Дженкинс Джерри Б

Лахай Тим

Nikolajus

Iš anglų kalbos vertė

Tomas Bukys ir Gintaras Vitkevičius

Turinys

Prologas

Vienas

Du

Trys

Keturi

Penki

Šeši

Septyni

Aštuoni

Devyni

Dešimt

Vienuolika

Dvylika

Trylika

Keturiolika

Penkiolika

Šešiolika

Septyniolika

Aštuoniolika

Devyniolika

Epilogas

Apie autorius

Skiriame Beverlei ir Dianai

Prologas

Tai, kas vyko anksčiau...

Jau praėjo maždaug dveji metai po masinių išnykimų. Tuomet visame Žemės rutulyje staiga pradingo milijonai žmonių. Jie paliko viską, kas materialu, dingo tik jų kūnai.

Oro linijų pilotas kapitonas Reifordas Stylas parskraidino gremėzdišką reaktyvinį lainerį pilną apimtų siaubo keleivių atgal į Čikagą. Prieš pakylant lėktuve nebuvo laisvų vietų, bet staiga ištuštėjo daugiau nei šimtas kėdžių. Liko tik drabužiai, juvelyriniai dirbiniai, akiniai, batai ir kojinės.

Pradingo Stylo žmona ir dvylikametis sūnus. Jis pats drauge su studente dukra atsidūrė tarp paliktųjų.

Kameronas „Bakas“ Viljamsas, vyresnysis savaitinio naujienų žurnalo korespondentas, skrido Reifordo lėktuve. Kaip ir pilotas, jis atkakliai ėmėsi ieškoti tiesos.

Reifordas, Chlojė ir Bakas kartu su jų mokytoju, jaunu pastoriumi Briusu Barnsu, įtikėjo Kristų, pasivadino „Negandų pajėgomis“ ir apsisprendė priešintis naujajam pasaulio valdovui. Nikolajus Karpatijus iš Rumunijos beveik pernakt tapo Jungtinių Tautų vadovu. Atsižvelgdamos į daugelį Biblijos pranašystėse minimų požymių, „Negandų pajėgos“ tiki, kad jis yra Antikristas.

Keistai susiklosčius aplinkybėms, tiek Reifordas, tiek Bakas tampa Karpatijaus samdiniais: Reifordas — jo pilotu, o Bakas „Global Community Weekly“ leidyklos vadovu. Nikolajus Karpatijus žino, kad Reifordas ir antroji jo žmona Amanda yra tikintieji. Tačiau jis nieko nenumano apie Bako tikėjimą, taip pat nežino ir apie jo ryšius su Stylais.

„Negandų pajėgos“ nusprendžia vėl susiburti Čikagoje. Reifordas skraidina Pasaulio Bendrijos valdovą Nikolajų Karpatijų iš Naujojo Babilono į Vašingtoną (kartu skrido ir Amanda). Baimindamasis prieš jį rengiamo sąmokslo, Karpatijus paskelbia prieštaringą ir supainiotą savo kelionės maršrutą. Tad aptikti tikrąją jo buvimo vietą pasidaro labai sunku. Tuo tarpu Reifordas su Amanda sėda į lėktuvą ir skrenda Čikagon pasimatyti su Baku, Chloje ir Briusu.

Sužinoję, jog Briusas ligoninėje, jie visi važiuoja jo aplankyti. Bet tuo metu prasideda pasaulinis karas. Amerikiečių armijos frakcija savo jėgas suvienijo su Jungtinėmis Didžiosios Britanijos Valstijomis ir buvusia nepriklausoma Egipto valstybe, dabar tapusia naujai suformuotos Artimųjų Rytų Ekonominės bendrijos dalimi. Netikėtai atsidūręs Karpatijaus šešėlyje ir praradęs tarptautinę įtaką, amerikiečiams slapta vadovavo prezidentas Džeraldas Fichagas. Amerikiečių „Rytinio kranto“ karinės pajėgos puolė Vašingtoną ir jį sugriovė.

Karpatijaus viešbutis buvo sugriautas iki pamatų, o jį patį saugiai pervežė prieš pat sprogimą.

Pasaulio Bendrijos pajėgos atsakė tuo pačiu, ugnį nukreipdamos į buvusią „Naiko“ karinę bazę Čikagos priemiestyje. Visai šalia bazės buvo ligoninė, kurioje nuo mirtino viruso gydėsi pastorius Briusas Barnsas. Naujojo Babilono užpuolimas buvo greitai atremtas, ir taikos palaikymo pajėgos nukreipė ugnį į Londoną. Taip įvyko todėl, kad Britanija sudarė karinę koaliciją su Amerika.

Visų šių kraupių įvykių sūkuryje Reifordas paprašė savo buvusio viršininko Erlo Halidėjaus, kad šis nuskraidintų „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuvą į Niujorką. Ten, kaip manė Reifordas, jis pats turėjo susitikti su Karpatijumi. Bet, kai Pasaulio Bendrijos karinės pajėgos pasiruošė šturmuoti Niujorką, Reifordas išsigando, kad pasiuntė draugą tiesiai mirčiai į nagus.

Reifordas, Amanda, Bakas ir Chlojė iš visų jėgų stengėsi patekti pas Briusą Barnsą Šiaurės vakarų bendruomenės ligoninėje, esančioje Arlingtono aukštumose, Ilinojaus valstijoje. Kaip tik tuomet jie ir išgirdo tiesioginę PB valdovo kalbos transliaciją.

— Ištikimieji Pasaulio Bendrijos piliečiai, šiandien kreipiuosi į jus skaudančia širdimi, net negalėdamas pasakyti iš kur kalbu. Daugiau nei metus darbavomės, stengdamiesi suvienyti Bendriją po taikos ir harmonijos vėliava. Deja, šiandien galima pasakyti, jog tarp mūsų vis dar yra tokių, kurie skaldo pasaulį į atskiras dalis. Ne paslaptis, kad buvau, esu ir visada kovosiu už taiką. Netikiu karu. Netikiu apsiginklavimu. Netikiu kraujo praliejimu. Kita vertus, jaučiuosi už jus atsakingas šioje milžiniškoje visų mūsų bendruomenėje, mano broliai ir seserys. Bendrijos taikos palaikymo pajėgos jau palaužė pasipriešinimą. Sunkia našta ant mano pečių krito nekaltų civilių mirtys, bet aš kuo skubiausiai maldauju teismo visiems taikos priešams. Nuostabi Jungtinių Šiaurės Amerikos Valstijų sostinė virto dykyne, ir jūs išgirsite dar daugiau pranešimų apie mirtį bei naikinimą. Mūsų tikslas išlieka tas pats — siekti taikos ir atstatymo. Dabar grįžtu į saugią būstinę Naujajame Babilone ir pasistengsiu susisiekti su jumis dažniau. Ir galiausiai — nebijokite! Būkite tikri, kad bet kokie grasinimai sudrumsti visuotinę ramybę nebus toleruojami ir su kiekvienu taikos priešu bus susidorota.

Reifordui ieškant kelio, vedančio prie Šiaurės vakarų bendruomenės ligoninės, CNN/PBN korespondentas vėl prabilo:

— Paskutinės naujienos: priešiškai Pasaulio Bendrijos atžvilgiu nusistačiusios karinės pajėgos kėsinasi atakuoti Niujorką branduolinėmis raketomis, pirmiausia tarptautinį Kenedžio oro uostą. Civiliai gyventojai palieka tą vietovę, taip sukeldami vieną baisiausių transporto ir pėsčiųjų kamščių per visą miesto istoriją. Taikos palaikymo pajėgos sako galinčios numušti raketas, bet nerimauja dėl žalos, kurią padarys aplinkinėms vietovėms. O dabar pranešimas iš Londono: šimto megatonų bomba sunaikino Hitrou oro uostą, o radioaktyviosios nuosėdos gąsdina gyventojus daugelio mylių spinduliu. Akivaizdu, kad bombą numetė taikos palaikymo pajėgos po to, kai buvo susekta, jog iš slapto karinio aerodromo, esančio netoli Hitrou oro uosto, pakildavo Anglijos ir Egipto bombonešiai. Pranešama, kad visi kariniai laivai, gabenantys branduolinį ginklą ir vykstantys į Bagdadą ir Naująjį Babiloną, buvo pašauti iš oro.

— Pasaulio pabaiga, — sušnibždėjo Chlojė. — Dieve, padėk mums.

Reifordas ir toliau desperatiškai bandė patekti į ligoninę. Praeivė pasakė, kad į Šiaurės vakarų bendruomenę galima patekti „perėjus tą lauką ir perlipus aną pylimą“. Ji taip pat sakė nežinanti, kas iš tos ligoninės liko ir ar jiems leis prie jos prisiartinti.

— Ar į ją pataikė bomba?

— Ar pataikė bomba? Pone, ji buvo kitoje gatvės pusėje, kaip tik priešais senąją Naiko bazę. Dauguma mano, kad į ją pataikė pirmiausia.

Reifordui užlipus ant kalno, širdis nusirito į kulnus — ligoninė buvo beveik visiškai sugriauta.

— Stok! — sušuko sargybinis. — Čia uždrausta zona!

— Aš turiu leidimą! — atsakė Reifordas, mojuodamas savo dokumentais.

Priėjęs prie kapitono, kareivis pažiūrėjo į jo asmens dokumentus ir palygino nuotrauką su Reifordo veidu.

— Oho! 2-A lygio leidimas. Jūs dirbate pačiam Karpatijui?

Reifordas linktelėjo ir nužingsniavo į tą pusę, kur buvo pastato fasadas. Netoliese gulėjo tvarkingai išrikiuoti kūnai, visiškai uždengti paklodėmis.

— Yra gyvų? — paklausė Reifordas gelbėjimo tarnybos medicinos darbuotojo.

— Mes girdim balsus, bet kol kas dar nė vieno nepasiekėm, — atsakė vyras.

— Padėk arba traukis iš kelio, — praeidama pro šalį, tarė tvirtai sudėta moteris.

— Aš ieškau Briuso Barnso, — tarė Reifordas.

Moteris pažiūrėjo į savo segtuvą.

— Patikrink tenai, — tarė ji, rodydama į šešis kūnus. — Giminaitis?

— Artimesnis nei brolis.

— Norite, kad dėl jūsų pažiūrėčiau?

Reifordo veidas persikreipė, jis vos galėjo išspausti žodį.

— Būčiau dėkingas, — atsakė.

Ji tikrino lavonus, paeiliui prie kiekvieno priklaupdama. Reifordas vos galėjo susilaikyti nekūkčiojęs. Ketvirtąjį kūną ji norėjo atidengti, bet persigalvojusi paėmė už riešo, kur vis dar buvo užrišta kortelė su žmogaus asmeniniais duomenimis. Ji atsisuko ir žvilgtelėjo į Reifordą. Šis viską suprato. Skruostais pradėjo riedėti ašaros. Moteris lėtai nuklojo užtiesalą.

Briuso akys buvo atmerktos, be gyvybės ir ramios. Reifordas sukando dantis ir stengėsi susitvardyti. Jis siekė užmerkti Briuso akis, bet slaugė jį sustabdė.

— Negaliu jums leisti to padaryti. — Ištiesusi pirštinėtą ranką pasakė, kad pati tuo pasirūpins.

— Gal galite patikrinti pulsą? — maldavo Reifordas.

— O, sere, — pasakė ji su užuojauta balse. — Jie nebūtų jo išnešę čia.

— Prašau, — dabar jau atvirai verkdamas sušnibždėjo Reifordas. — Dėl manęs.

Ir, Reifordui ankstyvą popietę stovint triukšmingame Čikagos priemiestyje įsikniaubus į savo delnus, moteris, kurios jis niekad iki šiol nebuvo sutikęs ir daugiau niekada nesutiks, uždėjo savo smilių ir nykštį ant arterijos po pastoriaus žandikauliu.

Nežiūrėdama į Reifordą, atitraukė ranką, uždengė Briuso Barnso kūną ir grįžo prie savo darbo. Kapitono keliai sulinko ir jis suklupo ant purvino grindinio. Tolumoje kaukė sirenos, aplinkui jį mirksėjo gelbėjimo tarnybų žiburėliai, mažiau nei už pusmylės laukė šeima. Dabar liko tik jis ir jie. Be mokytojo, be patarėjo, tik jie keturi.

Kai atsistojo ir, nešinas pritrenkiančia žinia, kėblino šlaitu žemyn, girdėjo pranešinėjančią apie nelaimes stotį staugiant iš kiekvieno automobilio, kurį aplenkdavo. Vašingtonas buvo nušluotas nuo žemės paviršiaus. Hitrou nebebuvo. Mirtis viešpatavo Egipto dykumoje ir ore virš Londono. Niujorkas buvo pavojuje.

Scenoje pasirodė Raudonas Apokalipsės žirgas.

Vienas

Tai buvo baisūs laikai, gal net patys baisiausi.

Atsisėdęs už išsinuomoto „Linkolno“ vairo, Reifordas Stylas pajuto, kad labai skauda kelius. Pritrenktas savo pastoriaus mirties buvo suklupęs ant grindinio.

Šis fizinis skausmas, tikriausiai truksiantis dar kelias dienas, atrodė nedidelis, palyginti su nepakeliama kančia vėl praradus vieną iš brangiausių žmonių.

Reifordas jautė Amandos žvilgsnį. Ji užjausdama uždėjo ranką jam ant šlaunies. Jo duktė Chlojė su vyru Baku, sėdintys ant galinės sėdynės, supratingai patapšnojo jam per pečius.

„O kas dabar? — stebėjosi Reifordas. — Ką mes be Briuso darysime? Kur eisime?“

Krizinių situacijų kontrolės radijo stotis monotoniškai pranešinėjo naujienas apie visame pasaulyje prasidėjusį chaosą, nuniokojimus ir siaubą. Tramdydamas kylančią raudą, užuot šnekėjęs, Reifordas visa galva pasinėrė į automobilio vairavimą, iš paskutiniųjų stengdamasis prasibrauti pro netvarkingus transporto kamščius. Kodėl žmonės buvo lauke? Ką įdomaus jie tikisi išvysti? Nejaugi nebijo naujų bombų arba radiacijos?

— Turiu patekti į laikraščio raštinę Čikagoje, — pasakė Bakas.

— Kai tik atvyksime į bažnyčią, galėsi pasinaudoti automobiliu, — pagaliau prabilo Reifordas. — Man reikia pranešti apie Briusą.

Pasaulio Bendrijos taikos palaikymo pajėgos kontroliavo vietinės policijos ir pagalbos tarnybų personalo darbą, nukreipdamos transporto eismą ir bandydamos padėti žmonėms grįžti į namus. Gerai pažinodamas miestą, Reifordas naudojosi šalutiniais keliais bei šaligatviais, stengdamasis apvažiuoti beviltiškai užkimštas pagrindines gatves.

Reifordas pagalvojo, ar negalėtų paprašyti Bako, kad šis pavairuotų. Bet nenorėjo pasirodyti esąs silpnas. Jis papurtė galvą. „Piloto egoizmas neturi ribų!“ Dabar jautėsi taip, kad galėtų susisukti į kamuoliuką ir verkti, kol užmigtų.

Jau praėjo beveik dveji metai nuo jo žmonos ir sūnaus pradingimo, ir drauge su milijonais kitų planetos gyventojų Reifordas daugiau nepuoselėjo iliuzijų dėl savo gyvenimo istorijos saulėlydyje. Jautėsi sugniuždytas ir gyveno kamuojamas skausmo ir apgailestavimų. Tai buvo taip sunku...

Reifordas žinojo, kad galėjo būti dar blogiau. Tarkim, jis nebūtų patikėjęs Kristumi ir vis dar gyventų amžinoje pražūtyje. Tarkim, nebūtų vėl įsimylėjęs ir jaustųsi dar vienišesnis. O jei Chlojė taip pat būtų paimta? Arba jis nebūtų susitikęs Bako? Dėl daug ko galėjo jaustis dėkingas. Jeigu ne kitų trijų buvusių automobilyje žmonių prisilietimas, vargu ar Reifordas pajėgtų judėti pirmyn.

Jis negalėjo įsivaizduoti, kaip dabar gyventų, jei nebūtų pažinęs ir pamilęs Briuso Barnso. Pastorius jį išmokė, apšvietė ir įkvėpė daugiau nei bet kuris kitas sutiktas žmogus. Ir viską pakeitė ne tik Briuso žinios ar mokymas. Daug reiškė jo užsidegimas. Tai buvo žmogus, staiga aiškiai pamatęs, kad prasilenkė su didžiausia kada nors žmonijai duota tiesa, ir nenorėjęs vėl padaryti tos pačios klaidos.

— Tėti, atrodo, tiedu sargybiniai prie perėjos tau mojuoja, — nutraukė jo apmąstymus Chlojė.

— Stengiuosi juos ignoruoti, — atsakė Reifordas. — Tie pasipūtę kareivos mano geriau žiną, kur turėtų judėti transportas. Jei jų klausytume, tai čia prakiurksotume ne vieną valandą. Aš noriu kuo greičiau patekti į bažnyčią.

— Jis kažką šaukia per garsintuvą, — tarė Amanda ir šiek tiek nuleido šoninį stiklą.

— Ei, jūs, baltame „Linkolne“! — pasigirdo griausmingas balsas.

Reifordas greitai išjungė radijo imtuvą.

— Ar jūs Reifordas Stylas?

— Kaip jie tai sužinojo? — nustebo Bakas.

— Argi yra kas nors neįmanomo Pasaulio Bendrijos žvalgybai, — su pasibjaurėjimu tarė Reifordas.

— Jei jūs esate Reifordas Stylas, — vėl pasigirdo balsas, — prašom sustoti šalikelėje!

Iš pradžių Reifordas nusprendė ignoruoti net ir tai, bet tuoj persigalvojo. Nereikėjo bandyti šių žmonių kantrybės, jei jau jie žino kas jis toks. Bet kaip jie sužinojo?

Jis pasuko į šoną ir sustabdė mašiną.

Bakas Viljamsas atitraukė ranką nuo Reifordo peties ir ištempė kaklą, norėdamas geriau įsižiūrėti į du uniformuotus kareivius, skubiai lipančius nuo kelio sankasos. Jis niekaip negalėjo suprasti, kaip Pasaulio Bendrijos pajėgos susekė Reifordą, bet viena Bakui tikrai buvo aišku: nieko gero nelauk, jei būsi aptiktas kartu su Karpatijaus pilotu.

— Rėjau, — greitakalbe išbėrė Bakas, — aš turiu padirbtų asmens dokumentų komplektą Herbo Kaco vardu. Pasakyk jiems, kad esu tavo kolega ar ką nors panašaus.

— Gerai, — atsakė Reifordas, — bet aš manau, jie domėsis tik manimi. Tiesiog akivaizdu, jog Nikolajus stengiasi su manimi susisiekti.

Bakas vylėsi, kad Reifordas teisus. Ko gero, Karpatijus nori įsitikinti, ar jo pilotas gyvas ir sveikas, ir galės jį parskraidinti atgal į Naująjį Babiloną. Du uniformuoti pareigūnai jau stovėjo už „Linkolno“. Vienas kalbėjo per kilnojamą radijo stotį, šiaip jau vadinamą racija, o kitas — mobiliuoju telefonu. Bakas nusprendė pereiti į puolimą ir atidarė automobilio dureles.

— Prašom pasilikti automobilyje, — įsakė kariškis su racija.

Bakas šlumštelėjo atgal į automobilį ir sukeitė padirbtus dokumentus su tikrais. Chlojė atrodė persigandusi. Bakas ją apkabino ir prisitraukė arčiau.

— Karpatijui prieinama bet kokia informacija. Jis žino, kad tavo tėtis turėjo išsinuomoti automobilį, taigi nereikėjo daug laiko norint jį susekti.

Bakas niekaip negalėjo suprasti, ką veikia tiedu PB vyrukai už automobilio. Žinojo tik tiek, kad tiesiog akimirksniu iš pagrindų pasikeitė visa ateinančių penkerių metų perspektyva. Nuo to laiko, kai prieš valandą prasidėjo pasaulinis karas, Bakui rūpėjo, ar jiedu su Chloje sugebės išgyventi per likusį Suspaudimų laikotarpį. O dabar, sužinojus apie Briuso mirtį, Bakas abejojo, ar jie norėtų išgyventi. Dangaus ir buvimo su Jėzumi perspektyva dabar atrodė kur kas mielesnė už pačias didžiausias šio pasaulio brangenybes. Netgi mirtis neatrodė tokia baisi palyginti su ateities perspektyva.

Vaikinas su racija prisiartino prie vairuotojo durelių. Reifordas nuleido stiklą.

— Jūs esate Reifordas Stylas, tiesa?

— Priklauso nuo to, kas klausia, — atsakė Reifordas.

— O’Hare oro uoste kažkam, prisistačiusiam Reifordo Stylo vardu, buvo išnuomotas automobilis su šiais numeriais. Jeigu tai ne jūs, tai patekote į labai rimtą bėdą.

— Manau, kad sutiksite, — atsakė Reifordas, — nepriklausomai nuo to, kas aš esu, jog mes visi pakliuvome į rimtą bėdą?

Bakas nustebo matydamas uošvį be reikalo karščiuojantis tokioje situacijoje.

— Pone, man reikia žinoti, ar jūs esate Reifordas Stylas?

— Taip.

— Ar galite tai įrodyti, pone?

Dar niekad Bakas nebuvo matęs Reifordo tokio įširdusio.

— Jūs mosuojate, kad sustočiau, rėkiate ant manęs per garsintuvą ir sakote, kad aš vairuoju Reifordo Stylo išsinuomotą automobilį, o dabar dar norite, kad jums įrodyčiau, jog esu tas, kuo mane palaikėte iš pat pradžių?

— Pone, supraskite mano padėtį. Pats Karpatijus, Pasaulio Bendrijos valdovas, nori su jumis kalbėtis mobiliuoju telefonu. Aš net nežinau, iš kur jis skambina. Jei kažkam paduosiu telefoną ir pasakysiu valdovui, kad tai Reifordas Stylas, tai jam jau iš tiesų geriau būti tuo Stylu.

Bakas buvo dėkingas uošviui už šį katės ir pelės žaidimą, nukreipusį dėmesį nuo kitų sėdėjusių automobilyje, bet tai truko neilgai. PB vyrukas, apžiūrinėdamas Reifordo pateiktus dokumentus, vangiai paklausė:

— O kiti?

— Šeima ir draugai, — atsakė Reifordas. — Neverskime valdovo laukti.

— Pone, turiu jūsų paprašyti kalbėti ne automobilyje. Pats suprantate — saugumo sumetimais.

Reifordas atsiduso ir išlipo iš mašinos. Bakas vylėsi, kad kariškis su racija taip pat nueis, bet šis tik pasitraukė Reifordui iš kelio, rodydamas savo partnerį, turintį telefoną. Tada pasilenkė prie praviro mašinos lango ir Bakui pasakė:

— Pone, ar jūs galėtumėte pasirūpinti šiuo automobiliu tuo atveju, jei mes nuvešime kapitoną Stylą į susitikimo vietą?

„Ar taip kalba visi uniformuotieji?“ — nusistebėjo Bakas, o garsiai atsakė:

— Žinoma.

Amanda pasilenkė, kad pamatytų sargybinį:

— Aš esu ponia Styl. Jei vyksta ponas Stylas, tai ir aš su juo.

— Tai priklausys nuo valdovo, — atsakė sargybinis, — ir jei sraigtasparnyje bus vietos.

— Taip, sere, — tarė Reifordas į ragelį, — tuomet greitai pasimatysime.

Kapitonas padavė mobilųjį telefoną antrajam sargybiniui.

— Kaip mes pateksime ten, kur turime vykti?

— Tuojau atskris sraigtasparnis.

Reifordas pamojo Amandai, kad atidarytų bagažinę, bet pasiliktų automobilyje. Iškėlęs abu jų krepšius, pasilenkė prie jos lango ir sušnibždėjo:

— Mudu su Amanda turime susitikti su Karpatijumi, nors jis net nepasakė, kur dabar yra arba kur mes susitiksime. Tik toks pokalbis yra visiškai saugus. Jaučiu, kad tai nėra labai toli, nes sraigtasparnis mus nugabens į kažkokį aerodromą, iš kurio skrisime dar kažkur. Bakai, kuo greičiau grąžink šį automobilį nuomos kompanijai. Priešingu atveju būtų labai lengva tave susieti su manim.

Po penkių minučių Reifordas ir Amanda jau buvo ore.

— Gal kas nors pasakytų, kur mes skrendame? — šūktelėjo klausimą Reifordas Pasaulio Bendrijos sargybiniams.

Sargybinis patapšnojo sraigtasparnio pilotui per petį ir riktelėjo:

— Ar gali pasakyti, kur vykstame?

— Glenvju! — išrėkė pilotas.

— Glenvju karinis jūrų oro uostas uždarytas jau daugelį metų, — atsakė Reifordas.

Sraigtasparnio pilotas atsisukęs pažvelgė į jį.

— Didysis pakilimo takas vis dar atidarytas! Dabar jis ten šeimininkauja!

Amanda palinko prie Reifordo:

— Karpatijus jau Ilinojuje?

— Jis turėjo išvykti iš Vašingtono dar prieš antpuolį. Manau, kad jis galėjo pasislėpti vienoje iš požeminių slėptuvių Pentagone ar Nacionalinėje saugumo administracijoje, bet jo žvalgyba turėjo žinoti, į kurias strategines vietas bus smogiama pirmiausia.

— Tai man primena mūsų santuokos pradžią, — tarė Bakas, Chlojei prisiglaudus arčiau jo.

— Ką turėjai omenyje sakydamas: „mūsų santuokos pradžią“? Juk mes dar tik jaunavedžiai!

— Ša! — greitai nutildė ją Bakas. — Ką jie ten kalba apie Niujorką?

Chlojė pagarsino radijo imtuvą.

— ...čia, Manheteno širdyje, siaubingos skerdynės. Namai sugriauti, greitosios pagalbos mašinos vargais negalais skinasi kelią per griuvėsius. Civilinės gynybos darbuotojai per garsintuvus prašo žmonių pasilikti slėptuvėse.

Bakas klausė, kaip persigandęs reporterio balsas tęsė toliau:

— Dabar aš pats ieškau slėptuvės, nors gal jau per vėlu išvengti radiacijos. Niekas tikrai nežino, ar galvutės buvo branduolinės, ar ne, bet nesinori rizikuoti. Padaryta žala vertinama milijardais dolerių. Greičiausiai gyvenimas čia jau niekada nebus toks kaip anksčiau. Kur tik akys užmato — viskas sugriauta. Visi didieji susisiekimo centrai arba sunaikinti, arba uždaromi. Didžiuliai transporto kamščiai užkišo Linkolno tunelį, Triboro tiltą ir kiekvieną didesnę transporto arteriją, vedančią iš Niujorko. Tai, kas anksčiau buvo laikoma pasaulio sostine, šiandien primena kadrus iš katastrofų filmo. Dabar grįžtame į Atlantą, Pasaulio Bendrijos kabelinių naujienų tinklą.

— Bakai, — nusiminė Chlojė, — mūsų namai. Kur dabar gyvensime?

Bakas neatsakė. Jis spoksojo į judančias pro šalį mašinas, tumulais kylančius dūmus, aukštyn šaunančius oranžinius liepsnos liežuvius, kurie, atrodė, pleveno tiesiai virš Maunt prospekto. Chlojei tikriausiai rūpėjo jos namas. Baką tai jaudino mažiausiai. Jis galėtų gyventi bet kur, nes buvo prie to pripratęs. Kol šalia sėdėjo žmona, o netoliese laukė slėptuvė — viskas buvo gerai. Bet Chlojė jau buvo spėjusi pamėgti prabangų jų butą vienoje iš Penktosios Aveniu pastogių.

Pagaliau Bakas prabilo:

— Praeis daug dienų, o gal ir dar daugiau laiko, kol jie leis kam nors sugrįžti į Niujorką. Mes negalėsime pasiekti ir savo automobilių, net jeigu jie ir išliko.

— Tai ką dabar darysime, Bakai?

Kameronas norėjo turėti atsakymą, dažniausiai jį turėdavo. Išradingumas visada buvo išskirtinis jo profesijos bruožas. Nepaisant visų kliūčių, kokiose tik įmanoma įsivaizduoti situacijose ir pasaulio vietose jam kaskart pavykdavo išsikapstyti. Dabar, kai šalia buvo jaunutė žmona, nežinanti nei kur, nei kaip jie gyvens, Bakas pateko į keblią padėtį. Kol kas tetroško įsitikinti, kad jo uošvis ir Amanda buvo saugūs, nepaisant pavojingo Reifordo darbo, ir kažkaip patekti į Maunt prospektą, pažiūrėti, kas nutiko „Naujosios vilties“ bažnyčios žmonėms, pranešti jiems, į kokią nelaimę pateko jų mylimas pastorius.

Bakui niekada neužtekdavo kantrybės pakliuvus į transporto kamštį, bet šis buvo tiesiog absurdiškas. Suspaudęs vairą, jis sukando dantis ir įtempė kaklą. Naujausio modelio automobilis judėjo netrūkčiodamas, bet šliaužimas tokioje kamšatyje šią galingą mašiną darė panašią į supančiotą eržilą.

Staiga didelis sprogimas taip sudrebino jų automobilį, kad vos nepakėlė į orą. Bakas nenustebo pamatęs aplinkui dūžtančius langus. Surikusi Chlojė įsikniaubė vyrui į krūtinę. Kameronas apžvelgė horizontą, norėdamas pamatyti, kas sukėlė šį sukrėtimą. Keletas šalia buvusių automobilių greitai nuvažiavo nuo kelio. Užpakalinio vaizdo veidrodėlyje Bakas išvydo kylantį grybo pavidalo debesį ir suprato, kad tai įvyko už kelių mylių, visai netoli tarptautinio O’Hare oro uosto.

PBKNT radijas beveik iš karto pranešė apie sprogimą:

— Pranešimas iš Čikagos: milžiniškas sprogimas sunaikino mūsų vietinę naujienų bazę. Kol kas neaišku, ar tai buvo šauktinių pajėgų ataka, ar atsakomasis Pasaulio Bendrijos smūgis. Turime tiek daug pranešimų apie mūšius, kraujo praliejimą, mirtį ir naikinimą iš tokios gausybės didžiausių pasaulio miestų, kad tiesiog nebegalime spėti su visu tuo supažindinti...

Bakas žvilgtelėjo atgal, greitai apsižvalgė pro šoninius stiklus. Kai tik priešaky važiavęs automobilis paliko šiek tiek vietos, jis pasuko vairą kairėn ir spustelėjo akceleratorių. Chlojė sulaikė kvapą, kai suriaumojusi mašina užšoko ant borto ir, pervažiavusi kelio drenažą, nusileido kitoje pusėje. Bakas užlėkė ant eismo kryptis skiriančios apželdintos juostos ir nuvažiavo greit lenkdamas ilgas, vos krutančias automobilių eiles.

— Bakai, ką tu darai? — šūktelėjo gretimoje sėdynėje susigūžusi Chlojė.

— Mažyte, net nežinau, ką darau, tik žinau, ko nedarau: pasauliui visu greičiu lekiant į pragarą, nesivelku transporto kamštyje.

Sargybinis, kuris prie perėjos buvo sustabdęs Reifordą, dabar iš sraigtasparnio iškrovė jo ir Amandos bagažą. Pasilenkęs po besisukančiais sparnais, jis nuvedė Stylus skersai per trumpą pakilimo taką į vienaukštį plytinį pastatą, stovintį pačios nusileidimo aikštelės pakraštyje. Sutrūkinėjusio tako plyšiuose augo piktžolės. Nusileidimo aikštelės gale, šalia sraigtasparnio, stovėjo mažas „Lear“ tipo lėktuvas. Jo kabinoje Reifordas nieko nepastebėjo, o ir lėktuvo variklis nedirbo.

— Tikiuosi, jie nelaukia, kad aš pilotuosiu šitą daiktą! — išrėkė jis Amandai, jiems įbėgant į pastatą.

— Dėl to nesijaudinkite, — atsakė palydovas. — Jį atskraidinęs vaikinas nugabens jus kuo arčiau Dalaso. Ten rasite didelį lėktuvą, kurį ir pilotuosite.

Reifordui su Amanda buvo pasiūlytos ryškiaspalvės plastikinės kėdės mažame, nykiai apstatytame kambarėlyje, kuris buvo apipavidalintas senovišku karinių oro pajėgų stiliumi. Reifordas atsisėdo atsargiai masažuodamas kelius. Amanda neryžtingai trypčiojo, kol jų palydovas mostelėjo, kad ji gali sėstis.

— Aš juk galiu ir pastovėti, ar ne? — paklausė ji.

— Nusiraminkite. Prašau, palaukite valdovo čia.

Kelių policininkai šaukė, mojavo, rodė į Baką, o kiti vairuotojai spaudė savo automobilių klaksonus arba rodė nepadorius ženklus. Tai jo nesulaikė.

— Kur tu važiuoji? — neatlyžo Chlojė.

— Man reikia naujo automobilio, — atsakė jis. — Kažkas man kužda, kad tai vienintelis šansas mums išgyventi.

— Ką čia tauški?

— Chlo, argi nematai? — atrėžė Bakas. — Šis karas dar tik prasidėjo ir tikrai greit nesibaigs. Bet kokiu atveju tuoj bus neįmanoma vairuoti paprastą automobilį.

— Tai ką, gal tanką ketini nusipirkti?

— Taip ir padaryčiau, jeigu jis taip labai nekristų į akis.

Bakas perkirto didžiulę pievą, automobilių stovėjimo aikštelę ir šalia esančią priemiesčio vidurinę mokyklą. Jis virtuoziškai manevravo tarp teniso kortų, amerikietiško ir paprasto futbolo laukų. Didelis automobilis nardė po laukus, keldamas į orą žemes ir velėną. Besiklausydami iš viso pasaulio plūstančių radijo reportažų apie sąmyšius ir nuostolius, Bakas Viljamsas su savo nuotaka greitai aplenkdavo įvairias kliūtis. Kameronas vylėsi, kad važiuoja teisinga kryptimi. Jis norėjo patekti į Šiaurės vakarų automagistralę, kur daug automobilių prekybos atstovybių sudarė ištisą šios pramonės šakos kampelį.

Paskutinis veržlus posūkis išsviedė mašiną į kelią, ir Bakas čia pamatė tokį eismą, kurį jo mėgstamas kelių reporteris visada vadindavo „pirmyn vėžlio greičiu“, nusidriekusį per visą Šiaurės vakarų automagistralę. Automobilis buvo purvinas, bet Bako nuotaika gera, todėl jis važiavo toliau. Lenkdamas piktus vairuotojus, kelkraščiu jis nuvažiavo daugiau nei mylią, kol pasiekė tuos automobilių pardavėjus.

