю, — зізнається Відар.

Ана заходиться сміхом.

— Я люблю тебе.

— І тому ти мене вдарила?

— Так!

Відар потирає око.

— Обов’язково любити мене так… сильно?

— Не треба мені ніякого, бляха, п’єдесталу! — відрубує Ана.

— Що?

— Я не хочу, щоб ти бився за мене! Не хочу, щоб ти щось заради мене робив! Я хочу, щоб ти ВІРИВ у мене. Не треба мене кудись вести, я хочу, щоб ти підтримував мене, а я вже сама дійду туди, куди треба!

— Окей.

— Що — «окей»?

— Окей… я… ну, добре. Окей. Я… я теж люблю тебе!

— Який ти дурний!

Ані так страшенно болить рука, що їй хочеться згорнутися калачиком і завити. Відар підводить її до замету і примушує запхати кулак у сніг. Ана кричить, а Відар хоче пояснити:

— Не треба бити рукою ось так, ти повин… — починає він.

Але Ана шипить:

— Не вчи мене, як бити тебе по морді!

— Окей.

Напевно, бувають нормальні історії любові, принаймні мали би бути нормальніші за цю.

Наступного дня Відар приходить на тренування з единоборств разом із Аною. Не кажучи ні слова, він притягує з саду шість піддонів і складає їх один на інший, зробивши невисокі сходинки. Там Відар і стає.

— Це що таке? — роздратовано запитує Ана.

— Трибуна, — пояснює Відар.

— Для кого?

— Для мене.

Ана починає реготати, але Відар цілком серйозний.

— Стоїш ти — стою і я, — каже він.

Після цього Ана перестає сміятися і цілує його. Усе-таки нормальні любовні історії ніколи її не цікавили.

* * *

Як це почалося? Ми ніколи не припинимо про це сперечатися.

Можливо, все почалося з того гедівського хлопця, який на вечірці чіплявся до однієї дівчини з Бйорнстада й дістав по морді. Йому зламали ніс. Можливо, той хлопець був злопам’ятний.

Чи, може, все почалося значно раніше, ще на тому першому матчі восени, коли вболівальники «Геда» викрикували гидоту про Беньяміна Овіча. Кілька вболівальників «Бйорнстада», напевно, не змогли викинути цього з голови, особливо після того, як «Гед» виграв матч.

Або ж усе почалося одного ранку, восени чи взимку, коли хтось залишив перед дверима до льодової арени в Геді закривавлений бичачий ріг. Зрозуміло, що кров навіть не була справжня — напевно, то просто по-дурному пожартували кілька підлітків, напившись собі перед тим, але в Геді це зрозуміли інакше.

Одного вечора, за якийсь час після того випадку, хлопець із Бйорнстада стояв у черзі до піцерії в Геді — він мав там дівчину, яка чекала на нього у себе в квартирі. За ним опинилися кілька гедівських хлопців, які почали вигукувати ті кричалки з матчу. Один із них нахилився й проволав бйорнстадському хлопцю просто на вухо. Інший кричав, щоб той «забирався геть», «спав з такими, як і він сам» і щоб «відвалив від дівчат із Геда!». Хлопець із Бйорнстада обернувся й послав їх, тоді хлопці з Геда вибили у нього з рук коробки з піцою. Працівники піцерії встигли втрутитися, поки не сталося чогось гіршого, але, можливо, так усе й почалося.

Або, можливо, все почалося з чуток про лікарню і фабрику, коли все переросло у боротьбу за робочі місця. Раніше люди побоювалися, що політики захочуть об’єднати Гед і Бйорнстад в одне велике місто, а зараз хвилюються, чи взагалі щось залишиться для двох малих.

Одразу після інциденту з бичачим рогом перед льодовою ареною і сваркою в піцерії відбувалася зустріч дев’ятирічок «Геда» і «Бйорнстада» — це було змагання за пару десятків кілометрів звідси. Матч виходив у нічию, хлопчиська розійшлися, і коли один із команди «Геда» почав вигукувати «гоміки-курви-ґвалтівники», почалася бійка між стількома дітьми, що батькам довелося вистрибувати на лід, щоб допомогти судді це зупинити. Тато з Геда і тато з Бйорнстада намагалися розняти своїх синів, одному з батьків здалося, що інший трохи засильно смикнув його сина, тати вигукнули щось один одному, потім стали штовхатися, а тоді вже їхні сини намагалися припинити бійку між дорослими, а не навпаки.

Десь у цей самий час, сидячи в кімнаті очікування у лікарні в Геді, затіяли суперечку двоє старих дідів, бо одному дідові здалося, що йому довелося довше чекати на лікаря. Він пробурмотів: «От довбані бйорнстадські паскуди, збудуйте собі власну лікарню, скільки можна лізти до нас і зашмаркувати наші палати».

Можливо, це нічого б не означало, якби все не відбувалося упродовж однієї осені та зими. Можливо, проблема не стала б такою гострою, якби всі ці люди не знали, що на них чекає звична зустріч на одній льодовій арені ще до завершення цього року. І це мало статися. Між Гедом і Бйорнстадом мав відбутися ще один хокейний матч.

Одного ранку, незадовго до матчу, двоє чоловіків з Геда приїхали до Бйорнстадської фабрики подавати заяву на роботу. Обидва вже довгий час були безробітними, обидва мали дітей, тож коли вони отримали від нових власників запрошення на співбесіду, для них це стало дарунком з небес. Чоловіки залишили автомобіль на стоянці перед фабрикою. Вийшовши після співбесіди, вони побачили, що їхнє авто розтрощене. Хтось порозламував усі двері, а у вікна запхав велику гілляку. Свідків, звісно, не було, хоча кілька чоловіків у чорних куртках якраз стояли неподалік. На водійському сидінні, серед осколків, лежала записка зі словами «Робота в Бйорнстаді — для людей із Бйорнстада».

Можливо, тоді все й почалося.

Або ж усе починається тоді, коли після цього випадку невелика група чоловіків з Геда збираються, щоб обговорити, як їм помститися. Вони хочуть нашкодити «Групі». Хочуть забрати в чорних курток щось, чим ті дорожать. «Хай горять їхні довбані будинки…» — бурмоче на тій зустрічі один чоловік. Можливо, він не має на увазі буквально підпал. Але хтось із його друзів відповідає: «Тоді так і зробимо».

47

«Цю історію любові

ми ніколи не забудемо»

У роздягальні складно зберігати таємниці. Будь-які таємниці.

На льодовій арені в Геді з кожним тренуванням атмосфера стає напруженішою. Про мешканців Бйорнстада щоразу менше говорять як про людей, тепер значно частіше використовують такі слова, як «зеленяки». Або «ведмежата, з яких шкуру здеремо». Або «шльондри». Або «довбані підари». Усі, напевно, очікують, що Вільям Лют буде голосніше за всіх це вигукувати, але він чомусь стає дедалі мовчазнішим.

Коли товариші по команді запитують, чому він став таким тихим, Вільям відповідає, що «просто хоче зосередитися на хокеї». Кращої відповіді він не має. Тієї осені й зими з ним відбувається щось дивне: що більше всі ненавидять одне одного, то сильніше він втомлюється. Він дуже довго був злим: злився на тренуваннях, злився у школі, злився вдома — і врешті в нього не залишилося сили злитися. «Зосередься на хокеї!» — сказала Вільяму мама, з любов’ю скуйовдивши йому волосся. Він так і зробив.

Він усе більше віддаляється від команди, тренується старанніше і на самоті. Знайомиться з дівчиною з Геда і вечорами зустрічається з нею. Одного дня Давід, його тренер, кличе Вільяма, щоб той зайшов до нього в кабінет. Дає йому записку з номером телефона агента елітного клубу з дивізіону, який значно вищий за клуб Геда. «Вони зацікавилися тобою, хочуть, щоб ти зателефонував». Вільям витріщається на записку. Давід обходить стіл, кладе руки йому на плечі: «Вільяме, я бачу, що зараз ти зосередився на хокеї. Повідкидав усю дурню, всі ці сварки і бійки… Ти молодець! Ось чому тобою цікавиться той клуб. Вільяме, ти здатен на великі успіхи, ти можеш далеко піти! Але знай, що я буду боротися за те, щоб ти залишився в моїй команді. Я думаю, що в наступному сезоні ти будеш готовий стати капітаном!».

А тоді Давід каже щось нечуване. Щось, що цілковито збиває з ніг молодого хлопця, який боїться показати свої почуття. Тренер каже: «Вільяме, я тобою пишаюся». Вільям виходить із кабінету й одразу телефонує мамі.

Важко зберігати таємниці в роздягальні, тому коли Вільям повертається, всі вітають його. Він, звісно, пишається цим, але також помічає, що хлопці різко припинили розмову, коли він зайшов. І розуміє, що вони говорили про щось, чим не хочуть поділитися з ним.

Після тренування перед льодовою ареною стоять два автомобілі, в яких сидять одягнені в худі молоді чоловіки з татуюванням бика. Пара Вільямових товаришів із команди — достатньо молодих, щоб бути охочими до бійки, і недостатньо добрих хокеїстів, щоб їм було що втрачати, — вийшовши з роздягальні, йдуть одразу до тих авто.

— Куди зібралися? — запитує Вільям.

Один із хлопців обертається.

— Вільяме, що менше ти знаєш, то краще. Ми не можемо взяти тебе, ти надто важливий для команди. Ти нам потрібен на арені!