— Bingo! — sušuko jis.

Reifordas buvo priblokštas Nikolajaus Karpatijaus elgesio, tą patį galima buvo pasakyti ir apie Amandą. Veržlus jaunas, tik įpusėjęs ketvirtą dešimtį vyras, atrodė, prieš savo paties valią per naktį buvo priverstas perimti vadovavimą visam pasauliui. Iš beveik nežinomų žemesniųjų Rumunijos vyriausybinių rūmų jis iškilo į šalies prezidentus, tada beveik iškart pakeitė generalinį Jungtinių Tautų sekretorių. Beveik po dvejų sėkmingų, mases pakerėjusių vadovavimo metų, sekusių po pilnų siaubo masinių pradingimų, Karpatijus pirmą kartą sutiko tokį rimtą pasipriešinimą.

Reifordas nežinojo, ko tikėtis iš savo boso. Gal Karpatijus buvo sužeistas, įsižeidęs ar įsiutęs? Atrodo, jam nelabai rūpėjo visa tai, kas vyko. Lydimas Leono Fortūnato, padlaižio iš Naujojo Babilono kanceliarijos, į seniai nenaudojamas administracines Glenvju karinio aerodromo patalpas Karpatijus įėjo didžiai susižavėjęs.

— Kapitone Stylai! — sušuko jis. — Al.... ak, An.... ak, ponia Styl, kaip puiku jus abu matyti ir žinoti, kad jums nieko neatsitiko!

— Mano vardas Amanda, — pataisė Nikolajų Reifordo žmona.

— Atleiskite man, Amanda, — abiem rankom siekdamas jos rankos, tarė Karpatijus.

Reifordas pastebėjo, kaip nenoriai ji ištiesė savąją.

— Jūs suprantate, nuo tokio jaudulio...

„Jaudulys, — pamanė Reifordas. — Trečiasis pasaulinis karas turėtų sukelti kažką daugiau nei jaudulį“.

Karpatijaus akys spindėjo iš susijaudinimo. Jis trynė rankas, tarytum žavėdamasis tuo, kas vyksta.

— Na, draugai, — pasakė jis, — mums reikia grįžti namo.

Reifordas žinojo, kad kalbėdamas apie namus Karpatijus turėjo omenyje Naująjį Babiloną, Hetę Diuram, 216-ąjį kambarių kompleksą, ištisą prabangiausiai įrengtų vadovo administracinių patalpų aukštą ekstravagantiškoje ir ištaigingoje Pasaulio Bendrijos būstinėje. Nors Reifordas su Amanda gyveno dviaukščiame name, tame pačiame keturis kvartalus užimančiame komplekse, jie anaiptol nesiruošė Naujojo Babilono vadinti namais.

Vis dar trindamas rankas ir vos tvardydamasis, Karpatijus pasisuko į sargybinį su racija.

— Kas naujo?

Uniformuotas PB kariškis su ausine ausyje atrodė sumišęs, kad turi kalbėtis su pačiu Karpatijumi. Išsitraukęs ausinę, išlemeno:

— Ką? O, atleiskite, sere, turėjau omenyje, valdove.

Karpatijus įsmeigė žvilgsnį į tą žmogų.

— Kokios naujienos? Kas vyksta?

— O, nieko naujo, sere. Didelis judėjimas, nuniokojimai daugelyje didžiausių pasaulio miestų.

Reifordui pasirodė, kad Karpatijui sunkiai sekasi išspausti skausmingą žvilgsnį.

— Ar daugiausia kliuvo Vidurio Vakarams ir Rytinei pakrantei? — paklausė Nikolajus.

Sargybinis linktelėjo.

— Ir šiek tiek Pietuose, — pridūrė jis.

— Tuomet Vakarinė pakrantė beveik sveika, — daugiau teigdamas nei klausdamas tarė Karpatijus.

Sargybinis vėl linktelėjo. Reifordas stebėjosi, ar kas nors, išskyrus tikinčius, kad Karpatijus yra pats Antikristas, galėjo Nikolajaus žvilgsnyje įžvelgti pasitenkinimą, netgi beveik džiūgavimą.

— O kaip Dalaso Vorto fortas? — pasiteiravo Karpatijus.

— DVF gavo smūgį, — atsakė sargybinis. — Tik vienas didelis takas kol kas dar veikia. Niekas neatskrenda, bet daugybė lėktuvų iš ten išskrenda.

Karpatijus žvilgtelėjo į Reifordą.

— O netoliese esantis karinis aerodromas, kur mano pilotas gavo kvalifikaciją valdyti „757“ tipo lėktuvą?

— Sere, manau, kad jis dar veikia, — atsakė kariškis.

— Na, ką gi, labai gerai, — atsakė Karpatijus.

Jis atsisuko į Fortūnatą:

— Aš įsitikinęs, kad niekas nežino, kur mes esame, bet dėl visa ko — ar turi ką nors paruošęs?

Fortūnatas pravėrė savo brezentinį krepšį, Reifordo manymu, visiškai netinkantį prie jo aprangos. Turbūt jis turėjo atliekamą oro pajėgų uniformą, kad galėtų užmaskuoti Karpatijų. Ir tikrai — ištraukė karišką skrybėlę bei maskuojantį apsiaustą. Karpatijus greitai užsimetė drabužį ir pamojo likusiems kambaryje, kad susirinktų aplink jį.

— Kur mažojo lėktuvo pilotas? — paklausė jis.

— Laukia už durų, sere, kaip jūs ir liepėte, — atsakė Fortūnatas.

Karpatijus kreipėsi į ginkluotą sargybinį:

— Ačiū už tavo tarnybą. Gali sraigtasparniu grįžti į savo postą. Ponas Fortūnatas, Stylai ir aš skrisime prie naujo lėktuvo, kuriuo grįšime į Naująjį Babiloną.

— O kur jis?.. — buvo beprabyląs Reifordas.

Karpatijus rankos mostu jį nutildė.

— Nesuteikime mūsų jaunajam draugui jokios informacijos, dėl kurios jis jaustųsi įpareigotas, — šypsodamasis pasakė jis sargybiniui. — Gali eiti.

Šiam nuskubėjus, Karpatijus tyliai tarė Reifordui:

— Netoli Dalaso mūsų laukia „Kondoras 216“. Tada mes skrisime į vakarus, kad keliautume į rytus, jei supranti, ką noriu pasakyti.

— Niekada negirdėjau apie „Kondorą 216“, — nustebo Reifordas. — Ko gero, aš neturiu reikiamos kvalifikacijos...

— Mane užtikrino, — pertraukė jį Karpatijus, — kad jūs esate daugiau nei kvalifikuotas.

— Bet kas tas „Kondoras 2...“?

— Tai hibridas, kurį aš pats sumodeliavau ir pavadinau, — aiškino Karpatijus. — Iš tiesų jūs juk nemanote, kad tai, kas šiandien įvyko, man buvo siurprizas?

— Aš mokausi, — atsakė Reifordas, vogčiomis dirstelėjęs į Amandą, kuri visa tiesiog kunkuliavo.

— Ak, mokaisi, — nusijuokė Karpatijus. — Man tai patinka. Eime, kelionės metu aš tau papasakosiu apie įspūdingą naująjį lėktuvą.

Fortūnatas kilstelėjo smilių:

— Sere, rekomenduočiau, kad mes su jumis pirmi išeitume į aikštelę ir įsėstume į lėktuvą. Ponai Stylai paseks mūsų pavyzdžiu, kai jau būsime įsėdę.

Nuleidęs skrybėlės kraštus ir pridengdamas tvarkingai sušukuotus plaukus, Karpatijus išsmuko paskui Fortūnatą, kai šis, atidaręs duris, linktelėjo laukiančiam „Lear“ lėktuvo pilotui. Pastarasis iškart pasileido bėgti link savo lėktuvo, o už kelių jardų paskui jį risnojo Fortūnatas ir Karpatijus. Reifordas ranka apsivijo Amandos juosmenį ir prisitraukė ją artyn.

— Reifordai, — paklausė Amanda, — ar bent kartą savo gyvenime esi girdėjęs, kad Nikolajus Karpatijus būtų užsikirtęs?

— Užsikirtęs?

— Mikčiotų, lementų, turėtų pakartoti žodį, pamirštų vardą?

Reifordas išspaudė šypseną, priblokštas, kad tokią baisią dieną atsirado kažkas juokingo.

— Turi omeny savo vardą, ar ne?

— Jis tai padarė sąmoningai, ir tu tai žinai, — pasakė ji.

Reifordas krūptelėjo:

— Gal tu ir teisi. Bet kokiu tikslu?

— Ką aš žinau! — atsakė Amanda.

— Brangioji, ar neįžvelgi ironijos tame, kad buvai įžeista žmogaus, kuris, mūsų įsitikinimu, yra Antikristas?

Amanda nepatikliai dėbtelėjo į jį.

— Turėjau omenyje, — tęsė jis, — kad įsiklausytum į savo žodžius. Tu tikiesi paprasčiausio mandagumo ir padorumo iš paties blogiausio žmogaus per visą visatos istoriją?

Amanda papurtė galvą ir nusisuko.

— Tau šitaip viską suformulavus, — sumurmėjo ji, — manau, kad buvau per daug jautri.

Bakas sėdėjo „Land Rover“ atstovybėje, prekybos vadybininko kabinete.

— Tu nesiliauji mane šokiravęs, — sušnibždėjo Chlojė.

— Tiesiog netelpu į visuotinai priimtas normų ribas, ar ne?

— Jei įtelpi, tai sunkiai, ir aš manau, kad normalaus gyvenimo nėra ko tikėtis.

— Nepamanyk, kad atsiprašinėju už savo unikalumą, — atsakė jis, — bet gana greitai visi ir visur pradės elgtis labai impulsyviai.

Prekybininkas, kuris buvo užsiėmęs dokumentų tvarkymu ir kainos skaičiavimu, pagaliau užvertė popierius ir pastūmė juos link Bako:

— Ar neparduosite „Linkolno“?

— Ne, jis išnuomotas, — atsakė Bakas. — Bet norėčiau jūsų paprašyti, kad sugrąžintumėt jį į O’Hare oro uostą. — Kameronas žvilgtelėjo į vyriškį, nekreipdamas dėmesio į dokumentus.

— Tai gana neįprasta, — atsakė vadybininkas. — Turėčiau pasiųsti du žmones ir avarinės pagalbos automobilį, kad jie galėtų grįžti.

Bakas atsistojo:

— Tikriausiai prašau per daug. Kitas prekybininkas būtų pasiryžęs nueiti papildomą mylią, kad tik galėtų parduoti automobilį. Esu tuo tikras, ypač kai niekas nežino, kas mūsų laukia rytoj.

— Pone Viljamsai, dar prisėskite. Nenoriu susilaukti nemalonumų iš savo rajono viršininko teikdamas jums šią mažą paslaugėlę. Kaip matote, už šešiaženklę sumą po valandos jūs galėsite vairuoti visiškai sukomplektuotą „Reindž roverį“.

— Padarykite tai per pusvalandį, — spustelėjo jį Bakas, — ir mes susitarsime.

Vadybininkas atsistojo ištiesdamas ranką.

— Sutarta.

Du

Lear tipo lėktuvas buvo šešiavietis. Karštai apie kažką kalbėdami tarpusavyje, Karpatijus su Fortūnatu ignoravo pro šalį praeinančius Reifordą ir Amandą. Stylai dribtelėjo į dvi galines vietas ir susikibo rankomis. Reifordas žinojo, kad visa apimantis siaubas Amandai buvo visiškai nepažįstamas. Jis buvo naujas ir jam pačiam. Tokio masto košmaro iki šiol dar niekas nepatyrė. Amanda taip stipriai sugriebė Reifordo rankas, kad net pirštai pabalo. Ji drebėjo.

Karpatijus atsigręžė į juos. Šioje situacijoje jo akivaizdžiai tramdoma šypsena tiesiog siutino Reifordą.

— Žinau, jog neturi kvalifikacijos šiems mažučiams, greitiems lėktuvams, — pasakė Karpatijus, — bet kažko galėtum pasimokyti sėdėdamas piloto padėjėjo kėdėje.

Reifordas labiau jaudinosi dėl lėktuvo, kurį jam reikės pilotuoti iš Dalaso, nes tokio dar niekad nebuvo matęs ar apie jį girdėjęs. Žvilgtelėjo į Amandą, vildamasis, jog ši pradės maldauti, kad jis pasiliktų, bet žmona greitai paleido jo ranką ir linktelėjo. Reifordas pajudėjo link valdymo skyriaus, nuo keleivių salono atskirto plona sienele. Įsispraudęs į kabiną, tarsi teisindamasis pasižiūrėjo į pilotą. Šis ištiesęs ranką pasakė:

— Čikas Hernandesas, kapitone Stylai. Nesijaudinkite, lėktuvą prieš skrydį jau patikrinau, ir man nereikia jokios pagalbos.

— Na, iš manęs vis tiek būtų mažai naudos, — atsakė Reifordas. — Daugybę metų nesu skraidęs su mažesniais nei „707“ tipo lėktuvais.

— Palyginti su tuo, kuriuo jūs nuolat skraidote, šis panašus į mopedą.

Būtent taip Reifordui ir atrodė. Hernandesui rūpestingai kreipiant į pakilimo taką, „Lear“ lėktuviukas tiesiog spiegė ir kaukė. Per keletą sekundžių jis pasiekė maksimalų įsibėgėjimo greitį ir sunkiai krypdamas dešinėn pakilo, sukdamas Dalaso link.

— Su kuriuo bokštu jūs palaikote ryšį? — paklausė Reifordas.

— Glenvju bokštas tuščias, — atsakė Hernandesas.

— Pastebėjau.

— Pakeliui susisieksiu su keliais man žinomais bokštais. Oreiviai pasakys, ar nėra kliūčių, o Pasaulio Bendrijos žvalgyba — ar tarp šios ir mūsų nusileidimo vietos nesisukioja priešo lėktuvai.

„Priešo lėktuvai, — pagalvojo Reifordas. — Kaip įdomiai įvardijo amerikiečių karines pajėgas“. Prisiminė, kad jam nepatikdavo kariškiai, jų nesuprasdavo ir laikė vos ne nusikaltėliais. Bet taip išeina, kad Amerikos vyriausybė dabar irgi yra jų priešas. Taigi jie buvo neperrinkto prezidento Džeraldo Fichago priešai, o pastarojo priešai buvo Reifordo priešais — kalbant konkrečiau, pats jo bosas. Reifordas neturėjo nė menkiausio supratimo, iš kur buvo kilęs Hernandesas, kokia jo praeitis, ar jis simpatizavo ir buvo lojalus Karpatijui, ar taip pat kaip ir Reifordas buvo stumte įstumtas į nepageidaujamą tarnybą. Užsidėjęs ausines, susirado tinkamą dažnį, kad su pilotu galėtų kalbėtis niekam kitam negirdint.

— Čia kalba jūsų laikinasis padėjėjas, — tyliai pasakė jis. — Ar mane girdite?

— Garsiai ir aiškiai, — atsakė Hernandesas, ir, tarsi būtų perskaitęs Reifordo mintis, pridūrė: — Šis kanalas saugus.

Iš to Reifordas suprato, kad jų pokalbio niekas girdės nei lėktuve, nei už jo ribų. Tai jau buvo neblogai. Bet kodėl Hernandesas taip pasakė? Ar suprato, kad Reifordas nori su juo pasikalbėti? Ir ar nepavojinga dabar kalbėtis su nepažįstamu? Vien tai, kad jie buvo kolegos, dar nereiškė, jog šiam žmogui galima atverti savo širdį.

— Man neramu dėl „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuvo, — tarė Reifordas.

— Tu nieko apie jį negirdėjai? — paklausė Hernandesas.

— Ne.

Hernandesas staigiai žvilgtelėjo atgal į Karpatijų ir Fortūnatą. Reifordas nusprendė verčiau neatsisukti, kad nesukeltų įtarimo. Greičiausiai Hernandesas juos aptiko toliau karštai diskutuojančius, nes jis tuoj papasakojo tai, ką žinojo apie ankstesnį Reifordo lėktuvą.

— Manau, kad jei valdovas būtų turėjęs galimybę, jis būtinai pats būtų jums papasakojęs, — pasakė Hernandesas. — Iš Niujorko pasiekė nekokios žinios.

— Girdėjau, — atsiliepė Reifordas. — Bet nežinau, kokioje būklėje yra didieji oro uostai.

— Kiek suprantu, visai sunaikinti. O tai, kad angaras, kur stovėjo tas lėktuvas, buvo tiesiog išgarintas — žinome šimtu procentų.

— O pilotas?

— Erlas Halidėjus? Prieš ataką jis jau seniausiai buvo išėjęs.

— Tuomet jis saugus? — paklausė Reifordas. — Koks palengvėjimas! Ar jūs jį pažinojot?

— Asmeniškai ne, — atsakė Hernandesas. — Bet per paskutines kelias savaites nemažai apie jį girdėjau.

— Iš Karpatijaus? — nustebo Reifordas.

— Ne. Iš Šiaurės Amerikos delegacijos prie Pasaulio Bendrijos.

Reifordas sumišo, bet nenorėjo to pripažinti. Kam Šiaurės Amerikos delegacijai reikėjo kalbėti apie Erlą Halidėjų? Karpatijus paprašė jį surasti ką nors, kas galėtų nuskraidinti „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuvą į Niujorką, kad tuo tarpu Reifordas su Amanda trumpam galėtų pailsėti Čikagoje. Kelias dienas Karpatijus praleido klaidindamas spaudą ir sukilėlius (prezidentą Fichagą ir keletą amerikiečių karinių grupuočių), visiškai ignoruodamas anksčiau paskelbtą darbotvarkę ir skraidydamas iš vienos vietos į kitą. Armijai puolant, o Pasaulio Bendrijai atsakant tuo pačiu, Reifordo manymu, toks elgesys kėlė nuostabą.

Jis taip pat manė, kad seno draugo ir boso iš „Pan Continental“ oro linijų pasirinkimas tam, kad nuskraidintų tuščią „757“ į Niujorką, Nikolajui Karpatijui neturėjo jokios reikšmės. Bet greičiausiai Karpatijus ir Šiaurės Amerikos delegacija tiksliai žinojo, ką jis pasirinks. Ir kam gi to reikėjo? O kaip Halidėjus sužinojo laiką, kada reikia dingti iš Niujorko ir išvengti mirties?

— O kur Halidėjus dabar? — paklausė Reifordas.

— Jūs ji pamatysite Dalase.

Reifordas pašnairavo į pašnekovą, bandydamas viską susumuoti.

— Pamatysiu?

— Kaip manote, kas jums padės įminti visas naujojo lėktuvo mįsles?

Kai Karpatijus Reifordui pasakė, kad jis valdymo kabinoje galėtų išmokti keleto naujų dalykų, kapitonas net neįtarė sužinosiąs kažką daugiau nei keletą pikantiškų dalykėlių apie šį mažą ir greitą lėktuvą.

— Paklausiu tavęs tiesiai, — tarė jis. — Erlas Halidėjus žinojo apie naująjį lėktuvą ir pakankamai apie jį išmano, kad galės mane išmokyti jį valdyti?

Žiūrėdamas į horizontą ir manevruodamas su „Lear“, Hernandesas nusišypsojo.

— Erlas Halidėjus beveik pats vienas ir surinko „Kondorą 216“. Padėjo jį suprojektuoti. Ir padarė taip, kad kiekvienas, turintis kvalifikaciją „757-ajam“, sugebėtų juo skraidyti, nors jis ir daug didesnis ir savo išvaizda rafinuotesnis nei „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuvas.

Reifordas jautė viduje kylant ironiją. Jis nekentė Karpatijaus ir tiksliai žinojo, kas toks šis žmogus. Kad ir kaip keista jam atrodė tai, jog žmona buvo įskaudinta Karpatijui sąmoningai sumaišius jos vardą, Reifordas dabar pats pasijuto patekęs į panašią kilpą.

— Mane stebina tai, kad man nebuvo pranešta apie naująjį lėktuvą, ypač jei teks būti jo pilotu, — nervinosi jis.

— Tiksliai negaliu pasakyti, — atšovė Hernandesas, — bet jūs žinote, kad valdovas linkęs į atsargumą, labai rūpestingas ir gerai viską apskaičiuoja.

„Argi aš to nežinojau? — pagalvojo Reifordas. — Tai labiau primena konspiraciją ir išankstinį planavimą“.

— Vadinasi, jis greičiausiai manimi nepasitiki.

— Nesu tikras, ar jis apskritai kuo nors pasitiki, — atsakė Hernandesas. — Jei būčiau jo kailyje, ir aš nepasitikėčiau. O tu?

— O ką aš?

— Ar tu kuo nors pasitikėtum, jei būtum Karpatijumi? Reifordas neatsakė.

— Jautiesi taip, tarsi būtum išleidęs velnio pinigus? — paklausė Chlojė Bako, šiam atsargiai išvairavus ant kelio puikų, naujutėlaitį žemės spalvos „Reindž roverį“.

— Žinau, kad taip ir padariau, — atsakė Bakas. — O Antikristas niekad iki šiol nebuvo geriau investavęs į Dievo tikslus.

— Tu nusprendei išleisti beveik šimtą tūkstančių dolerių tokiam žaislui kaip šis ir manai, kad tai duos mums naudos?

— Chloje, — karštai kalbėjo Bakas, — tik pažvelk į šį „aparatą“. Jame yra viskas. Jis pravažiuos bet kur. Jis nesunaikinamas. Viduje yra telefonas, racija, gesintuvas, vaistinėlė, papildomos šviesos ir dar nežinia ko. Keturi varomieji ratai gali dirbti visi iš karto, nepriklausoma pakaba, kompaktinis grotuvas, skirtas tiems naujiems dviejų colių skersmens diskams, elektros lizdai, kurie leis prie akumuliatoriaus prijungti viską, ką tik užsimanysi.

— Bet, Bakai, tu tiesiog iššlavei savo „Global Community Weekly“ kreditinę kortelę. O ji juk nėra tavo asmeninė. Argi ji nėra apribota?

— Dauguma panašių Karpatijaus kortelių turi ketvirčio milijono dolerių limitą, — atsakė Bakas. — Bet priklausantys senjorų lygmeniui turi į korteles įmontuotą specialų kodą. Jos yra neribotos.

— Tiesiogine prasme neribotos?

— Argi nematei, kaip išsprogo to prekybinio agento akys, kai jis paskambino patikrinti?

— Mačiau tik šypseną, ir reikalas buvo sutvarkytas, — atsakė Chlojė.

— Mat kaip!

— Bet ar neturi kas nors patvirtinti tokius pirkinius?

— Aš atsiskaitau tiesiai Karpatijui. Jam gali būti įdomu, kodėl aš nupirkau „Reindž roverį“. Bet būtų visai nesunku tai paaiškinti, kai praradome namus ir automobilius, o mums būtinai reikia patekti ten, kur turime keliauti.

Jau ne pirmą kartą Bako kantrybė dėl transporto kamščių seko. Šįkart, kai išvažiavo iš magistralės ir skynėsi kelią per griovius, nutekamuosius kanalus, parko takelius, alėjas ir kiemus, kelionė buvo patikima ir, nors neišvengta kliūčių, viskas ėjosi puikiai. Ši mašina buvo sukurta būtent tokiam važiavimui.

— Tik pažiūrėk, ką dar turi tas žaisliukas, — džiaugėsi Bakas. — Pavarų perdavimą gali perjungti į automatinį arba rankinį valdymą.

Chlojė pasilenkė norėdama pažiūrėti į automobilio grindis.

— O ką daryti su pavarų rankena, kai esi automatiniame režime?

— Paprasčiausiai ją ignoruoji, — atsakė Bakas. — O ar kada nors esi važiavusi rankiniu būdu perjunginėdama pavaras?

— Vienas koledžo draugas turėjo užsienietišką sportinę mašiną su rankine pavarų dėže, — atsakė Chlojė. — Man tai patiko.

— Norėtum pavairuoti?

— Tik ne tau matant. Bent jau ne dabar. Tiesiog važiuokime į bažnyčią.

— Ar dar yra koks nors susitikimas Dalase, apie kurį aš turėčiau žinoti? — paklausė Reifordas Hernandeso.

— Į Iraką jums teks vėl pergabenti daug labai svarbių asmenų, — atsakė šis. — Bet juk tai nieko naujo, ar ne?

— Ne. Bijau, kad dabar tai jau prarado savo blizgesį.

— Na, kiek tai bekainuotų, aš jums pavydžiu.

Reifordas buvo taip šokiruotas, kad net nutilo. Štai jis, anot Briuso Barnso, Negandų laikotarpio šventasis, pačiu baisiausiu žmonijos istorijoje laikotarpiu tikintis Kristumi, prieš savo valią tarnaujantis pačiam Antikristui, be abejo, statantis į pavojų savo žmoną, dukrą, jos vyrą ir save patį. Ir kažkas jam dar pavydėjo.

— Nepavydėkite man, kapitone Hernandesai. Kad ir kuo pats užsiimtumėte, tik jau nepavydėkite man.

Privažiavęs prie bažnyčios, Bakas pamatė pilną kiemą žmonių. Jie žvelgė į dangų ir klausė radijo bei televizijos programų, tiesiog plyšojančių pro atdarus namų langus. Bakas nustebo „Naujosios vilties“ stovėjimo aikštelėje pamatęs tik vieną automobilį. Jis priklausė Loretai, Briuso pagalbininkei.

— Nesitikėjau išvysti tokį vaizdą, — pasakė Chlojė.

— Suprantu tave, — tarė Bakas.

Jie surado tą beveik septyniasdešimtmetę moterį, akmeniniu veidu sėdinčią priešais televizoriaus ekraną raštinės laukiamajame. Du suvynioti audinio ritiniai gulėjo moteriškei ant kelių, o trečiąjį ji dar vyniojo savo kaulėtais pirštais. Jos akiniai pūpsojo ant paties nosies galiuko, pro jų viršų ji žiūrėjo į televizorių. Bakui su Chloje įėjus, ji neatsigręžė, bet greitai paaiškėjo, kad žinojo juos čia esant. Iš pastoriaus kabineto sklido kompiuterinio spausdintuvo skleidžiamas garsas, jis spausdino lapus vienas po kito.

Jaunystėje Loreta visuomet būdavo vakaro žvaigždė. Dabar ji sėdėjo paraudusiomis akimis, šnarpšdama ir vyniodama ritinį, tarsi tai būtų koks meno šedevras. Bakas pakėlė galvą į televizorių, kad ekrane iš paukščio skrydžio pažvelgtų į subombarduotą Šiaurės vakarų bendruomenės ligoninę.

— Skambino žmonės, — prabilo Loreta, — o aš nežinojau, ką jiems atsakyti. Jis juk negalėjo likti gyvas, o gal galėjo? Turėjau omeny pastorių Briusą. Argi jis galėjo išgyventi per tą antpuolį? Ar jūs jį matėte?

— Mes jo nematėme, — priklaupdama prie senutės atsargiai prašneko Chlojė. — Bet mano tėtis matė.

Loreta greitai atsisuko ir įsižiūrėjo į ją.

— Ponas Stylas jį matė? Ar jis gyvas?

Chlojė papurtė galvą.

— Atleiskite, ponia, bet ne. Briuso nebėra.

Loreta nuleido galvą ir smakras atsirėmė į krūtinę. Susitvenkusios ašaros pradėjo byrėti tiesiai į akinius. Jos balsas buvo kimus:

— Prašau, gal tuomet kas nors tai išjungtų. Aš paprasčiausiai meldžiausi, kai mintyse iškilo pastorius Briusas. Bet jei jis po tais griuvėsiais, daugiau jų matyti nenoriu.

Bakas išjungė televizorių, o tuo tarpu Chlojė apkabino senutę. Loreta neišlaikė ir pradėjo raudoti.

— Žinote, tas jaunuolis man buvo kaip šeimos narys.

— Mes žinome, — bandė ją nuraminti Chlojė ir pati pradėjo verkti. — Jis mums taip pat buvo artimas.

Loreta pakėlė galvą, kad galėtų pažiūrėti į Chloję.

— Bet jis buvo vienintelis mano šeimos narys. Jūs gi žinote mano istoriją, ar ne?

— Taip, ponia...

— Žinote, kad aš visus praradau.

— Taip, ponia.

— Turėjau omeny — visus. Praradau bet kokį gyvą giminaitį, kurį tik turėjau. Daugiau nei šimtą. Esu kilusi iš vienos pamaldžiausių ir dvasingiausių šeimų, iš kokios tik moteris gali kilti. Maniau, kad esu šios bažnyčios šulas. Aktyviai dalyvavau jos veikloje. Kaip tikra bažnytinė moteris. Tiesiog niekad išties nepažinau Viešpaties.

Chlojė laikė ją priglaudusi ir verkė drauge.

— Tas jaunuolis man buvo viskuo, — tęsė Loreta. — Per dvejus metus iš jo išmokau daugiau nei per šešiasdešimt metų sekmadieninėje mokykloje ir ankstesnėje bažnyčioje. Nieko nekaltinu, tik save. Buvau dvasiškai akla ir kurčia. Tėvelis numirė anksčiau, o tada praradau mamą ir visus šešis savo brolius ir seseris, visus jų vaikus, tų vaikų vyrus ir žmonas. Praradau savo vaikus ir anūkus. Visus. Jei kas nors tada būtų daręs sąrašus, kas šioje bažnyčioje po mirties keliautų į dangų, aš būčiau sąrašo viršuje, iškart po pastoriaus.

Bakui buvo tiek pat skaudu kaip ir Chlojei su Loreta. Atėjus laikui, jis liūdės savaip, bet dabar nenorėjo pasinerti į šią tragediją.

— Ponia, ką jus čia, raštinėje, dirbate? — paklausė jis.

Loreta atsikrenkštė.

— Be abejo, tvarkau Briuso dokumentus, — atsakė ji.

— Kas tai per dokumentai?

— Na, žinot, kai jis grįžo iš tos didelės kelionės po Indoneziją, kurioje daug mokė, ten ir užsikrėtė virusu ar kažkuo panašaus. Vienas iš vyrųjį taip greit nuvežė į ligoninę, kad pastorius paliko savo nešiojamąjį kompiuterį. O juk tą daiktą visur nešiodavosi su savimi.

— Žinau, kad jis taip darė, — pritarė Chlojė.

— Tai va, kai tik Briusas atsidūrė ligoninėje, iškart man ir paskambino. Prašė, kad aš jam kaip nors atvežčiau tą kompiuterį. Dėl jo, žinoma, galėjau padaryti viską. Jau buvau beeinanti pro duris, kai vėl suskambo telefonas. Briusas pasakė, kad jį perkelia į intensyvios priežiūros skyrių, todėl kuriam laikui neleis lankyti. Manau, pastorius kažką nujautė.

— Nujautė? — nesuprato Bakas.

— Manau, jis nujautė, jog gali mirti, — atsakė ji. — Liepė man palaikyti ryšį su ligonine, kad žinočiau, kada pas jį vėl bus įleidžiami žmonės. Pastorius kalbėjo labai švelniai, bet aš žinau, kad tą kompiuterį norėjo pamatyti labiau nei mane.

— Na, aš nebūčiau taip stipriai įsitikinusi, — paguodė ją Chlojė. — Jis mylėjo jus kaip savo motiną.

— Žinau, kad tai tiesa, — pripažino Loreta. — Pats ne kartą man tai sakė. Bet kuriuo atveju, jis paprašė manęs išspausdinti viską, kas buvo to kompiuterio kietajame diske, suprantate, viską, išskyrus programų rinkmenas ir panašiai.

— Ką? — paklausė Chlojė. — Jo asmenines Biblijos studijas, pamokslų konspektus ir panašius dalykus?

— Tikriausiai, — atsakė Loreta. — Briusas man liepė įsitikinti, ar turime užtektinai popieriaus atsargų. Pamaniau, kad jis turi omenyje visą paką, o gal kiek daugiau.

— O prireikė?.. — paklausė Bakas.

— Daugiau, pone, kur kas daugiau. Stovėjau čia ir šėriau tą mašiną vis po du šimtus lapų, kol sukišau du pakus. Mirtinai bijau tų kompiuterių, bet Briusas man paaiškino, kaip išspausdinti visas rinkmenas su jo inicialais. Jis liepė tiesiog įvesti „Print B B*.*“ ir tuomet aparatas išspjaus viską, ko reikia. Tikiuosi, kad viską padariau teisingai. Ko gero, jau prispausdino daugiau, nei jis tikėjosi. Manau, kad dabar jau galima būtų sustabdyti spausdintuvą.

— Dabar jau eina trečias pakas? — paklausė Chlojė.

— Ne. Man Donis šiek tiek padėjo.

— Tas vaikinas, kuris taiso telefonus? — paklausė Bakas.

— Ak, Donis Mūras kur kas daugiau nei telefonų meistras, — atsakė Loreta. — Nėra tokio elektroninio daikto, kurio jis negalėtų pataisyti ar patobulinti. Donis man parodė, kaip galėčiau panaudoti tas senas dėžes, kad lazeriniam spausdintuvui nuolat paduotų popierių. Iš vienos dėžės jis tik paima lapus, o per kitą pusę jau išleidžia išspausdintus, todėl dabar man nereikia ten stovėti.

— Nežinojau, kad jūs sugebate taip padaryti, — neslėpė nuostabos Bakas.

— Ir aš, — sutiko Loreta. — Donis tiek daug visko žino, ko aš net nenumanau. Jis sakė, kad mūsų spausdintuvas yra aukščiausios klasės, gana naujas ir gali spausdinti iki penkiolikos puslapių per minutę.

— O kiek laiko jau spausdinate? — paklausė Chlojė.

— Maždaug nuo tada, kai šįryt telefonu kalbėjausi su Briusu. Po tų dviejų pakų buvo maždaug penkių ar dešimties minučių pertrauka — tuomet Donis man padėjo čia atitempti tą didelę popieriaus dėžę.