— Що ви задумали? — розгублено каже Вільям.

Чоловіки з татуюванням бика не відповідають, але один хлопець із команди не може стримати свого запалу й вигукує:

— Перевіримо, чи добре горить хутро!!!

Автомобілі рушають. Вільям залишається. Сам.

* * *

Потім, на допиті в поліції, чоловіки з Геда знайдуть собі тисячу виправдань. Один скаже, що в них не було наміру підпалювати всю будівлю, що вони просто хотіли підпалити тільки двері, а тоді загасили б полум’я, поки воно не розгорілося. Інший стане пояснювати, що вони просто хотіли «дати знак», ще хтось скаже, що то був «просто жарт». Ніхто не знав, що на поверсі над «Хутром» є квартира. Що тієї ночі там спала Рамона.

* * *

Маґґан Лют забирає свого сина з льодової арени в Геді, вона приїздить сюди після кожного тренування. Привозить канапки і протеїнові смузі, закидає його спорядження до багажника, дорогою додому ставить улюблену синову музику. Але сьогодні той сидить тихо як миша.

— Що сталося? — запитує мама.

— Нічого… нічого. Я просто… нервуюся через матч, — бурмоче Вільям.

Він удає, що каже правду, Маґґан удає, що вірить цьому. Вони не хочуть завдавати прикрощів одне одному. Вечеряють, слухають, як тато розповідає про свій день на роботі, сміються, коли Вільямова сестра розповідає про свій: сьогодні у школі вона відкрутила кришки сільничок на вчительському столі в їдальні, щоб вони випали, коли вчителі будуть солити їжу! Це Вільям її навчив. Маґґан робить спробу насварити доньку, але хіба це можливо, коли мала аж заливається сміхом.

Сьогодні Вільям уважніше спостерігає за батьками, поки ті вечеряють і балакають за столом. Йому добре відомо, що думають люди в місті про їхню сім’ю — що його тато «такий скупий, аж шкодує посрати», а його мама — «шизонута хокейна мамуля». Можливо, так і є, але про батьків йому відома ще й інша правда. Вони ніколи нічого не отримували задарма, їм за все доводилося боротися, вони хотіли дати своїм дітям те, чого не мали самі: владу над власним життям, аби їм не доводилося щодня її виборювати. Можливо, часом батьки заходили задалеко, але Вільям може їх пробачити. Цей світ створений не для милих людей. Таких людей використають і викинуть геть — щоб переконатися в цьому, Вільяму потрібно просто роззирнутися у Бйорнстаді.

Після вечері Вільям разом із сестрою дивляться мультфільм. Коли його сестра народилася, лікарі сказали, що в неї якась проблема. Але це не так, вона просто особлива, і хоч усі говорять про неї, називаючи якийсь синдром, Вільям ніколи з цим не погоджується. Для нього сестра така, яка є. Найдобріша людина, яку він знає. Коли сестра нарешті засинає, Вільям спускається у підвал на силове тренування. Але його гризуть ті слова: «Перевіримо, чи добре горить хутро!!!». Він ніяк не перестане про це думати. Тому вдягає спортивний костюм і гукає мамі, що піде побігати. Маґґан Лют сподівається, що син просто знервований.

Коли за ним зачиняються двері, Маґґан іде на кухню. Вона завжди хвилюється за своїх дітей і щоразу, коли Вільяма нема вдома, відволікається від думок, готуючи їжу. «Говоріть про Маґґан Лют що завгодно, але вона так смачно готує!» — кажуть про неї люди, і вона не ображається, що вони завжди починають словами «говоріть що завгодно». Вона себе знає. Вона бореться за все, що має. Зараз приготує салат із пасти, а потім іще картопляний салат. «Мамо, ніхто не вміє приготувати стільки різних салатів, які навіть не можна назвати салатами. Ти вмієш змарнувати будь-що з овочів!» — часто сміється з неї Вільям.

Маґґан не ляже спати, поки син не прийде додому. Вона хвилюється, весь час.

Вільям біжить Бйорнстадом. Раптом він розуміє, що вдягнений у червоний спортивний костюм з биком на грудях. Навіть йому зрозуміло, як це по-ідіотськи провокативно виглядає, та ще й зараз. Вільям розвертається, щоб побігти додому й перевдягнутися, але зупиняється, щойно відчуває цей запах. Йому свербить у носі.

Щось горить.

* * *

Рамона прокидається не від диму — а від того, що хтось її смикає і кудись тягне. Вочевидь, Рамона хильнула собі на ніч невеликий «перекус», тому її реакція на те, що відбувається, така, як буває завжди, коли її будять: вона відбивається руками, викрикує непристойні слова і шукає важкі предмети, щоб у когось ними пожбурити.

Але помітивши, що стіни охоплені полум’ям, і почувши крики з вулиці, Рамона широко розплющує очі й просто перед собою бачить Елісабет Цаккель.

Хокейна тренерка, можливо, не знається на почуттях, але вона знає, як це — бути знервованою. Тієї ночі вона не могла заснути, забагато думала про матч, у якому вони скоро зустрінуться з «Гедом», і тому вийшла пробігтися. Вона помітила кількох чоловіків, що бігли геть від «Хутра», побачила, як швидко розгорається вогонь. Люди, що зібралися на вулиці, мабуть, уже викликали пожежників. Нормальна людина ніколи б не забігла в охоплений полум’ям будинок. Але Цаккель не була нормальною.

І тепер Цаккель, кашляючи і задихаючись, згинається на вулиці, а Рамона сидить поруч у самій лише нічній сорочці й бурмоче:

— І ти це зробила за тарілку картоплі? Дівчинко, а що ж би було, якби я дала тобі кусень м’яса?

Цаккель, не перестаючи кашляти, сміється.

— Мушу визнати, що я починаю любити пиво. Там багато вітамінів.

Люди мчать сюди з усіх усюд, але найшвидше прибігає Теему. Він кидається у сніг і притискає до себе Рамону.

— Ну-ну, хлопчику, заспокойся. Усі живі. Просто трошки горіло… — шепоче Рамона, але Теему відчуває, як її трясе.

— Там усі фотографії Гольґера… — видихає Теему і миттю підхоплюється.

Рамона вчеплюється в нього. Цей хлопчисько так її любить, що вона мусить міцно ТРИМАТИ його, щоб він не кинувся у вогонь рятувати фотографії її покійного чоловіка.

Але навіть так вона не може стримати Теему від того, що станеться потім. Ніхто не зміг би.

* * *

Від пожежі прокидається весь Бйорнстад, крик поширюється містом швидше за шум і завивання сирен. Дзвонять усі телефони, відчиняються всі двері.

Беньї з сестрами біжать вулицею. Сестри кидаються до «Хутра», люди вже почали формувати ланцюжки, щоб передавати воду, всюди зупиняються автомобілі, які підвезли каністри і шланги.

Але Беньї зупиняється, йому зрозуміло, що вогонь спалахнув не випадково — так не буває. Тому він шукає зловмисника — і бачить червоний спортивний костюм. Вільям Лют стоїть трохи позаду від усіх, ближче до лісу, сам-один, від шоку затуливши руками рота.

Беньї кидається до нього. На секунду Вільяму здається, що той налетить на нього, але Беньї різко зупиняється, ніби щось зрозумів. Дорогою метушаться люди, десь далеко, з лісу, чути виття сирен. Беньї обертається до Вільяма й шипить:

— Ти і я. Зараз. По-справжньому. Без друзів, без зброї. Тільки ти і я.

Вільям, можливо, міг би запротестувати, спробувати заспокоїти Беньї і пояснити, що він не причетний до пожежі. Але зараз Беньї занадто розлючений, щоб у це повірити, а Вільям, мабуть, надто сильно ненавидить його, щоб відступити. Тому він тільки пошепки каже:

— Де?

Беньї на секунду замислюється.

— Бігова доріжка на Височині. Людей нема, земля рівна, і є світло від ліхтарів.

Вільям ображено киває.

— Ти хочеш сказати — щоб потім у мене не було ніяких виправдань?

Вчинки Беньї завжди були гіршими за його слова. Тому його відповідь багато про що свідчить:

— Вільяме, для тебе взагалі не буде ніякого «потім».

Хлопці кидаються до бігової доріжки. Через усе місто. Вони так бігали тисячу разів, коли дітьми грали в одній команді й змагалися на кожному тренуванні. Беньї ніколи не дозволяв Вільямові перемогти, він забирав у Вільяма навіть те, що не надто бажав мати сам. Тепер вони знову ті хлопчиська — коли мчать у снігах по кісточки. Вони навіть зберігають між собою метр відстані — ніби Кевін теж біжить між ними.

Добігши до доріжки на Височині, хлопці кілька хвилин стоять і віддихуються, з рота в них клубочиться густа пара. Тоді Вільям у червоній спортивній куртці кидається до Беньї — той, у зеленому светрі, стоїть, не рухаючись і стиснувши кулаки. Ні друзів, ні зброї — лише вони удвох. Бик проти ведмедя.

* * *

Павук і Столяр наздоганяють Теему перед самим «Хутром». Спершу вони інстинктивно пориваються загасити вогонь, врятувати, захистити. Цей паб був для них більшим домом, ніж власне житло. Але Павук шепоче Теему на вухо:

— Ми знаємо, хто це зробив, то були ті покидьки з Геда. Мама Столяревої дівчини бачила їх зі своєї кухні. Вони залишили авто біля крамниці! Якщо поїдемо зараз, то ще зможемо їх наздогнати!

Коли чоловіки в чорних куртках проштовхуються поміж людьми, які зібралися перед «Хутром», і біжать до «сааба» Теему, щоб зрізати шлях через ліс і наздогнати ворогів, ніхто не звертає на них уваги. Їх помічає лише один підліток. Лео Андерссон. І біжить за ними.

* * *

Вільям і Беньї не мають жалю один до одного. Завдають страшних ударів, вони такі сильні, що вже через кілька секунд в обох хлопців обличчя залиті кров’ю. Вільям скрикує щоразу, коли замахується і б’є, — від виснаження й одержимості. Він вищий від Беньї, і це єдина перевага, яку Беньї не зможе в нього відібрати. Вільям може бити зверху вниз, а от Беньї мусить завдавати ударів знизу. Так бити важче. Вони цілу вічність гамселять один одного. Аж поки від молочної кислоти у м’язах обоє мусять відступити, задихані й закривавлені. У Беньї вибитий зуб, Вільям ледве щось бачить правим оком.

— Ти був закоханий у нього? — раптом хрипить Вільям.

— ЩО? — вигукує Беньї і спльовує червоним на сніг.

Хлопців розділяє кілька метрів, легені їм здавило, Вільям спирається долонями на коліна. У нього зламаний палець, із носа ллє кров, ніби прорвало кран. Через біль і втому його голос звучить тихіше.

— Ти був закоханий у Кевіна? — видихає він.

Беньї мовчить кілька хвилин. Його волосся й руки залиті кров’ю — навіть не зрозуміти, де в нього рана, а де розтерта кров.

— Так.

Уперше в житті Беньї це визнає. Вільям заплющує очі, відчуває, як пульсує ніс, як крізь ніздрі зі свистом заходить повітря.

— Якби я про це знав, я б не став так сильно ненавидіти тебе, — шепоче він.

— Я знаю, — каже Беньї.

Вільям випростується. Стоїть, опустивши руки, светр у нього розірваний і мокрий від поту.

— Пам’ятаєш одне літо, ми ще були малі, коли цілий місяць падали дощі? Тоді, коли затопило льодову арену.

Беньї, здається, здивований, але повільно киває.

— Так.

Вільям витирає носа тильним боком долоні.

— Улітку ви з Кевом завжди були в лісі, але того місяця, коли дощило, ви прийшли до мене і запитали, чи можна пограти у нашому підвалі в хокей. Не знаю, чому ви не пішли додому до Кева, але…

— Його батьки того літа робили ремонт, — різко нагадує Беньї.

Пригадавши, Вільям киває.

— Точно. Так і було. Того місяця ми щодня грали у мене в підвалі. Ми тоді подружилися. Ти був класний. Ми не діставали один одного.

Беньї спльовує кров у сніг.

— Ми спали на матрацах на підлозі, щоб відразу грати, щойно прокинемося…

Усмішка Вільяма важчає — стільки всього змарновано і стільки років втрачено.

— Коли хтось у нашому віці починає згадувати дитинство, здається, ніби в їхній пам’яті тоді завжди світило сонце. А я пам’ятаю, як весь час сподівався, що піде дощ.

Беньї не рухається. Врешті опускається у сніг. Вільям не знає, чи плаче Беньї. Він навіть не знає, чи видно його власні сльози.

Потім двоє хлопців розходяться. Не друзями і не ворогами. Просто розходяться.

* * *

Пізно ввечері Майя з Аною закінчують тренування в клубі единоборств. Занадто пізно, на думку Майїної мами, але вона без нарікань приїздить забрати доньку. Міра пропонує підвезти Ану але та загадково хитає головою, а Майя дражниться:

— Вона піде додому з Ві-і-і-і-ідаром…

Міра щаслива з цього, бо так роблять усі звичайні подруги, яким по шістнадцять років. Вони дражняться через хлопців. Майя застрибує у «вольво». Махає Ані крізь заднє скло.

Відар чекає Ану на узліссі. Узявшись за руки, вони рушають у ніч. Відар мугикає і насвистує, ніяк не перестаючи тарабанити пальцями по стегну. Якби вони прожили разом ціле життя, Ана, можливо, стала би дратуватися через те, що Відарові бракує контролю над імпульсами. Але зараз, навпаки, їй дуже подобається, що всі почуття живуть у ньому як одне — миттєво.

Якби в них було ціле життя, вони, напевно, гуляли б деінде. Можливо, під сонцем у якійсь іншій країні, може, вони би поїхали звідси і почали б нове життя, стали б дорослими, збудували будинок. Можливо, народили б дітей, поступово старішали — і зустріли би старість разом. Ана стає навшпиньки, коли цілує Відара. У нього дзвонить телефон. Вона відчуває запах горілого.

Коли Ана бачить раптовий страх у погляді Відара й коли він кидається бігти, вона не намагається зупинити його. А біжить разом із ним.

* * *

По трасі рухається білий автомобіль, він мчить надто швидко. Чоловіки з Геда, які їдуть у тому авто, ще навіть не чоловіки — просто хлопці. Чи можна в такому випадку пробачити їх? Із якого віку ми повинні нести відповідальність за свої вчинки, навіть якщо наслідки цих вчинків будуть незбагненно жахливішими, ніж ми собі думали?

Коли у дзеркалі заднього виду з’являється «сааб» і чоловіки в білому авто розуміють, що за ними погоня, їх охоплює паніка. Вони збільшують швидкість, «сааб» позаду — теж, водій білого автомобіля відводить погляд від траси, і наступної ж миті в лобове скло б’є світло фар третього автомобіля, що засліплює водія. Назустріч їм мчить велике «вольво».

Білий автомобіль ковзає по снігу, чоловіки з Геда всередині нього кричать. Шини відриваються від траси. Тисячі кілограмів металу злітають у повітря, лише на мить, і беззвучно зависають у темряві. Тоді чути страхітливий удар, і цей звук ніколи для нас не затихне.

* * *

Міра і Майя їдуть у «вольво», вони щойно виїхали з притулку. Дзвонить Мірин телефон. Це Петер. Він уже прибіг у центр міста.

— У «ХУТРІ» ПОЖЕЖА! Я НЕ ЗНАЮ, ДЕ ЛЕО!!! — кричить він.

Собачий притулок стоїть на відлюдді, досить далеко в лісі. До Бйорнстада звідти є лише дві автомобільні дороги: звичайний звивистий шлях, посиланий жорствою, яким їздять усі нормальні люди, і ледь утрамбована неосвітлена стежка поміж деревами, якою часом їздять мисливці. Цей шлях веде просто до головної траси, яка пролягає між Бйорнстадом і Гедом.

Ще жодна мама чи сестра не мчали по ній на авто з такою швидкістю, як Міра з Майєю тієї ночі.

Через кілька хвилин «вольво», надриваючи двигун, вилітає з лісу і жене трасою. Трохи позаду їде старий дядько, він повертається з Геда і роздратовано сигналить, але Міра цим не переймається. Вона їде ще швидше.

А тоді помічає білий автомобіль — він мчить просто на них, на великій швидкості. Майя кричить ще до того, як Міра встигає зреагувати. Водій білого авто втрачає контроль над керуванням, його несе на зустрічну смугу. Міра різко гальмує, скеровує «вольво» на узбіччя і перехиляється до сидіння поруч, щоб захистити доньку. Білий автомобіль втрачає зчеплення і злітає в повітря. А тоді врізається в дерево.

* * *

Лео Андерссон біжить через ліс. Петляє між деревами, щоб наздогнати автомобілі. Але він біжить недостатньо швидко. Дякувати Богу.

Він біжить недостатньо швидко.

* * *

Був собі дядько, який любив сидіти в «Хутрі» з чотирма іншими дядьками і сперечатися про хокей. Він погано бачив, інші дядьки часто підміняли його окуляри дешевими окулярами для читання, купленими в кіоску, — аби той, надягнувши їх, думав, що осліп. Рамона тоді бурчала: «А якщо він справді ОСЛІПНЕ, то як, чорти б вас узяли, зможе це зрозуміти?».

Тієї ночі дядько начепив власні окуляри, але навіть у них він погано бачить у темряві. Він намагався пояснити це працівникам лікарні. Його дружина кудись пішла того вечора, діти давно переїхали у великі міста в пошуках кращої роботи, суші-барів чи ще якогось там дідька лисого, якого зазвичай шукають у тих великих містах, а дядько прокинувся від болю в грудях. Тому він сам поїхав із Бйорнстада в Гед і кілька годин просидів у лікарні, аби лише дізнатися, що нічого страшного з ним не сталося. Вочевидь, це просто проблеми з травленням. «Ви не думали пити менше алкоголю?» — поцікавився лікар. «А ви не думали зробити собі лоботомію?» — запитав дядько і висварив лікаря за те, що він мусив так довго чекати. Він же погано бачить у темряві! Він обіцяв своїй дружині не водити авто вночі! «У нас мало людей», — каже йому лікар. Незадоволений дядько поїхав додому. «Що це за срана лікарня, га?»

На додачу до всього, коли він повертається з Геда у Бйорнстад, з лісу зненацька вилітає якась баба на «вольво» і втуляється просто перед ним. Точно вирішила скоротити собі шлях до міста. Дядько гальмує, сигналить і блимає фарами, але ж та баба навіть не гляне на нього, хто б сумнівався. Отак тепер їздять.