Įsliūkinęs į kitą raštinės kambarį, Bakas su nuostaba žiūrėjo, kaip puikus spausdintuvas ėmė iš dėžės lapą po lapo ir, perleidęs per save, išspjaudavo juos į kitą dėžę, kurioje jau pūpsojo didelė, pasvirusi krūva. Priėjęs ištiesino tą krūvą ir pažvelgė į dėžę. Pirmi du išspausdintų lapų pakai kaip vienas tvarkingai gulėjo ant Briuso stalo. Ant senos popieriaus dėžės, kokių Bakas nebuvo matęs jau daugybę metų, puikavosi užrašas, kad joje yra penki tūkstančiai lapų. Jis manė, jog jau sunaudota 80 procentų viso popieriaus. Greičiausiai čia kokia nors klaida. Ar galėjo Briusas prirašyti daugiau nei penkis tūkstančius puslapių? Galbūt įvyko nesusipratimas ir Loreta išspausdino viską, įskaitant programų rinkmenas, Biblijas ir Biblijos žodynus, įvairius kitus žodynus ir panašiai.

Bet čia nebuvo jokio nesusipratimo. Bakas rausėsi po krūvą, traukdamas atsitiktinius lapus ir ieškodamas reikalingo teksto. Kiekvienas puslapis, į kurį jis žvelgė, buvo asmeniniai Briuso užrašai. Ten galėjai rasti ir jo komentarus įvairioms Šventojo Rašto vietoms, asmeninių užrašų, minčių, laiškų draugams, giminėms ir Dievo vyrams iš viso pasaulio. Pradžioje Bakas pajuto kaltę, tarsi būtų pažeidęs Briuso asmeniškumą. Bet kodėl tuomet pastorius skubino Loretą, kad ji išspausdintų visą šią medžiagą? Ar jis bijojo, jog gali numirti? O gal norėjo palikti tai jiems?

Bakas pasilenkė virš greitai augančios popierių krūvos. Pakėlęs nuo dugno, pradėjo versti lapą po lapo, stengdamasis akimis permesti kiekvieną puslapį. Ir vėl slinko Briuso užrašai. Per dvejus metus kiekvieną dieną jis turėjo parašyti po keletą puslapių.

Kai Bakas vėl prisidėjo prie Chlojės ir Loretos, ši pasakė:

— Turim nutraukti tą spausdinimą, o lapus išmesti. Dabar visu tuo jis nebegalės pasinaudoti.

Chlojė buvo jau pakilusi, bet išsekusi atsisėdo ant šalia esančios kėdės. Dabar atėjo metas Bakui priklaupti prieš Loretą. Uždėjęs rankas jai ant pečių, pradėjo karštai kalbėti:

— Loreta, jūs vis dar galite tarnauti Viešpačiui, tarnaudama Briusui.

Ji bandė silpnai protestuoti, bet Bakas tęsė toliau:

— Taip, jis mirė, bet mes galime džiaugtis, kad dabar yra su savo šeima. Ar galit tai įsivaizduoti?

Loreta kietai suspaudė lūpas ir linktelėjo, o Bakas kalbėjo:

— Man reikia jūsų pagalbos dideliame darbe. Čia, šiame kambaryje — tikros aukso kasyklos. Vien tik žvilgtelėjęs į tuos puslapius suvokiau, kad Briusas yra su mumis. Jo žinios, mokymas, meilė ir gailestingumas — viskas yra čia. Geriausia, ką galime padaryti šiai mažajai kaimenei, praradusiai savo ganytoją, tai padauginti tuos puslapius. Nežinau, kokią reikšmę šie užrašai turės pastoriams ar mokytojams, bet dabar žmonėms reikia perskaityti, ką parašė Briusas. Galbūt jie girdėjo jį apie tai pamokslaujant, gal kažkur ar kažkaip matė. Bet tai lobis, kuriuo kiekvienas gali naudotis.

Prabilo ir Chlojė:

— Bakai, ar negalėtum iš pradžių pamėginti šiek tiek paredaguoti ar suteikti kažkokios knygos pavidalą?

— Chloje, aš peržvelgsiu tai, bet būtų gražu išspausdinti juos taip, kaip yra. Šios Briuso studijos „tiesiai nuo priekalo“, parašytos tikėjimo namiškiams, draugams ir artimiesiems, rašymas sau. Manyčiau, jog Loreta turėtų paimti visus tuos lapus, nugabenti, kur greitai spausdina, ir padauginti. Kiekvieno lapo mums reikia tūkstančio kopijų, dauginant ant abiejų pusių ir paprasčiausiai įrišant.

— Tai kainuos ištisą lobį, — išsigando Loreta.

— Dabar tuo nesirūpink, — nuramino ją Bakas. — Nematau geresnio būdo investuoti pinigus.

Lėktuvui sklandžiai nusileidus Fort Vorte, Dalaso apylinkėse, Fortūnatas susilenkęs įėjo į valdymo kabiną ir atsitūpė tarp Hernandeso ir Reifordo. Abu nusiėmė ausines ir pakreipė ausis Karpatijaus adjutanto pusėn.

— Ar kuris nors iš jūsų alkanas? — paklausė jis.

Reifordas apie maistą net nebuvo pagalvojęs. Žinojo tik tiek, kad pasaulis plėšo save į gabalus ir šio karo niekas neišgyvens. Bet vos tik užsiminus apie alkį, suprato, tiesiog miršta badu. Žinojo, jog Amanda jaučiasi taip pat. Ji valgydavo mažai, ir jam dažnai tekdavo įsitikinti, ar žmona neužmiršo papietauti.

— Galėčiau užkąsti, — atsakė Hernandesas. — Ko gero, suvalgyčiau labai daug.

— Vadovas Karpatijus nori, kad jūs susisiektumėt su DVF bokštu ir užsakytumėt ką nors puikaus.

Hernandesas atrodė išsigandęs.

— Kaip manai, kas slepiasi už žodžių: „kažką puikaus“?

— Kapitone Hernandesai, esu įsitikinęs, kad suorganizuosite ką nors valgomo.

Fortūnatas išskubėjo iš piloto kabinos atgal, o Hernandesas išsprogino akis į Reifordą.

— DVF bokšte, čia „Pasaulio Bendrijos Nr. 3“, atsiliepkite. Reifordas atsisuko pažiūrėti į atgal savo vieton besisėdantį Fortūnatą. Karpatijus buvo nusigręžęs ir intensyviai bendravo su Amanda.

Chlojė su Loreta tuoj griebė jautį už ragų: parašė dviejų sakinių pranešimą ir telefonu išsiuntė šešiems žmonėms, patiems pirmiems bažnyčios maldininkų sąraše. Kiekvienas iš jų paskambins keliems kitiems, šie savo ruožtu — dar keliems, ir tokiu būdu naujienos greitai pasklis po visus „Naujosios vilties“ bažnyčios žmones. Tuo tarpu Bakas įrašė į telefono atsakiklį trumpą žinutę, kurioje paprasčiausiai buvo sakoma: „Tragiškos naujienos apie pastoriaus Briuso mirtį — tiesa. Bažnyčios vyresnysis Reifordas Stylas matė jį ir tiki, kad pastorius galėjo numirti dar prieš bomboms nukrentant ant ligoninės. Prašome į bažnyčią neateiti, nes čia nebus jokių susirinkimų, tarnavimų ar išankstinių pranešimų iki pat eilinio sekmadieninio susirinkimo“. Bakas išjungė telefono skambutį ir visus skambinančius nukreipė atsakikliui, kuris netrukus pradėjo dirbti visu pajėgumu, nes vis daugiau ir daugiau bendruomenės narių pradėjo skambinti norėdami pasitikslinti. Buvo aišku, kad sekmadieninis susirinkimas bus gausus.

Chlojė sutiko palydėti Loretą namo ir įsitikinti, kad ji gerai jaučiasi, o Bakas tuo metu paskambino Doniui Mūrui.

— Doni, — pasakė Bakas, — man tuoj pat reikia tavo patarimo.

— Pone Viljamsai, — pasigirdo Doniui būdingas stakato. — „Patarimas“ — antrasis mano vardas. Kaip jau žinote, dirbu namuose, taigi galite ateiti jūs arba aš, ir galėtume pasikalbėti apie ką tik širdis geidžia.

— Doni, dabar nesu paslankus, tad jei tau pavyktų privažiuoti prie bažnyčios, išties tai labai vertinčiau.

— Tuoj pat išvykstu, pone Viljamsai, bet pirmiausia — ar galėtumėt man šį tą pasakyti? Ar kartais Loreta kuriam laikui nebuvo išjungusi telefonų?

— Taip, manau, kad ji taip ir buvo padariusi. Neatsakinėjo į žmonių, klausiančių apie pastorių Briusą, skambučius. Nežinodama, ką jiems sakyti, ji tiesiog išjungė telefonus.

— Iškart palengvėjo, — atsiduso Donis. — Tik prieš kelias savaites įvedžiau naują sistemą ir ją buvau supažindinęs, taigi galvojau, ar nebus kas atsitikę. Na, o kaip Briusas?

— Doni, apie tai tau papasakosiu, kai atvažiuosi, gerai?

Reifordas pastebėjo juodus dūmų debesis, plaukiančius virš Dalaso Fort Vorto komercinio oro uosto, ir pagalvojo, kiek daug kartų jam teko tupdyti čia didžiulius lėktuvus ant ilgų pakilimo takų. Kiek laiko reikės, kol viskas bus atstatyta? Kapitonas Hernandesas nukreipė „Lear“ į netoliese esantį karinį aerodromą, tokį pat, kokį Reifordas neseniai buvo aplankęs. Ant žemės nesimatė jokio kito lėktuvo. Aišku, visi jie buvo patraukti, kad aikštelė netaptų patraukliu taikiniu.

Hernandesas nutupdė „Lear“ taip švelniai, kaip tik įmanoma nutupdyti tokį mažą lėktuvą, ir jie nedelsiant įriedėjo į pakilimo tako gale esantį didžiulį angarą. Reifordą nustebino, kad likusi angaro dalis buvo tuščia. Hernandesas išjungė variklius, ir jie išlipo. Karpatijus vėl apsirengė maskuojančius drabužius. Kažką šnipštelėjo Fortūnatui, o šis paklausė Hernandeso, kur jie galėtų rasti maisto.

— Trečiajame angare, — atsakė šis. — Mes esame pirmajame angare. Lėktuvas — ketvirtajame.

Pasirodė, kad maskuotės nereikėjo. Tarp angarų buvo nedaug erdvės, ir maža grupelė per pastatų šonuose esančias duris greit įbėgdavo ir išbėgdavo. Antrasis ir trečiasis angarai buvo taip pat tušti, išskyrus valgiais nukrautą stalą, stovintį prie durų į ketvirtąjį angarą.

Jie pripuolė prie maisto, o Karpatijus atsisuko į Reifordą.

— Atsisveikinkit su kapitonu Hernandesu, — pasakė jis. — Kai pavalgys, paskyriau jį nuvykti į senąjį Nacionalinės saugumo agentūros pastatą Merilende. Vargu ar jūs vėl susitiksite. Jis pilotuoja tik mažus lėktuvus.

Reifordo tai visai nedomino. Kuo jis čia dėtas? Jie tik kartą susitiko. Kodėl Karpatijui taip svarbu supažindinti jį su savo personalu? Reifordui jis nepapasakojo apie Erlo Halidėjaus dalyvavimą projektuojant naująjį lėktuvą. Net nepasakė, kad jie ketina tokį turėti. Neperdavė duomenų apie lainerį, kurį jam reikės pilotuoti. Reifordas niekad nesupras šio žmogaus.

Kapitonas maistą tiesiog rijo ir stengėsi padrąsinti Amandą šįkart valdyti daugiau nei paprastai. Bet ji taip nedarė. Kai grupelė paskutinįsyk persikėlė į kitą angarą, Reifordas išgirdo „Lear’ui“ būdingą ūžimą ir suprato, jog Hernandesas jau ore. Buvo įdomu, kad Fortūnatas dingo iškart, jiems įėjus į ketvirtąjį angarą. Ten dėmesį prikaustė tvarkinga eile išsirikiavę keturi iš dešimties ambasadorių, atstovaujančių milžiniškoms žmonių masėms ir atsiskaitinėjančių tiesiogiai Karpatijui. Reifordas neturėjo nė menkiausio supratimo, kur jie buvo anksčiau ar kaip čia atsirado. Viskas, ką žinojo: jam teks juos visus nugabenti į Naująjį Babiloną skubiems posėdžiams dėl staiga prasidėjusio Trečiojo pasaulinio karo.

Eilės gale išsitempęs ir žiūrintis tiesiai priešais save, stovėjo Erlas Halidėjus. Karpatijus kiekvienam ambasadoriui paspaudė ranką, o Halidėjų ignoravo; šis, atrodo, to ir tikėjosi. Reifordas priėjo tiesiai prie Erlo ir ištiesė ranką. Halidėjus į šį gestą nekreipė dėmesio, tik vos girdimai iškošė pro dantis:

— Pasitrauk nuo manęs, Reifordai, tu padugne!

—  Erlai!

— Būtent tai ir turėjau omeny, Reifordai. Turiu greitai apmokyti tave naudotis šiuo lėktuvu, bet nemanyk, kad man tai patinka.

Pasijutęs nepatogiai, Reifordas atsitraukė ir prisidėjo prie Amandos, kuri buvo likusi viena ir dairėsi aplink; ką čia dabar jai daryti.

— Reifordai, ką, po galais, čia veikia Erlas? — paklausė ji.

— Vėliau papasakosiu. Jis nelabai įtenkintas, tik tiek galiu pasakyti. Apie ką lėktuve su tavim kalbėjo Karpatijus?

— Jis norėjo žinoti, ką norėčiau valgyti iš visų įmanomų valgių. Na ir žmogus!

Įėjo du Karpatijaus pagalbininkai iš Naujojo Babilono ir pasveikino jį apkabindami. Vienas mostelėjo Erlui su Reifordu ateiti prie jo viename angaro kampų, kuo toliau nuo „Kondoro 216“. Reifordas sąmoningai vengė žiūrėti į baisiai didelį oro žirgą. Nors jis stovėjo atsuktas į duris, už kurių driekėsi pakilimo takas, ir buvo daugiau nei už penkiasdešimties metrų nuo ten, kur jie stovėjo, vis dėlto atrodė milžiniškas. Vien tik vogčiomis metęs žvilgsnį, Reifordas galėjo pasakyti, kad to lėktuvo kūrimui prireikė kelerių metų, ne tik mėnesių. Ko gero, tai buvo pats didžiausias keleivinis lėktuvas, kokį tik jis kada nors buvo matęs, ir dar taip fantastiškai baltai nudažytas, kad blankaus angaro šviesių sienų fone atrodė, jog tuoj pradings. Kapitonas galėjo tik įsivaizduoti, kaip sunku bus jį įžiūrėti danguje.

Karpatijaus pagalbininkas, apsirengęs taip pat kaip ir jo bosas — tvarkingu juodu kostiumu, baltais marškiniais, kraujo raudonumo kaklaraiščiu su auksiniu segtuku, linktelėjęs Reifordo ir Erlo pusėn, puolė karštai dėstyti:

— Valdovas Karpatijus norėtų pakilti kiek galima greičiau. Ar galite pasakyti, kada maždaug mes išvyksime?

— Aš niekada anksčiau net nemačiau šio lėktuvo, — suglumęs aiškino Reifordas. — Ir neturiu jokio supratimo...

— Reifordai, — pertraukė jį Erlas, — galiu pasakyti, kad per pusantros valandos tu sugebėsi šį lėktuvą pakelti į orą. Pažįstu tave, žinau planus. Todėl pasitikėk manimi.

— Erlai, tai labai įdomu, bet aš nieko negaliu prižadėti, kol visko iki smulkmenų neišsiaiškinsiu.

Karpatijaus padėjėjas norėjo kreiptis į Halidėjų.

— Ar jūs sugebėsite skristi šiuo lėktuvu, kol Stylas pajus, kad jis gali?...

— Ne, sere, aš nesugebėsiu! — atrėžė Halidėjus. — Tiesiog palikite mus trisdešimčiai minučių, o tuomet leiskit man grįžti į Čikagą.

Pasirodė, kad Donis Muras buvo kalbesnis, nei Bakas tikėjosi, bet žurnalistas nusprendė, kad apsimestinis susidomėjimas bus nedidelė kaina už šio žmogaus paslaugas.

— Vadinasi, tu dirbi su telefonų sistemomis, bet taip pat pardavinėji ir kompiuterius...

— Taip, kartu. Tokiu būdu padvigubinu savo pajamas. Kaip žinai, turiu visą lagaminą katalogų.

— Norėčiau juos pamatyti, — tarė Bakas.

Donis plačiai nusišypsojo.

— Maniau, kad norėsi.

Atsidarė lagaminą ir ištraukė krūvelę — greičiausiai vieno iš jo atstovaujamų gamintojų. Ant kavos stalelio priešais Baką jis paskleidė šešias tokias krūvas.

— Trr, — sustabdė jį Bakas, — dabar jau matau, kad čia bus per didelis pasirinkimas. Kodėl man nepasakius, ko ieškau, o tu pasakysi, gali gauti ar ne?

— Galiu iškart pažadėti, kad gausiu, — atsakė Donis. — Praeitą savaitę vienam vaikinui pardaviau trisdešimt nešiojamųjų kompiuterių, galingesnių nei bet kuris stacionarus kompiuteris, ir...

— Trumpam tave pertrauksiu, Doni, — pasakė Bakas. — Ar girdėjai, kaip sustojo tas spausdintuvas?

— Žinoma. Jis ką tik sustojo. Baigėsi popierius arba milteliai, arba baigė tai, ką iki šiol darė. Žinai, pardaviau Briusui šį „aparatą“. Kietas daikčiukas. Spausdina tiksliai, nenutrūkstamas spausdinimas — viskas, ko reikia.

— Einu ir patikrinsiu, kas ten nutiko, — tarė Bakas.

Pakilęs žvilgtelėjo į vidinį kabinetą. Briuso nešiojamojo kompiuterio ekranas buvo tamsus. Ant spausdintuvo jokie perspėjimo signalai dėl miltelių ar popieriaus trūkumo nebuvo įsižiebę. Bakas paspaudė kompiuterio klavišą, ir ekranas atgijo. Jis rodė, kad spausdinimo darbas baigtas. Kameronas pamanė, kad iš Loretos pastatytos prie spausdintuvo penkiatūkstantinės popieriaus dėžės teliko gal koks šimtas lapų. „Koks lobis“, — pagalvojo jis.

— Kada grįš Briusas? — išgirdo Donio klausimą iš kito kambario.

Į „Kondorą“ Reifordas su Erlu įlipo dviese. Erlas laikė pridėjęs pirštą prie lūpų, ir Reifordas suprato, kad jis dairosi slaptų mikrofonų. Prieš kalbėdamas rūpestingai patikrino visą vidinio ryšio sistemą.

— Niekad negali būti tikras, — tarė jis.

— Papasakok man apie tai, — paprašė Reifordas.

— Tai tu apie tai man papasakok, Reifordai!

— Erlai, man kur kas daugiau miglos nei tau. Net nežinojau, kad esi įtrauktas į šį projektą. Žalio supratimo neturėjau, jog dirbi Karpatijui. Žinojai, kad ir aš jam dirbu, tai kodėl nesakei?

— Reifordai, aš nedirbu Karpatijui. Buvau priverstas. Aš vis dar „Pan Continental“ vyriausiasis pilotas O’Hare oro uoste, bet kai pareiga šaukia...

— Kodėl Karpatijus nepasakė, kad tave pažįsta? — paklausė Reifordas. — Jis paprašė manęs surasti, kas galėtų nuskraidinti „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuvą į Niujorką. Nežinojo, kad pasirinksiu tave.

— Turėjo žinoti, — pasakė Erlas. — Ką gi dar tu būtum pasirinkęs? Manęs paprašė padėti suprojektuoti šį lėktuvą, ir aš pagalvojau, kad būtų smagu jį šiek tiek išbandyti. Tuomet buvau paprašytas nuskraidinti aną lėktuvą į Niujorką. Kadangi jį nuskraidinti manęs paprašei tu, buvau pagerbtas ir pamalonintas. Tik nusileidęs ant žemės supratau, jog aš ir lėktuvas buvome paprasčiausi taikiniai, tad nedelsdamas išvykau į Čikagą. Bet taip ten ir nenuvažiavau. Dar būdamas ore iš Karpatijaus žmonių gavau žinią, jog esu reikalingas Dalase, kad supažindinčiau tave su šiuo lėktuvu.

— Nesuprantu, — stebėjosi Reifordas.

— Na, nieko daugiau negaliu pasakyti, — tarė Erlas. — Bet visiškai aišku, kad Karpatijus norėjo, jog aš skrisčiau į Niujorką ir mano mirtį išversti taip, tarsi tu būtum kaltas dėl to, o ne jis.

— Kodėl jis nori tavo mirties?

— Gal aš per daug žinau.

— Aš skraidinu Karpatijų visur, kur tik jis keliauja, — bandė jį nuraminti Reifordas. — Turėčiau žinoti daugiau nei tu, bet vis dėlto nejaučiu, kad man būtų sumanęs ką nors panašaus.

— Tiesiog saugok savo užnugarį, Rėjau. Esu girdėjęs užtektinai, kad suprasčiau, jog ne viskas yra taip, kaip atrodo, o šio vyro širdies troškimas tikrai nėra visuotinė gerovė.

„Tokio švelnaus apibūdinimo pasaulis turbūt dar nebuvo girdėjęs“, — pamanė Reifordas.

— Nežinau, Rėjau, kaip tu mane į visa tai įpainiojai, bet...

— Aš tave įpainiojau? Erlai, tavo atmintis labai prasta. Tai tu mane paraginai būti „Oro pajėgų Nr. I“ pilotu. Aš neieškojau tokio darbo ir net nesapnavau, kad viskas taip pakryps.

— Pilotuoti „Oro pajėgų Nr. 1“ lėktuvą buvo gardus kąsnelis, — teisinosi Erlas. — Nesvarbu, pripažinai tuomet tai ar ne. Kaip aš galėjau žinoti, kuo viskas baigsis.

— Liaukimės versti kaltę vienas kitam ir nuspręskim, ką mums dabar daryti.

— Rėjau, aš greitai tave išmokysiu naudotis šiuo lėktuvu, bet tuomet, manau, jau galima mane įtraukti į mirusiųjų sąrašus. Ar galėtum perduoti mano žmonai, kad...

— Erlai, ką čia šneki? Kodėl manai, kad tau nepavyks grįžti į Čikagą?

— Neturiu supratimo, Rėjau. Žinau tik tiek, kad turėjau būti Niujorke, tame lėktuve, kai jis buvo sunaikintas. Nesuprantu, kuo aš galėčiau kelti grėsmę Karpatijaus vyriausybei, bet jei jie manimi bent šiek tiek rūpintųsi, būtų išgabenę iš Niujorko man dar nesusiprotėjus, kad iš ten reikia sprukti.

— Gal galėtum gauti kokį nors specialų paskyrimą į DVF oro uostą dėl čia įvykusios nelaimės? Tikriausiai trūksta daug „Pan“ darbuotojų, turint omeny tai, kas įvyko.

— Karpatijaus žmonės jau surengė man kelionę atgal į Čikagą. Tiesiog neapleidžia jausmas, kad esu nesaugus.

— Pasakyk jiems, kad nenori jų apsunkinti ir turi užtektinai darbo DVF.

— Pasistengsiu. Tuo tarpu leisk tau parodyti šiuos įrenginius. Ir, Rėjau, noriu, kad kaip senas draugas prižadėtum, jei kas nors man atsitiktų...

— Erlai, nieko tau neatsitiks. Bet, žinoma, ryšį su tavo žmona palaikysiu.

Po tragiškų naujienų, Donis Mūras prarado kalbos dovaną. Sėdėjo spoksodamas plačiai atmerktomis akimis, atrodė, tarsi negalėtų suformuluoti žodžio. Bakas pasinėrė į katalogų vartymą. Tik niekaip negalėjo susikaupti. Jis žinojo, kad bus daugiau klausimų. Nenumanė, ką Doniui pasakyti. O jam reikėjo šio žmogaus pagalbos.

Donio balsas buvo kimus ir jausmingas:

— Kas atsitiks šiai bažnyčiai?

— Žinau, jog tai skamba šabloniškai, — tarė Bakas, — bet tikiu — Dievas tuo pasirūpins.

— Kaip Dievas parūpins tokį pastorių kaip Briusas?

— Suprantu, ką turi galvoje, Doni. Kito tokio kaip pastorius Briusas nerasi. Jis buvo unikalus.

— Man vis dar sunku tuo patikėti, — sumurmėjo Donis.

— O aš manau, kad manęs daugiau jau niekas nenustebins.

Reifordas sėdėjo „Kondore 216“ prie valdymo prietaisų.

— Iš kur gausime pirmąjį padėjėją? — paklausė jis Erlo.

— Pakeliui jie yra kažką paruošę iš kitos oro linijų kompanijos. Jis skris su tavim iki San Francisko, kur susitiksi su Makalamu.

— Makalamas? Erlai, jis man padėjo atskristi iš Naujojo Babilono į Vašingtoną. Kai išvykau į Čikagą, Mekas turėjo grįžti atgal į Iraką.

— Reifordai, žinau tik tiek, kiek pasakiau.

— O kodėl mes skrendam, kaip sakė Karpatijus — „į vakarus, kad skristume į rytus“?

— Neturiu nė menkiausio supratimo, kas čia vyksta. Man visa tai nauja. Galbūt tu geriau žinai nei aš. Atrodo, kad karas ir naikinimas praūžė į rytus nuo Misisipės. Ar atkreipei į tai dėmesį? Tartum taip ir buvo suplanuota. Šis lėktuvas suprojektuotas čia, Dalase, bet ne DVF, kur tikrai būtų sunaikintas. Jis paruoštas būtent tada, kai jo reikia. Kaip matai, valdymas toks kaip „757“, nors jis ir daug didesnis. Jei moki valdyti „Boeing 757“, galėsi pilotuoti ir šitą. Tik reikia priprasti prie jo gabaritų. Žmonės, kurių tau reikia, yra ten kur reikia ir kada reikia. Pagalvok pats, berniuk. Karpatijui visa tai nebuvo staigmena, ar ne?

Reifordas nežinojo, ką atsakyti. Nereikėjo daug laiko, kad pradėtum suprasti.

Halidėjus tęsė:

— Skrisi tiesiąja iš Dalaso į San Franciską, ir spėju, kad nenorėsi iš oro matyti griuvėsių ar patirti ataką ore. Kažkur vakaruose gali būti kareivių, tiesiog trokštančių iššauti į Karpatijų keletą raketų, bet yra keletas puikių žmonių, žinančių, kad jis skris šiuo keliu. Užtruksi San Franciske tik tiek, kad paimtum tą piloto padėjėją, ir pakilsi tolesniam skrydžiui.

Bakas palietė Donio ranką, tarsi žadindamas iš miego: Šis pažvelgė į jį suglumęs.

— Pone Viljamsai, čia buvo nelengva net kai pastorius Briusas tebebuvo gyvas. Neįsivaizduoju, ką mums dabar reikės daryti.

— Doni, — liūdnai prakalbo Bakas, — tu gali kažką padaryti dėl Dievo, irtai būtų pats geriausias įnašas Briuso Barnso atminimui.

— Tuomet, pone, kad ir kas tai būtų, norėčiau padėti.

— Pirmiausia, Doni, norėčiau patikinti, jog kalbama ne apie pinigus.

— Nenoriu turėti naudos iš to, kas padėtų bažnyčiai, Dievui ir Briuso atminimui.

— Puiku. Ar tu turėsi naudos, ar ne — čia jau tau spręsti. Tiesiog noriu pasakyti, kad man reikia penkių pačių geriausių kompiuterių, kiek įmanoma kompaktiškesnių, bet su kuo didesne atmintimi ir puikiomis ryšio galimybėmis.

— Jūs kalbate mano kalba, pone Viljamsai.

— Tikiuosi, Doni, nes norėčiau kompiuterių su beveik neribotais ištekliais. Norėčiau, kad juos būtų galima neštis bet kur, su gera informacijos apsauga, kad būtų galima sukrauti į juos viską, kas tik įmanoma, ir, svarbiausia, galėčiau su bet kuo ir bet kur susijungti ir niekas negalėtų to susekti. Ar tai įkandama?

— Tuomet, pone, galiu jums surinkti kažką panašaus į tuos kompiuterius, kuriuos mokslininkai naudoja dykumoje ar džiunglėse, kai nėra jokios galimybės įjungti juos į elektros tinklą ar su kuo nors susisiekti.

— Taip, — patvirtino Bakas. — Kai kurie mūsų reporteriai naudoja tokius kompiuterius sunkiai prieinamose vietose. Ar tik jie neturi įmontuotų palydovinių lėkščių?

— Norit tikėkit, norit ne, bet tai kažkas panašaus. Ir jums galėčiau pridėti dar vieną dalykėlį.

— Oką?

— Vaizdo konferencijas.

— Turi omeny, kad galėsiu matyti žmogų, su kuriuo kalbu?

— Taip, jei jis savo kompiuteryje turės tokią pačią įrangą.

— Doni, aš viso to noriu. Ir greitai. Taip pat man reikia, kad visa tai laikytum paslaptyje.

— Pone Viljamsai, kiekvienas iš šių daikčiukų jums gali kainuoti daugiau nei dvidešimt tūkstančių dolerių.

Bakas pagalvojo, kad pinigai čia didelio vaidmens nevaidina, bet tai buvo toks pirkinys/kurio jis negalėjo realizuoti Karpatijaus sąskaita. Tad vėl atsisėdo ir švilptelėjo.

Trys

Vadink tai kaip nori, Reifordai, bet aš esu tau čia šį tą paruošęs.

Reifordas su Halidėjum baigė apžiūrėti pilotų kabiną. Jis pasitikėjo Erlu. Žinojo, jei Halidėjus mano, jog jis gali vairuoti šį lėktuvą, vadinasi, tikrai gali. Reifordas tebeketino prašyti galimybės išbandyti tą lainerį ore, prieš surizikuojant ką nors juo skraidinti. Kapitono nejaudino tai, kad gali sudužti ir užsimušti jis pats drauge su Antikristu, bet nenorėjo būti atsakingas už nekaltas gyvybes, ypač už savo žmonos.

— Tai ką tu man paruošei, Erlai?

— Tik pažvelk į tai, — atsakė šis.

Jis parodė mygtuką, kurį paspaudęs kapitonas galėdavo kalbėtis su keleiviais.

— Kapitono vidinis ryšys, — pasakė Reifordas. — Na ir kas?

— Pasičiupinėk kaire ranka po savo krėslu ir pirštais perbrauk per apatinį jo kraštą, — tarė Erlas.

— Apčiuopiu mygtuką, — atsakė Reifordas.

— Dabar aš išeisiu iš kabinos, — aiškino Erlas. — Tu paspaust įprastą vidinio ryšio mygtuką ir kažką praneši. Tuomet suskaičiuosi iki trijų ir paspausi tą mygtuką po sėdyne. Be abejo, užsidėk ausines.

Reifordas palaukė, kol Halidėjus išėjo ir užvėrė duris. Tuomet įjungė vidinį ryšį.

— Alio, alio, Erlai, ei, vienas, vienas, vienas, — Reifordas mintyse suskaičiavo iki trijų ir paspaudė tą mygtuką po krėslu.

Ir buvo priblokštas, ausinėse išgirdęs pašnibždom kalbant Erlą Halidėjų.

— Reifordai, tu gali pasakyti, ką aš kalbu, nors tai darau tyliau nei kalbama normaliai bendraujant. Jei gerai atlikau savo darbą, tai mane galėsi girdėti visame lėktuve taip aiškiai, tarsi kalbėtumės šalia. Kiekvienas toks mikrofonas veda tik į tavo ausinių lizdą. Viską sutvarkiau taip, kad jų neįmanoma aptikti, o šis lėktuvas buvo patikrintas geriausių Pasaulio Bendrijos slaptų mikrofonų ieškojimo specialistų. Jei kada nors tai surastų, pasakyčiau manęs, kad būtent to jie ir norėjo.

Reifordas energingai išėjo iš kabinos.

— Erlai, tu — genijus! Nesu įsitikinęs, ar to norėjau, bet turėsiu pranašumą girdėdamas, kas čia vyksta.

Bakas pakavo Briuso dokumentų atspausdus, kai stovėjimo aikštelėje išgirdo „Reindž roverį“. Chlojei įėjus į raštinę, jis dėjo išspausdintus popieriaus lapus ir Briuso kompiuterį į vieną didžiulę dėžę. Viską sukrovęs, pasakė Chlojei:

— Pametėk mane iki Čikagos filialo raštinės, o tada būtų gerai tau nuvykti į „Dreiką“ ir įsitikinti, ar mūsų daiktai vis dar ten. Palaikyk tą viešbučio kambarį tol, kol susirasime kitą būstą arčiau prie bažnyčios.

— Tikėjausi, kad taip pasakysi, — pratarė Chlojė. — Loreta labai suvargusi. Reikėtų jai padėti čia apsitvarkyti. O kaip su laidotuvėmis?

— Chlo, tau reikės padėti tai suorganizuoti. Reikėtų susiderinti su tardymo ekspertize, paimti kūną ir atgabenti čia. Kai visur tokia didelė netvarka, greičiausiai jie bus patenkinti, kad kažkas atsiėmė bent vieną kūną. Atrodo, kiekvienam iš mūsų reikia automobilio. Neįsivaizduoju, ko ir kur mane gali pasiųsti. Galiu ilgokai dirbti Čikagos raštinėje, turint omeny tai, kad į Niujorką dar ilgai nebus galima kojos įkelti, bet negaliu pažadeti, jog visą laiką sukinėsiuos aplinkui.

— Loreta, Dieve, palaimink jos širdį, pagalvojo apie tą patį, nepaisant kaip dabar kenčia. Ji priminė, kad yra mašinų aikštelė, kur stovi automobiliai ekstra atvejui, likę dar nuo Bažnyčios Paėmimo laikų. Jie ir buvo numatyti naudoti tokių krizių kaip ši metu.

— Gerai, — tarė Bakas. — Paimk vieną iš jų. Ir nepamiršk — šią medžiagą reikia padauginti visiems bažnyčios nariams.

— Tu neturėsi laiko jos perskaityti, ar ne, Bakai?

— Ne, bet esu įsitikinęs, kad tai visiems bus naudinga.

— Luktelėk, Bakai. Negalėsime visko padauginti, kol kas nors neperskaitys. Kažkas gali būti per daug privatu, juk tai asmeniniai užrašai. Taip pat žinai, kad čia bus tiesioginiai komentarai apie Karpatijų ir „Negandų pajėgas“. Negalime rizikuoti ir šitaip būti atskleisti.