«Вольво» їде з такою швидкістю, що за якийсь час дядько бачить лише гальмівні вогники. Сніг завіває йому просто на лобове скло. Темрява. Дядько лається, бурчить і примружує очі за окулярами. Він навіть не побачить, що станеться потім, у нього нема шансу на реакцію. Попереду та баба на «вольво» гальмує і раптом вивертає авто на узбіччя. Назустріч їдуть два автомобілі: дядько, можливо, ще встигне побачити, що перший із них — білого кольору. Те авто злітає в повітря, перевертається й зі страшною силою налітає на дерево. За ним їде «сааб»; дядько, можливо, встигає це завважити. Те авто точно переслідувало біле, тому що «сааб» пригальмовує, перетинає смугу і стає поперек траси, а з нього вибігають Теему, Павук і Столяр. Дядько мав би впізнати їх із «Хутра».

Дядько гальмує. Але падає сніг. Темрява. Навіть якщо гальма спрацьовують так, як повинні, ніхто в таку погоду не зміг би швидко зупинити авто. Напевно, ніхто в цьому не винен. Напевно, винні всі. Дядько їде непристебнутим, на старій машині, він погано бачить. Він проїздить повз «вольво» і щосили викручує кермо, щоб ухилитися від «сааба».

Він так і не встигає побачити, у що врізався. Не чує удару по капоту. Він уже вдарився головою об кермо і втратив свідомість.

* * *

Міра вибирається з «вольво», оббігає авто й витягує Майю з пасажирського сидіння. Перша мамина думка — забрати доньку з дороги! Захистити її! Вони міцно обнімають одна одну на узбіччі, коли раптом відчувають ще чиїсь обійми — хтось третій стискає їх так міцно, ніби страшенно боїться, що вони могли покинути його назавжди.

Це Лео.

* * *

Ана з Відаром біжать лісом — швидше, ніж узагалі здатні. Якби вони прожили разом усе життя, то могли б розважатися, влаштовуючи собі змагання. А якби в них народилися діти, то вони ніколи б не припиняли суперечок, хто швидше бігає.

Їм обом чути, як на трасі хтось розбивається, вони інстинктивно повертають і біжать на звук. Відар чує голос Теему, потім Павука і Столяра. Вони щось кричать про «швидку». Кричать: «Обережно!!!».

Ана і Відар іще встигають торкнутися одне одного кінчиками пальців. У них незвичайна історія любові. Можливо, їхній час для любові був надто короткий, порівняно з більшістю, але вони любили незрівнянно сильніше за багатьох.

— Там горить! — кричить Ана, коли вони підбігають до траси.

Вони бачили, як по той бік дороги автомобіль зі страшною силою влетів у дерево, аж залізо прогнулося до стовбура. Люди в авто непритомні. З тріщин у капоті піднімається дим. Ана повторює:

— ТАМ ГОРИТЬ! ГОРИТЬ!

І кидається бігти. Відар пробує зловити її, але не встигає дотягнутися. Тому що Ану виховав тато, який казав: «Ано, ми з тобою не залишаємо людей у біді».

Тож Ана біжить до білого автомобіля, який починає горіти, просто через дорогу. Дядько, який повертається з лікарні в Геді, занадто пізно побачив, що сталося на дорозі. Він минає «вольво», об’їжджає «сааб» і щосили гальмує. Ана якраз добігає до середини траси.

Відар біжить за нею, кричить, але все відбувається надто швидко. Тому він кидається вперед і відштовхує Ану з дороги.

Тому що він — той, у кого брак контролю над імпульсами. Він не може зупинитись і рятує життя тієї, яку любить.

Ана скочується на узбіччя, підводиться на ноги серед снігів і кричить не своїм голосом, але той, кого вона любить, уже не тут і не може її почути. Дядьків автомобіль несло занадто швидко, удар припав спереду на повній швидкості, тіло вдарилося об капот, і Відар Рінніус загинув так само, як жив. Миттєво.

Цю історію любові ми ніколи не забудемо.

48

«О, Боже, Боже! Мій бейбі!»

Ви колись бачили падіння міста? З нашим це сталося.

Ви колись бачили, як місто підіймається? Наше пережило і це.

Ви бачили, як люди, які зазвичай сваряться через кожну дурню — через політику, релігію, спорт чи щось іще — збігаються з усіх усюд, щоб допомогти гасити пожежу в старому пабі? Ви бачили, як вони рятують життя одне одному? Ми бачили. Можливо, ви теж так робили. Можливо, ви не так уже й відрізняєтеся від нас, як думаєте.

Ми намагалися з усіх сил, справді з усіх. Тієї ночі ми віддали все, що могли. І все-таки програли.

У Бйорнстаді багато гарних дерев. Часом ми кажемо, що нове дерево виростає щоразу, коли тут когось хоронять. Саме тому в місцевій газеті оголошення про народження дітей ідуть поряд із повідомленнями про смерть. Це для того, щоб у нас не закінчувалися ні дерева, ані люди.

Але ми нічим не зарадимо.

Нам не потрібне нове дерево. Ми не хочемо іншої людини. Нам хочеться повернути того, хто був із нами.

* * *

— О, Боже! Боже! — Відарова мама з криком б’ється в руках заплаканих чоловіків, які стоять у неї на кухні.

Ті чоловіки не знають, що сказати. Їх поглинає та сама темрява, в яку занурюється жінка. Відарова мама падає на підлогу й ридає від відчаю:

— Мій бейбі! Де мій бейбі? Де мій бейбі, де мій бейбі, де мій бейбі?

* * *

От паскудники.

Скільки разів таке подумає мама, поки ростуть її діти? «Паскудники». Скільки їй доведеться гаркати на них? Скільки ще треба нагадувати малому хлопцеві про найпростіші речі? Наприклад — щоб він зав’язав шнурівки. Кажеш йому: «Зав’яжи шнурівки». Та хіба ж він послухає? Звісно, ні. Йому нагадують: «Зав’яжи шнурівки, бо впадеш! Зашпортаєшся і натвориш собі біди!». Буде боліти. От паскудник.

Тієї ночі Лео погано зав’язав шнурівки. А якби зав’язав їх міцно, то пробіг би поміж деревами на кілька секунд швидше, вибіг би з лісу і встиг спуститися до траси. І опинився б там саме тоді, коли дорогою їхав автомобіль. Це просто кілька секунд. Просто одна шнурівка й погано зав’язаний вузлик.

Тієї ночі Міра засинає біля Лео в його ліжку, він не проганяє її, і це просто казковий подарунок для мами від дитини-підлітка. Міра з Лео прокидаються від того, що в кімнату тихо заходить Майя і вмощується на ліжку біля них. Міра так міцно притискає до себе дітей, що їм бракне повітря.

От паскудники.

Паскудники, малі паскудники.

* * *

З дитинства Відар узагалі не любив боятися. В усіх дітей бували нічні кошмари, і вони хотіли, щоби звечора біля них не вимикали лампу, але Відар так не робив. Коли вони разом з Теему жили в одній кімнаті й мали двоповерхове ліжко, Відар уперся, що буде спати знизу. Лише через кілька місяців Теему зрозумів чому. Він прокинувся однієї ночі й почув, що Відар плаче. Теему зістрибнув униз до молодшого брата і змусив його розповісти, що сталося. Йому таки вдалося розговорити малого, якому тоді було п’ять-шість років: Відар був упевнений, що на світі живуть жахливі чудовиська, які ночами приходять до їхнього будинку. «От чорт, тоді чому ти хотів спати на нижньому ліжку?» — вигукнув Теему. «Щоб ті чудовиська забрали мене першого, а ти встиг утекти!» — схлипнув Відар.

Він не вмів себе стримувати. Ніколи не вмів.

Коли смерть збиває тих, хто залишився, з ніг, попереду тягнеться така немислимо довга дорога повернення до звичайного життя. Горе — це дикий звір, який затягує нас далеко в темряву, і нам здається, що ми вже ніколи не дістанемося додому. Вже ніколи не засміємося. Нам так боляче, що ми навіть не розуміємо, чи цей біль стихне, чи до нього просто доведеться звикнути.

Цілу ніч Ана сидить у лікарні на підлозі під палатою Відара. Теему і його мама сидять по обидва боки від неї. Тримають Ану за руки, чи, може, це вона тримає за руки їх. Ці троє людей так сильно любили Відара Рінніуса, що не вагаючись віддали б свої життя замість нього, якби могли. Не такий поганий результат для однієї людини. Можливо, настане день, коли вони зможуть про це думати без відчуття, що розриває їх зсередини.

Тієї ночі помирає один хлопець. І один дядько. Мама, брат і дівчина сидять у лікарні; тітка повертається в будинок, який тепер завжди буде порожнім. Двоє чоловіків з Геда опиняться у в’язниці за звинуваченням у підпалі, один із них вже ніколи не зможе ходити після тієї автомобільної аварії в лісі, але дехто з нас так і не позбудеться думки, що це замале покарання.

Хтось скаже, що це був нещасний випадок. Інші вважатимуть, що це — вбивство. Одні будуть переконані, що в цьому винні тільки ті чоловіки, інші стануть стверджувати, що винних більше. Що це вина багатьох. Що це наша вина.

Так легко змусити людей ненавидіти одне одного. Саме тому любов така незбагненна. А от ненависть — вона напрочуд проста і завжди може перемогти. Це команди з нерівними силами.

Павук, Столяр і чоловіки в чорних куртках майже добу проводять у лікарні. Разом із ними там залишаються жінки й чоловіки, тітки і дядьки, старі й молоді, одягнені у білі сорочки і зелені футболки. Лікарі вже давно вийшли до них із нахмуреними обличчями, потиснули всім руки й висловили співчуття, але ці люди залишаються в лікарні — так, ніби Відар не може насправді померти, поки вони не розійдуться.

Ніхто в цих двох містах не знає, що сказати. Тому іноді простіше замість слів щось зробити. Коли автомобілі від’їздять із лікарні в Геді, Теему з мамою їдуть останніми і спершу навіть не розуміють, чому всі рухаються так повільно. А тоді помічають дерева.

Уздовж дороги хтось розчистив сніг на замерзлих гілках і повішав на них тонкі смужки тканини. Нічого незвичайного — просто стрічки, які тріпотять на вітрі. Але половина тих стрічок червоні, а половина — зелені. Щоб дати знати людям в автомобілях, що в горі не лише Бйорнстад.

Коли Теему з мамою під’їжджають до свого будинку, хтось сидить на сходах і чекає на них.

— Міра? Це Міра Андерссон? — дивується мама Теему.

Теему виходить з авто, але нічого не каже. Міра теж мовчить. Вона просто мовчки встає і заходить за ними в будинок, іде зразу на кухню і починає там прибирати й готувати їсти. Теему заводить маму до спальні, якийсь час сидить біля неї, поки таблетки не занурюють її в сон.

Тоді повертається на кухню. Міра, не кажучи ні слова, подає йому щітку для миття посуду Він миє, вона витирає.

49

«У кожного своя ключка.

Двоє воріт. Дві команди»

Життя — достобіса дивна річ. Ми стільки часу витрачаємо на те, щоб контролювати його, але все-таки найбільший вплив на нас мають речі, над якими ми абсолютно не владні. Ми ніколи не забудемо той рік, з усім найкращим і найгіршим, що сталося. Він матиме вплив на нас до кінця життя.

Хтось переїде звідси, але більшість залишиться тут. У цих краях жити непросто, але, подорослішавши, ми розуміємо, що ніде не буває просто. Нехай боги собі знають, що у Бйорнстада і Геда було чимало помилок і недоліків, але ці міста належать нам. Це наш куток із цілого світу.

Ана і Майя тренуються в комірчині при собачому притулку. Година за годиною. Ні, вони не в порядку і жодна ніколи не буде по-справжньому почуватися в порядку, але обидві знайдуть те, заради чого щоранку будуть вставати з ліжка. Коли Ана не витримує, коли вона починає кричати і плакати, Майя міцно обіймає свою найкращу подругу і шепоче їй на вухо: «Ано, ми виживемо. Ми виживемо. Ми — ті, хто вижили».

Одного ранку, щойно сонце ледве викочується на обрій, хтось стукає у двері автомайстерні. Це такий час, коли настає середина зими і завершення дитинства; Бубу відчиняє і бачить перед собою Беньї, Амата й Захаріаса. Вони спускаються до озера, прихопивши шайбу з ключками, і востаннє грають разом. Так, ніби це просто гра і, крім неї, нічого не має значення.

Через десять років Амат стане професіоналом і буде грати на величезних аренах. Захаріас стане професіоналом за комп’ютером. Бубу стане батьком.

Коли хлопці закінчують грати на озері, знову вже майже темно. Беньї махає іншим, гукає прощаючись. Так, наче завтра вони знову побачаться.

* * *

«Гед-Хокей» і «Бйорнстад-Хокей» удруге за сезон зустрічаються в матчі, який означає все і водночас абсолютно нічого.

На кухні однієї вілли на Височині стоїть Маґґан Лют, готує салат із пасти й картопляний салат. Розкладає їх у великі миски, акуратно затягує плівкою. Вона не знає, наскільки вона добра чи погана людина, але їй відомо, що більшість людей вважають себе добрими, сприймаючи це як щось саме собою зрозуміле. Маґґан це не властиво. Вона вважає себе насамперед тією, яка бореться. Заради своєї сім'ї, заради своїх дітей і свого міста. Навіть коли місто відвертається від неї. Іноді добрі люди роблять погані вчинки з добрими намірами, а часом буває і навпаки.

Маґґан спаковує свої салати і їде через усе місто, минає льодову арену, рухаючись далі. Вона зупиняється перед будинком сім'ї Рінніусів і стукає в їхні двері.

Можете говорити про Маґґан Лют що завгодно. Але вона також мама.

* * *

У льодовій арені наближається початок матчу, всі гравці вже мають бути у своїх роздягальнях, але Вільям Лют чомусь іде в протилежний бік коридору. Він зупиняється у дверях і чекає, поки Амат і Бубу його помітять. А тоді тихо запитує:

— У вас такі ще є?

Амат і Бубу мають розгублений вигляд, але один зі старших гравців розуміє, про що запитує Вільям. Він бере чорну траурну стрічку, якою вже перев’язані рукави гравців «Бйорнстада», і подає її Вільямові. Той зав’язує стрічку собі на рукав і з вдячністю киває.

— Мені… прийміть мої співчуття. І всієї нашої команди.

Хокеїсти «Бйорнстада» стримано кивають. Завтра вони знову будуть ненавидіти один одного. Але це буде завтра.

* * *

Беньї довго стоїть перед льодовою ареною. Курить у затінку кількох дерев, ноги глибоко загрузли в снігу. Він грав у хокей усе життя, маючи на це багато різних причин, заради багатьох різних людей. Та деякі речі вимагають від нас віддати все: цим хокейний спорт нагадує класичну гру на музичному інструменті — занадто складне заняття, щоб воно було простим хобі. Не буває так, щоб хтось прокинувся одного прекрасного ранку і просто став скрипалем або піаністом світового рівня; те ж саме стосується хокеїста — він присвячує цій грі все життя. Такі речі поглинають усього тебе. Але настає день, коли перед льодовою ареною стоїть один вісімнадцятирічний чоловік і думає: «Ким я можу бути, якщо залишуся без хокею?».

Беньї не грає в тому матчі. Коли починається гра — він уже далеко.

Тренер «Гед-Хокею» натрапляє на тренера «Бйорнстад-Хокею» в коридорі. Вигляд у Елісабет Цаккель здивований, а Давід показує на сором’язливого сімнадцятирічного хлопця, який іде за ним, перекинувши через плече хокейну торбу. В голові у Давіда підготована промова — його слова мали прозвучати зріло і з розумінням, як годиться після жахливих подій, які щойно сталися. Але Давід ніяк не розтулить рота, щоб почати її виголошувати. Він хоче сказати з почуттям, або принаймні щоб здавалося, що він говорить із почуттям, але часом легше спромогтися на дію, а не на слова. Тому тренер киває на сімнадцятирічного хлопця:

— Ось тут… це наш запасний воротар. Думаю, він може стати збіса добрим гравцем, якщо в нього буде правильний тренер, тому… ну… в нас йому дістається замало часу на гру. Тому, якщо хочеш…

— Що-о? — перепитує Цаккель, не відводячи очей від сімнадцятирічного хлопця, який не піднімає на неї погляду.

Давід прокашлюється.

— Я вже зателефонував до асоціації. З огляду на обставини, вони допускають можливість переведення гравця.

Цаккель зводить брови.

— Ти даєш мені воротаря?

Давід киває.

— Кажуть, що ти добре тренуєш воротарів. Думаю, в тебе він стане чудовим гравцем.

— Як тебе звати? — запитує Цаккель, але воротар лише нечутно щось бурмоче в підлогу.

Давід ніяково каже:

— Хлопці з команди називають його «Тихобудь», бо він… не базікає.

Давід не помилився. З цього хлопця вийде збіса добрий воротар. Він не говорить ані слова, якщо в цьому нема потреби, але цим відразу подобається Елісабет Цаккель. Цей хлопець із Геда, але він буде грати в «Бйорнстаді» майже двадцять років і ніколи не поміняє клуб. А одного дня в очах уболівальників він стане більшим ведмедем, аніж будь-який інший гравець. Він ніколи не гратиме під номером «1», тому що це номер Відара. Але він напише цифру «1» на своєму шоломі, і за це чорні куртки завжди будуть особливо голосно вигукувати зі своєї трибуни слова на його підтримку.

Давід тисне йому руку, і сімнадцятирічний хлопець іде в роздягальню. Тренер переминається з ноги на ногу і врешті відважується запитати:

— Як там Беньї?

Нижня губа в Цаккель ледь помітно тремтить. Голос ледь-ледь зривається.

— Все гаразд. Думаю, що з ним усе буде… гаразд.

Вона теж нікому не віддасть светра з номером «16», у жодній із команд, поки буде тренеркою. Давід і Цаккель дивляться одне одному в очі, і Цаккель каже:

— Покажіть нам сьогодні клас.

— Це ви покажіть НАМ клас! — усміхається Давід.

Це буде збіса добрий матч. Люди згадуватимуть його роками.

* * *

Теему прийшов до собачого притулку сам-один, у нього з собою конверт. Беньї сидить на даху, Теему залізає до нього. Повагавшись, сідає поруч, на відстані пів метра.

— Ти підеш на матч? — запитує Теему.

Відповідь Беньї звучить не зухвало. А навіть трохи радісно.

— Ні. А ти?