Bako ego išgyveno krizę. Jis mylėjo šią moterį, bet ji buvo dešimčia metų jaunesnė ir Kameronas negalėjo pakęsti, kai ji sakydavo, ką reikia daryti, ypač kai būdavo teisi. Jam bededant sunkią popierių dėžę ir kompiuterį ant užpakalinės „Reindž roverio“ sėdynės, Chlojė pasakė:

— Patikėk tai man, brangusis. Kiekvieną dieną nuo dabar iki sekmadienio praleisiu studijuodama šiuos dokumentus. Tuomet mes turėsime kuo pasidalyti su „Naujosios vilties“ bažnyčia ir netgi galėtume paskelbti, kad po savaitės visiems įteiksime po kopiją.

— Tu teisi kaip visada. Bet kur ketini visa tai padaryti?

— Loreta pasiūlė mums pasilikti pas ją. Juk žinai, jai liko tas didžiulis senas namas.

— Tai būtų nepaprastai puiku, bet nenorėčiau apsunkinti kitų.

— Bakai, vargu ar mes ją apsunkinsim. Greičiausiai ji net nepastebės mūsų. Dabar Loreta tokia vieniša ir nuliūdusi, manau, kad jai iš tiesų reikia draugijos.

— Žinai, jog neįmanoma, kad aš ten praleisčiau daug laiko, — pasakė Bakas.

— Esu jau didelė mergaitė, galiu ir pati savimi pasirūpinti.

Dabar jie sėdėjo džipo viduje.

— Tai kam tuomet aš tau reikalingas? — paklausė Bakas.

— Na, laikau tave šalia, nes esi meilus.

— Bet rimtai, Chloje, niekad sau neatleisiu, jei būsiu kokiame nors kitame mieste ar šalyje, o tuo metu į Mount prospektą ateis karas.

— Tu pamiršai slėptuvę po bažnyčia.

— Nepamiršau, Chloje, tiesiog meldžiuosi, kad niekada jos neprireiktų. Ar dar kas nors, išskyrus „Negandų pajėgas“, žino apie tą vietą?

— Ne. Netgi Loreta. Ten baisiai’ ankšta. Jei tėtis su Amanda ir mudu su tavimi pasiliktume joje ilgesniam laikui, tai nebūtų labai jau linksma.

Po pusantros valandos Bakas privažiavo prie „Global Community Weekly“ žurnalo Čikagos filialo raštinės.

— Ketinu gauti porą mobiliųjų telefonų, — tarė Chlojė. — Paskambinsiu į „Dreiką“, tuomet nuvyksiu ten ir paimsiu mūsų daiktus. Taip pat pakalbėsiu su Loreta dėl antro automobilio.

— Nupirk penkis mobiliuosius telefonus, Chloje, ir negailėk pinigų.

— Penkis? — paklausė ji. — Net nežinau, ar Loreta mokėtų vienu iš jų naudotis.

— Visai negalvojau apie Loretą. Tiesiog noriu būti tikras, kad turime atsarginį.

„Kondoras 216“ buvo aprūpintas dar gausiau nei ankstesnis lėktuvas „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“, jei tai apskritai įmanoma. Nebuvo praleista nė viena detalė, įdiegti naujausi ryšių technikos laimėjimai. Reifordas atsisveikino su Erlu Halidėjumi, prašydamas informuoti, ar viskas gerai jo namuose ir ar saugi žmona.

— Tau nepatiks naujienos apie mūsų oro uostą. — Ir Reifordas jam papasakojo. — Tikriausiai nenorėtum nusileisti O’Hare.

Reifordas ir laikinasis jo padėjėjas suerzino Karpatijų surengdami bandomąjį pakilimą ir apskrisdami ratą prieš leidžiant visiems kitiems sėsti į lėktuvą. Reifordas buvo patenkintas taip pasielgęs. Ir jei buvo tiesa tai, kad čia viskas tiesiog identiška „757“ kabinai, didesnis bei daug sunkesnis lėktuvas labiau panėšėjo į „747“ ir reikėjo šį tą perprasti, norint jį įvaldyti. Kai „Kondoras 216“ buvo pakrautas ir pakilo į orą šaudamas link San Francisko trisdešimt trijų tūkstančių pėdų aukštyje ir daugiau nei septynių šimtų mylių per valandą greičiu, Reifordas įjungė autopilotą ir paragino savo pirmąjį padėjėją pasilikti sargyboje.

— O ką veiksite jus, sere? — paklausė šis.

— Tiesiog čia pasėdėsiu, — atsakė kapitonas. — Pamąstysiu. Paskaitysiu.

Suderinęs skrydžio kelią su Oklahomos bokštu, Reifordas nuspaudė vidinio ryšio mygtuką, norėdamas susisiekti su savo keleiviais.

— Valdove Karpatijau, gerbiami svečiai, čia kalba kapitonas Stylas. Į San Franciską atvyksime penktą valandą popiet pagal Ramiojo vandenyno juostos laiką. Tikimės giedro dangaus ir sklandaus skrydžio.

Reifordas atsilošė savo krėsle ir nusmaukė ausinių lankelį ant pakaušio, tarsi nusiimdamas ausines. Tačiau jos vis dar buvo pakankamai arti ausų, kad jis galėtų girdėti, o jo pagalbininkas ne, nes buvo užsidėjęs savo ausines. Iš skrydžio kuprinės Reifordas išsitraukė knygą ir atvertęs pasidėjo priešais ant prietaisų skydelio. Tik turėjo prisiminti, kad laikas nuo laiko reikia perversti puslapius. Iš tiesų jis ne skaitys, o klausysis. Pakišęs kairę ranką po krėslu, tyliai paspaudė slaptąjį mygtuką.

Pirmasis balsas, kurį jis išgirdo taip aiškiai, tarsi būtų kalbėjęsis telefonu, buvo Amandos.

— Taip, sere, suprantu. Jums nereikia dėl manęs jaudintis, ne, sere.

Dabar jau kalbėjo Karpatijus:

— Tikiuosi, visi galėsime pavalgyti Dalase. San Franciske prie mūsų prisidės visas lėktuvo personalas ir tuomet mumis gerai pasirūpins skrendant į Bagdadą, o paskui ir į Naująjį Babiloną.

Kitas balsas:

— Į Bagdadą?

— Taip, — atsakė Karpatijus. — Likusiems trims lojaliems ambasadoriams leidau skristi tiesiai į Bagdadą. Mūsų priešai galėjo pagalvoti, kad jie skris į Naująjį Babiloną. Taigi, pasiimsime juos Bagdade ir susirinkimą pradėsime tos trumpos kelionės iš Bagdado į Naująjį Babiloną metu.

— Ponia Styl, jei jūs mums atleisite...

— Žinoma, — atsakė Amanda.

— Džentelmenai, — dabar Karpatijus prabilo truputį tyliau, bet pakankamai aiškiai, kad Reifordas galėtų suprasti kiekvieną žodį.

Vieną dieną tikrai reiks padėkoti Erlui Halidėjui Kristaus karalystės vardu. Erlo nedomino tarnavimas Dievui, bent jau kol kas, tačiau kad ir koks noras paskatino jį padaryti Reifordui tokią paslaugą, jis tikrai duos naudos Antikristo priešams.

O Karpatijus kalbėjo:

— Ponas Fortūnatas pasiliko Dalase, kad iš ten skubiai suorganizuotų kitą mano pranešimą per radiją. Jį perskaitysiu iš čia, po to perduosime į Dalasą, o iš ten jis bus transliuojamas po visą pasaulį, kad vėl priblokštų Pasaulio Bendrijos priešus. Noriu vakariniame susirinkime Fortūnatą turėti šalia, todėl nusileidę San Franciske palauksime, kol jis prisidės prie mūsų. Kai tik pakilsime iš San Francisko, spustelsime gaiduką į Los Andželo pusę ir į Bėjaus teritoriją.

— Bėjaus teritoriją? — pasigirdo balsas su dideliu akcentu.

— Taip, tai San Francisko ir Ouklendo apygardos.

— Ką jūs turėjote omenyje sakydamas: „spustelsime gaiduką“?

Karpatijaus balse pasigirdo liūdesio gaidelės.

— „Spustelti gaiduką“ reiškia tai, ką ir girdite, — paaiškino jis. — Kol mes nusileisime Bagdade, nukentės ne tik Vašingtonas, Niujorkas ir Čikaga. Tai trys Šiaurės Amerikos miestai, kurie nukentės daugiausia. Tuo tarpu Čikagoje sugriautas tik oro uostas ir vienas priemiesčio rajonas. Per valandą padėtis pasikeis. Apie Londoną jūs jau girdėjot. Džentelmenai, ar jūs suprantate, ką reiškia šimto megatonų bomba?

Įsvyravo tyla.

Karpatijus tęsė:

— Žvelgiant iš tam tikros istorinės perspektyvos aišku, kad dvidešimties megatonų bomba turi daugiau galios nei visos bombos, numestos per Antrąjį pasaulinį karą kartu sudėjus, tarp jų ir tos dvi ant Japonijos.

— Jungtinės Didžiosios Britanijos Valstijos bus gerai pamokytos, — vėl pasigirdo balsas su akcentu.

— Iš tikrųjų, — pritarė Karpatijus. — O vien tik Šiaurės Amerikoje — Monrealis, Torontas, Mechikas, Dalasas, Vašingtonas, Niujorkas, Čikaga, San Franciskas ir Los Andželas taps pamokymų objektais tiems, kurie mums priešinasi.

Reifordas nusiplėšė ausines ir atsisegė saugos diržus. Išėjęs pro kabinos duris, akimis susitiko su Amanda. Mostelėjo jai ateiti. Karpatijus pakėlė akis ir nusišypsojo.

— Kapitone Stylai, ar viskas tvarkoj?

— Skrendame sklandžiai, sere, jei jūs to klausėte. Geresnio skrydžio nebūna. To negaliu pasakyti apie tai, kas vyksta ten, apačioje.

— Tikrai, — staiga nuliūdęs tarė Karpatijus. — Netrukus kreipsiuos į pasaulio bendruomenę ir išreikšiu savo užuojautą.

Reifordas stumtelėjo Amandą į koridorių link lėktuvo virtuvės.

— Ar Bakas su Chloje ir šiąnakt ketina pasilikti „Dreiko“ viešbutyje?

— Nebuvo kada apie tai pakalbėti, — atsakė ji. — Nemanau, kad jie turi iš ko rinktis, nes vis tiek nebegalės grįžti į Niujorką.

— Bijau, kad Čikaga gali tapti dar vienu taikiniu, — sunerimęs tarė Reifordas.

— Ak, negaliu net įsivaizduoti, — jaudinosi Amanda.

— Turiu juos perspėti.

— Nori rizikuoti skambindamas telefonu, kai pokalbių gali būti klausomasi? — išsigandusi paklausė ji.

— Dėl jų gyvybės verta rizikuoti.

Amanda jį apkabino, po to sugrįžo atgal į savo vietą.

Įsitikinęs, jog pirmasis padėjėjas buvo užsidėjęs ausines ir kažkuo užsiėmęs, Reifordas pradėjo rinkti numerį savo mobiliuoju telefonu. Prisiskambinęs į „Dreiko“ viešbutį Čikagoje, pasiteiravo Viljamsų.

— Turime tris svečius, pavarde Viljamsas, — buvo jam atsakyta. — Nėra nė vieno, vardu Kameronas, Bakas ar Chlojė.

Reifordas pradėjo sukti galvą.

— Aha, tada tiesiog sujunkite mane su ponu Kacu, — pasakė jis.

— Herbertas Kacas? — paklausė operatorė.

— Taip, tas pats.

Po minutės:

— Niekas neatsako, pone. Ar jūs norėtumėte palikti jiems žinutę balso paštu?

— Taip, — atsakė Reifordas, — bet taip pat norėčiau būti tikras, kad žinutė bus išklausyta ir kai tik jie pasirodys, jiems būtų pranešta, jog gavo skubią žinutę.

— Pone, mes būtinai taip padarysime. Ačiū, kad paskambinote į „Dreiką“.

Kai pasigirdo balso pašto signalas, Reifordas greitai pasakė:

— Vaikučiai, jūs žinote, kas skambina. Negaiškite laiko ir kuo greičiau dinkite iš Čikagos centro. Prašau, patikėkite, tai labai rimta.

Čikagos raštinėje Bakas su Verną Zy buvo susikivirčijęs aibę kartų. Iš pradžių jis pajuto, kad ji peržengė leistinumo ribas ir per greit perėjo į savo buvusios šefės Liusindos Vašington, dingusios per Paėmimą, kabinetą. O Bakui praleidus vieną iš svarbiausių jo žurnalistinių užduočių, Verną tapo Čikagos filialo galva, kartu ir jo viršininke. Dabar, jam tapus vadovu, kilo pagunda ją atleisti. Bet Bakas leido jai pasilikti, nes Verną gerai atliko savo darbą ir nekišo nosies kur nereikia.

Net ir guvioji Verną atrodė priblokšta, kai tą vėlyvą popietę Bakas įsiveržė į raštinę. Kaip įprasta tarptautinės krizės metu, personalas buvo susigrūdęs prie televizoriaus. Kameronui įėjus keletas darbuotojų pakėlė akis.

— Ką apie visa tai galvoji, šefe? — paklausė vienas iš jų.

Verną Zy tiesiu taikymu pasuko prie Bako.

— Jūs gavote keletą skubių žinučių, — išpyškino ji. — Visą dieną pats Karpatijus bandė su jumis susisiekti. Čia taip pat yra skubi žinutė nuo Reifordo Stylo.

Tai bent pasirinkimas. Kam Bakas turėtų paskambinti pirmam? Galėjo tik spėti, kokioje šviesoje Karpatijus norėjo pateikti Trečiąjį pasaulinį karą. Nežinojo, ko galėjo prireikti ir Reifordui.

— Ar ponas Stylas paliko telefono numerį?

— Į jo skambutį atsakysite pirmiausia?

— Atsiprašau? — tarė jis. — Maniau, kad uždaviau jums klausimą.

— Jis tiesiog prašė, kad jūs paskambintumėte į savo viešbučio numerį.

— Paskambinčiau į savo viešbučio numerį?

— Pati tai būčiau padariusi, bose, bet nežinojau, kur apsistojote. O kurgi jūs apsistojote?

— Verną, ne tavo reikalas.

— Na, ką gi, atleiskite! — atšovė ji ir nužygiavo šalin, ko Bakas ir laukė.

— Laikinai pasiskolinsiu tavo kabinetą, — įkandin mestelėjo jai Kameronas.

Ji sustojo ir apsigręžė.

— Kuriam laikui?

— Tiek, kiek man reikės, — atsakė jis.

Ji rūsčiai susiraukė.

Bakas įgriuvo vidun ir uždarė duris. Surinkęs „Dreiko“ numerį, paprašė savo balso pašto. Girdėdamas baimę Reifordo balse, jau nekalbant apie pačią žinią, net išbalo. Bakas paskambino į informaciją ir paklausė „Land Rover“ prekybos salono, esančio Arlingtono aukštumose, telefono numerio. Pakvietė prekybos vadybininką ir pasakė, kad tai labai skubu.

Po minutės, vyras buvo prie telefono. Kai tik Bakas prisistatė vyriškis paklausė:

— Gal kas nutiko?

— Pone, dėl automobilio jokių problemų. Bet man reikia susisiekti su savo žmona, kuri kaip tik dabar jį vairuoja. Man reikia automobilyje įmontuoto telefono numerio.

— Dėl to reikės šiek tiek pasikapstyti.

— Pone, tai neapsakomai skubu. Tiesiog pasakysiu, kad viskas gali baigtis taip: iškeliu greitą bylą dėl pirkėjo apsigalvojimo ir grąžinu automobilį, jei tiesiog dabar negaunu to numerio.

— Minutėlę.

Po kelių minučių Bakas surinko numerį. Ilgas signalas pasigirdo keturis kartus.

— Mobilaus telefono vartotojas, kurio numerį jūs surinkote, yra arba išlipęs iš automobilio, arba išvažiavęs iš skambinimo zonos ribų. Prašau, pabandykite paskambinti...

Bakas trenkė ragelį. Vėl pakėlė ir paspaudė pakartotinio rinkimo mygtuką. Besiklausydamas signalų krūptelėjo, nes staiga su trenksmu atsidarė durys ir įgriuvusi Verną Zy vaipydamasi pareiškė:

— Skambina Karpatijus. Nori tavęs.

— Aš jam perskambinsiu! — šūktelėjo Bakas.

— Tu ką padarysi?

— Paimk numerį!

— Surink 1-800-ATLEISTAS, — atsakė ji.

Reifordas pašėlo. Jis pamiršo, kad turi vaidinti kažką darantį, todėl sėdėjo įsispitrinęs tiesiai priešais save į vėlyvos popietės dangų, ausinės uždėtos ant ausų, o kairė ranka stipriai spaudė slaptąjį mygtuką. Išgirdo Karpatijaus adjutantą sakant:

— Na, iš visų...

— Ką? — paklausė Karpatijus.

— Stengiuosi susisiekti su tuo tipu Viljamsu, o jis savo merginai pasakė, kad ji užsirašytų numerį.

Reifordas vos galėjo susilaikyti vėl nepaskambinęs Bakui, nes dabar buvo visiškai tikras, jog šis yra žurnalo raštinėje, Čikagoje. Bet jei Karpatijui kas nors pasakytų, kad Bakas negali kalbėti, nes dabar jis kalbasi su Reifordu Stylu, tai būtų rimta nesėkmė. Jis vėl išgirdo raminantį Karpatijaus balsą.

— Tiesiog duok jam numerį, mano drauge. Pasitikiu šiuo jaunuoliu. Jis yra fantastiškas žurnalistas, ir be rimtos priežasties neverstų manęs laukti. Tikriausiai dabar stengiasi parašyti patį reikšmingiausią straipsnį savo gyvenime, kaip manai?

Bakas įsakė Vernai Zy uždaryti duris ir palikti jį ramybėje, kol baigs skambinti. Ji sunkiai atsiduso ir purtydama galvą užtrenkė duris.

Kameronas toliau spaudinėjo pakartotinio rinkimo mygtuką, nekęsdamas to įrašyto pranešimo labiau nei bet ko kito savo gyvenime.

Staiga įsijungė vidinis ryšys.

— Atsiprašau, kad jus varginu, — liguistai saldžiu, dainingu balsu prabilo Verną. — Bet jums kitas skubus skambutis. Chaimas Rozencveigas iš Izraelio.

Bakas nuspaudė vidinio ryšio mygtuką.

— Bijau, kad turėsiu ir jam perskambinti. Pasakyk, kad aš labai atsiprašau.

— Tai manęs turėtumėte atsiprašyti, — tarė Verną. — Man tiesiog nagus niežti, kaip noriu jums jį peradresuoti.

— Labai atsiprašau, Verną, — su sarkazmu atsiliepė Bakas. — O dabar, prašau, palikite mane ramybėje!

Automobilio telefonas ir toliau skambėjo. Bakas kelis kartus išklausė įrašytos žinutės. Vėl įsiterpė Verną.

— Daktaras Rozencveigas sako, kad tai gyvybės ir mirties klausimas, Kameronai.

Bakas greitai įsijungė į mirksinčią liniją.

— Chaimai, labai atsiprašau, bet pats turiu neatidėliotinos svarbos reikalą. Ar galiu jums perskambinti?

— Kameronai! Prašau, nepadėk ragelio! Izraelis patyrė tokius pat stiprius bombardavimus kaip ir tavo šalis, o rabino Ben Judo šeimą pagrobė ir išžudė! Jo namas sudegintas iki pamatų. Meldžiuosi, kad pats rabinas būtų saugus, bet niekas nežino, kur jis yra!

Bakas neteko žado. Ranka pasirėmė galvą.

— Jo šeima žuvo? Ar esi tuo tikras?

— Tai buvo viešas reginys, Kameronai. Anksčiau ar vėliau tai turėjo įvykti. Kodėl, o kodėl gi jam reikėjo viešai pasidalyti savo požiūriu į Mesiją? Viena yra su juo nesutikti, kaip, pavyzdžiui darau aš, gerbiamas ir patikimas draugas. Bet religiniai fanatikai šioje šalyje nekenčia tų, kurie tiki Jėzų esant Mesiju. Kameronai, jam reikia mūsų pagalbos. Ką galėtume padaryti? Niekaip negaliu prasimušti pas Nikolajų.

— Chaimai, padarykite man vieną didelę paslaugą: nekiškite į šį reikalą Nikolajaus, prašau!

— Kameronai! Nikolajus pats galingiausias žmogus pasaulyje, maldavo manęs ir Izraelio, kad leistume jam mus apsaugoti. Iš tiesų jis įsikiš ir išsaugos mano draugo gyvybę!

— Chaimai, maldauju, patikėkite šį reikalą man. Palikite Nikolajų ramybėje. Dabar aš privalau baigti šį pokalbį. Mano šeimos nariai pavojuje!

— Atleisk, Kameronai! Susisiek su manim, kai tik galėsi.

Bakas grįžo į įprastinę liniją ir vėl paspaudė pakartotinio rinkimo mygtuką. Dar nespėjus surinkti numerio, vidiniu ryšiu pasigirdo Vernos balsas:

— Kai kas jums skambina, bet kadangi nenorite, kad jus trukdytų...

Chlojės automobilio telefonas buvo užimtas! Bakas numetė ragelį ir paspaudė vidinio ryšio mygtuką.

— Kas skambina?

— O aš maniau, kad nenorite, jog jus trukdytų.

— Verną, tokiems žaidimams aš neturiu laiko!

— Jei norite žinoti, tai buvo jūsų žmona.

— Kuri linija?

— Antra linija, bet aš pasakiau, kad greičiausiai jūs kalbatės su Karpatijum ar Rozencveigu.

— Iš kur ji skambino?

— Nežinau. Ji sakė, kad palauks jūsų skambučio.

— Ar ji paliko numerį?

— Taip. Tai...

Išgirdęs pirmus du skaičius, Bakas suprato, kad tai buvo automobilio telefono numeris. Išjungęs vidinį ryšį, vėl nuspaudė pakartotinio rinkimo mygtuką. Verna kyštelėjo galvą pro duris ir pasakė:

— Juk žinote, kad aš ne sekretorė, be to, netgi ne jūsų sekretorė!

Bakas visai įtūžo. Nenuleido akių nuo Vernos.

— Ketinu išeiti iš už stalo ir spyriu uždaryti duris. Geriau nepasipainiok man po kojomis.

Automobilio telefonas skambėjo. Verną vis dar tebestovėjo tarpduryje. Bakas, tebelaikydamas telefono ragelį prie ausies, pakilo nuo kėdės ir užlipo ant stalo, žengdamas per Vernos popierių krūvas. Jos akys tiesiog išsprogo, kai jis pakėlė koją ir iš visų jėgų spyrė, Vernai vos spėjus sprukti į šoną. Tai nuskambėjo kaip bombos sprogimas ir vos nenugriovė vertikalių pertvarų. Verną sušuko. Bakas beveik norėjo, kad ji būtų likusi tarp durų.

— Bakai! — ragelyje pasigirdo Chlojės balsas.

— Chloje! Kur tu esi?

— Esu pakeliui iš Čikagos, — atsakė ji. — Nupirkau telefonus ir nuvažiavau į „Dreiką“, bet ten radau man paliktą žinutę.

— Žinau.

— Bakai, kažkas tėtės balse privertė mane negaišti laiko, kad susirinkčiau iš kambario mūsų daiktus.

— Gerai!

— Bet tavo nešiojamasis kompiuteris, visi tavo drabužiai, tualetiniai reikmenys ir visa kita, ką atvežiau iš Niujorko...

— Bet tavo tėčio balsas skambėjo labai rimtai, ar ne?

— Taip. Ak, Bakai, mane vejasi policija! Aš apsisukau neleistinoje vietoje, viršijau greitį, pervažiavau sankryžą degant raudonai šviesai ir netgi buvau šiek tiek užvažiavusi ant šaligatvio.

— Chloje, klausyk! Ar žinai seną posakį apie tai, kad lengviau paprašyti atleidimo nei leidimo?

— Nori, kad pabandyčiau pabėgti?

— Greičiausiai dar ir išgelbėsi jo gyvybę! Yra tik viena priežastis, kodėl tavo tėvas norėjo, kad mes kuo greičiau ir kuo toliau išvyktume iš Čikagos.

— Gerai, Bakai, melskis už mane! Kitaip nieko nebus.

— Chloje, nedėk ragelio.

— Vairavimui man reikia abiejų rankų!

— Paspausk mikrofono mygtuką ir padėk ragelį! — šūktelėjo jai Bakas.

Bet tuomet jis išgirdo sprogimą, cypiančias padangas, riksmą ir viskas nutilo. Po kelių sekundžių „Global Community Weekly“ raštinėje dingo šviesa. Bakas šiaip taip surado kelią į vestibiulį, kur dar veikė avarinio apšvietimo lempos ir todėl matėsi durys.

— Tik pažiūrėkit! — kažkas sušuko, ir visi darbuotojai, išbėgę per paradines duris ir užsiropštę ant savo mašinų stogų, stebėjo milžinišką oro antpuolį virš Čikagos miesto.

Paslapčia Reifordas su siaubu klausėsi, kaip Karpatijus skaitė pranešimą jo tėvynainiams:

— Tiesiog dabar, mums bekalbant, Čikagai turi būti suduotas atsakomasis smūgis. Ačiū jums už supratimą. Dėl strateginių priežasčių tai nebus branduolinė ataka. Šioje srityje gyvena daug ištikimų darbuotojų, ir nors maniau, kad šios atakos metu galiu kažką prarasti, noriu būti tikras, jog neprarasiu nė vieno žmogaus dėl radiacijos.

Kažkas dar prabilo:

— Ar mes žiūrėsime naujienas?

— Puiki mintis, — tarė Karpatijus.

Reifordas nebegalėjo ilgiau išsėdėti. Jis nežinojo, ką darys ar ką pasakys, jei reikėtų, bet tiesiog daugiau negalėjo pasilikti kabinoje net nesužinojęs, ar jo artimieji yra saugūs. Į keleivių saloną jis įėjo tuo metu, kai televizorius pradėjo rodyti pirmuosius vaizdus iš Čikagos. Amanda aiktelėjo. Reifordas įėjo ir atsisėdo šalia jos įsistebeilydamas į televizoriaus ekraną.

— Ar dėl manęs nuvyksi į Čikagą? — sušnibždėjo Reifordas.

— Jei manai, kad ten būsiu saugi.

— Radiacijos ten nėra.

— O iš kur tu tai žinai?

— Pasakysiu vėliau. Tiesiog atsakyk, ar važiuosi, jei man pavyks gauti Karpatijaus sutikimą išleisti tave San Franciske.

— Reifordai, dėl tavęs viską padarysiu, pats žinai.

— Paklausyk manęs, brangioji. Jei tau nepavyktų patekti į tuoj pat išskrendantį lėktuvą, turiu omenyje, prieš šiam lėktuvui vėl pakylant, turi grįžti į „Kondorą“. Ar supratai?

— Supratau, bet kodėl?

— Dabar negaliu tau pasakyti. Tiesiog įlipk į Milvuokin išskrendantį lėktuvą, jei man pavyks gauti vietą. O jei lėktuvas nepakils į orą prieš mums...

— Ką?

— Būk tikra, Amanda. Tavęs netekęs nebegalėčiau ištverti. Klausant žinių iš Čikagos, kabelinių naujienų kanalas įjungė reklamą, ir Reifordas kreipėsi į Karpatijų.

— Sere, galiu jus minutėlei?

— Žinoma, kapitone. Siaubingos naujienos iš Čikagos, ar ne?

— Taip, sere, taip. Dėl to ir norėčiau su jumis pasikalbėti. Žinote, kad toje teritorijoje gyvena mano šeima.

— Taip, ir viliuosi, jog jie visi yra saugūs, — pasakė Karpatijus.

Reifordas norėjo jį čia pat užmušti. Jis puikiai žinojo, kad šis žmogus yra Antikristas, taip pat žinojo, kad šis asmuo vieną dieną bus nužudytas ir prikeltas iš numirusių paties Šėtono. Reifordas niekad nesvajojo galėsiąs dalyvauti tame nužudyme. Jis susikaupė, kad grįžtų šaltakraujiškumas. Kas benužudytų šį žmogų, tai būtų tik pėstininkas milžiniškame kosminiame žaidime. Žmogžudystė ir prisikėlimas tik padarytų Karpatijų dar galingesnį ir šėtoniškesnį nei bet kada anksčiau.

— Sere, — tęsė Reifordas, — norėčiau žinoti, ar mano žmona galėtų San Franciske persėsti į kitą lėktuvą, parskristi atgal į Čikagą ir pasižiūrėti, kaip laikosi mano šeimyna?

— Būčiau laimingas, jei už jus tai galėtų padaryti mano darbuotojai, — atsakė Karpatijus, — jei tik paprasčiausiai duotumėte jų adresus.

— Išties daug geriau pasijusčiau, jei ji pati ten būtų ir, prireikus kokios pagalbos, galėtų padėti.

— Kaip pageidaujate, — tarė Karpatijus, o Reifordas pasistengė neišleisti didžiulio palengvėjimo atodūsio jam tiesiai į veidą.

— Kas galėtų man paskolinti mobilų telefoną? — šūktelėjo Bakas, bandydamas perrėkti triukšmą „Global Community Weekly“ automobilių stovėjimo aikštelėje.

Šalia stovėjusi moteris įbruko telefoną jam į rankas, ir jis buvo pritrenktas, kai suprato, jog tai buvo Verną Zy.

— Skambinsiu gana toli, — greitai paaiškino jis. — Ar galiu peršokti visus kodus ir tau sumokėti grynais?

— Nesijaudink, Kameronai. Mūsų mažytė, ilgokai trukusi, nesantaika pasidarė tiesiog nereikšminga.

— Man reikia pasiskolinti automobilį! — šaukė Bakas.

Bet greitai tapo aišku, kad visi išvyko kas sau, patikrinti, ar jų artimieji nenukentėjo.

— Ką pasakytum apie kelionę į Mount prospektą?

— Nuvešiu jus, — sumurmėjo Verną. — Nenoriu nė pažiūrėti į tai, kas įvyko kitoje pusėje.

— Gyvenate centre, ar ne? — paklausė Bakas.

— Maždaug prieš penkias minutes gyvenau, — atsakė Verną.

— Galbūt jums pasisekė.

— Kameronai, jei tas didžiulis sprogimas buvo branduolinis, nė vienas iš mūsų nepratempsime ir savaitės.

— Žinau vietą Mount prospekte, kur galėtumėt apsistoti, — pasakė Bakas.

— Būčiau dėkinga, — pratarė ji.

Verną grįžo susirinkti daiktų. Bakas laukė mašinoje, skambindamas ten, kur jam reikėjo. Pradėjo nuo savo tėvo vakaruose.

— Aš toks laimingas, kad tu paskambinai, — džiaugėsi tėvas. — Valandų valandas bandžiau prisiskambinti į Niujorką.

— Tėti, čia tikras pragaras. Likau kaip stoviu ir neturiu labai daug laiko kalbėti. Tiesiog paskambinau įsitikinti, ar jūs visi sveiki.

— Mes su tavo broliu čia laikomės gerai, — kalbėjo Bako tėvas. — Žinoma, jis vis dar liūdi dėl savo šeimos netekties, bet mes sveiki.

— Tėti, viskas šioje šalyje dūžta į šipulius. Nenurimsiu, kol tu...

— Kameronai, palikim tai šįkart ramybėje, gerai? Žinau, kuo tu tiki, ir jei tai teikia tau paguodą...

— Tėti! Dabar tai menka paguoda. Man bloga pagalvojus, kaip vėlai suradau tiesą. Per daug artimų žmonių jau praradau.

Nenoriu ir tavęs netekti.

Jo tėvas tingiai sučepsėjo, tuo dar labiau siutindamas Baką.

— Manęs tu neprarasi, berneli. Atrodo, kad niekas čia nesiruošia mūsų pulti. Jaučiamės šiek tiek užmiršti.

— Tėti! Milijonai miršta. Nejuokauk taip.

— Tai kaip laikosi tavo naujoji žmona? Ar mes kada nors su ja susitiksime?

— Nežinau, tėti. Tiksliai nežinau, kur ji dabar yra, ir nežinau, ar kada nors turėsi galimybę su ja susitikti.

— Gėdijiesi savo tėvo?

— Visai ne tai, tėti. Man reikia įsitikinti, ar ji yra saugi. Ir mums reikia kažkaip iš čia ištrūkti. Susirask ten gerą bažnyčią, tėti. Susirask kažką, kas tau galėtų paaiškinti, kas čia vyksta.

— Nepažįstu nė vieno kvalifikuotesnio už tave, Kameronai. O tu palieki man pačiam viską „atrajoti“.

Keturi

Reifordas išgirdo Karpatijaus žmones besiruošiant valdovo kalbos transliacijai.

— Ar kas nors galėtų nustatyti, kad mes esame ore? — paklausė Karpatijus.

— Ne, — užtikrino jį vienas iš adjutantų.

Reifordas tuo nebuvo taip tvirtai įsitikinęs. Bet, žinoma, jei Karpatijus nepadarė kokios nors apmaudžios klaidos, niekas negalėtų labai tiksliai nustatyti jų koordinačių.

Pasigirdus beldimui į kabinos duris, Reifordas patraukė pirštą nuo slaptojo mygtuko ir atsigręžė. Tai buvo Karpatijaus adjutantas.

— Padaryk viską, kas įmanoma, kad išjungtum bet kokius radijo trikdžius. Po to užmegzk ryšį su Dalasu. Beveik tris minutes per kosminį palydovą mes transliuosime valdovo kalbą, žmonės galės ją girdėti visame pasaulyje.

„Gal reiktų sušukti — valio?“ — pagalvojo Reifordas.

Bakui su Loreta kalbantis telefonu, Verna Zy sėdo už automobilio vairo. Nubloškusi į galą išsipūtusią rankinę, bandė prisisegti saugos diržą, bet tai jai sunkiai sekėsi — labai drebėjo rankos. Kameronas išjungė telefoną.

— Verną, kaip jautiesi? Tik ką kalbėjau su moterim iš mūsų bažnyčios, ji tau paruošė asmeninį kambarį ir vonią.

Iš mažos automobilių stovėjimo aikštelės išsivažinėjus Vernos ir Bako bendradarbiams, nedidelis transporto kamštis išsisklaidė. Aplink tvyrančią tamsą skrodė tik jų mašinos žibintai.

— Kameronai, kodėl tu dėl manęs taip stengiesi?

— O kodėl gi ne? Tu paskolinai man savo telefoną.

— Bet elgiausi su tavim siaubingai.

— O aš atsakiau tuo pačiu. Atleisk man, Verną. Tai buvo paskutinis kartas gyvenime, kai mes rūpinomės tik toliau savo nosies galo nesiekiančiais dalykais.