Теему киває. Він ніколи не перестане ходити на хокей. Хтось, можливо, подумає, що цей спорт тепер буде занадто нагадувати йому про молодшого брата, але насправді хокей ще довго буде для Теему одним з небагатьох місць, де він таки знайде в собі сили згадувати Відара. Де спогади про нього не будуть такими болісними.

— Збираєшся звалити звідси, так? — врешті констатує Теему.

Беньї дивується.

— Звідки ти знаєш?

В очах Теему щось зблискує.

— У тебе такий вигляд — я сподівався, що одного дня побачу таким Відара. Ніби він просто задумав… звалити.

Здається, ніби найменший подув вітру зараз здатен знести Теему геть. Беньї простягає йому сигарету.

— Куди б ти хотів, щоб поїхав Відар?

Теему випускає дим крізь ніздрі.

— Кудись туди, де він міг би стати кимось… більшим. То що ти думаєш робити?

Беньї глибоко затягується.

— Не знаю. Просто хочу зрозуміти, ким я можу бути, якщо не буду хокеїстом. Не думаю, що це вдасться, якщо залишуся тут.

Теему киває, зціпивши зуби.

— Ти збіса добрий хокеїст.

— Дякую, — каже Беньї.

Теему рвучко встає, ніби боїться, що їхня розмова поверне на теми, про які він не готовий говорити. Кладе конверт Беньї на коліна.

— Павук зі Столяром прочитали в інтернеті, що є якийсь «веселковий фонд», де збирають гроші для… ну, сам знаєш… для людей, яких у різних країнах переслідують, кидають до в’язниці і ще багато всякого паскудства їм роблять за те, що вони…

Теему замовкає. Беньї дивиться на конверт і пошепки закінчує:

— Такі, як я?

Теему відводить погляд. Кашлянувши, гасить сигарету.

— Словом… хлопці вирішили, що гроші з фонду «Хутра» треба віддати на… оце все. І хотіли передати їх тобі.

Здається, Беньї це добиває.

— То ви хочете, щоб я віддав гроші у веселковий фонд, тому що я один із них?

Теему вже почав спускатися по драбині, але зупиняється і, дивлячись Беньї в очі, каже:

— Ні. Ми хочемо, щоб ти віддав їм гроші, тому що ти один із нас.

* * *

Рамона човгає по «Хутру», попиває свій «обід» і диригує майстрами вільною рукою та найущипливішими словечками. Петер Андерссон заходить усередину, зараз він так нагадує того хлопчиська, який колись приходив сюди забрати свого п’яного тата.

— Як тут справи? — цікавиться він, кидаючи погляд на ремонт.

Рамона знизує плечима.

— Після пожежі в нас пахне краще, ніж до неї.

Петер ледь усміхається. Рамона теж. Вони ще не готові до голосного сміху, але принаймні почали виходити зі стану заціпеніння. Петер так глибоко вдихає, аж йому темніє в очах, а тоді каже:

— Це тобі. Ти ж у правлінні клубу «Бйорнстад-Хокей».

Рамона дивиться на аркуш паперу, який Петер кладе на барну стійку, але ні про що не запитує. Вона добре знає, що там, і не хоче брати його до рук.

— В нас у правлінні сидить ціла купа мужиків у піджаках, віддай це комусь із них!

Петер хитає головою.

— Я віддаю тобі. Тому що ти єдина людина в правлінні, якій я довіряю.

Рамона поплескує Петера по щоці. Відчиняються двері до «Хутра», Петер обертається і бачить, що сюди зайшов Теему. Обидва чоловіки інстинктивно піднімають долоні, ніби хочуть показати, що ніхто з них не стане сваритися.

— Я можу… прийти потім, — пропонує Теему.

— Ні-ні, я і так збирався йти! — наполягає Петер.

Рамона фиркає на обох.

— Ет, закрийте роти! Ану сідайте й випийте пива. Я пригощаю.

Петер прокашлюється.

— Мені краще кави.

Теему вішає свою куртку.

— Мені теж.

Петер піднімає своє горнятко, ніби збирається цокнутися. Теему робить те саме.

— Ото вже, хлопи, — невдоволено буркає Рамона.

Петер не піднімає очей від барної стійки, коли каже:

— Не знаю, чи тобі від цього полегшає чи, може, навпаки, але, на мою думку, Відар міг далеко піти як хокеїст. Можливо, до самих вершин. Він справді був добрим гравцем.

— Він був іще кращим братом, — відповідає Теему.

А тоді усміхається. Рамона теж. Петер прокашлюється:

— Це просто жахлива втрата…

Теему крутить горнятко, роздивляється хвильки на поверхні кави.

— Ви з дружиною втратили першу дитину, так?

Петерові стає важко дихати, він заплющує очі.

— Так. Ісака.

— Це якось можна пережити?

— Ні.

Теему крутить своє горнятко. Оберт за обертом.

— Чорт, як же тоді вижити? — запитує він.

— Боротися сильніше, — шепоче Петер.

Теему ще раз піднімає горнятко, мовби цокаючись. Петер довго вагається, але нарешті каже:

— Я знаю, що ти разом із хлопцями завжди вважав мене ворогом «Групи». Можливо, ви мали рацію. Я не прихильник того, що насильство може існувати поруч зі спортом. Але я… ну… я хочу сказати, що розумію: у житті все не так просто. Я знаю, що це і ваш клуб. Мені шкода, що часом я… надто далеко заходив.

Теему сумно тарабанить нігтями по порцеляні горнятка.

— Сам знаєш, Петере. Політика і хокей. Їх не можна змішувати.

Петер втягує носом повітря:

— Не знаю, чи тепер це для тебе важливо, але… цей Річард Тео обдурив мене. Він просто зіштовхує таких, як ми з тобою, одне проти одного, щоб отримати владу. А такі, як він, хочуть контролювати не лише хокейний клуб, їм потрібен контроль над цілим містом…

Теему неуважно чухає щетину, як чоловік, якому більше нічого втрачати.

— Преться на нас? Хай зачепить хоч раз.

Петер киває. Він досі не знає, чого боїться більше: бандитів із татуюваннями чи бандитів у краватках. Петер встає, дякує Рамоні за каву, вона тримає в руці аркуш, але читає те, що на ньому написано, лише тоді, коли Петер виходить.

Це заява про звільнення. Петер уже не спортивний директор «Бйорнстад-Хокею». Відтепер він там не працює.

Рамона передає аркуш через барну стійку. Теему читає. Допиває свою каву і каже:

— Петер — засранець. Але він зберіг клуб. Цього ми ніколи не забудемо.

— На цьому світі на кожного засранця знайдеться хтось, хто буде його любити, — каже Рамона.

Вона піднімає свою склянку, Теему — своє горнятко, вони мовчки цокаються. Потім Теему рушає на матч. Сьогодні ввечері вони з матір’ю будуть вечеряти салатом із пасти і картопляним салатом.

* * *

Річард Тео працює у своєму кабінеті в будівлі міської адміністрації. Перед будинком розвіваються прапори, спущені до половини флагштоків. Можливо, Річард цим переймається, а може, й ні. Можливо, шкодує через свої вчинки, а може, просто переконує себе, що в кінцевому результаті він зробить для цього світу більше доброго, ніж злого. Бо Річард Тео переконаний: лише той, хто має владу, може впливати на політику, тому самих добрих намірів недостатньо — спершу треба перемогти.

На наступних місцевих виборах він пообіцяє інвестувати в кращу пожежну безпеку будівель у центрі Бйорнстада, які мають історичне значення і розташовані навколо пабу «Хутро». Ще він пообіцяє зниження дозволеної швидкості на дорозі між Бйорнстадом і Гедом, щоб така трагічна автомобільна аварія більше ніколи не сталася. Він буде відстоювати «закон і порядок», «збільшення робочих місць» і «кращу охорону здоров’я». Він стане відомим як політик, який збудував дитячий садок при льодовій арені, і політик, який урятував фінансове становище клубу «Бйорнстад-Хокей», а також робочі місця на фабриці. Можливо, він навіть врятує лікарню в Геді.

Звісно, настане день, коли люди в цьому місті зрозуміють, що нові власники ніколи не мали наміру зберігати фабрику в Бйорнстаді. Щойно випаде нагода, вони перенесуть її деінде — туди, де дешевша земля, а зарплати можуть бути ще нижчі. Але для Річарда Тео це вже не матиме значення. Перед наступними виборами місцева газета натрапить на документ, який засвідчить, що головні політики роками здійснювали махінації з грішми платників податків, що приховані дотації і позики опинялися в кишенях «важливих персон із правління» хокейних клубів і що здійснювалися «незаконні інвестиції» для будівництва конференц-готелю після заявки комуни на проведення чемпіонату світу з лижних видів спорту. Почнеться скандал, тому що «тих, хто ухвалюють рішення» підкупили «багаті підприємці».

Неважливо, що політикиня, яка тепер очолює найбільшу партію, ніколи не була залучена до махінацій. Вона однаково буде змушена цілу виборчу кампанію відповідати на запитання про корупцію. Виявиться, що її чоловік і брат працюють на одному з підприємств, які опинилися в корупційному скандалі. Потім з’ясують, що вони не винні, але це вже буде несуттєво, оскільки слово «корупція» і прізвище політикині будуть згадуватися в газетних заголовках досить часто, щоби більшість мешканців почали думати одне: «Та, звісно, вона теж корумпована. Вона така сама, як усі».