Verną užvedė automobilį, bet sėdėjo rankomis užsidengusi veidą.

— Norėtum, kad pavairuočiau? — paklausė Bakas.

— Ne, tik kiek luktelėk.

Bakas jai papasakojo, kad skuba surasti automobilį ir Chloję.

— Kameronai, turbūt esi lyg paklaikęs!

— Atvirai sakant, taip.

Atsisegusi saugos diržą, ji griebė už durelių rankenos.

— Imk mano mašiną, Kameronai. Daryk, ką privalai.

— Ne, — atsakė Bakas. — Mielai pasiskolinsiu tavo automobilį, bet pirmiausia tave apgyvendinkime.

— Tikriausiai tu negali gaišti nė minutės.

— Šiuo klausimu man belieka pasitikėti Dievu, — atsakė Bakas.

Tuomet Vernai parodė, kad reikia važiuoti dešinėn. Ši dideliu greičiu nulėkė į Mount prospekto pakraštį ir pasistatė automobilį šalia borto priešais nuostabų, vijokliais apaugusį, senovinį Loretos namą. Verną neleido Bakui švaistyti laiko net supažindinimui. Ji pasakė:

— Mes abi žinome viena kitos vardus, tad leiskime Kameronui važiuoti.

— Suorganizavau tau automobilį, — tarė Loreta. — Jis čia turėtų būti už kelių minučių.

— Dabar paimsiu Vernos, bet išties malonu, kad taip rūpiniesi.

— Pasilik telefoną kiek tik tau reikia, — metė pro petį Verną, žengdama į Loretos namus.

Bakas atsistūmė vairuotojo sėdynę iki galo ir pasitaisė veidrodėlį. Tuomet surinko numerį, kurį jam buvo davęs Nikolajus Karpatijus, nes norėjo atsakyti į jo skambutį. Ragelį pakėlė adjutantas.

— Perduosiu, kad jūs, pone Viljamsai, sureagavote į jo skambutį, bet dabar jis kaip tik skaito tarptautinį pranešimą tiesiai į eterį. Jei norite, galite pasiklausyti.

Bakas įsijungė radiją ir dideliu greičiu nulėkė vieno kelio, vedančio iš Čikagos, link. Jo manymu, būtent šia kryptimi Chlojė bandė išvykti iš miesto.

— Ponios ir ponai, mes jums pristatome Pasaulio Bendrijos vadovą Nikolajų Karpatijų. Jo buvimo vietos atskleisti negalime.

Reifordas pasisuko su kėde, kad galėtų palaikyti praviras kabinos duris. Lėktuvas skrido valdomas autopiloto, tad jie abu su pirmuoju padėjėju sėdėjo ir žiūrėjo Karpatijaus kreipimąsi į pasaulį. Išgirdęs, kaip jį pristatė, valdovas pralinksmėjo ir mirktelėjo porai ambasadorių. Suvaidino, kad laižo savo pirštą ir pasitaiso antakius, tarsi ruošdamasis audiencijai. Aplinkiniai vos susilaikė nekikenę. Dabar Reifordas gailėjosi neturįs ginklo.

Eteriui Karpatijus nutaisė patį emocionaliausią balsą:

— Pasaulio Bendrijos broliai ir seserys, man sunku kalbėti, nes didžiulis akmuo slegia mano širdį. Esu taikus žmogus, bet buvau priverstas ginklu atsakyti tarptautiniams teroristams, sukėlusiems pavojų pasaulio brolybei ir harmonijai. Galite būti tikri, kad drauge su jumis liūdžiu dėl artimųjų, draugų ir pažįstamų netekties. Siaubingos civilių žmonių mirtys tiems taikos priešams turės sapnuotis visą jų likusį gyvenimą. Kaip žinote, dauguma iš dešimties pasaulio regionų, sudarančių Pasaulio Bendriją, sunaikino 90% visos savo karinės ginkluotės. Mes užtrukome beveik ištisus dvejus metus tų ginklų išardymui, supakavimui, perplukdymui, priėmimui ir surinkimui Naujajame Babilone. Meldžiausi, kad niekuomet netektųjų panaudoti. Tačiau išmintingi patarėjai mane įtikino sukaupti technologiškai pranašius ginklus strategiškai svarbiausiuose pasaulio taškuose. Prisipažįstu, jog padariau tai prieš savo valią, ir mano optimistiška bei labai pozityvi nuomonė apie žmonijos gerumą pasirodė besanti klaidinga. Esu dėkingas už tai, kad kažkaip leidausi įtikinamas laikyti tuos ginklus paruoštus. Net ir baisiausiuose košmaruose negalėjau įsivaizduoti, kad teks priimti sunkų sprendimą — labai plačiai panaudoti šią jėgą prieš teroristus. Dabar privalote žinoti, jog du buvę Pasaulio Bendrijos tarybos nariai piktai ir lengvabūdiškai suplanavo maištą prieš mano vyriausybę. O jų žinioje esančios to regiono karinės pajėgos padarė tą patį. Šias pajėgas į mūšį vedė dabar jau buvęs Jungtinių Šiaurės Amerikos Valstijų prezidentas Džeraldas Fichagas, už kurio pečių stovėjo amerikiečių kariuomenė. Tiekdamos nuslėptus ginklus, jį palaikė Jungtinės Didžiosios Britanijos Valstijos ir anksčiau buvusi nepriklausoma Egipto valstybė. Iki šiol man nereikėjo ginti savo, kaip antikarinio aktyvisto reputacijos, ir noriu jums pranešti, kad šiuo atveju mes atsakėme smarkiai ir greitai. Visur, kur tik buvo naudojama Pasaulio Bendrijos ginkluotė, ji buvo nutaikyta į specifines sukilusių dalinių buvimo vietas. Galiu jus užtikrinti, kad visos civilių žmonių netektys ir gausiai gyvenamų Šiaurės Amerikos bei pasaulio miestų suniokojimas buvo maištininkų darbas. Pasaulio Bendrijos karinės pajėgos daugiau kontratakuoti nesiruošia. Į ugnį atsakysime tik tuo atveju, jei to prireiks. Meldžiamės, kad mūsų priešai suprastų, jog ateities jie neturi. Jiems negali pasisekti, nes bus visiškai sunaikinti. Žinau, kad tokio karo kaip šis metu dauguma iš mūsų gyvena apimti liūdesio ir baimės. Galiu jus patikinti, liūdžiu drauge su jumis, bet mano baimę nuslopino pasitikėjimas. Nes mačiau mūsų pasaulinės bendruomenės daugumą esant vienos širdies, vieningai nusistačiusią taikos priešų atžvilgiu. Įsitikinęs saugumu, iš karto kreipsiuos į jus per televiziją ir internetą. Ryšį palaikysime dažnai, kad jūs tiksliai žinotumėte ir matytumėte, kaip milžiniškais žingsniais einame į mūsų pasaulio atstatymą. Galite ilsėtis būdami užtikrinti, kad mes viską puikiai rekonstruosime ir reorganizuosime, o tada galėsime mėgautis didžiausia gerove ir nuostabiausiais namais, kuriuos ši žemė mums gali suteikti. Te kiekvienas iš mūsų dirba bendram labui.

Kol Karpatijaus adjutantai ir ambasadoriai linksėjo ir plekšnojo PB valdovui per nugarą, Reifordas pagavo Amandos žvilgsnį ir ryžtingai uždarė kabinos duris.

Vernos Zy automobilis buvo senas užsienietiškas šlamštas — barškantis, vėtytas ir mėtytas, keturių cilindrų varikliu ir automatine pavarų dėže. Žodžiu, sudilusio skatiko nevertas. Bakas nusprendė patikrinti jo galimybes ir, jei reikės, vėliau Vernai už tai atlyginti. Jis dideliu greičiu „spaudė“ „Kenedžio“ link, taikydamas į „Edens“ geležinkelio mazgą ir bandydamas atspėti, kaip toli nuo „Dreiko“ galėjo nuvažiuoti Chlojė šiame didžiuliame transporto kamštyje, kuris dabar buvo visai nepravažiuojamas.

Tik nežinojo, ar ji pasirinko „Lake Shore Drive“ kelią (kurį vietiniai vadino tiesiog LSD), ar kelią, vedantį į „Kenedį“. Į šį klausimą Chlojė galėtų atsakyti geriau nei jis, bet netrukus ir tai pradėjo kelti abejonę. Čikaga skendėjo liepsnose, ir daugelis vairuotojų, kurių mašinos abiem kryptimis užkišo kelią link „Kenedžio“, dabar stovėjo ant grindinio ir išsižioję žiūrėjo į viską apėmusį naikinimą. Bakas nieko nebūtų pagailėjęs, kad tik šiuo momentu turėtų savo džipą.

Privertęs tą Vernos „laužą“ užvažiuoti ant kelkraščio, Kameronas pastebėjo, kad ne jis vienas taip elgiasi. Jokios eismo taisyklės ar padorumas dabar nebegaliojo, todėl šalikelėje buvo beveik tiek pat mašinų, kiek ir ant kelio. Jis neturėjo iš ko rinktis. Juk vis tiek nežinojo, ar jam lemta išlikti visus septynerius Suspaudimų laikotarpio metus. Tad nusprendė: jei jau mirti, tai gelbstint mylimosios gyvybę.

Tapęs tikinčiuoju, Bakas laikė privilegija paaukoti savo gyvybę tarnaujant Dievui. Tikėjo, kad ir Briusas mirė kaip tikras kankinys, visai nesvarbu, kas iš tiesųjį nužudė. Rizikuoti gyvybe eismo kamštyje gal ir nebuvo taip altruistiška, bet viena Bakas žinojo tiksliai: jei nelaimė būtų ištikusi jį, Chlojė tikrai nedvejotų.

Didžiausia kamšalynė buvo prie tilto, kur baigėsi kelkraščiai. Stengdamiesi prasimušti ant tilto, vairuotojai sukiojosi aplinkui, bandydami nutaikyti progą prasibrauti pirmyn. Tvarkingai važiuojantys teisėtai stengėsi neužleisti lendančių be eilės. Bakas negalėjo jų smerkti. Būdamas jų vietoje, elgtųsi lygiai taip pat.

Surinkęs „Reindž roverio“ telefono numerį, jis nuolat spaudinėjo pakartotino rinkimo mygtuką, stengdamasis išnaudoti kiekvieną pasitaikiusią galimybę. Tik išgirdęs žinutės pradžią: „Mobilaus telefono vartotojas, kuriam jūs paskambinote...“ jis nutraukdavo skambutį ir bandydavo iš naujo.

Prieš pat nusileidimą San Franciske Reifordas prisiglaudė prie Amandos.

— Ketinu kuo greičiau atidaryti duris ir išleisti tave iš šio lėktuvo, — pasakė jis. — Nesiruošiu laukti lėktuvo sistemų patikrinimo ar dar ko nors. Nepamiršk, kad ir kokį reisą surastum, jis turi išskristi pirmiau nei mes.

— Bet kodėl, Rėjau?

— Tiesiog pasitikėk manimi, Amanda. Juk žinai, kad aš darau tai, kas tau būtų geriausia. Kai tik galėsi, paskambink į mano mobilųjį telefoną ir pranešk, ar nieko nenutiko Bakui ir Chlojei.

Bakas išvažiavo iš greitkelio ir daugiau nei valandą skynėsi kelią šalutinėmis gatvelėmis, kol pagaliau pasiekė Evanstoną. Išvažiavęs į šalia ežero einantį Šeridano kelią, aptiko, kad šis buvo uždarytas, bet nesaugomas. Greičiausiai kiekvienas įstatymus saugantis pareigūnas ir greitosios pagalbos medikas buvo užsiėmę. Bakas norėjo pabandyti išmušti vieną iš konstrukcijos pertvarų, bet pagailėjo Vernos automobilio. Jis išlipo ir vieną pakėlė tiek, kad galėtų pravažiuoti. Ketino taip ir palikti, bet iš pastato kažkas suriko:

— Ei! Ką ten darai?

Bakas pakėlė akis ir pamojavo balso kryptimi.

— Spauda! — sušuko jis.

— Tuomet gerai! Varyk!

Pasistengęs atrodyti kuo labiau teisėtai, pravažiavęs užtvarą Bakas lėtai išlipo iš automobilio ir grąžino barjerą į vietą. Gatvės pakrašty jis pamatė stovintį atsitiktinį policijos automobilį su mirksinčiomis šviesomis ir keliais uniformuotais vyrais. Bakas tiesiog įjungė savo mašinos avarinę signalizaciją ir važiavo toliau. Nė vienas nepastojo jam kelio ir net neprisiartino, tik įkandin pašvietė prožektorium. Bakas pamanė, jog jie greičiausiai suprato jį patekus į bėdą. Juk ryžtis taip giliai įvažiuoti į uždraustą teritoriją ir dar su tokiu pasitikėjimu — iš tiesų turėjo būti atsitikę kažkas labai rimto. Sunkiai galėjo patikėti, kad taip lengvai sekėsi pravažiuoti, kai visos arterijos, vedančios į Šeridano kelią, buvo uždarytos. Tik įdomu, ką jis ras „Lake Shore Drive“ kelyje?

Žodis „apgautas“ buvo per švelnus išreikšti tai, kaip jautėsi Reifordas, tupdydamas „Kondorą 216“ San Franciske. Kapitonas sėdėjo prislėgtas jam nemalonios užduoties — gabenti Antikristą visur, kur tik tas užsigeisdavo keliauti. Tik ką Karpatijus akiplėšiškai melavo didžiausiai auditorijai, kuri kada nors buvo klausiusi vienos radijo laidos. Reifordas puikiai žinojo, kad, vos jiems pakilus skrydžiui į Naująjį Babiloną, San Franciskas bus suniokotas taip pat kaip ir Čikaga. Mirs žmonės. Žlugs verslas ir pramonė. Bus sunaikinti transporto centrai, tarp jų ir šis oro uostas. Reifordui labiausiai rūpėjo kuo greičiau išlaipinti Amandą iš savo lėktuvo ir išgabenti ją iš šio oro uosto į Čikagos teritoriją. Jis net nenorėjo laukti, kol prie lėktuvo privažiuos laiptai. Pats atsidarė duris, nuleido ant pakilimo tako teleskopinius laiptus ir pamojo Amandai paskubėti. Jai žingsniuojant pro šalį, Karpatijus atsisveikindamas kažką pasakė. Reifordas džiaugėsi, kad ji padėkojo vyriškiui net nesustodama. Ant žemės buvę oro uosto darbuotojai pamojavo kapitonui ir bandė jam parodyti, kad užsitrauktų laiptus aukštyn. Jis sušuko:

— Turime vieną keleivį, kuriam reikia persėsti į kitą lėktuvą!

Reifordas apkabino Amandą ir sušnibždėjo:

— Susiderinau su bokštu. Yra reisas į Milvuokį, išskrendantis mažiau nei už dvidešimties minučių, — pereisi šį koridorių ir per vartus išeisi į pakilimo taką. Pasistenk patekti į tą lėktuvą.

Reifordas pabučiavo Amandą ir ši nuskubėjo laiptais žemyn.

Jis matė, kaip oro uosto darbuotojai laukia, kol bus pakelti teleskopiniai laiptai, kad galėtų privažiuoti normalūs. Šiek tiek pasvarstęs, jis nerado rimtos priežasties, dėl ko turėtų užsitraukti laiptus, tad tiesiog grįžo į kabiną ir pradėjo skrydžio patikrinimą.

— Kas čia dedasi? — paklausė jo padėjėjas. — Norėčiau su tavo vaikinu kuo greičiau susikeisti vietomis.

„Jei tik žinotum, kas tavęs laukia“, — pamanė Reifordas, o garsiai pasakė: — Kur šįvakar apsistosi?

— O koks tavo reikalas? — atšovė jaunuolis.

Reifordas krūptelėjo. Pasijuto kaip mažas olandų berniukas, nykščiu bandantis užkimšti prasiveržiančią užtvanką. Juk negali išgelbėti kiekvieno. O ar apskritai gali ką nors išgelbėti? Karpatijaus adjutantas kyštelėjo galvą į kabiną.

— Kapitone Stylai, jus kviečia oro uosto aptarnavimo tarnyba.

— Sere, aš viskuo pasirūpinsiu. Jie turi palaukti mūsų patikrinimo, kuris visuomet atliekamas po skrydžio. Pats suprantate, kad naujame lėktuve mes daug ką privalome patikrinti, nes reikia pasiruošti ilgam kelionės etapui per Ramųjį vandenyną.

— Ką gi, Makalamas laukia, kad galėtų patekti į lėktuvą, o su juo ir visa skrydžio įgula. Mes norėtume turėti šiokį tokį aptarnavimą.

Reifordas pasistengė, kad jo balsas skambėtų padrąsinančiai.

— Saugumas pirmiausia.

— Gerai, tuomet paskubėk!

Kol pirmasis padėjėjas dar kartą tikrino prietaisus savo valdymo skydelyje, Reifordas susisiekė su bokštu dėl lėktuvo, išvykstančio į Milvuokį, padėties.

— Pagal tvarkaraštį jam liko apie dvylika minučių, „Kondore 216“. Bet jums tai neturi jokios įtakos.

„Bet turės“, — pagalvojo Reifordas.

Jis įžengė į keleivių saloną.

— Atsiprašau, sere, bet ar kitam skrydžio etapui prie mūsų neketina prisidėti ponas Fortūnatas?

— Taip, — atsakė adjutantas. — Jis išskrido iš Dalaso pusantros valandos vėliau nei mes. Tad ilgai neužtruks.

„Užtruks, jei padėsiu“, — pamanė Reifordas.

Galiausiai Bakas, kaip ir tikėjosi, pasiekė tašką, kurio niekaip negalėjo išvengti. Peršokęs per keletą bortelių ir negalėdamas išsisukti, sulaužė vieną kelio barjerą — toj vietoj, kur Šeridano kelias skuba pasitikti LSD. Išilgai visą LSD jis matė nuvažiavusius nuo plento automobilius, švyturėliais mirksinčias greitosios pagalbos mašinas ir specialų būrį netvarkai pašalinti. Vienas iš būrio ženklais jam rodė, kad nusileistų. Nuvažiavus žemyn mažuoju Vernos Zy automobiliu, nė vienas net nepabandė jo sustabdyti. Visame kelyje dauguma važiavimo juostų buvo atidarytos iki pat LSD, bet Bakas girdėjo žmones šaukiant:

— Sustok! Kelias uždarytas!

Per radiją jis išgirdo, jog didelis automobilių susigrūdimas taip užkimšo gatves mieste, kad transporto priemonės negalėjo pajudėti iš vietos. Vieno reportažo metu pranešė, jog taip yra nuo pat pirmojo sprogimo. Bakas vylėsi turėsiąs laiko peržiūrėti visus kelius iš paplūdimio. Buvo gana daug vietų, kur „Reindž roveris“ galėjo išsukti iš kelio, nukristi ar būti paslėptas. Jei Chlojei paaiškėjo, kad neužteks laiko iš „Dreiko“ nuvykti į „Kenedį“ ar į „Eizenhauerį“, ji galėjo pabandyti važiuoti LSD plentu. Bet Bakui patekus prie Mičigano aveniu išvažiavimo ir norint pasiekti „Dreiko“ prieigas reikėjo arba kažką užmušti, arba keliauti oru, kad galėtų pasistūmėti bent žingsnį į priekį. Užtvėrusi kelią barikada buvo tarsi nužengusi iš Hugo romano „Vargdieniai“. Policijos būrio automobiliai, „greitukės“, gaisrinės, kelių eismo barjerai ir konstrukcijos, perspėjančios šviesos ir visa kita buvo sutraukta į šią teritoriją, kurioje darbavosi karinės pajėgos ir greito reagavimo pagalbos komanda. Bakas išgirdo riksmą „sustoti“, ir dėl kulkos, pataikiusios į dešinį priekinį ratą, automobilis slydinėdamas ir kraipydamasis nuvažiavo dar penkiasdešimt pėdų. Mašiną sumėtė, ir dirbantieji ant kelio vos spėjo atšokti į šalį, kad ši ant jų neužlėktų.

Keletas nusikeikė jam pavymui, o moteris policijos karininko drabužiais išėjo į priekį, atstačiusi ginklą. Bakas norėjo išlipti, bet ji pasakė:

— Pasilik ten, kur esi, bičiuli!

Kameronas viena ranka nuleido stiklą, o kita bandė pasiekti savo spaudos atstovo pažymėjimą. Policininkei tai visai nepatiko. Ji staigiai kyštelėjo ginklą per langą ir įrėmė jam į smilkinį.

— Abi rankas laikyk taip, kad aš matyčiau, smirdžiau!

Ji atidarė duris, ir Bakui teko nelengva užduotis: iš mažučio automobilio išlipti nenaudojant rankų. Ji privertė jį kniūbsčią gultis ant šaligatvio ir išskėsti rankas bei kojas.

Priėjo dar du karininkai ir rūpestingai apieškojo Baką.

— Ar turi kokių nors ginklų, peilių, švirkštų?

Bakas perėjo į puolimą:

— Ne, tik du komplektai asmens dokumentų.

„Farai“ ištraukė pinigines iš abiejų užpakalinių kišenių, vienoje buvo jo paties dokumentai, kitoje fiktyvūs — Herbo Kaco vardu.

— Tai kurie dabar yra jūsų, ir kodėl dveji?

— Esu Kameronas Viljamsas, „Global Community Weekly“ leidyklos vadovas. Atsiskaitinėju tiesiai valdovui. Netikri dokumentai padeda man patekti į nedraugiškai nusistačiusias valstybes.

Jaunas lieknas policininkas paėmė tikruosius Bako dokumentus karininkei iš rankų.

— Leiskit man į juos pasižiūrėti, — su sarkazmu tarė jis. — Jei jūs išties atsiskaitinėjate tiesiai Nikolajui Karpatijui, turite turėti 2-A lygio leidimą, o aš nematau... tai bent, manau, jog čia 2-A saugumo lygio leidimas.

Trys karininkai susigrūdo norėdami geriau įsižiūrėti į tokį neįprastą dokumentą.

— Jūs žinote, kad melagingo 2-A saugumo lygio leidimo nešiojimasis baudžiamas mirtimi...

— Taip, žinau.

— Mes net negalime patikrinti jūsų automobilio dokumentų, nes kompiuteriai perkrauti.

— Galiu iškart pasakyti, kad jį pasiskolinau iš savo draugės, pavarde Zy. Prieš išmetant jį į šiukšlyną galite dėl visa ko pasitikrinti.

— Jūs negalite čia palikti šito automobilio!

— O ką man su juo daryti? — paklausė Bakas. — Mašina bevertė, viena padanga nuleista, o šįvakar nerasiu, kas galėtų padėti.

— Ir greičiausiai dar porą savaitėlių, — numykė vienas iš policininkų. — Tai kurgi šitaip lyg akis išdegęs lekiate?

— Į „Dreiką“.

— Bičiuli, kur tu buvai? Turbūt naujienų neklausei? Didesnė dalis Mičigano aveniu — supleškinta.

— Ir „Dreikas“ taip pat?

— Tiksliai nežinau, bet nemanau, kad dabar jis labai gerai atrodytų.

— Jei aš perlipčiau per tą užtvarą ir patekčiau į Mičigano aveniu pėsčias, ar man grėstų mirtis nuo spindulinės ligos?

— Vaikinai iš civilinės gynybos sakė, kad radiacijos nėra. Vadinasi, tai padarė šauktiniai, bandydami išsaugoti kuo daugiau žmonių gyvybių. Bet jei tos bombos ir būtų buvusios branduolinės, radiacija pasklistų kur kas toliau nei iki čia.

— Ko gero, jūs teisus, — pritarė Bakas ir pasitikslino: — Ar aš galiu keliauti?

— Jokių garantijų, kad praeisite pro sargybą Mičigano aveniu.

— Pabandysiu.

— Daugiausia šansų turite su šiuo leidimu. Tikiuosi, kad jis yra teisėtas.

Ilgiau gaišinti oro uosto aptarnavimo personalą Reifordas negalėjo, na, bent jau paprasčiausiai jų ignoruoti. Jis užtraukė teleskopines kopėtėles, tarsi ruoštųsi priimti privažiuojančius laiptus, bet nevisiškai jas patraukė iš kelio žinodamas, kad laiptai vis tiek negalės prisijungti. Užuot stovėjęs ir žiūrėjęs, jis grįžo į kabiną ir susirado darbo. „Nenoriu net degalų piltis, kol Amandos lėktuvas nepakilo nuo žemės“, — mintyse svarstė jis.

Praėjo ištisos penkiolika minučių, kol įprastinis Reifordo padėjėjas pasikeitė vietomis su laikinuoju, ir visiškai sukomplektuota įgula atsidūrė lėktuve. Kiekvieną kartą uosto aptarnavimo personalui per raciją pranešus, kad jie pasiruošę degalų papildymui, Reifordas atsakydavo, jog nepasiruošęs jis. Galiausiai susinervinęs darbuotojas ėmė priekaištauti:

— Vade, kokia čia dabar gaišatis? Man sakė, kad šitas yra ypač svarbus lėktuvas, kuriam reikalingas greitas aptarnavimas.

— Jus blogai informavo. Čia yra krovininis lėktuvas, ir, be to, naujas. Kabinoje mes tyrinėjame skrydžio trajektoriją, ir dar keičiasi įgulos. Tiesiog laikykitės tvirtai. Ir mums neskambinkite. Patys jums pranešime, kai reikės.

Po dvidešimties minučių sužinojęs, kad Amandos lėktuvas jau pakeliui į Milvuokį, Reifordas ramiau atsikvėpė. Dabar jis galėjo papildyti kuro atsargas, elgtis pagal protokolą ir pasiruošti skrydžiui per Ramųjį vandenyną.

— Tai bent lėktuvas, ką? — pasakė Makalamas, patikrinęs kabinos išorėje.

— Tai bent, — sutiko Reifordas. — Makai, man šiandien buvo sunki diena. Kai išeisime į tiesiąją, norėčiau gerokai snūstelėti.

— Su malonumu, kapitone. Galite miegoti visą naktį, aš viskuo pasirūpinsiu. Norite, kad jus pažadinčiau, kai priartės nusileidimo momentas?

— Nenorėčiau palikti skyriaus, — atsakė Reifordas. — Būsiu čia, jei kartais tau manęs prireiktų.

Lyg žaibas iš giedro dangaus Baką nutvilkė mintis — kaip smarkiai jis rizikuoja. Verną Zy netruks susiprotėti, kad jis, bent jau kažkuriuo metu, buvo aktyvus „Naujosios vilties“ bažnyčios narys. O taip rūpestingai saugojosi nesiimdamas jokių vadovavimo veiksmų, viešai nekalbėdamas ir likdamas nežinomu daugeliui žmonių. Dabar gi vienas iš jo paties darbuotojų — ir, galima sakyti, nenuilstantis priešas — turi tokią informaciją, kuri gali jį sužlugdyti ar netgi kainuoti gyvybę.

Vernos telefonu jis paskambino Loretai į namus.

— Loreta, — tarė jis, — norėčiau pasikalbėti su Verną.

— Ji dabar visai kaip pamišusi, — paaiškino Loreta. — Noriu tikėti, kad meldiesi už šią merginą.

— Būtinai taip ir padarysiu, — atsakė Bakas. — Kaip jums ten sekasi?

— Kaip ir galima tikėtis iš dviejų šimtaprocentinių nepažįstamųjų, — toliau šnekėjo Loreta. — Ką tik papasakojau jai savo istoriją, manau, būtent šito tu ir norėjai?

Bakas nutylėjo. Pagaliau pratarė:

— Pakviesk ją, Loreta, gerai?

Jai taip ir padarius, Bakas ėjo tiesiai prie reikalo.

— Verną, tau reikia naujos mašinos.

— O, ne, Kameronai, kas atsitiko?

— Tik skylė padangoje, bet keletą dienų bus neįmanoma prie jos prieiti, ir nemanau, Verna, kad ji verta tokio didelio dėmesio.

— Ką gi, labai ačiū!

— Ką pasakytum, jei pakeisčiau ją geresne?

— Aš nieko prieš, — sumurmėjo ji.

— Pažadu. O dabar, Verna, ketinu atsisakyti šios „transporto priemonės“. Ar yra kas nors, ką tau būtinai reikėtų iš jos paimti?

— Nieko svarbaus neprisimenu. Aha, priekinio skydelio dėkle yra mano mėgstamas šepetys plaukams.

— Verną!

— Na, šioje situacijoje tai gal ir nereikšminga.

— Jokių dokumentų, svarbių asmeninių daiktų, paslėptų pinigų ar dar ko nors panašaus?

— Ne. Tik padaryk, ką privalai. Būtų puiku, jei dėl tos mašinos nepakliūčiau į bėdą.

— Pareigūnams brūkštelsiu keletą žodelių, kad, kai jie aplinkui pasisukios, nutemptų tą mašiną į bet kurią senų automobilių laužavietę, parduotų šiukšlynui ir visus pinigus pasiliktų sau už vargą.

— Kameronai, — sušnibždėjo Verną, — ta moterėlė truputį kvaištelėjusi.

— Dabar neturiu laiko tai aptarinėti, Verną. Bet leisk jai pasipasakoti. Ji miela. Taip pat ir suteikianti prieglobstį.

— Ne, tu nesupratai. Nesakau, kad ji nenuostabi. Tik pilna gana keistų idėjų.

Užsiropštęs į krantinę ir pamatęs Mičigano aveniu, Bakas įvykdė Loretai duotą pažadą ir pasimeldė už Verną. Nežinojo, kaip čia reiktų melstis. „Arba ji taps tikinčiąją, arba aš miręs“, — pagalvojo jis.

Išvydęs tuzinus sugriautų pastatų išilgai Mičigano aveniu, Bakas suprato, kad tai tęsiasi beveik per visą „Didingąją mylią“. Matydamas tai prisiminė, kaip Rusija užpuolė Izraelį. Tiesiog įsivaizdavo bombų keliamą triukšmą ir svilinantį liepsnos liežuvių karštį, bet tuomet Šventoji žemė stebuklingai buvo apsaugota nuo žalos. Čia taip neįvyko. Jis paspaudė kartojimo mygtuką ant Vernos telefono, pamiršęs, kad paskutinį kartą skambino Loretai, o ne į mobilų „Reindž roverio“ telefoną.

Neišgirdęs įprasto įrašo apie „mobilaus telefono vartotoją, kuriam paskambinote“, sustojo kaip įbestas ir pradėjo tyliai melstis, kad Chlojė galėtų atsiliepti. Išgirdęs, jog tai Loreta, iš pradžių negalėjo pratarti nė žodžio.

— Alio, ar čia kas nors kalbės?

— Atleisk, Loreta, — tarė jis. — Surinkau ne tą numerį.

— Džiaugiuosi, kad paskambinai, Bakai. Verną jau pati ketino skambinti.

— Ko ji norėjo?

— Leisiu jai pačiai pasakyti.

— Kameronai, skambinau į raštinę. Ten vis dar yra keletas žmonių, tvarkančių įvairius reikalus. Kai baigs, prižadėjo užrakinti. Bet svarbiausia — tau yra keletas telefoninių žinučių.

— Nuo Chlojės?

— Atleisk, bet ne. Viena nuo daktaro Rozencveigo iš Izraelio. Kita — nuo žmogaus, prisistačiusio tavo uošviu. Ir dar viena nuo panelės Vait, kuri sakosi, kad vidurnaktį ją reikią paimti Mitčelo lauke, Milvuokyje.

„Panelė Vait? — pagalvojo Bakas. — Išradingoji Amanda šauniai sugalvojo, kaip nuslėpti jų šeimyninius ryšius“.

— Ačiū, Verną. Supratau.

— Kameronai, kaip ketini be automobilio vidurnaktį kažką paimti iš Milvuokio?

— Vis dar turiu kelias valandas šiam klausimui išspręsti. Dabar tiek laiko atrodo lyg didžiulė prabanga.

— Loreta pasiūlė savo mašiną tikėdamasi, kad norėsiu pavairuoti, — aiškino Verną.

— Viliuosi, jog galima bus apsieiti ir be to, — atsakė Bakas. — Bet aš tai vertinu. Jei kas — duosiu žinią.

Būdamas viso šio chaoso vidury, Kameronas nesijautė esąs žurnalistas. Jis norėjo turimą informaciją gerai perkratyti siekdamas išsiaiškinti, kas atsakingas už visą šį jovalą. Bet susidarė įspūdis, kad atsakingų nebuvo. Kiekvienas dirbo savo darbą. O Bakui nereikėjo rūpintis, ar pavyks visa tai paversti straipsniu, ar ne. Jo žurnalas, kaip ir kiekvienas didelis žiniasklaidos leidinys, jei tiesiogiai nepriklausė Nikolajui Karpatijui, tai buvo bent jau jo kontroliuojamas. Kiek Bakas besistengė objektyviai viską vertinti, atrodė, jog viskas išeina taip, tarsi nagus būtų prikišęs meistriškas apgavikas. Baisiausia tai, kad Nikolajus Karpatijus šioje srityje buvo įgudęs. Žinoma, taip ir turėjo būti, nes tokia jo tikroji prigimtis. Bakas nekentė minties, jog pats buvo išnaudojamas propagandos ir melo skleidimui, kuriuos žmonės rijo lyg saldainius.

Nors dabar jam rūpėjo tik Chlojė, Bakas leido įsiskverbti minčiai, jog galėjo ją prarasti. Žinojo, kad jiedu vėl susitiks Suspaudimų laikotarpio pabaigoje, bet ar jam užteks valios toliau gyventi be jos? Mergina tapo jo gyvenimo ašimi, apie kurią sukosi visa kita. Per tą trumpą laiką, kurį jiedu praleido drauge, Chlojė suteikė kur kas daugiau, nei Bakas kada nors tikėjosi iš žmonos. Iš tiesų juos siejo bendras tikslas, vertęs į praeitį žiūrėti kaip į menką ir nereikšmingą, nors ji buvo taip giliai įsiskverbusi į kitų porų gyvenimus. Vis dėlto Bakas jautė, kad Chlojė niekada nebuvo akiplėša ar pretenzinga. Ji buvo mylinti ir nesavanaudiška. Visiškai pasitikėjo savo vyru ir visomis jėgomis jį palaikė. Jis nesustos tol, kol nesuras mylimos žmonos. Ir tol, kol nebus visiškai įsitikinęs, niekad nepatikės jos mirtimi.

Bakas surinko „Reindž roverio“ numerį. Jau kiek tuzinų kartų jis tai darė? Širdyje jautė, kad bus taip kaip ir anksčiau, bet išgirdęs užimtumo signalą net sustingo iš netikėtumo. Ar surinko teisingą numerį? Bakas sustojo ant šaligatvio kaip įkastas, aplinkui tvyrojo sumaištis, o jis drebančiais pirštais, rūpestingai ir ryžtingai rinko numerius. Pridėjo telefoną prie ausies. „Mobilaus telefono vartotojas, kuriam paskambinote...“ — Bakas nusikeikė ir taip stipriai suspaudė Vernos telefoną, jog pagalvojo, kad tasai tuoj subyrės į šipulius. Smarkiai užsimojęs, pasiruošė sviesti bevertį aparatą į šoninę pastato sieną. Susivaldęs išjungė telefoną ir pagalvojo, jog tai būtų buvę be galo kvaila. Piktai krestelėjo galvą, pagalvojęs apie išsprūdusį keiksmažodį, kai pasigirdo tas prakeiktas įrašas. „Vadinasi, senoji prigimtis dar gaji“, — pagalvojo jis.

Pyko pats ant savęs. Kaip tokiomis šiurpiomis aplinkybėmis galėjo surinkti neteisingą numerį?

Nors ir žinodamas, kad vėl išgirs tą įrašą, kurio nekentė kaip niekad anksčiau, jis nesusilaikė vėl nepaspaudęs pakartotinio rinkimo mygtuko. Dabar linija buvo užimta! Gal blogai sujungė? Kažkoks žiaurus kosminis pokštas? O gal kažkas bandė pasinaudoti tuo telefonu?

Nebuvo jokių garantijų, kad tai Chlojė. Galėjo būti bet kas: policininkas ar pagalbos tarnybų darbuotojas. Galėjo būti tas, kas surado jos apvirtusį džipą.

Ne, jis neleis sau tuo patikėti. Chlojė buvo gyva, tikriausiai bandė jam paskambinti. Bet kur ji skambins? Bažnyčioje nieko nebuvo, „Global Community Weekly“ raštinėje taip pat. Ar Chlojė žinojo Loretos numerį? Tai galima gana lengvai išsiaiškinti. Galvoje sukosi tik viena mintis: ar jam reikia bandyt skambinti į tas vietas, kur mėgino prisiskambinti ji, ar tiesiog toliau rinkti jos numerį, viliantis, kad pavyks įsiterpti tarp skambučių.

Įgulos, kurios dydis buvo kaip du trečdaliai keleivių sąrašo, vyriausioji skrydžių instruktorė pabeldė į kabinos duris. Reifordas tuo metu palengva vairavo lėktuvą įsibėgėjimo taku.

— Kapitone, — tarė ji, pakėlusi ausinę nuo dešiniosios jo ausies, — ne visi sėdi savo vietose ir yra prisisegę.

— Ką gi, visai neketinu sustoti, — pasakė jis. — Ar tu gali tai sutvarkyti?

— Skaudi procedūra, sere, tai pats ponas Karpatijus.

— Jam neturiu jokios galios, — atrėžė Reifordas. — Ir tu taip pat.

— Federalinės aviacijos administracijos taisyklės reikalauja, kad...

— Jei dar nepastebėjai, tai pasakysiu, kad kas nors „federalinio“ daugiau nieko nereiškia. Dabar viskas priklauso Bendrijai. O Karpatijus virš tos Bendrijos. Jei jis nenori atsisėsti, tai gali ir pastovėti. Aš perspėjau keleivius, o tu perskaitei instrukcijas, ar ne?

— Teisingai.

— Tuomet eik ir prisisek, o valdovui leisk pačiam savimi pasirūpinti.

— Na, jei jūs taip sakote, kapitone. Bet jei lėktuvas toks galingas kaip „757“, nenorėčiau stovėti, kai jūs įsibėgėsite...

Bet Reifordas užsidėjo ausines ir toliau ruošė lėktuvą pakilimui. Kol buvo laukiama nurodymų iš bokšto, kapitonas slapčia pakišo ranką po kėde ir paspaudė vidinio ryšio mygtuką. Kažkas Karpatijaus klausė, ar jis nenori atsisėsti. Reifordas pastebėjo, kad Makalamas žiūri į jį klausiamai, tarsi per ausines būtų išgirdęs tai, ko negirdėjo kapitonas. Jis greitai atleido pasiklausymo mygtuką ir išgirdo Makalamą sakant:

— Turim leidimą, kapitone. Galime riedėti.

Reifordas pradėjo palaipsniui ir lėtai didino greitį ruošdamas lėktuvą atsiplėšti nuo žemės. Bet retkarčiais juk kiekvienas mėgsta įspūdingą pakilimą, ar ne? Jis spustelėjo akceleratorių ir nuo pakilimo tako atsiplėšė tokiu greičiu ir jėga, kad juodu su Makalamu tiesiog prispaudė prie sėdynių atlošų.

— Ėhėhėj! — sušuko Makalamas. — Pavėžink juos, kaubojau!

Reifordas turėjo apie daug ką pagalvoti, ir tik antrą kartą pakylant naujuoju lėktuvu jam reikėjo labiau susikoncentruoti į priekyje laukiančią užduotį. Bet kapitonas negalėjo atsispirti pagundai paspausti slaptąjį mygtuką ir pasiklausyti, kas atsitiko Karpatijui. Vaizduotėje jau matė kūlvirsčia iki pat lėktuvo galo besiritantį vyrą. Dar troško, kad lėktuvas turėtų galines duris, kurias jis būtų galėjęs atidaryti iš savo kabinos.

— O, Dieve šventas! — išgirdo jis per vidinį ryšį. — Valdove, ar jūs sveikas?

Reifordas išgirdo kažkokį bruzdesį, tarsi kiti stengtųsi atsisegti, kad galėtų padėti Karpatijui, bet lėktuvui vis dar lekiant pakilimo taku tie žmonės buvo prispausti prie savo kėdžių išcentrinės jėgos.

— Jaučiuosi puikiai! — šaukė Karpatijus. — Tai mano paties kaltė. Viskas bus gerai.

Reifordas išjungė pasiklausymo įrenginį ir suteklė dėmesį į pakilimą. Slapčia vylėsi, kad pirminio postūmio momentu Karpatijus buvo atsirėmęs į vieną iš kėdžių. Tai būtų apsukę jį aplinkui ir beveik pamėtėtų į orą. „Gal tai buvo paskutinis mano šansas įgyvendinti teisingumą“, — piktdžiugiškai pagalvojo jis.

Į Baką ir taip niekas nekreipė dėmesio, bet jis vis tiek stengėsi nesukelti įtarimo. Nutipenęs už kampo, atsistojo šešėlyje, vėl ir vėl spaudinėdamas pakartotinio rinkimo mygtuką. Nenorėdamas praleisti nė sekundės, bandė pataikyti tarp pokalbių, jei Chlojė iš tiesų naudojosi savo telefonu. Vienu momentu, jam išgirdus užimtumo signalą bei išjungus ir dar nespėjus paspausti pakartotino rinkimo mygtuko, suskambo jo paties telefonas.

— Alio! Chloje? — sušuko Bakas dar prieš pakeldamas ragelį prie ausies.

Pirštai taip drebėjo, kad vos neišmetė telefono. Pagaliau paspaudė atsiliepimo mygtuką ir sušuko:

— Chloje?

— Ne, Kameronai, tai Verna. Bet aš ką tik gavau iš raštinės žinią, kad Chlojė bandė ten su tavim susisiekti.

— Ar kas nors jai davė šį telefono numerį?

— Ne. Niekas nežino, kad tu turi mano telefoną.

— Verna, dabar kaip tik stengiuosi jai prisiskambinti. Bet linija užimta.

— Tęsk toliau, Kameronai. Ji nesakė, kur yra ar kaip jaučiasi, bet dabar bent jau žinai, kad ji gyva.

— Ačiū Dievui už tai!

Penki

Bakas norėjo pašokti, sušukti ar bėgti kur nors, tik nenutuokė, kuria kryptimi. Žinoti, kad Chlojė gyva — tai pati geriausia naujiena, kokią jis kada buvo girdėjęs, bet dabar reikėjo elgtis protingai. Nepaliaujamai spaudinėdamas pakartotinio rinkimo mygtuką jis vis išgirsdavo užimtumo signalą.

Staiga jo telefonas vėl suskambo.

— Chloje!

— Ne, atleisk, Kameronai, čia vėl Verną.

— Verną, maldauju! Bandau susisiekti su Chloje!

— Nusiramink, šaunuoli. Ji vėl prisiskambino į „Weekly“ raštinę. Dabar klausyk, kur šiuo metu esi?

— Esu Mičigano aveniu, netoli vandens bokšto ar to, kas iš jo liko.

— Kaip ten patekai?

— Šeridanu į LSD.

— Gerai, — atsakė Verną, — kažkam iš mūsų raštinės Chlojė sakė, kad ji kitame kelyje į LSD.

— Kitame kelyje?

— Tai viskas, ką žinau, Kameronai. Tau reikia dairytis pakelėse, šalia ežero, žodžiu, ieškoti būdo, kaip galima patekti į „Lake Shore Drive“ kelią.

Kalbėdamas Bakas jau ėjo ta kryptimi.

— Nežinau, kaip ji galėjo patekti prie ežero, jei į LSD važiavo iš pietų.

— Nežinau ir aš, — atsakė Verna. — Galbūt tikėjosi pravažiuoti aplinkui, o pamačiusi, kad nepavyks — apsisuko.

— Pasakyk kiekvienam, kas tik ją išgirstų, kad perduotų jai: tegu daugiau neskambina, kad mes galėtume susijungti. Jei įmanoma, jai pačiai reikės nurodyti man kelią.

Bet kokios Reifordo Stylo prote užsilikusios abejonės dėl neįtikėtinos ir ūmios piktosios galios, kurią valdė Nikolajus Karpatijus, išgaravo po kelių minučių, „Kondorui 216“ pakilus iš tarptautinio San Francisko oro uosto.

Per asmeniškai įvestą vidinio ryšio pasiklausymo įrenginį jis išgirdo vieną iš Karpatijaus adjutantų klausiant:

— Dabar, sere, ant San Francisko?

— Spausk, — pasigirdo tylus atsakymas.

Adjutantas, greičiausiai kalbėdamas telefonu, paprasčiausiai pasakė:

— Pirmyn.

— Pažiūrėkite pro langą toje pusėje, — su akivaizdžiu susižavėjimu balse pasakė Karpatijus. — Tik pažiūrėkite!

Reifordui kilo pagunda pasukti lėktuvą taip, kad ir jis galėtų pamatyti, bet geriau buvo apie tai negalvoti, nes atmintyje užfiksuoti vaizdai ilgai neduotų ramybės. Jiedu su Makalamu susižvalgė, ausinėse pasigirdus išgąstingiems šauksmams, sklindantiems iš kontrolinio bokšto.

— Gelbėkit! Gelbėkit! Mus atakavo iš oro!

Sprogimai nutraukė ryšį, bet Reifordas žinojo, kad bombos lengvai sugriaus visą bokštą, jau nekalbant apie tai, kas nutiks likusiai oro uosto daliai ir aplinkiniams rajonams.

Kapitonas nežinojo, kiek ilgai dar pajėgs būti paties velnio pilotu.

Kaip vyras, vos peržengęs trisdešimtį, Bakas buvo geros formos, bet dabar jau maudė sąnarius, o plaučiai maldavo oro, nes jis visu greičiu bėgo per Čikagos aveniu ir taikė į rytus, ežero link. Kaip toli į pietus nuvažiavo Chlojė prieš apsisukdama? Ji turėjo apsisukti. Kitaip tikrai negalėjo nukristi nuo kelio anoje pusėje.

Pagaliau pasiekęs LSD plentą, Bakas pamatė, kad jis tuščias. Žinojo, jog šis kelias buvo užtvertas šiaurėje, prie išvažiavimo iš Mičigano aveniu. Taip pat turėjo būti užblokuotas ir toli pietuose. Sunkiai alsuodamas Bakas perlipo apsauginį barjerą, pribėgo iki sankryžos vidurio ir, išgirdęs beprasmiškai persijunginėjančius šviesoforus, nurisnojo į kitą kelio pusę. Jis lėtai bėgo į pietus žinodamas, kad Chlojė gyva, bet neįsivaizduodamas, kokioje būklėje ją gali rasti. Jei Chlojės gyvybei pavojus nebegresia, tai dabar svarbiausia išsiaiškinti, ar tie išspausdinti asmeninių Briuso komentarų lapai arba dar blogiau — pats kompiuteris nepateko į blogas rankas. Be abejo, ten aiškiai užsimenama, kad Nikolajus Karpatijus yra Antikristas.

Bakas nežinojo, kaip jam pavyko dar judėti į priekį, bet jis vis bėgo, kartu spaudinėdamas pakartotinio rinkimo mygtuką. Pagaliau, negalėdamas daugiau žengti nė žingsnio, šlumštelėjo ant smėlio ir gaudydamas orą atsirėmė į turėklą. Tuomet Chlojė atsiliepė.

Iš anksto nenumatęs, ką pasakyti, Bakas pilte papylė klausimus.

— Kaip jautiesi? Ar tu sužeista? Kur esi?

Niekaip negalėjo pasakyti, kad ją myli ir kad dėl jos buvo mirtinai išsigandęs, o dabar laimingas suradęs gyvą. Kameronas įsivaizdavo, jog tai jai ir taip žinoma, tad galės paaiškinti ir vėliau.

Jos balsas skambėjo silpnai.

— Bakai! Kur tu? — paklausė ji.

— Aš einu į pietus „Lake Shore Drive“ keliu, piečiau Čikagos aveniu.

— Ačiū Dievui, — pasakė ji. — Nežinau, kiek laiko išbuvau be sąmonės. Net nežinau, kaip patekau ten, kur esu.

— O kur tai tiksliai yra?

Bakas atsikėlė ir greitai nužingsniavo. Jėgų bėgti jau nebuvo, nors ir labai bijojo dėl jos būklės.

— Esu keisčiausioje vietoje, — aiškino Chlojė, ir jis pajuto, kaip žmonos balsas pradėjo silpnėti.

Žinojo, kad ji vis dar automobilyje, nes tas telefonas nebuvo nešiojamas.

— Išsiskleidė oro pagalvė, — pridūrė ji.

— Ar „Roveris“ gali važiuoti?

— Neturiu supratimo, Bakai.

— Chloje, turi pasakyti kokius nors orientyrus. Ar esi atviroje vietoje? Ar išvengei to policininko?

— Bakai, atrodo, kad džipas įstrigo tarp medžio ir betoninės atramos.

— Ką?

— Važiavau maždaug šešiasdešimties mylių greičiu, — pasakė ji, — kai pamaniau radusi vietą išvažiavimui. Įvariau mašiną ten ir tuomet išgirdau sprogstant tą bombą.

— Bombą?

— Taip, Bakai, juk žinai, kad Čikagoje sprogo bomba.

„Viena bomba? — pagalvojo Bakas. — Galbūt tai Dievo gailestingumas, kad ji negirdėjo visų kitų, kurios sekė po pirmosios“.

— Šiaip ar taip, pamačiau paskui važiuojantį patrulį. Gal jis visai ir ne paskui mane važiavo. Žmonėms išgirdus ir pamačius sprogstančią bombą, visas eismas kelyje sustojo, o policininkas į kažką atsitrenkė. Tikiuosi, kad jam nieko neatsitiko ir jis nenumirė. Jaučiuosi atsakinga.

— Tai kur tuomet nuvažiavai, Chloje?

— Na, gal tas šalutinis kelias, apie kurį aš pagalvojau, buvo visai ne kelias. Taip ir nespėjau nuspausti stabdžių, tik nukėliau koją nuo akceleratoriaus. Kelias sekundes „Reindž roveris“ skrido oru. Atrodė, tarsi būčiau nuskriejusi apie šimtą pėdų. Netoliese yra kažkoks šlaitas ir sulūžę kelio turėklai, o aš nusileidau ant medžių viršūnių. Dar galiu pridurti: atsipeikėjusi pamačiau, kad esu čia viena.

— Kur? — Bakas buvo susinervinęs, bet iš tiesų negalėjo kaitinti Chlojės, kad ji neapibūdino tos vietos konkrečiau.

— Bakai, niekas manęs nematė, — mieguistai kalbėjo ji. — Kažkas tikriausiai išjungė automobilio šviesas. Saugos diržas spaudžia mane prie sėdynės. Pasiekiu užpakalinio vaizdo veidrodį ir viskas, ką galiu matyti, tai tolstantys automobiliai, išnykstantys tamsoje. Nesimato jokių pagalbos tarnybų švyturėlių, nieko nematyti.

— Tai netoliese nieko nėra?

— Nieko. Norėdama įjungti telefoną, pirmiausia turėjau išjungti automobilio variklį, o po to vėl jį įjungti. Aš tik meldžiausi, kad tu, Bakai, ateitum manęs išgelbėti.

Jos balsas skambėjo taip, tarsi ji tuojau užmigs.

— Chloje, neišjunk telefono. Nieko nekalbėk, tiesiog nepadėk ragelio, noriu žinoti, kad tu vis dar čia.

Vienintelės šviesos, kurias matė Bakas, buvo toli miesto centre mirgantys avarinių tarnybų švyturėliai, šen bei ten švysčiojantys ugnies liežuviai ir keletas silpnų švieselių ant ežere plaukiojančių valčių. „Lake Shore Drive“ kelias buvo tamsus kaip vidurnaktį. Gatvių apšvietimo žibintai šiaurėje, ten, kur jis matė mirkčiojančius šviesoforus, nedegė. Padaręs ilgą vingį, Bakas pažvelgė tolyn. Blausioje mėnulio šviesoje jis išvydo styrantį aukštyn užlaužtą nuplėšto apsauginio turėklo strypą, šiek tiek medžių ir betoninį tilto karkasą — vieną tų, iš kurių buvo padarytas nusileidimo takas į paplūdimį. Kameronas dar kiek paėjo į priekį ir sustojo norėdamas geriau įsižiūrėti. Iki tos vietos buvo apie du šimtai jardų.

— Chloje? — pašaukė jis telefonu.

Jokio atsako.

— Chloje, atsiliepk!

Bakas išgirdo atodūsį.

— Aš čia, Bakai. Bet negaliu pasakyti, kad gerai jaučiuosi.

— Ar pasiektum įjungti šviesas?

— Galiu pabandyti.

— Taip ir daryk. Tik pasistenk neužsigauti.

— Pamėginsiu laikydamasi už vairo prisitraukti.

Jis išgirdo skausmingą dejavimą. Staiga tolumoje išvydo beprotišką, beveik vertikaliu kampu užsižiebusį šviesų stulpą plieskiantį tiesiai į smėlį.

— Chloje, matau tave. Laikykis!

Reifordas numanė Makalamą galvojant, jog vyriausiasis pilotas miega. Jis sėdėjo kėdėje suglebęs, smakrą padėjęs ant krūtinės ir lygiai kvėpavo. Bet ausinės buvo uždėtos, o kairė ranka nuspaudusi vidinio pasiklausymo mygtuką. Norėdamas, kad niekas iš skrydžio personalo jo neišgirstų, Karpatijus kalbėjo tyliai.

— Mane taip sužavėjo ir kilo tiek daug idėjų, — sakėsi valdovas, — kad negalėjau nusėdėti vienoje vietoje. Viliuosi, jog dėl to nereikės rodyti mėlynių.

Jo liokajai prapliupo juoku.

„Nėra nieko juokingesnio už boso juokelius“, — pagalvojo Reifordas.

— Mums apie tiek daug ką reikia pasikalbėti, tiek daug visko padaryti, — tęsė Karpatijus. — Kai Bagdade prisidės mūsų šalininkai, eisime tiesiai prie reikalo.

Per žinias pranešė apie San Francisko oro uosto ir didesnės Bėjaus dalies sunaikinimą. Reifordas išvydo baimę Makalamo akyse. Gal šis žmogus jaustųsi saugiau, jei žinotų, kad jo bosas, Nikolajus Karpatijus, kelerius metus valdys viską.

Staiga Reifordas išgirdo lengvai atpažįstamą Leono Fortūnato balsą.

— Valdove, — šnipštelėjo jis, — mums reikės pamainos Hernandesui, Halidėjui ir jūsų sužadėtinei, ar ne?

Reifordas išsitiesė. Argi tai įmanoma? Ar jie šiuos tris jau pašalino, ir kodėl Hetę Diuram? Jis pasijuto atsakingas už buvusią skrydžių instruktorę — dabar ji buvo ne tik Karpatijaus darbuotoja, jo mylimoji, bet ir greit gimsiančio jų vaiko motina. Vadinasi, jis neketina jos vesti? Negi Nikolajus nenori to vaiko? Juk, Hetei pranešus šias naujienas, valdovas surengė tokį gražų šou Reifordui su Amanda.

Karpatijus sučepsėjo.

— Prašau panelės Diuram nepriskirti tai pačiai kategorijai kaip kitus mūsų draugus. Hernandesas buvo aukojamas pėstininkas, o Halidėjaus reikėjo tik laikinai. Pašalinkit Hernandesą ir nesirūpinkit dėl Halidėjaus. Jis pasitarnavo tikslui. Vienintelė priežastis, dėl kurios jus paprašiau pašalinti Hetę — darbas pranoko jos gabumų ribas. Kanceliariniai merginos gabumai kėlė įtarimą jau tuomet, kai priėmiau ją į darbą. Man reikėjo pagalbininko ir, be abejo, aš jos geidžiau. Dabar tas nėštumas bus jos atleidimo iš kanceliarijos priežastis.

— Norėtumėt, kad aš tai padaryčiau? — paklausė Fortūnatas.

— Pats jai pasakysiu, jei tai turėjai omeny, — atsakė Karpatijus. — Norėčiau, kad surastum naują sekretorę.

Reifordas stengėsi išlikti šaltakraujiškas. Žūtbūt nenorėjo išsiduoti Makalamui. Niekas niekada neturi sužinoti, kad jis galėjo girdėti šiuos pokalbius. Bet dabar jo ausims buvo prieinami dalykai, kokių niekuomet nenorėjo išgirsti. Gal panaši informacija ir teikė kažkokio pranašumo „Negandų pajėgoms“, kada nors gal ja ir pasinaudos. Tačiau atrodė, jog gyvenimas prarado bet kokią vertę — per keletą valandų Reifordas prarado naują pažįstamą Hernandesą bei brangų seną bičiulį ir mokytoją Erlą Halidėjų. Erlui jis pažadėjo nelaimės atveju susisiekti su jo žmona. Nesitikėjo, kad viskas pakryps būtent taip.

Reifordas išjungė vidinį ryšį. Spragtelėjo perjungėją, kuris leido jam per ausines kalbėtis su pirmuoju padėjėju.

— Manau, kad pailsėsiu savo kajutėje, — pasakė jis.

Makalamas linktelėjo, ir Reifordas nuėjo į savo kambarį, kuris buvo dar prabangesnis nei panašios patalpos dabar jau sunaikintame „Pasaulio Bendrijos Nr. 1“ lėktuve. Kapitonas nusiavė batus ir išsitiesė aukštielninkas. Galvojo apie Erlą, apie Amandą ir apie Chloję su Baku. Jaudinosi dėl jų. Viskas prasidėjo netekus Briuso. Reifordas pasisuko ant šono ir rankomis užsidengęs veidą ėmė verkti. Kiek dar artimųjų jis gali prarasti vien tik per šią dieną?

„Reindž roveris“ buvo įstrigęs tarp didelio medžio kamieno — žemesnių jo šakų ir betoninio tilto karkaso.

— Brangioji, išjunk šviesas! — sušuko Bakas. — Dabar pasistenkime neatkreipti į save dėmesio.

Automobilio ratai buvo beveik visiškai prisispaudę prie sienos. Bakas stebėjosi, kaip medis pajėgia išlaikyti tokį svorį. Jam reikėjo įsilipti į medį, kad galėtų pažvelgti per šoninį vairuotojo langą.

— Ar pasiektum užvesti? — paklausė jis.

— Taip, turėjau išjungti variklį, nes ratai trynėsi į sieną.

— Tiesiog perpus pasuk raktelį ir nuleisk stiklą, kad galėčiau tau padėti.

Atrodė, jog Chlojė kabo ant saugos diržo.

— Nesu tikra, kad galėsiu pasiekti stiklo nuleidimo mygtuką toje pusėje.

— Ar gali atsisegti diržą nesusižeisdama?

— Pamėginsiu, Bakai, bet sužeista tikriausiai esu visur. Jau nebežinau, kas sulūžę, o kas sveika.

— Pasistenk kaip nors susivaldyti ir išsilaisvink nuo to daikčiuko. Tuomet galėsi atsistoti ant šoninio durelių lango keleivio pusėje ir nuleisti vairuotojo pusės stiklą.

Bet Chlojė buvo taip beviltiškai įsipainiojusi į saugos diržą, kad tepajėgė atsigręžti ir pusiau pasukti užvedimo raktelį. Dešine ranka vargais negalais prisitraukė ir pasiekė lango valdymo mygtuką. Nuleidus stiklą, Bakas ištiesė abi rankas ir stengėsi jai padėti.

— Aš taip dėl tavęs jaudinausi, — šnabždėjo jis.

— Aš ir pati dėl savęs jaudinausi, — atsakė Chlojė. — Manau, labiausiai nukentėjo kairioji mano pusė. Taip pat įtariu, kad sulaužyta kulkšnis, patemptas riešas ir jaučiu skausmą kairiajame kelyje bei petyje.

— Pagal visus požymius taip ir atrodo, — patvirtino Bakas. — Ar tau labai skaudėtų, jei šiek tiek tave prilaikyčiau, o tu sveikąja koja atsistotum ant šoninių durelių keleivio pusėje?

Bakas atsigulė skersai ant pavojingai kybančio džipo šono. Pasilenkęs pro lango angą, paėmė Chloję už dešinės rankos, o kita ranka — per juosmenį už kelnių diržo nugaros pusėje. Jai atsisegus saugos diržą, pabandė traukti į viršų. Chlojė buvo žemaūgė mergina, bet, neturėdamas pamato po kojomis ar būdo pačiam geriau įsitvirtinti, Bakas tegalėjo laikyti, kad ji nenukristų. Pakėlusi kojas nuo automobilio grindų, Chlojė atsargiai atsistojo. Jos kojos dabar stovėjo ant keleivio durelių, o galva siekė vairą.

— Ar kraujas tau niekur nebėga?

— Nemanau.

— Tikiuosi, kad nėra ir vidinio kraujavimo.

— Bakai, manau, jei kraujuočiau viduje, tai su tavim jau nekalbėčiau.

— Vadinasi, rimtų pažeidimų neturi ir dabar svarbiausia tave iš ten ištraukti.

— Bakai, aš išties noriu kuo greičiau iš čia ištrūkti. Ar kaip nors galėtame atidaryti tas duris, o tada su tavo pagalba gal pavyktų išlipti?

— Klausyk, ar taip tas vedybinis gyvenimas turi atrodyti? Perku tau prabangius automobilius, o tu jau pirmą dieną juos sudaužai?

— Na, man visai nejuokinga...

— Atleisk, norėjau tik praskaidrinti nuotaiką.

Bakas liepė Chlojei sveika koja tvirtai atsiremti, sveikąja ranka pastumti dureles, o pats jas tuo pat metu patraukė. Durelių apačia brūkštelėjo į betoną, ir Kameronas suvokė, kad automobilis ganą menkai nukentėjo, kiek pavyko įžiūrėti blausioje šviesoje.

— Priekinio skydelio dėklėje turi būti žibintuvėlis, — pasakė jis.

Chlojė jį jam padavė. Tuomet Bakas iš visų pusių apžiūrėjo automobilį. Padangos buvo vis dar geros. Priekinis apsauginis rėmas šiek tiek nukentėjo, bet nieko rimto. Išjungęs žibintuvėlį, įsidėjo jį į kišenę. Bako padedama, labai dejuodama ir verkšlendama, Chlojė išlipo iš automobilio.

Jiems abiem atsisėdus ant šonu kybančio automobilio, Bakas pajuto, kaip mašina šiek tiek sujudėjo.

— Turim tave nuo čia nukelti, — susirūpino jis.

— Duokš man tą žibintuvėlį, — pasakė Chlojė. — Nesunkiai būtų galima palypėti porą pėdų iki karkaso viršaus, — pasišvietusi aukštyn, konstatavo ji.

— Tu teisi, — pritarė Bakas. — Ar pajėgsi?

— Manau, kad galiu, — atsakė Chlojė. — Mano mažas varikliukas dar kruta.

— Oho, esi tikra šaunuolė!

Chlojė vylėsi, jog sveikąja ranka galės pasiekti sienos viršų. Todėl paprašė Bako ją pakylėti, kad visu svoriu galėtų persikelti ant betoninio monolito viršaus. Jai paskutinį kartą atsispyrus sveikąja koja, „Reindž roveris“ pasislinko tiek, kad išsivaduotų iš susipynusių šakų. Medis ir automobilis sudrebėjo, ir šis pradėjo judėti.

— Bakai, dink iš ten! Tave sutrins!

Kameronas buvo išsiskėtriojęs ant viršutinės džipo pusės. Dabar automobilis pasislinko sienos link, padangos trynėsi į betoną, palikdamos jame ryškius juodus rėžius. Kuo daugiau bandė judėti Bakas, tuo greičiau slinko automobilis. Buvo aišku: jei nori išgyventi, reikia trauktis nuo grėsmingai artėjančios sienos. Priartėjus stogo bagažinei, Bakas ją sugriebė, prisitraukė ir užsiropštė ant mašinos viršaus. Šakos visiškai išsprūdo iš po automobilio ir trenkė Kameronui per galvą, nuslysdamos ausimi. Džipas judėjo vis greičiau. Bakui tai tiko — jis nebus nusviestas kažkur į šalį. Pirmiausia pajudėjo automobilis, po to — medis, ir atrodė, kad abu vėl prisitaikė prie naujos savo padėties. Bakas manė, kad daugiau nebelaikomas šakų „Reindž roveris“ iki žemės turėtų kristi dar apie tris pėdas. Vylėsi, jog mašina sklandžiai nusileis. Taip neįvyko.

Sunkaus automobilio kairės pusės padangoms įsirėžus į betoną, o keletui stipriai palenktų šakų stumiant jį iš dešinės pusės, mašina pradėjo slysti į dešinę. Bakas užsidengė galvą rankomis, kad, atsitiesus medžio šakoms, galėtų išsisukti nuo smūgio. O tuo tarpu medžio spaudžiamas „Reindž roveris“ beveik tėškėsi į sieną. Išsilaisvinęs nuo šakų spaudimo, džipas trenkėsi į žemę dešinės pusės padangomis ir vos neapvirto. Jei automobilis būtų ritęsis kiton pusėn, Baką sumaigytų. Bet vos tik ratai trenkėsi į žemę, viskas šoktelėjo, susvyravo ir kairė mašinos pusė dabar nusileido taip pat. Dėl inercijos automobilis kairiuoju šonu trenkėsi į betoną, ir galiausiai viskas nurimo. Nuo betoninės sienos džipą dabar skyrė mažiau nei colis, bet svarbiausia — tas daiktas jau stovėjo ant tvirtos žemės. Virš jo kybojo aplaužytos šakos. Paėmęs žibintuvėlį, Bakas apšvietė apgadintą mašiną. Išskyrus priekinio rėmo įlinkimą ir nubrozdintus šonus — vieną nuo betoninės sienos, o kitą nuo šakų, automobilis atrodė dar tinkamas naudoti.

Bakas nežinojo, kaip pašalinti oro pagalvę, tad nusprendė ją išpjauti ir, jei „Reindž roveris“ važiuos, pasirūpinti ja vėliau. Jam skaudėjo šoną, buvo įsitikinęs, kad, automobiliui trenkiantis į žemę, susilaužė šonkaulį. Labai atsargiai nusiropštė nuo džipo stogo ir atsistojo po medžiu, kurio šakos užstojo jam Chlojė.

— Bakai, ar tu sveikas?

— Chloje, pasilik ten, kur esi. Tuoj šį tą pabandysiu.

Bakas įlipo per keleivio pusę, įsispraudė už vairo ir užvedė variklį. Šis dirbo be priekaištų. Rūpestingai peržiūrėjęs prietaisų parodymus įsitikino, kad jokių skysčių netrūko, niekas neišdžiūvo ir nebuvo perkaitinta. „Roveriui“ buvo įjungtas automatinis keturių varomų ratų režimas. Jam pabandžius pajudėti į priekį, susidarė toks vaizdas, tarsi automobilis būtų įklimpęs. Bakas greitai perjungė pavarų valdymą į rankinį, paspaudė akceleratorių duodamas varikliui padidinti apsukas ir atleido sankabą. Per keletą sekundžių automobilis išsivadavo iš medžio glėbio ir užvažiavo ant smėlio. Staigiai pasukęs į dešinę, nuriedėjo prie kelio užtvaros, skyrusios „Lake Shore Drive“ nuo paplūdimio. Bakas nuvažiavo apie ketvirtį mylios, kol surado properšą, per kurią galėjo išvažiuoti į kelią ir apsisukti. Patraukęs link pervažos, kur laukė Chlojė, pamatė ją stovinčią ant vienos kojos, o dešine ranka laikančią kairįjį riešą. Bakui ji pasirodė graži kaip niekad.

Privažiavęs prie pat jos išlipo ir greitai apibėgęs mašiną padėjo įsikabaroti vidun. Prisegęs Chlojės saugos diržą ir dar nesuspėjęs įlipti į automobilį, jis jau kalbėjo telefonu.

— Loreta? Chlojei pavojus negresia. Ji šiek tiek prisitrenkė, ir aš norėčiau kuo greičiau nuvežti ją patikrinti. Būčiau labai dėkingas, jei galėtum šen bei ten paskambinėti ir iš tikinčiųjų surasti gydytoją, kuris neatsisakytų pagelbėti.

Bakas stengėsi vairuoti labai rūpestingai, kad Chlojei mažiau skaudėtų. Jis žinojo trumpiausią kelią į namus. Privažiavęs prie didžiulės pertvaros, skiriančios Mičigano aveniu nuo LSD, pasuko į kairę ir užvažiavo ant krantinės, kuria anksčiau ėjo pėsčias. Pamatė dabar jau nevažiuojantį Vernos automobilį ir nekreipė dėmesio į policininkų, su kuriais visai neseniai kalbėjo, mosavimus ir perspėjimus. Jis nulėkė LSD keliu, apvažiavo užtvaras ties Šeridanu, pagal Chlojės nurodymus nuburzgė iki Dempsterio ir vėl greitai sugrįžo į šiaurės vakarų priemiesčius.