На противагу їй виступить Річард Тео, і тоді йому вже не доведеться бути бездоганним — достатньо буде просто показати, що він не такий, як вона. Тож на наступних виборах він переможе, тому що такі чоловіки, як він, перемагають. Проте щоразу вигравати йому не вдасться, тому що такі чоловіки, як він, перемагають не завжди.

Сьогодні Річард Тео виходить із будівлі міської адміністрації трохи раніше, ніж зазвичай. У нього попереду далека дорога — аж у столицю, до свого брата. Племіннику Річарда Тео завтра виповниться шість років. З часу народження цього хлопчика Річард щовечора телефонує йому і читає казки на ніч. Майже всі історії — про тварин, тому що і Річард, і хлопчик їх обожнюють.

Завтра, в день народження малого, вони підуть у зоопарк. Подивитися на ведмедів і биків. А може, навіть на лелек і мух.

* * *

Міра Андерссон з колегою саме працюють у новому офісі. Там зовсім мало місця, усе заставлено коробками, обидві жінки знервовані й виснажені. Їм вдалося перетягнути до себе кількох великих клієнтів, але значно важчим виявилося найняти кваліфікованих співробітників. Не кожен наважиться піти на роботу в щойно створену агенцію, тим паче в цьому регіоні.

Тому коли стукають у двері, Мірина колега сподівається, що це хтось із юристів, які були в них на співбесіді, прийшов повідомити, що передумав. Вона радісно відчиняє двері. Але на порозі стоїть Мірин чоловік.

— Петере? Що ти тут робиш? — вигукує Міра з глибини кімнати.

Петер сковтує слину і витирає спітнілі долоні об джинси. Сьогодні він одягнув білу сорочку і краватку.

— Я… ви, напевно, подумаєте, що це якісь дурниці, але я прочитав в інтернеті… ну… у багатьох фірмах зараз є «HR-відділ». Або «human resources»[9] — здається, так це називають. Там… набирають працівників, займаються їхнім професійним розвитком, умовами роботи. Я…

У Петера язик прилипає до піднебіння. Мірина колега ледве стримується, щоб не розсміятися, їй не дуже добре вдається, і вона приносить Петерові склянку води. Міра не рухається з місця й шепоче:

— Любий, про що ти?

Петер намагається себе опанувати.

— Мені здається, я зможу працювати з отим «human resources». Це ж те саме, що створювати команду. Збирати клуб. Я знаю, що в мене нема саме такого досвіду, який потрібен для роботи у вашій агенції, але я маю… інший досвід.

Колега чухає голову.

— Вибач, Петере, але я не розумію. Що ти ТУТ робиш? Хіба «Бйорнстад» не грає зараз МАТЧ?

Петер знову витирає долоні об джинси. Дивиться Мірі в очі.

— Я звільнився з «Бйорнстад-Хокею». І приїхав сюди, бо мені потрібна робота.

Міра не зводить з нього погляду. Часто-часто кліпає очима. Обвиває себе руками, тоді акуратно витирає очі.

— Чому ти хочеш працювати саме тут? — пошепки запитує вона.

Петер випростує спину.

— Тому що я хочу, щоб ми стали чимось більшим, ніж просто подружжя. Я хочу, щоб разом ми ставали кращими.

* * *

Того вечора, коли дві команди, червона і зелена, нарешті виходять на лід, щоб зустрітися в матчі, на арені й трибунах бракує кількох людей, присутність яких завжди сприймали як належне. Усі інші вже зібралися — люди з двох міст, з тисячею різних історій. Проте на льодовій арені Бйорнстада панує тиша. Сидячі трибуни вщерть заповнені вболівальниками, але ніхто не розмовляє, не плескає, не вигукує слова підтримки. На одній стоячій трибуні видно людей у зеленому, серед них стоїть безмовна група чоловіків у чорних куртках. Вони нічого не кричать. Начебто хочуть, але не мають сили, їхні легені спорожніли, а голоси затихли. І раптом до стелі піднімається пісня — їхня пісня.

Ми-и-и ведме-е-е-еді! Ми ведме-е-е-еді! Ми ведме-е-е-еді-і-і…

Вигуки лунають із протилежного боку, від іншої стоячої трибуни. Це співає червона група підтримки. Цілі натовпи вболівальників «Геда» ще змалку ненавидять «Бйорнстад-Хокей» і завтра знову будуть ненавидіти. Два клуби не припинять боротьби, світ не зміниться, усе залишиться як було.

Але сьогодні, один-єдиний раз, їхні сумні голоси шанобливо заводять пісню ворога:

«З БЙОРНСТАДА ВЕДМЕДІ!»

Один-єдиний короткий знак поваги. Просто слова. Такої тиші на цій льодовій арені ще ніколи не було, і вже наступної миті здається, що ніколи й не буде. Спершу не чути ані звуку, а тоді все заглушує вибух гордості й любові, коли ціле місто хоче заявити, що воно ще тут, воно стоїть, що Бйорнстад і далі проти всіх. Коли зелена трибуна з чорними куртками надриває горло, співаючи так голосно, щоб їх було чути аж на небесах. Щоб він знав, як його тут не вистачає.

А потім ми почнемо те, що завжди робимо в цих краях. Станемо грати в хокей.

* * *

Майю на залізничну станцію підвозить мама. Міра чекає біля входу, поки донька піднімається сходами, йде пероном і нарешті знаходить того, кого шукає. Він сидить на лавці.

— Беньї… — на відстані каже Майя, ніби кличе звіра, якого не хоче злякати.

Беньї здивовано глипає на неї.

— Що ти тут робиш?

— Тебе шукаю, — каже Майя.

— Звідки ти знала, що я тут?

— Сказали твої сестри.

Беньї усміхається. В нього прекрасна усмішка.

— Ті сестри такі ненадійні.

— Це точно! — сміється Майя.

Помітно, що в неї трохи закороткі рукави — Майя виросла за цей рік, а куртка залишилася такою, як була. На тильному боці рук видно два новенькі татуювання. На одному гітара, на іншому — рушниця.

— Класні, — киває на них Беньї.

— Дякую. Куди ти зібрався? — запитує Майя.

Якийсь час Беньї роздумує, що відповісти.

— Не знаю. Просто… Їду звідси.

Майя киває. Простягає йому аркуш паперу з коротким, написаним від руки текстом.

— Я вступила до музичної школи. Збираюся туди в січні. Не знаю, чи ти повернешся до того часу, тому я… я просто хотіла віддати тобі оце.

Поки Беньї читає, Майя розвертається і йде до маминого авто. Дочитавши, він гукає:

— МАЙЄ!

— ЩО? — кричить вона у відповідь.

— НЕ ДОЗВОЛЯЙ ТИМ СВОЛОТАМ БАЧИТИ, ЯК ТИ ПЛАЧЕШ!

Майя сміється зі сльозами на очах:

— НІКОЛИ, БЕНЬЇ! НІКОЛИ!

Можливо, вони вже ніколи не зустрінуться, тому Майя написала на аркуші свої найкращі побажання для Беньї:

Бажаю мужності тобі,

Щоб серце вирувало

І щоб у кожній боротьбі

Удари відбивало.

Щоб почуття не знали меж

І рвалися до бою.

Я вірю: ти усе пройдеш,

Незламний — аж до болю.

* * *

Завтра над нашим містом знову зійде сонце. Хоч у це складно повірити.

Одній молодій дівчині, яку звати Ана, доведеться глибоко зануритися всередину себе, щоб знайти сили жити далі. Тому що такі люди, як вона, завжди знаходять сили жити. Через кілька місяців за кілька сотень кілометрів звідси в одному великому місті вона буде змагатися у своєму спорті. У роздягальні Жанетт поцілує її в чоло, Майя стоятиме поруч, вона стукне стиснутими кулаками по рукавицях Ани і прошепоче: «Я люблю тебе, дуркó». Ана сумно усміхнеться і відповість: «І я тебе, страшидло». У неї на руках будуть такі самі татуювання, як у Майї: гітара і рушниця. Анин тато стоятиме перед роздягальнею. Він і далі старатиметься перестати пити.

Коли Ана вийде на ринг, щоб зустріти свою суперницю, частина глядачів, ніби за командою, встане з трибуни. Вони нічого не вигукуватимуть, але всі як одне будуть одягнені в чорні куртки, і кожен на мить покладе руку на серце, коли Ана підніме на них погляд.

— Хто це? — здивовано запитає суддя.

Ана закліпає очима, дивлячись на стелю. Уявлятиме собі небо, яке над ними.

— Це мої брати і сестри. Стою я — стоять і вони.

Коли почнеться поєдинок, на рингу в Ани буде лише одна суперниця. Хоча що з того — їх могла би бути навіть сотня. Та вони однаково не мали б жодних шансів.

І завтра зійде сонце. Знову.

Один хлопець із Низини, якого звуть Амат і про якого всі думали, що він надто дрібний і слабкий, щоб стати добрим хокеїстом, буде бігати трасою і добіжить до самої НХЛ. Він стане професіоналом на льоду, а Захаріас, його друг дитинства з сусіднього будинку, стане професіоналом за екраном комп’ютера. В інших дівчат і хлопців, із якими вони виростали, історії схиблять на криву дорогу, одні з них рано підуть з цього світу, але хтось виборе собі краще життя. Велике горде життя. І ніхто з них не забуде, звідки вони родом.