Jiems atvažiavus, Loreta su Verną žiūrėjo pro langą. Tik tuomet Bakas, trinktelėjęs kumščiu sau per galvą, prisiminė. Iššokęs iš mašinos, nuskuodė prie jos galo. Barškindamas raktais atrakino galines duris ir išvydo po visą galą išsibarsčiusius Briuso popierius. Čia buvo ir kompiuteris kartu su Chlojės nupirktais telefonais.

— Chloje, — tarė Bakas, jiems lėtai pajudėjus namų link, — kai tik įeisime į vidų, geriau jau iš karto paskambinsiu Karpatijui.

Reifordas grįžo atgal į lėktuvo valdymo kabiną. Naktis slinko lėtai, o kajutėse tolydžio įsiviešpatavo tyla. Pokalbiai virto mažais pašnekesiais. Garbūs asmenys buvo sočiai įgulos pamaitinti, ir kapitonui susidarė įspūdis, kad jie nurimo ilgam.

Krūptelėjęs Reifordas pabudo ir suprato, kad jo pirštas nuslydo nuo pasiklausymo mygtuko. Vėl jį paspaudė, bet nieko neišgirdo. Tačiau jis jau buvo išgirdęs daugiau, nei norėjo. Todėl nusprendė pramankštinti nutirpusias kojas.

Jam einant per pagrindinį saloną į lėktuvo galą (ten buvo vienas iš televizorių), niekas, išskyrus Karpatijų, neatkreipė į jį dėmesio. Kai kas snaudė, o kitais rūpinosi lėktuvo įgula, surenkanti padėklus ir atnešanti antklodes bei pagalves.

Karpatijus linktelėjo, nusišypsojo ir pamojavo Reifordui.

„Kaip jam taip pavyksta? — stebėjosi kapitonas. — Briusas sakė, kad Šėtonas nebus apsėdęs Antikristo maždaug iki Suspaudimų laikotarpio vidurio, bet šis žmogus yra tikras blogio įsikūnijimas“.

Reifordas negalėjo išsiduoti žinąs tiesą, nors Karpatijus ir buvo informuotas apie jo krikščioniškus įsitikinimus. Tad tiesiog linktelėjo ir nuėjo. Per televizorių jis matė reportažus iš viso pasaulio. Šventojo Rašto pranašystės pildėsi. Tai buvo Raudonasis Apokalipsės žirgas. Dabar bus dar daugiau bado, ligų ir mirties, kol žus ketvirtis iš visų likusių po Paėmimo žemės gyventojų. Mobilusis telefonas jo kišenėje pradėjo vibruoti. Tik keli žmonės žinojo šį numerį. „Ačiū Dievui už technologiją“, — pagalvojo Reifordas. Nenorėjo, kad kas nors išgirstų. Giliau pasitraukęs į lėktuvo galą, atsistojo šalia lango. Naktis buvo tamsi kaip Karpatijaus siela.

— Reifordas Stylas klauso, — atsiliepė jis.

— Tėti?

— Chloje! Ačiū Dievui! Kaip jautiesi?

— Buvau patekusi į nedidelę autoavariją, tėti. Tiesiog norėjau, kad žinotum, „jog vėl išgelbėjai man gyvybę.

— Ką turi omenyje?

— Radau tavo žinutę „Dreiko“ viešbutyje, — atsakė Chlojė. — Jei būčiau užtrukusi ir nuėjusi į savo kambarį, greičiausiai tau jau nebeskambinčiau.

— O kaip Bakas?

— Jis laikosi gerai. Tik vėluoja atsakyti į vieną skambutį (greičiausiai įtari kieno), todėl daro tai tiesiog dabar.

— Tuomet atleisk, — atsiprašė Reifordas, — paskambinsiu tau vėliau.

Kapitonas nužirgliojo atgal į kabiną, stengdamasis neišsiduoti, jog skuba. Eidamas pro Fortūnatą, pamatė, kaip šis perdavė telefoną Karpatijui.

— Viljamsas iš Čikagos, — pasakė jis. — Čia dėl laiko.

Karpatijus nutaisė veidą, tarsi Leonas būtų per stipriai sureagavęs. Pasiekęs kabiną, Reifordas išgirdo Karpatijaus susižavėjimo šūksnį:

— Kameronai, mano drauge! Jaudinausi dėl tavęs.

Reifordas greitai susitvarkė ir užsidėjo ausines. Makalamas pažvelgė į jį lyg laukdamas nurodymų, bet kapitonas užsimerkė ir paspaudė slaptą mygtuką, visiškai nekreipdamas dėmesio į kolegą.

— Man rūpi pagrindinis straipsnis, — kalbėjo Karpatijus. — Kas ten pas jus Čikagoje įvyko? Taip... taip... sugriauta, suprantu... taip. Taip, tragedija...

„Šlykštu“, — pagalvojo Reifordas.

— Kameronai, — pasakė Karpatijus, — ar galėtum per kelias artimiausias dienas atvykti į Naująjį Babiloną? Ak, suprantu... Izraelį? Taip, manau, kad tai išmintinga. Vadinamosios Šventosios žemės vėl saugomos, ar ne? Pageidaučiau bendro straipsnio apie aukšto lygio susitikimus Bagdade ir Naujajame Babilone. Norėčiau, kad tu tai aprašytum, bet tavo senas draugas Stivas Plankas taip pat gali tuo užsiimti. Judu galite dirbti kartu ir pasirūpinti, kad straipsnis būtų padalytas visai mūsų spausdintai žiniasklaidai...

Reifordas labai troško pasikalbėti su Baku. Jis žavėjosi savo žento raiškumu, sugebėjimu planuoti darbotvarkę, ir netgi kiek nukrypti į šalį nuo Nikolajaus duotų direktyvų. Reifordas stebėjosi, kiek Karpatijus sugebės tai pakęsti. Dabar jis greičiausiai pakankamai gerbė Baką ir, kaip kad vylėsi Reifordas, nieko nežinojo apie tikruosius jo įsitikinimus.

— Kaipgi, — kalbėjo Karpatijus, — žinoma, aš liūdžiu. Taigi palaikyk ryšį ir lauksiu žinių iš Izraelio.

Šeši

Apsiblaususiomis akimis, skaudančia ausimi ir sutvarstytu šonu Bakas sėdėjo prie stalo. Atsikėlę buvo tik jis ir Loreta. Sužinojusi, kad jai nereikės tvarkyti reikalų, susijusių su Briuso kūnu ir jo atminimui pagerbti skirtomis apeigomis, įvyksiančiomis sekmadienį, moteriškė išvyko į bažnyčios raštinę. Verną Zy miegojo rūsyje įrengtame mažame miegamajame.

— Taip gera šioje vietoje vėl matyti žmones, — pasakė Loreta. — Visi galite pasilikti tiek, kiek reikia ar kiek norite.

— Esame labai dėkingi, — atsakė Bakas. — Amanda gali miegoti iki pietų, bet po to jai reikės sutvarkyti kai kuriuos reikalus tardytojo raštinėje. Su tokia sumušta kulkšnimi Chlojė ilgai miegoti negalės. Pasauliui jos kol kas nereikia, o aš taip norėčiau, kad ji gerai pailsėtų.

Ant pietų stalo Bakas išsidėliojo Briuso rankraščio lapus, kurie per avariją buvo išsimėtę po visą „Reindž roverio“ bagažinę. Jo laukė milžiniškas darbas — peržiūrėti tekstą ir nuspręsti, kas labiausiai tiktų padauginti ir išplatinti. Vienoje pusėje Bakas sukrovė rankraščio lapų krūveles, o kitoje — penkis Chlojės pirktus aukščiausios kokybės universalius mobiliuosius telefonus. Laimei, jie buvo supakuoti polistirole ir nelaimingo atsitikimo metu nesudužo.

Bakas prašė žmonos nešykštėti, ir ji tikrai pasistengė. Jis net bijojo pagalvoti, kiek visa tai galėjo kainuoti, bet tuose telefonuose buvo viskas, taip pat ir galimybė priimti skambučius bet kurioje pasaulio dalyje, mat įmontuotos specialios palydovinės mikroschemos.

Loretai išvažiavus į bažnyčią, Bakas iš dėžės susižvejojo akumuliatorius, tuomet pagal instrukciją greitai išmoko pagrindines operacijas ir pirmą kartą pabandė paskambinti. Bent sykį jis buvo patenkintas, kad tiesiog maniakiškai saugodavo senus telefono numerius. Giliai piniginėje rado kaip tik tą, kurio reikėjo. Kenas Ricas, buvęs vienos iš oro linijų pilotas, o dabar teikiantis paslaugas savo reaktyviniu lėktuvu, vieną kartą Bakui jau pagelbėjo. Tai jis iš mažytės pakilimo aikštelės Voukigane, Ilinojaus valstijoje, pirmą dieną po pradingimų nuskraidino žurnalistą į Niujorką.

— Pone Ricai, žinau, kad esate užimtas žmogus, — pasakė Bakas, — bet jūs taip pat žinote riebią mano išlaidų sąskaitą, nes galiu sumokėti daugiau nei bet kas kitas.

— Likau su vienu lėktuvu, — atsakė Ricas. — Jis yra Palvuokyje, o šiuo metu kitų užsakymų neturiu. Imu du „baksus“ už mylią ir tūkstantį dolerių per dieną nuo nusileidimo momento. Kur norite skristi?

— Į Izraelį, — tarė Bakas. — Ir čia turiu grįžti vėliausiai šeštadienio vakarą.

— Šalis yra kitoje laiko juostoje, — paaiškino Ricas. — Ten geriausia skristi ankstyvą vakarą, o kitą rytą būtume vietoje. Susitikime Palvuokyje septintą ir sumušime rankas.

Galiausiai Reifordas, anot Makalamo, knarkdamas užmigo keletui valandų.

Likus maždaug valandai kelio iki Bagdado, Leonas Fortūnatas įėjo į piloto kabiną ir priklaupė šalia kapitono.

— Mes nesame visiškai įsitikinę dėl saugumo Naujajame Babilone, — prabilo jis. — Niekas nemano, kad leisimės Bagdade. Palaikykim ryšį su Naujojo Babilono bokštu, kad atrodytų, lyg skristume tiesiai ten. Kai paimsime dar tris mūsų ambasadorius, galėsime kelioms valandoms pasilikti ant žemės, kol mūsų saugumo tarnybos išvalys Naująjį Babiloną.

— Ar tai turės įtakos jūsų susirinkimams? — Reifordas stengėsi, kad jo balse skambėtų susirūpinimo gaidelės.

— Na, tai jums neturėtų rūpėti. Mes galime posėdžiauti lėktuve, kol bus papildytos jo degalų atsargos. Ar galite palikti įjungtą oro kondicionavimo sistemą?

— Žinoma, — atsakė Reifordas, stengdamasis greitai kažką sugalvoti, — lėktuve vis dar yra labai daug dalykų, kuriuos norėčiau išsiaiškinti. Pasiliksiu valdymo kabinoje arba savo kajutėje, stengdamasis nesipainioti jums po kojomis.

— Kaip žinot.

Bakas susisiekė su Doniu Mūru ir šis užsiminė, kad pavyko labai sėkmingai susitarti dėl kai kurių atskirų dalių kainų ir kad jis pats surinks tuos penkis nešiojamuosius superkompiuterius.

— Tai jums šiek tiek sutaupys, — sakė jis. — Nors ir nedaug, palyginti su mano paskaičiuotais dvidešimčia tūkstančių už kiekvieną.

— Ir kai sekmadienį būsiu grįžęs iš kelionės, jau galėsiu juos turėti?

— Dėl to galite neabejoti, pone.

Svarbiausiems „GC Weekly“ darbuotojams Bakas davė savo naujo universalaus mobiliojo telefono numerį ir paprašė, kad apie jį nesakytų niekam, išskyrus Karpatijų, Planką ir Rozencveigą. Jis rūpestingai susikrovė didelę odinę kuprinę, o likusią dienos dalį praleido tyrinėdamas Briuso rankraštį ir stengdamasis susisiekti su Rozencveigu. Atrodė, senukas stengėsi jam pasakyti žinąs, jog daktaras Ben Judas yra gyvas ir kažkur saugiai pasislėpęs. Bakas tik vylėsi, kad Rozencveigas paklausė jo patarimo ir neįpainiojo į šį reikalą Karpatijaus. O pats nenumanė, kur galėtų slėptis Tsionas Ben Judas. Bet jei Rozencveigas žinojo, Bakas norėjo tai išsiaiškinti dar prieš jiems su Kenu Ricu nusileidžiant Ben Huriono oro uoste.

Pagalvojo: ar dar ilgai truks, kol jis ir jo artimieji turės apsigyventi slėptuvėje po bažnyčia?

Bagdade saugumas buvo sustiprintas. Reifordui liepė nesusisiekti su vietiniu bokštu ir tokiu būdu neleisti priešo lėktuvams jų aptikti. Kapitonas buvo įsitikinęs, kad Pasaulio Bendrijos karinių jėgų atsakomieji smūgiai į Londoną ir Kairą, jau neminint Šiaurės Amerikos, visiškai apsaugojo Iraką. Nebent jie patys sumanytų susisprogdinti. Bet reikėjo elgtis kaip įsakyta.

Leonas Fortūnatas telefonu susisiekė tiek su Bagdado, tiek su Naujojo Babilono skrydžių valdymo bokštais. Reifordas taip pat paskambino, kad iš anksto užsitikrintų sau ir Makalamui vietas galutinėje atvykimo stotyje, kur galima būtų prigulti ir šiek tiek atsipalaiduoti. Nors ir daug buvo skraidęs, netgi jam ateidavo toks momentas, kai lėktuve pradėdavo kankinti klaustrofobija.

Žiedas sunkiai ginkluotų PB kareivių apsupo oro lainerį, šiam lėtai nuriedėjus į patį saugiausią sustojimo tašką terminalo gale. Pirmiausia išlipo įgulos grupė, kurią sudarė šešios stiuardesės ir skrydžių instruktorės. Fortūnatas palaukė, kol Reifordas ir Makalamas atliko būtinus lėktuvui nusileidus patikrinimus. Tuomet išlipo kartu su jais.

— Kapitone Stylai, — tarė Fortūnatas, — per valandą į lėktuvą atgabensiu dar tris ambasadorius.

— O kada norėtumėte išskristi į Naująjį Babiloną?

— Greičiausiai ne anksčiau kaip po kokių keturių valandų.

— Tarptautinės aviacijos taisyklės man draudžia valdyti lėktuvą per artimiausias dvidešimt keturias valandas.

— Nesąmonė, — atkirto Fortūnatas. — Kaip tu jautiesi?

— Išsekęs.

— Nepaisant to, esi vienintelis, galintis valdyti šį lėktuvą, todėl jį skraidinsi tada, kai mes pasakysime, kad reikia skristi.

— Vadinasi, velniop tarptautines aviacijos taisykles?

— Stylai, pats žinai, kad visas tarptautines taisykles dabar įkūnija žmogus, sėdintis šiame lėktuve. Kai jis nori, kad tu jį gabentum į Naująjį Babiloną, tai taip ir darai. Supratai?

— O jei aš atsisakysiu?

— Nebūk kvailas.

— Leonai, noriu tau priminti, kad, kai tik rasiu laisvą minutę, norėsiu būti lėktuve ir susipažinti su įvairiomis jo valdymo smulkmenomis.

— Taip, taip, žinau. Tik nesipainiok mums po kojom. Ir būtų labai malonu, jei į mane kreiptumeisi: „pone Fortūnatai“.

— Leonai, tau tai labai svarbu, ar ne?

— Stylai, geriau manęs nenervink.

Jiems įėjus į terminalą, Reifordas pasakė:

— Kadangi esu vienintelis, galintis valdyti šį lėktuvą, būtų malonu, jei kreiptumėtės į mane „kapitone Stylai“.

Vėlyvą popietę Čikagos laiku Bakas atsiplėšė nuo labai įdomaus Briuso Barnso rankraščio skaitymo ir susisiekė su Chaimu Rozencveigu.

— Kameronai! Pagaliau man pavyko pasikalbėti su mūsų draugu. Nors jo vardo geriau neminėkime. Šnekėjomės neilgai, bet jo balsas skambėjo taip liūdnai, kad mane sukrėtė iki pat sielos gelmių. Kameronai, jis pasakė labai keistą dalyką — kad tu žinosi ko paklausti apie jo slėptuvę.

— Kad aš žinosiu?

— Būtent taip jis pasakė, Kameronai. Kad tu žinosi. Manai, jis turėjo omenyje NK?

— Ne, ne! Chaimai, aš vis dar meldžiuosi, kad tik nesikreiptum į jį.

— Nesikreipiu, Kameronai, bet tai ne taip lengva! Kas gi kitas galėtų išgelbėti mano draugo gyvybę? Labai nerimauju, jog gali įvykti nepataisomas dalykas ir dėl to būsiu kaltas aš.

— Greitai pas jus atvyksiu. Galėtum man suorganizuoti automobilį?

— Galėsi pasinaudoti mūsų draugo automobiliu ir vairuotoju, bet ar galima juo pasitikėti?

— Manai, jis prikišo nagus prie tos nelaimės?

— Greičiau pagalvočiau, kad jis padėjo apsaugoti mūsų draugą.

— Tuomet jam taip pat gresia pavojus, — sunerimo Bakas.

— Oi, tikiuosi, kad ne, — susirūpino Rozencveigas. — Vis tiek oro uoste pats tave pasitiksiu. Tuomet rasime būdą, kaip tave nugabenti ten, kur turi nuvykti. Ar galiu pasirūpinti dėl viešbučio?

— Žinai, kur visada apsistodavau, — pasakė Bakas, — bet šįkart manau, jog geriausia apsigyventi kur nors kitur.

— Labai gerai, Kameronai. Yra puikus viešbutis netoli oro uosto, ir mane ten pažįsta.

Reifordas išsitiesė ir stovėdamas žiūrėjo CNN/PBT televizijos transliaciją iš Atlantos, retransliuojamą visam pasauliui. Kiekvienas reportažas aiškiai atspindėjo begalinę Karpatijaus įtaką naujienų redaktoriams. Viskas sukosi apie tai, kas rūpėjo Pasaulio Bendrijos valdovui. Slenkant bauginantiems karo vaizdams — kraujo praliejimas, suluošinimai ir mirtys, reportažai taip pat ryškiai piešė ūmius ir ryžtingus valdovo veiksmus malšinant sukilimą bei pasaulinę krizę. Vandens atsargos užterštos, daugelyje vietovių nebuvo elektros energijos, milijonai staiga liko be pastogės.

Šalia terminalo Reifordas pastebėjo sujudimą. Nedidelė mobili platforma su televizijos įranga pririedėjo prie „Kondoro 216“. Netrukus CNN/PBT pranešė apie artėjančią tiesioginę Nikolajaus Karpatijaus kalbos transliaciją iš nežinomos vietos. Reifordas krestelėjo galvą ir nuėjo prie kampe stovinčio stalo, kur surado vienos Artimųjų rytų oro linijų kompanijos raštinės reikmenis ir pradėjo kurpti laišką Erlo Halidėjaus žmonai.

Logika jam šnibždėjo, kad neturėtų jaustis atsakingas dėl Erlo likimo. Greičiausiai Halidėjus su Karpatijumi ir jo žmonėmis dirbo prie „Kondoro“ dar gerokai anksčiau, nei jis sužinojo. Tačiau ponia Halidėj greičiausiai pamanė, kad būtent Reifordas nukreipė savo seną draugą ir bosą tiesiog mirčiai į nasrus. O kapitonas net nežinojo, kaip Erlas buvo nužudytas. Galbūt pražuvo visi to skrydžio iš Glenvju keleiviai. Žinojo tik tiek, kad šis purvinas darbas jau atliktas ir Erlo Halidėjaus nebėra. Reifordui taip besėdint ir bandant parinkti tinkamus žodžius, kurie niekad nebus teisingi, jį užgulė didžiulis juodos depresijos debesis. Ilgėjosi žmonos, dukters, liūdėjo dėl pastoriaus ir dėl visų savo draugų, pažįstamų — naujų ir senų. Kodėl viskas taip pakrypo?

Reifordas žinojo, jog nebuvo atsakingas už tai, ką Nikolajus Karpatijus paruošė savo priešams. Siaubingas tamsybių siautėjimas, kurį vykdo tas pabaisa, nesiliaus, jei Reifordas išeis iš darbo. Šimtai pilotų galėtų valdyti šį lėktuvą. Jis pats to išmoko per pusantros valandos. Jam nereikėjo darbo, jis to nenorėjo ir net neprašė. Nujautė, kad pats Dievas jį čia pastatė. Kam? Ar ta, Erlo Halidėjaus įrengta, slapto pasiklausymo sistema buvo dovana tiesiai nuo Dievo, leidžianti jam apsaugoti kelis žmones nuo Karpatijaus įniršio?

Jau tikėjo, kad tai išgelbėjo jo dukterį ir žentą nuo užtikrintos mirties per Čikagos bombardavimą, ir dabar, bežiūrint reportažus iš Amerikos vakarinės pakrantės, jam labai norėjosi, kad būtų galėjęs kaip nors perspėti San Francisko ir Los Andželo žmones nuo artėjančio likimo. Reifordo širdyje virė kova, kuriai ištverti trūko jėgų.

Baigęs trumpą užuojautos raštelį ir pareiškęs savo apgailestavimą poniai Halidėj, jausdamas gerklėje kylantį gumulą, Reifordąs užsikniaubė ant stalo, bet nepajėgė išspausti nė ašaros. Žinojo, kad verks dvidešimt keturias valandas per parą nuo dabar iki pat Suspaudimų laiko pabaigos, kuomet, pasak pastoriaus, dar kartą sugrįš Kristus. Šį Viešpaties atėjimą Briusas vadino „Šlovinguoju atėjimu“. Kaip Reifordas ilgėjosi tos dienos! Ar jis ir jo artimieji to sulauks, ar taps šio Negandų laikotarpio kankiniais kaip kad Briusas? Tokiais momentais Reifordas geidė staigios beskausmės mirties, kuri jį nuvestų tiesiai į dangų pas Kristų. Suprato, kad tai savanaudiška. Išties jis nenorėjo palikti tų, kuriuos mylėjo ir kurių buvo mylimas, bet ištverti dar daugiau nei penkerius tokio gyvenimo metus atrodė tiesiog neįmanoma.

Ir štai dabar prasidėjo trumpas Pasaulio Bendrijos valdovo Nikolajaus Karpatijaus kreipimasis į pasaulį. Reifordas žinojo, kad sėdi per du šimtus žingsnių nuo šio žmogaus, bet vis tiek žiūrėjo į tai per televizorių, kaip kad darė milijonai kitų žemės gyventojų.

Jau beveik atėjo metas Bakui vykti į Palvuokio oro uostą. Verną Zy grįžo į „GC Weekly“ raštinę su nauju automobiliu, kurį buvo žadėjęs nupirkti Bakas iš „Naujojoje viltyje“ po Paėmimo likusių mašinų. Bažnyčios raštinėje Loreta atsakinėjo į nesiliaujančius skambučius dėl sekmadieninio minėjimo. Pasiramsčiuodama lazdele aplinkui šlubčiojo Chlojė. Jai reikėjo ramentų, bet dėl patempto riešo nebūtų galėjusi jais naudotis. Sužeista ranka kabėjo per petį permestame dirže. Todėl nuvežti Baką į oro uostą teko Amandai.

— Norėčiau važiuoti drauge, — pasakė Chlojė.

— Brangioji, ar tu tikra, kad jau pajėgi? — paklausė Bakas.

Chlojės balsas pradėjo drebėti.

— Bakai, man koktu tai sakyti, bet šiandien ir šiame amžiuje mes niekad nebūsime tikri, ar dar kada nors pasimatysime.

— Dabar tu mažiukė verksniukė, ar ne? — bandydamas sušvelninti situaciją ištarė Bakas.

— Bakai! — subarė jį Amanda. — Turėtum suprasti jos jausmus. Aš savo vyrą turėjau pabučiuoti Antikristo akivaizdoje. Gal manai, kad tai suteikia garantiją dar kada nors jį pamatyti?

Bakas buvo tinkamai nubaustas.

— Keliaujam, — trumpai tarė jis. Nusviedęs savo krepšį į galą ir iššokęs iš „Reindž roverio“, padėjo Chlojei įsiropšti į automobilį. Amanda atsisėdo ant galinės sėdynės — vėliau ji parveš Chloję namo. Bakas buvo nustebintas, kad mašinoje įmontuotas televizorius atlaikė avariją. Iš savo vietos jis negalėjo matyti, o tik klausytis, tuo tarpu Chlojė ir Amanda — galėjo. Nikolajus Karpatijus pradėjo kalbėti kaip įpratęs — labai nuolankiai:

— Mano broliai ir seserys, nesuklyskite — priešakyje laukia dar daug tamsių dienų. Atstatomajam darbui pradėti prireiks didžiulių išteklių. Bet dėl septynių regionų dosnumo, taip pat palaikomi kitų trijų lojalių Pasaulio Bendrijai teritorijų piliečių, mes sukaupsime didžiausią pagalbos fondą, koks tik yra buvęs per visą žmonijos istoriją. Iš Naujojo Babilono ir Pasaulio Bendrijos būstinės, man pačiam prižiūrint, šios lėšos bus paskirstytos reikmių spaudžiamoms tautoms. Chaosas — nelemčiausio ir neišmintingiausio sukilimo pasekmė, sudaro palankią terpę oportunistams ir plėšikams trukdyti vietinių žmonių pastangoms atstatyti gyvenimą į normalias vėžes ir pasirūpinti likusiais be pastogės. Pasaulio Bendrija bandys šelpti nukentėjusius greitai ir dosniai. Tai padės daugeliui mums lojalių žmonių kuo greičiau sugrįžti prie klestinčio gyvenimo lygio. Toliau priešinkitės maištininkams ir pesimistams. Ir toliau palaikykite Pasaulio Bendriją. Atminkite, jog nors ir nesiekiau šios tarnybos, priimu ją rimtai ir ryžtingai pašvęsdamas savo gyvenimą žmonijos brolybės tarnavimui. Vertinu tai, kad vienas kitą palaikote, ginate ir traukiate mus visus iš šios klampynės į naują lygį, kurio be tarpusavio pagalbos nė vienas iš mūsų negalėtų pasiekti.

Bakas palingavo galvą.

— Jis išties sako jiems tai, ką jie nori išgirsti, tiesa?

Chlojė su Amanda tylėjo.

Pirmajam padėjėjui Makalamui Reifordas pasakė, kad galįs paslampinėti, bet turįs būti pasiruošęs išvykti į Naująjį Babiloną, kai tik jų paprašys. Kapitonas manė, jog iki to laiko praeis dar maždaug keturios valandos.

— Žiūrėk, kad prireikus iškart atskubėtum, — pasakė jam Reifordas.

Tik įlipęs į lėktuvą, lyg norėdamas geriau susipažinti su visais „naujais mygtukais ir rankenėlėmis“, pirmiausia nužingsniavo į pilotų patalpas. Eidamas pastebėjo Karpatijų ir jo adjutantus tiesiog džiaugsmingai besišnekučiuojant ir kalbantis apie įvairius nereikšmingus dalykus su septyniais lojaliais Pasaulio Bendrijos ambasadoriais.

Kai iš savo kajutės Reifordas perėjo į pilotų kabiną, pastebėjo, kaip jį nužvelgė Fortūnatas. Po to kažką sušnibždėjo Karpatijui. Šis sutiko, ir visas susirinkimas buvo perkeltas per vieną skyrių arčiau lėktuvo vidurio.

— Taip bus patogiau, — kalbėjo Karpatijus. — Ten yra puikus stalas konferencijai.

Reifordas uždarė kabinos duris ir jas užrakino. Tuomet išsitraukė prieš skrydį ir po jo naudojamus patikrinimo sąrašus ir padėjo juos ant valdymo prietaisų kartu su kitais popieriaus lapais. Viskas tik dėl to, kad, kam nors pasibeldus, jo „darbas“ atrodytų kur kas įtikinamiau. Atsisėdęs į kėdę, užsimaukšlino ausines ir nuspaudė pasiklausymo mygtuką.

Kalbėjo Artimųjų Rytų ambasadorius:

— Daktaras Rozencveigas jums, valdove, siunčia nuoširdžiausius sveikinimus. Yra neatidėliotinas asmeninis reikalas, apie kurį jis prašė papasakoti.

— Ar tai konfidencialu? — paklausė Karpatijus.

— Sere, aš taip nemanau. Tai dėl rabino Tsiono Ben Judo.

— To mokslininko, kuris savo prieštaringa žinia sukėlė tokią netvarką?

— To paties, — patvirtino Artimųjų rytų ambasadorius. — Turbūt jo žmoną ir du pavaikius nužudė zelotai, o pats daktaras Ben Judas kažkur slepiasi.

— O ko gi jis dar galėjo tikėtis, — atrėžė Nikolajus.

Reifordas krūptelėjo, kaip visuomet, kai išgirsdavo Karpatijų pakeliant balso toną.

— Visiškai su jumis sutinku, valdove, — pritarė ambasadorius. — Negaliu patikėti, kad tie zelotai leido jam prasprūsti pro pirštus.

— Na, tai ko gi Rozencveigas iš manęs nori?

— Jis nori, kad užtartumėt Ben Judą.

— Prieš ką?

— Kiek suprantu, prieš zelotus, — atsakė ambasadorius, pratrukdamas juoku.

Reifordas atpažino Karpatijaus juoką, netrukus ir kiti pasekė jo pavyzdžiu.

— Gerai, džentelmenai, atvėskime, — pasakė Karpatijus. — Galbūt aš patenkinsiu daktaro Rozencveigo prašymą ir pasikalbėsiu tiesiog su pačiu zelotų frakcijos vadovu. Suteiksiu jam visišką palaiminimą ir paramą, o gal net aprūpinsiu kai kuriais įrenginiais, padėsiančiais surasti šitą grobį ir greitai jį pašalinti.

Vėl prabilo ambasadorius:

— Valdove, norėjau paklausti, kaip turėčiau daktarui Rozencveigui atsakyti į jo prašymą?

— Šiek tiek jį sulaikyk. Būk sunkiai prieinamas. Pagaliau jam paaiškink, kad nesuradai tinkamo momento su manim šiuo klausimu pakalbėti. Po kurio laiko pasakyk: buvau pernelyg užimtas, kad tam turėčiau laiko. Galiausiai gali jam pranešti, jog aš nusprendžiau šiuo klausimu likti neutralus.

— Labai gerai, sere.

Bet Karpatijus nebuvo neutralus. Jis dar tik apšilinėjo, artėdamas prie reikalo. Reifordas išgirdo, kaip sugirgždėjo odinis fotelis, ir įsivaizdavo Karpatijų pasilenkiant pirmyn ir karštai kalbantis su savo kadriniais tarptautiniais pakalikais.

— Štai ką jums pasakysiu, džentelmenai. Toks asmuo kaip daktaras Ben Judas mūsų reikalui yra daug pavojingesnis nei senas kvailys Rozencveigas. Rozencveigas — fantastiškas mokslininkas, bet pasaulio reikaluose jis nėra išmintingas. Ben Judas daugiau nei fantastiškas mokslininkas: jis turi sugebėjimą valdyti žmones. Tai būtų ne taip jau blogai, jei tarnautų mūsų reikalams. Bet savo tautiečių protus jis nori pripildyti tais sapaliojimais apie Mesijo sugrįžimą. Man netelpa į galvą, kaip kažkas gali vis dar paraidžiui traktuoti Bibliją ir jos pranašystes interpretuoti tokioje šviesoje. Nors po Ben Judo pamokslo Tedžio Koleko stadione bei kitų plataus masto renginių metu Izraelyje ir visame pasaulyje pakilo dešimtys tūkstančių entuziastų ir atsivertėlių. Žmonės tikės bet kuo. O kai jie tiki — tampa pavojingais. Ben Judo laikas trumpas, ir aš nepastosiu kelio jo mirčiai. Na, o dabar grįžkim prie darbo.

Reifordas pakėlė du viršutinius lapus, gulėjusius ant prietaisų skydelio, ir pradėjo užsirašinėti, Karpatijui tuo metu brėžiant artimiausius planus.