Один тато, якого називають Кабан, далі ремонтуватиме автомобілі у своїй майстерні й далі боротиметься за своїх дітей, день-у-день. Щоранку всі вони будуть приходити на могилу Анн-Катрін. Його старший син Бубу, який може витягнути сокиру з капота машини, але ніяк не навчиться їздити на ковзанах, за якийсь час стане добрим другом для хокейної тренерки, яка не дуже знається на почуттях. Цаккель призначить його своїм асистентом. І з нього вийде збіса добрий помічник.

Рамона відбудує свій паб. Коли він знову відкриється, кожна людина з Бйорнстада й чимало паскудників із Геда годинами чекатимуть, щоб зайти, замовити пиво, а решту покласти у конверт із написом «Фонд». Тренерка «Бйорнстада» весь наступний рік буде щодня безплатно отримувати тарілку картоплі. Але за пиво муситиме платити сама, бо це паб, а не якась довбана благодійна спілка.

У кутку сидітимуть п’ятеро тіток. За барною стійкою — четверо дядьків. Часом їм буде геть непросто. Але якщо заговорите з ними, вони скажуть: «Ніхто не обіцяв, що буде легко».

Алісії, якій зараз чотири з половиною, виповниться п’ять. Вона й далі щодня буватиме на льодовій арені, а час від часу приходитиме в сад до старого чоловіка, щоб оббивати шайбами стіну його будинку з боку веранди, і одного дня вона стане найкращою.

Коли настане весна, одного недільного пообіддя троє дорослих чоловіків зустрінуться на стоянці перед продуктовою крамницею. Петер, Фрак і Кабан. Двадцять років тому, коли ці друзі востаннє грали разом, у них було густіше волосся і менші животи, але зараз вони принесли хокейні ключки і тенісний м’ячик. Їхні дружини й діти стануть на одні ворота, будуть сміятися й вигукувати щось задерикувате до татів, які займуть інші ворота. А тоді ці сім’ї будуть грати — так, ніби на світі лише це має значення.

Тому що хокей — проста гра, якщо забрати всі нагромаджені на нього дурниці й залишити тільки те, через що ми колись почали його обожнювати.

У кожного своя ключка. Двоє воріт. Дві команди.

Ми проти вас.

Подяки автора

Насамперед — моїй дружині та дітям, які терплять чоловіка і тата з найнижчою у світі стресостійкістю і з головою, повною вигаданих світів. Ви — моя найбільша пригода. Моїм батькам і тестеві, які завжди готові допомогти. Моїм найкращим друзям, які не заважають більше, ніж однією телефонною розмовою і одним запрошенням випити пива.

Звичайно, я також висловлюю глибоку вдячність багатьом іншим людям, які допомогли мені розповісти цю історію. Перш за все хочу подякувати всім, хто з різних причин просив не згадувати тут своїх імен, але хто щедро ділився зі мною своїм часом і життєвим досвідом у багатьох розмовах про насильство, особистість, сексуальність та… саме життя. Дякую, що пустили мене у свої світи.

Як і під час написання «Ведмежого міста», я хотів би передати низький уклін усім хокеїстам, керівникам, арбітрам і батькам, які витримували мої дивні запитання. Такий же уклін — юристам, спортивним директорам, журналістам і політикам за їхнє безмежне терпіння, виявлене в електронних листах і телефонних розмовах.

Крім того, я хотів би висловити особливо палку вдячність ось цим людям: моєму колезі по офісу Нікласу Натт-о-Даґу, моєму агенту Туру Юнассону, редакторові видавництва Йону Геґґблуму, редакторові Ваньї Вінтеру і моїй «боксерській груші» Маркусові Лейфбю, які читали, й оцінювали, і думали, і переймалися, і виправляли, і сперечалися зі мною аж до останнього. Без вас не було б цієї книжки.

Також дякую: всім із «Salomonsson Agency», а особливо — Марі Юлленгаммар, яка допомагала мені під час цього незвичайного, хаотичного року втримувати вкупі моє життя, реальність і все інше. Усім з «Atria Books/Simon & Schuster» у США й Канаді, хто так сильно вірив у мої історії, особливо Пітеру Борланду, Джудіт Керр і Аріель Стюарт. (Аріель, переклади це в ґуґл-транслейті, я на тебе не працюю!) Усім з «Fisher» у Німеччині, особливо Сюзанн Гальбляйб. Усім із видавництва «Bokforlaget Forum», особливо Сарі Ліндеґрен та Адамові Даліну, які різними маневрами зуміли завершити видання цієї книжки, попри всі найгірші риси мого характеру. Усім із видавництва «Piratforlaget», яке видало «Ведмеже місто», особливо Софії Браттселіус Тунфорс і Шері Фюссер — без вашої підтримки від початку ця конструкція ніколи б не трималася купи. Тобіасу Старку, історику й досліднику, який був фантастичним співрозмовником. Набілі Абдул Фаттах — божевільно-геніальній, яка весь час навчає мене чогось нового про інші світи. Аттілі Тереку — за унікальні вміння у сфері… заспокійливого дихання і… вигорання. Югану Форсберґу, який мислить, відчуває і грає всім серцем, завжди. Крістофферу Карлссону та Іді Андерссон Нільссон, які допомагали мені писати про Відара. Андерсу Даленіусу, з яким ми їли біфштекси і який розповідав про полювання і любов. Ісабель Больтенстерн і Юнатану Ліндквісту — за справді безцінну підтримку, коли я брався за цей проект, я ніколи цього не забуду. Нільсу Ульссону, який вкладає стільки любові в обкладинки моїх книжок. Еріку Тунфорсу, який створив лоґо «Бйорнстад-Хокею». Єнсу Руннберґу, який присвятив свій час, щоб відповісти на всі мої безладні запитання про спорт, ЗМІ та політику. Ісобель Гадлі-Кампц, чиєю книжкою «Про спорт і насильство» я по-справжньому насолоджувався. Софії Б Карлссон — за те, що ти збіса розумна і ніколи не відступаєш у суперечці. Петтеру Карнбру, завдяки якому я почав розуміти про хокей такі речі, про які навіть не здогадувався, що хочу їх знати. Маркусу Удену і всім хлопцям із «Весбю-Хокею», які разом із Емелі Келльнберґер і бібліотекою в Уппландс-Весбю запросили мене на зустріч книжкового клубу, присвячену «Ведмежому місту», — тоді це мало для мене величезне значення. Еріці Гольст, Юну Лінду, Андреасу Гаага, Ульфу Енґману та Фредріку Ґладеру, які говорили зі мною про хокей у такий спосіб, що ці розмови стали неймовірно великою частиною цих книжок, навіть там, де це, можливо, взагалі не помітно. Роберту Петтерссону, чиї погляди й аналіз я дуже цінував, особливо коли ми не погоджувалися один з одним. Пелле Сільвебю, Бенґту Карлссону та Крістіні Тулін, які ведуть усю роботу з документами. Ісаку і Расмусу з «Monkeysports», які дали мені багато знань про хокейне спорядження. Ліні «Рисі» Еклунд і «Pancrase Gym», які навчили мене розуміти любов до единоборств. Югану Сіллену — а ти, виявляється, не такий уже й дурнуватий.

Найбільша моя подяка — шведському спортивному руху, в якому я знайшов свій дім на час багатьох років дорослішання, коли так сильно потребував відчувати себе частиною команди — насправді це в багатьох сенсах рятувало мені життя.

Про автора

Фредрік Бакман — шведський блогер, журналіст і письменник, автор художніх романів та новел. Його письменницьким дебютом була книжка «Чоловік на ім’я Уве», що вийшла у 2012 році й стала всесвітньо відомим бестселером. Наступні твори: «Моя бабуся просить їй вибачити», «Брітт-Марі була тут», «Ведмеже місто», «Ми проти вас» тощо — також отримали світове визнання та схвальні відгуки читачів і критиків. Книги Фредріка Бакмана перекладено двадцятьма п’ятьма мовами світу, а їхній сукупний наклад становить більше п’яти мільйонів примірників. Крім того, романи «Чоловік на ім’я Уве», «Брітт-Марі була тут» та «Ведмеже місто» — успішно екранізовані. Фільм «Людина на ім’я Уве» (швед. Еп man som heter Ove) здобув кілька нагород та увійшов до списку найкращих фільмів Швеції усіх часів. А роман «Ведмеже місто» (швед. Bjornstad) став основою для створення однойменного серіалу.

Фредрік Бакман мешкає у Швеції разом із сім’єю. Працює над новими творами та веде блог на своєму офіційному сайті fredrikbackman.com.

Примітки

1

Комуна (швед. kommun) — адміністративна одиниця місцевого самоврядування у Швеції, муніципалітет. — Тут і далі посторінкові примітки перекладачки.

2

Мідсоммар — свято літнього сонцестояння.

3

Тут і далі вірші — в літературній обробці Жанни Капшук.

4

Змішані бойові мистецтва (англ.).

5

«Перемога — це не все. Перемога — це єдине, що має значення!» (англ.)

6

«Інстинкту вбивці» (англ.).

7

«Візьмися за голову!» (англ.)

8

«Буря і натиск» (нім.) — проторомантичний рух у німецькій літературі та музиці (кін. 1760 рр. — поч. 1780 рр.).

9

«Людські ресурси» (англ.).

Content

Бакман Фредрик Ми проти вас

Фредрік Бакман Ми проти вас

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Подяки автора

Про автора

Примітки