— Turime veikti greitai, — kalbėjo jis, — kol žmonės yra atviri ir labiausiai pažeidžiami. Jie tikisi iš Pasaulio Bendrijos pagalbos ir paramos, ir mes jiems ją suteiksime. Tik pirmiausia jie suteiks ją mums. Prieš Babilono atstatymą mes gaudavome milžiniškas pajamas. Bet kad išdegtų mūsų planas ir pakeltume trečiojo pasaulio šalis ir visa žemė maitintųsi vienodai, mums reikės kur kas daugiau. Sakau jums, džentelmenai, po vakarykščio mūsų pakilimo iš San Francisko buvau toks sujaudintas ir pilnas idėjų, kad negalėjau išsėdėti vietoje. Buvau kone įsviestas į šį kambarį iš priekinio skyriaus, kur stovėjau prasidėjus pakilimui. Štai apie ką tuomet galvojau: jūs visi puikiai atliekate savo darbą einant prie vienos pasaulinės valiutos. Mes esame labai arti visuomenės, kurioje nebus grynų pinigų, ir tai Pasaulio Bendrijos administracijai išeis tik į naudą. Kiekvienam iš jūsų sugrįžus į savo teritorijas, norėčiau, kad visi sutartinai inicijuotumėte dešimties centų mokestį visiems elektroniniams pinigų perdavimams. Mums perėjus į visiškai nevartojančią grynųjų pinigų visuomenę, galite įsivaizduoti, kad kiekvienas pinigų persiuntimas bus elektroninis. Paskaičiavau: taip susidarys daugiau nei pusantro trilijono dolerių per metus. Taip pat inicijuosiu vieno dolerio nuo barelio mokestį naftai prie gręžinio, plius dešimties centų nuo barelio mokestį prie kiekvieno kuro siurblio. Mano ekonominiai patarėjai sako, jog tai padės mums surinkti dar daugiau nei pusę trilijono dolerių kasmet. Žinote, turi ateiti laikas ir mokesčiui už kiekvienos teritorijos bendrą metinį nacionalinį produktą. Tas laikas jau atėjo. Sukilėliai iš Egipto, Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Amerikos, niokoję pasaulį savo ginklais, taip pat turėtų būti sudrausminti 50 procentų mokesčiu nuo savo BNP. Visi kiti mokės po 30 procentų. Džentelmenai, nesvaidykite į mane tokių žvilgsnių. Patys suprantate, kad viskas, ką jūs mokate, sugrįš jums su kaupu. Mes kuriame naują pasaulinę bendruomenę. Skausmas yra proceso dalis. Šio karo sukeltas nuniokojimas ir mirtys pražys tokia utopija, kokios dar pasaulis nebuvo matęs. Ir jūs būsite viso to priešakyje. Jūsų šalys ir regionai turės iš to naudos, o asmeniškai jūs — labiausiai. Štai ką aš dar turėjau galvoje. Kaip žinote, mūsų žvalgyba greitai įsitikino, kad Niujorko antpuolį organizavo amerikiečių šauktiniai, slapčia vadovaujami prezidento Fichago. Tai tik patvirtino ankstesnį mano sprendimą iš esmės atimti iš jo vykdomąją valdžią. Dabar jau žinome, kad jis buvo užmuštas per mūsų atsakomąją ataką virš Vašingtono, kurį mes puikiai sugebėjome pakloti sukilėliams prie kojų. Tie nedaugelis, likę jam ištikimi, turbūt atsigręš prieš sukilėlius ir pamatys, kad buvo suklydę kvailiai. Kaip žinote, visai neseniai buvo aptiktas naftos baseinas Prudoe Bėjuje, Aliaskoje, savo dydžiu nusileidžiantis tik vienam Saudo Arabijos telkiniui. Kadangi šiuo metu Šiaurės Amerika neteko savo vadovybės, Pasaulio Bendrija pasisavins didžiulius naftos laukus Aliaskoje, taip pat ir tą milžinišką baseiną. Prieš daugelį metų jis buvo užkonservuotas pagal gamtosaugininkų reikalavimus. Dabar į tą regioną aš nukreipiau ištisas darbininkų komandas tam, kad nutiestų daugybę šešiolikos colių naftotiekio vamzdžių, kurie perduos tą naftą per Kanadą ir vandens kanalais. Iš ten nafta bus nuplukdyta į tarptautinius prekybos centrus. Mes jau turime nuosavybės teises naftai Saudo Arabijoje, Kuveite, Irake, Irane ir likusiuose Artimuosiuose Rytuose. Tai leidžia kontroliuoti du trečdalius viso pasaulio naftos atsargų. Laipsniškai, bet nuolat kelsime naftos kainas. Šie pinigai toliau finansuos mūsų planus įdiegti socialines tarnybas atsilikusiose šalyse ir padaryti pasaulį vieta, kur taisyklės bus vienodos visiems. Vien tik iš naftos per metus gausime apie trilijoną dolerių pelno. Artimiausiu metu paskirsiu lyderius, pakeisiančius tų trijų sumaištavusių regionų ambasadorius. Tuomet Pasaulio Bendrijos administraciją vėl sudarys dešimt regionų. Nors dabar jūs esate žinomi kaip ambasadoriai prie Pasaulio Bendrijos, toliau aš į jus pradėsiu kreiptis kaip į savarankiškus jūsų karalysčių vadovus. Ir toliau atsiskaitinėsite tiesiai man. Aš patvirtinsiu jūsų biudžetus, priimsiu mokesčius ir suteiksiu jums veto teisę. Kažkas gali kritikuoti: esą visos tautos ir regionai savo pajamomis yra priklausomi nuo Pasaulio Bendrijos ir taip mes kontroliuojame visų žmonių likimus. Jūs žinote geriau. Suprantate ir tai, kad jūsų lojalumas bus atlygintas ir kad pasaulis bus tinkamesnė vieta gyvenimui, ir kad mūsų likimas — utopiška visuomenė, pagrįsta taika ir brolybe. Esu įsitikinęs — jūs sutiksite, jog pasaulyje yra užtektinai priešiškos spaudos. Netgi aš, visiškai negalvojantis apie asmeninį pasipelnymą, o vien tik altruistinių motyvų vedamas, nuolankiai ir nenoriai priėmęs sunkią pasaulinio vadovavimo atsakomybės naštą, leidėjų buvau užpultas ir kritikuojamas. Tokią padėtį pakeitė Pasaulio Bendrijos išnaudota galimybė įsigyti visas didžiausias žiniasklaidos kompanijas. Nors ir esame kritikuojami už grėsmę spaudos bei kalbos laisvei, tikiu pasaulio sugebėjimu matyti. Žmonės greitai įsitikins, kad tos nevaržomos laisvės nuveda į kraštutinumus, slopinančius bet kurio lyderio sugebėjimus ir kūrybingumą. Gal tai ir buvo reikalinga neleidžiant užimti valdžią blogiems diktatoriams, o dabar, kai nėra ką kritikuoti, tokie priešiški leidėjai tapo tikra atgyvena.

Reifordas pajuto, kaip jį nukrėtė šiurpas, ir beveik apsisuko jausdamas, jog kažkas stovi tiesiai už kabinos durų. Galiausiai jausmas pasidarė toks pikta lemiantis ir visa apimantis, kad jis nusiėmė ausines atsistojo, ir pasilenkė, kad galėtų pažiūrėti pro mažytę rakto skylutę. Už durų nieko nebuvo. Ar Dievas bando jam ką nors pasakyti? Prisiminė, kad panašų baimės jausmą patyrė tuomet, kai Bakas pasakojo tą siaubingą istoriją apie susirinkimą, kuriame Karpatijus pats vienas užhipnotizavo ir praplovė smegenis visiems, išskyrus patį Baką.

Atsisėdęs, Reifordas vėl užsidėjo ausines. Kai paspaudė pasiklausymo mygtuką, atrodė, tarsi girdėtų visiškai kitą Karpatijų. Nikolajus kalbėjo labai švelniai, karštai ir monotoniškai. Akivaizdžiai trūko tų įmantrybių ir intonacijų kaitos, kuri dažniausiai lydėdavo jo kalbėseną.

— Visiems jums noriu kai ką pasakyti, todėl klausykite labai įdėmiai ir iki galo viską supraskite. Taip, kaip dabar valdome visą žiniasklaidą, mums reikia valdyti ir visą pramonę bei komerciją. Nebūtina viską supirkti. Tai būtų pernelyg akivaizdu ir daug kas pasipriešintų. Nėra svarbiausia turėti. Esmė — kontroliuoti. Per kelis ateinančius mėnesius mes visi vieningai paskelbsime savo sprendimus, padėsiančius kontroliuoti verslą, švietimą, sveikatos apsaugą ir netgi būdą, kaip kiekviena iš jūsų karalysčių rinks savo vadovus. Svarbiausia tai, kad demokratija ir balsavimas bus nutraukti. Tai neefektyvu ir neatitinka pačių geriausių žmonių interesų. Todėl žmones mes paskirsime, ir pasaulis greitai supras, kad taip ir reikia. Kiekvienas iš jūsų galite grįžti atgal pas savo pavaldinius ir nuoširdžiai jiems pasakyti, jog tai buvo jūsų idėja, patys ją iškėlėte, gavote savo kolegų ir mano pritarimą šiuo klausimu ir nugalėjote. Viešai aš nenoriai sutiksiu su jūsų pageidavimais, ir mes visi nugalėsime.

Reifordas dabar girdėjo tik ilgai užsitęsusią tylą, galvodamas, ar jo pasiklausymo įrenginys vis dar veikia. Keletą kartų jis atleido ir paspaudė mygtuką, galiausiai nusprendė, kad konferencijų salėje niekas nieko nebekalba. Taigi tai ir buvo proto kontrolė, apie kurią jau anksčiau buvo pasakojęs Bakas. Pagaliau prabilo Leonas Fortūnatas:

— Valdove Karpatijau, — pradėjo jis pagarbiai, — žinau, jog esu tiesiog jūsų adjutantas ir nepriklausau šiai garbingai tarybai. Tačiau ar galiu pakišti mintį?

— Kodėl gi ne, Leonai, — atsiliepė Karpatijus, atrodydamas maloniai nustebęs. — Tu užimi reikšmingą postą, reikalaujantį pasitikėjimo ir atsakomybės, ir todėl mes vertiname tavo indėlį.

— Aš ką tik pagalvojau, sere, — tarė Fortūnatas, — kad jūs ir jūsų kolegos čia galite nuspręsti atsisakyti visur paplitusio balsavimo kaip neefektyvaus ir neatitinkančio pačių geriausių žmonių interesų, bent jau laikinai.

— Ak, pone Fortūnatai, nežinau, — atsakė Karpatijus. — Jūsų manymu, kaip žmonės sureaguos į tokį prieštaringą pasiūlymą?

Atrodė, kad kiti taip pat negalėjo susilaikyti ir tiesiog vienas per kitą puolė į priekį, norėdami tarti savo žodį. Reifordas girdėjo juos visus pritariant Fortūnatui ir įtikinėjant Karpatijų taip nuspręsti. Vienas pakartojo Karpatijaus pareiškimą, kad dabar, kai tapo Pasaulio Bendrijos nuosavybe, žiniasklaida yra daug sveikesnė, ir pridūrė, jog nėra būtina pramonę ir komerciją padaryti savo nuosavybe, kol Karpatijus valdo ir vadovauja Pasaulio Bendrijai.

— Džentelmenai, labai dėkoju už jūsų indėlį. Tai labiausiai paskatino ir įkvėpė. Visus šiuos klausimus įsidėsiu giliai į širdį ir greitu laiku jums pasakysiu apie jų įvykdymą ir išsidėstymą.

Susirinkimas truko dar porą valandų ir jo turinį daugiausia sudarė vadinamųjų Karpatijaus karalių papūgiškas kartojimas viso to, ką šis jiems buvo įteigęs ir ką jie suprato kaip fantastiškiausias savo pačių mintis. Kiekvienam atrodė, kad jis iškėlė jas kaip šviežias ir naujas idėjas. Tarytum jie ne tik kad negirdėjo, kaip apie tai kalbėjo Karpatijus, bet ir labai dažnai vienas per kitą kartodavo tą patį, kas jau buvo pasakyta.

— Dabar, džentelmenai, — pradėjo krypti į pabaigą Karpatijus, — po kelių valandų mes būsime Naujajame Babilone, o aš greitai paskirsiu tris naujus ambasadorius. Norėčiau, jog žinotumėte apie tai, ko negalime išvengti. Mes negalime apsimesti, kad pasaulis, kokį mes pažinojome, nėra visiškai sunaikintas šio prasiveržusio karo. Jis dar nepasibaigė. Bus ir daugiau susirėmimų. Bus ir daugiau slapčia surengtų antpuolių. Visai to nenorėdami, savo valdžią turime pagrįsti ginklais, ko, kaip jūs visi žinote, aš daryti nelinkęs. Žus dar daugiau žmonių, neskaitant šimtų tūkstančių jau dabar prarastų gyvybių. Nepaisant visų mūsų geranoriškų pastangų ir nuostabiausių idėjų, kuriomis jūs su manimi pasidalijote, turime žiūrėti tiesai į akis, kad dar ilgai kovosime sunkias kovas. Tokiu metu priešininkai visuomet painiojasi po kojomis. Mūsų taikos palaikymo pajėgos negali vienu metu būti visur. Tai sukels badą, skurdą ir ligas. Antra vertus, tai turi ir teigiamų bruožų. Dėl neįsivaizduojamų atstatymo kaštų susidarė tokia padėtis, kad kuo mažiau žmonių mums reikės maitinti ir kelti jų pragyvenimo lygį, tuo greičiau ir ekonomiškiau tai galėsime padaryti. Gyventojų skaičiui mažėjant ir stabilizuojantis, bus labai svarbu užtikrinti, kad jis vėl taip greit nedidėtų. Atitinkamai leidžiant įstatymus dėl abortų, padedant savižudybėje ir sumažinus perdėm brangų finansavimą neįgaliems ir ligotiems, būtų galima kontroliuoti gyventojų skaičių.

Dabar Reifordui teliko melstis.

— Viešpatie, — kalbėjo jis tyliai, — trokštu labiau pasiruošti, kad galėčiau įvykdyti Tavo valią. Ar yra dar kažkas, ką turėčiau padaryti? Ar Tu nenaudosi manęs kokiam nors aktyviam pasipriešinimui ar teisme prieš šį piktadarį? Galiu pasitikėti tik Tavo ketinimais. Apsaugok mano artimuosius, kol mes visi išvysime Tave visoje šlovėje. Žinau, jog seniai atleidai man už tuos ilgus netikėjimo ir abejingumo metus, vis dar sunkiai slegiančius mano pečius. Dėkoju už tai, kad padėjai atrasti tiesą. Ačiū Tau už Briusą Barnsą. Ir dėkoju už tai, kad esi su mumis šioje lemiamoje kovoje.

Septyni

Bakas visada sugebėdavo gerai išsimiegoti, net ir tuomet, kai miegodavo trumpai. Numigęs dieną, naktį jis galėdavo tuziną ir daugiau valandų praleisti be miego. Net ir po vakarykštės dienos jam pakako septynių valandų miego, nes vos tik atsigulęs iškart „atsijungdavo“. Kameronas žinojo, kad Chlojė miegojo neramiai tik todėl, jog ryte pati tai pasakė, tačiau jos blaškymasis, vartymasis ir krūpčiojimai iš skausmo visiškai netrukdė jo miegui.

Kenui Ricui nutupdžius lėktuviuką Ystone, Pensilvanijos valstijoje, „kad nepasibaigtų degalai mums dar nespėjus nusileisti Tel Avive“, Bakas buvo visiškai žvalus. Jis ir aukštas, liesas, sudžiūvęs, bebaigiąs penktą dešimtį pilotas pratęsė kalbą nuo tos vietos, kur ji nutrūko paskutinį kartą, kai Bakas naudojosi jo nepriklausomos skraidinimo firmos paslaugomis. Ricas mėgo plepėti, puikiai mokėjo pasakoti įvairias istorijas, labai pasitikėjo savimi, viskuo domėjosi ir pats buvo įdomus pašnekovas. Jis taip karštai domėjosi Bako nuomone apie pradingimus, kaip karštai ir pats norėjo išdėstyti savąją.

— Tai kas naujo nutiko jaunam žurnalo korespondentui nuo tada, kai beveik prieš dvejus metus paskutinįsyk jį mačiau? — pradėjo Ricas.

Bakas jam papasakojo. Prisiminė Ricą esant tiesmuką ir atvirą žmogų, nes, jiems susitikus pirmą kartą, jis visai nesigėdydamas ir nesislėpdamas pradingimų priežastį priskyrė ateiviams iš kosmoso. Tuomet ši mintis Bakui pasirodė per daug pašėlusi tokiam vėtytam ir mėtytam pilotui, bet tada jis dar pats nebuvo priėjęs jokių rimtų išvadų. Visos teorijos atrodė vienodai patikimos. Ricas jam pasakojo apie daugybę keistų susitikimų ore, ir tai padėjo geriau suprasti, kodėl oreivis gali tikėti panašiais dalykais.

To padrąsintas, Bakas nedvejodamas ir be jokių išlygų papasakojo, kas jam per tą laiką nutiko. Neatrodė, jog tai būtų Ricą suerzinę ar neigiamai paveikę. Jis tyliai klausėsi ir, Bakui baigus, paprasčiausiai linktelėjo.

— Na, — pratarė Bakas, — ar dabar tau atrodau taip pat keistai kaip tu man, dėstydamas ateivių iš kosmoso teoriją?

— Visai ne, — atsakė Ricas. — Tikriausiai nustebtum, kiek nuo tada sutikau žmonių, galvojančių taip kaip tu. Nežinau, ką visa tai reiškia, bet pradedu tikėti, kad tavo nuomonei pritartų žymiai daugiau žmonių nei manajai.

— Štai ką tau pasakysiu, — tarė Bakas, — jei aš teisus, mano tikėjimas neapsaugo manęs nuo artėjančių bėdų. Visi turėsime pereiti tikrą pragarą. Bet netikintiems Kristumi bus daug blogiau, nei jie įsivaizduoja.

— Negaliu įsivaizduoti didesnės bėdos nei ta, į kurią dabar yra pakliuvęs pasaulis.

— Žinau, ką turi omenyje, — pasakė Kameronas. — Gal turėčiau atsiprašinėti pagalvojęs, ar ne per griežtai ir skaudžiai pasakysiu, bet raginu, kad giliau panagrinėtum šių dienų pasaulio įvykius, įvertindamas mano pasakotą istoriją. Tik nemanyk, jog tam turi begales laiko.

— Visa tai tos tikėjimo sistemos dalis, ar ne? — pasitikslino Ricas. — Jei tavo pasakojimas — teisybė, vadinasi, pabaiga jau ne taip toli. Tik keleri metai.

— Būtent.

— Vadinasi, jei bičiulis viską išsiaiškintų, jau geriau jam su tuo susitaikyti.

— Ir pats nebūčiau geriau pasakęs, — sutiko Bakas.

Ystone papildžius degalų atsargas ir pakilus virš Atlanto, Ricas ištisas valandas uždavinėjo „o kas, jeigu“ tipo klausimus. Bakas nuolat turėdavo jam priminti, kad jis ne studentas ir ne žinovas. Bet netgi pats buvo nustebęs, kaip gerai prisimena tai, ko mokė Briusas.

— Praradus tokį draugą, tikriausiai būna taip skaudu, tarsi prarastum viską, — konstatavo Ricas.

— Net negali įsivaizduoti.

Pagaliau jiems pasiekus Naująjį Babiloną, Leonas Fortūnatas pamokė kiekvieną, esantį lėktuve, kada reikia išlipti ir kur atsistoti fotografavimui.

— Pone Fortūnatai, — kreipėsi Reifordas, rūpestingai bent jau kitų akyse atsižvelgdamas į Leono pageidavimą, — Makalamui ir man tikriausiai visai nereikia pakliūti į nuotrauką, ar ne?

— Ne, jei norite užsitraukti valdovo nemalonę, — atsakė Fortūnatas. — Prašau, tiesiog darykite tai, kas jums sakoma.

Lėktuvas saugiai nusileido Naujajame Babilone. Po kelių minučių turėjo atsiverti durys ir vidun pliūptelėti Karpatijaus žinioje esantys spaudos atstovai.

Reifordas sėdėjo kabinoje, vis dar klausydamas pokalbio per slaptą vidinį ryšį.

— Nepamirškite, — kalbėjo Karpatijus, — jokių šypsenų. Tai gedulinga ir liūdna diena. Todėl prašau parinkti tinkamas veido išraiškas.

Reifordas nustebo, kodėl tokią dieną kaip ši kažkam dar reikėjo priminti, kad nesišypsotų.

Dabar pasigirdo Fortūnato balsas:

— Valdove, greičiausiai čia jūsų laukia siurprizas.

— Žinai, kad nemėgstu siurprizų, — atsiliepė Karpatijus.

— Atrodo, minioje laukia jūsų sužadėtinė.

— Tai visiškai nepriimtina.

— Norėtumėt, kad mes ją iš ten patrauktume?

— Ne, nežinau, kaip ji sureaguos. Šiuo atveju mums nereikėtų jokių scenų. Tiesiog viliuosi, jog ji žinos, kaip elgtis. Nors tai ne pati stipriausia jos vieta.

Reifordas pagalvojo, jog Fortūnatui užteko taktiškumo, kad daugiau nieko šiuo klausimu nepasakytų.

Pasigirdo barbenimas į kabinos duris.

— Pilote ir pirmasis padėjėjau, — pašaukė Fortūnatas. — Išeikit!

Reifordas užsisagstę puošnų uniforminį švarką ir eidamas iš kabinos užsidėjo kepurę. Jiedu su Makalamu risčia nubėgo laiptais. Prisigretinę prie V raide išsirikiavusių žmonių, užėmė šios rikiuotės pirmąsias vietas dešiniajame sparne. Visi stovėjo abipus valdovo, turėjusio išlipti paskiausiai.

Po jų ėjo skrydžio metu patarnaujantis personalas, atrodantis šiek tiek nerangiai ir nervingai. Jiems užteko proto, kad nepradėtų kikenti, tad paprasčiausiai nuleidę galvas slinko tiesiai į savo vietas. Fortūnatas ir dar du Karpatijaus adjutantai leidosi laiptais septynių ambasadorių priešaky. Reifordas atsisuko pažiūrėti į laiptų viršuje pasirodžiusį Karpatijų.

Tokiose situacijose, pagalvojo kapitonas, valdovas atrodė aukštesnis nei buvo iš tiesų. Rodės, kad jis ką tik nusiskuto ir išsiplovė galvą, nors Reifordas žinojo, jog tam nebuvo laiko. Švarkas, marškiniai ir kaklaraištis atrodė puikiai, o visos aprangos detalės — nepaprastai elegantiškos. Akimirką sustingo, dešinę ranką laikydamas švarko kišenėje, o kaire — ploną puikiai išdirbtos odos portfelį. „Visuomet atrodo stropiai, visos užduotys po ranka“, — pamanė kapitonas.

Reifordas buvo pritrenktas Karpatijaus sugebėjimo atsistoti tinkama poza ir nutaisyti reikalingą veido išraišką. Jis atrodė susirūpinęs, liūdintis, bet vis dėlto kažkaip išlaikantis pasitikėjimą savimi. Aplinkui šaudant blykstėms ir dūzgiant kameroms, jis ryžtingai nusileido laiptais ir prisiartino prie mikrofonų jūros. Ant kiekvienos kompanijos mikrofono, tarp jų skiriamųjų ženklų, puikavosi raidės „PBT“.

Vienintelis asmuo, kurio jis negalėjo visiškai sukontroliuoti, nusprendė būtent šiuo momentu susprogdinti Karpatijaus padorumo burbulą. Hetė Diuram prasiveržė pro minią ir bėgte pasileido tiesiai į jį. Asmens sargybiniai jau buvo bepastoją jai kelią, bet greitai susiorientavę ir supratę, kas ji tokia, leido praeiti. Hetė padarė viską, pagalvojo Reifordas, gal tik nežviegė iš malonumo. Karpatijus žiūrėjo sutrikęs ir pirmą kartą, kiek kapitonas galėjo atsiminti, jautėsi nepatogiai. Atrodė taip, tarsi spręstų, kas šioje situacijoje blogiau: patraukti ją į šalį ar pakviesti prie savęs.

Pasirinko pastarąjį variantą, bet buvo matyti, jog taip elgėsi tik todėl, kad nerado kitos išeities. Ji pasviro norėdama jį pabučiuoti, o Karpatijus palinko ir tik brūkštelėjo lūpomis jai per žandą. Merginai pasisukus bučiniui praviromis lūpomis, jis prisitraukė jos ausį prie burnos ir kažką rūsčiai sušnibždėjo. Hetė atrodė sugniuždyta. Vos neverkdama ji pradėjo trauktis atatupsta, bet Karpatijus griebė ją už riešo ir laikė šalia savęs prie mikrofonų.

— Taip puiku sugrįžti ten, kur man skirta, — pasakė jis. — Tiesiog nuostabu vėl atsidurti greta mylimųjų. Mano sužadėtinė, kaip ir aš, šių, vos prieš kelias valandas įvykusių nelaimių akivaizdoje, apimta liūdesio. Laikas, kuriuo mes gyvename, yra sunkus, bet vis dėlto mūsų horizontai dar niekad nebuvo tokie platūs, ateitis — šviesi, o iššūkiai tokie didingi. Šios tragedijos ir naikinimo, kuriuos visi patyrėme, fone mano pareiškimas gali pasirodyti nelabai tinkamas, bet mums visiems lemta klestėti, jei apsispręsime laikytis išvien. Mes išstosime prieš bet kokį taikos priešą ir apkabinsime kiekvieną Pasaulio Bendrijos draugą.

Minia drauge su spaudos atstovais pradėjo ploti, suteikdama šiam momentui deramą iškilmingumą. Nuo tokio vaizdo Reifordui suko vidurius, jis karštai troško kuo greičiau atsidurti namuose ir tiesiog desperatiškai kliedėjo noru paskambinti žmonai, kai tik įsitikins, jog Amerikoje jau diena.

— Dėl manęs nesijaudink, brangus vaike, — pasakė Kenas Ricas Bakui, kai šis padėjo jam išlipti iš lėktuvo. — Įvarysiu šį mažylį į angarą ir pasiieškosiu, kur kelioms dienoms galėčiau ištrūkti. Visada norėjau susipažinti su šia šalimi. Ir kaip gerai būti toje vietoje, kur nepraūžė visa niokojanti karo banga. Žinai, kaip su manim susisiekti. Kai jau būsi pasiruošęs grįžti atgal, tiesiog palik man žinutę šiame oro uoste. Aš dažnai tikrinsiu.

Bakas jam padėkojo, čiupo savo kuprinę, persimetė ją per petį ir pasuko terminalo link. Čia, už veidrodinio stiklo, jis pamatė entuziastingai mojuojantį žemo ūgio, liesą, į šalis styrančiais plaukais senuką — Chaimą Rozencveigą. Kaip jis troško, kad šis žmogus taptų tikinčiuoju! Bakas jau spėjo pamilti Chaimą. To tikrai nebūtų pasakęs tada, kai pirmąkart susitiko su šiuo mokslininku. Nuo to laiko praėjo tik keleri metai, bet atrodė, kad viskas buvo taip seniai. Tuomet Bakas buvo jauniausias vyresnysis korespondentas per visą „Global Weekly“ istoriją — ir net apskritai tarptautinėje žurnalistikoje. Jis neapsigėdindamas įvykdė jam paskirtą užduotį ir puikiai pateikė daktarą Rozencveigą kaip savo leidinio „garsiausią metų žmogų“.

Šį vyrą Bakas pirmą kartą susitiko daugiau nei prieš metus iki ano paskyrimo, po to, kai Rozencveigas didžiuliame tarptautiniame konkurse laimėjo pagrindinį prizą už sugalvotą (pats Chaimas tai visuomet vadino atradimu) botanikos formulę. Mokslininko sumanymas, anot kai kurių apžvalgininkų, sudarė sąlygas florai augti net ir ant betono.

To niekas niekada nebandė, bet netrukus Izraelio dykumos pražydo tarsi šiltadaržis. Gėlės, grūdai, ankštinės kultūros ir kita augalija, kiekvienas laisvas mažutės šalies colis buvo skirtas žemdirbystei. Tiesiog pernakt Izraelis tapo turtingiausia pasaulio valstybe.

Kitos šalys pavydžiai troško įsigyti šią formulę. Buvo matyti, kad tai padėtų įveikti bet kokias ekonomines negandas. Izraelis iš tokios pažeidžiamos, dėl savo geografinės padėties — bejėgės prieš pasaulio galiūnus valstybės staiga tapo gerbiama, baimę ir pavydą keliančia šalimi.

Rozencveigas tapo įžymiu ir, anot „Global Weekly“, „garsiausiu metų žmogumi“.

Imdamas iš jo interviu Bakas mėgavosi labiau nei kalbėdamasis su bet kuriuo didelę įtaką turinčiu politiku. Tai buvo fantastiškas mokslininkas, nuolankus, naivus kaip vaikas, šiltas, geros išvaizdos ir puikių manierų, žodžiu — nepamirštamas. Su Baku jis elgėsi lyg su sūnumi.

Kitos šalys taip norėjo Rozencveigo formulės, kad paskyrė aukšto rango diplomatus ir politikus jam meilintis. Mokslininkas sutiko priimti tiek garbingų žmonių iš viso pasaulio, kad savo darbą turėjo atidėti į šalį. Nors ir būdamas jau garbaus amžiaus, laboratorijoje arba klasėje jis jautėsi kur kas smagiau nei diplomatiniuose susitikimuose. Izraelio numylėtinis tapo stabu pasaulio vyriausybėms, ir jos visos kreipėsi į jį maldaudamos.

Kartą Chaimas papasakojo Bakui, kad kiekvienas prašytojas beveik neslėpdavo savo ketinimų.

— Dariau viską, ką galėjau, norėdamas išlikti ramus ir diplomatiškas, — pasakojo jis žurnalistui, — bet tik todėl, kad atstovavau savo tėvynei. Bendraujant su jais vos nepakriko mano psichika, — pridūrė jis žavingai skambančiu hebrajišku dialektu, — ir kiekvienas stengėsi mane įtikinti, jog, išnuomojęs jiems savo formulę, tapčiau turtingiausiu pasaulio žmogumi.

Dėl šio atradimo Izraelio valstybė dar labiau padidino apsaugą. Taip ji aiškiai leido visiems suprasti, kad formulė nebus nei parduodama, nei nuomojama. Tada kai kurios šalys pradėjo gąsdinti Izraelį karu, kol Rusija pagaliau užpuolė. Bakas kaip tik tą naktį buvo Haifoje, kai kaukdami atlėkė kariniai lėktuvai. Nepaisant neįtikėtino puolimo masto, šaliai stebuklingai išvengus bet kokios žalos, sužeidimų ar mirties, Bakas pradėjo tikėti Dievu, nors dar ne pačiu Kristumi. Niekaip kitaip negalėjai paaiškinti to, kad bombos, raketos ir koviniai lėktuvai degdami krito, dužo, o tuo tarpu nė vienas gyventojas ar pastatas nenukentėjo.

Būtent ta naktis dėl savo gyvybės išsigandusį Baką pastūmėjo ieškoti tiesos, ir šis vidinis troškimas buvo atlieptas tik po pradingimų, jam susitikus su Reifordu ir Chloje Stylais.

Chaimas Rozencveigas buvo pirmasis užsiminęs Bakui apie Nikolajų Karpatijų. Žurnalistas paklausė daktaro, ar kas nors iš atsiųstųjų kaulyti formulės paliko jam įspūdį. Tuomet Rozencveigas atsakė, kad tik vienas — jaunas vidutinio rango politikas iš nedidukės Rumunijos. Chaimas buvo sujaudintas pacifistinių Karpatijaus pažiūrų, jo nesavanaudiško elgesio ir primygtinio teigimo, jog formulė gali pakeisti pasaulį ir išgelbėti daugelio gyvybes. Jo ausyse vis dar skambėjo tuomet ištarti daktaro žodžiai: „Judu su Karpatijumi vieną dieną turite susitikti. Turėtumėt patikti vienas kitam“.

Bakas sunkiai beprisiminė, kad kažkada nepažinojo Nikolajaus Karpatijaus. Nors netgi jo vardą pirmą kartą paminėjo būtent tame interviu su Rozencveigu. Tik per kelias dienas po pradingimų žmogus, vos ne per vieną naktį tapęs Rumunijos prezidentu, buvo pakviestas kalbėti Jungtinėse Tautose. Jo trumpas kreipimasis padarė tokį stiprų, jaudinantį, tiesiog pritrenkiantį įspūdį, kad susilaukė visos salės, net ir spaudos atstovų, tarp jų ir Bako, plojimų. Žinoma, tuomet pasaulis buvo šokiruotas, išgąsdintas pranykimų. Tai buvo tiesiog idealus laikas kam nors paimti į savo rankas pasaulio vairą ir pasiūlyti naują tarptautinę idėją už taiką, harmoniją ir brolybę.

Karpatijus buvo tiesiog įtrauktas valdžion, tariamai net prieš savo paties valią. Jis pakeitė ankstesnį Jungtinių Tautų generalinį sekretorių, perorganizavo jas į dešimtį milžiniškų teritorijų, pakeitė pavadinimą į Pasaulio Bendriją, perkėlė jos būstinę į Babiloną (kurį atstatė ir pavadino Naujuoju Babilonu), o tuomet pradėjo viso Žemės rutulio nusiginklavimo programą.

Norint visa tai pasiekti, reikėjo kur kas daugiau nei charizmatinių Karpatijaus asmenybės sugebėjimų. Jis turėjo kozirį, gavo jį iš Rozencveigo. Įtikino senuką ir jo šalies vyriausybę, kad raktas į naują pasaulį buvo Karpatijaus ir Pasaulio Bendrijos sugebėjimas tarpininkauti, keičiant Rozencveigo formulę į visuotinį susitarimą dėl nusiginklavimo. Mainais už Karpatijaus pasirašytą garantiją, vyriausybė išdavė patentą naudotis formule. Dokumente buvo sakoma, kad Pasaulio Bendrija mažiausiai septynerius metus apsaugos Izraelį nuo priešų. O formulės patentas Bendrijai leido išgauti bet kokį pažadą iš bet kurios pasaulio valstybės. Turėdama formulę, Rusija galėtų auginti grūdus amžiams įšalusioje Sibiro tundroje. Skurstančios Afrikos tautos taptų šiltnamiais, maisto sandėliais ir žemės ūkio produktų eksportuotojais.

Formulės galia leido Karpatijui parklupdyti prie savo kojų visą pasaulį. Prisidengus taikingos filosofijos kauke, į Pasaulio Bendriją įeinančios tautos privalėjo sunaikinti 90 procentų savo ginkluotės, o likusius 10 procentų perduoti PB žinion. Dar prieš kam nors susigaudant, kas įvyko, Nikolajus Karpatijus, dabar vadinamas didžiuoju Pasaulio Bendrijos valdovu, tyliai tapo galingiausią karinę jėgą turinčiu pacifistu per visą žemės istoriją. Tiktai kelios tautos, įtarusios klastą, pasilaikė dalį sunkiosios artilerijos. Egiptas, naujos Jungtinės Didžiosios Britanijos Valstijos ir nelauktai susiorganizavusi pogrindinė Amerikos šauktinių kariuomenė sukaupė užtektinai artilerijos atsargų, kad taptų pakankamai įkyriomis, erzinančiomis, ir išprovokuotų Karpatijų piktam atsakui. Per trumpą laiką jų sukilimas ir aiškiai per stipri valdovo reakcija sukėlė Trečiąjį pasaulinį karą, kurį Biblija simboliškai įvardijo Raudonuoju Apokalipsės raiteliu.

Visa ironija buvo tame, kad švelnus ir nekaltas Chaimas Rozencveigas, visuomet širdyje nešiojęsis kitų problemas, tapo atviru Nikolajaus Karpatijaus entuziastu. Žmogus, kurį Bakas ir jo artimieji iš „Negandų pajėgų“ įtarė esant Antikristu, grojo botaniku lyg nuosavu smuiku. Karpatijus įtraukė Rozencveigą į daugelį matomų diplomatinių situacijų ir net ketino padaryti savo elitinio vidinio rato nariu. Kiekvienam buvo aišku, kad Rozencveigas paprasčiausiai tai leido ir pataikavo. Karpatijus darė, ką norėjo. O mokslininkas beveik garbino tą žmogų. Kartą Bakui net užsiminė, jog jei kas ir įkūnijo ilgai laukiamo žydų Mesijo savybes, tai tik Nikolajus Karpatijus.

Viskas įvyko gerokai anksčiau, nei Rozencveigo proteguojamas jaunas mokslininkas rabinas Tsionas Ben Judas per vieną laidą, kuri buvo transliuojama visame pasaulyje, atskleidė savo tyrinėjimų rezultatus. Šiais tyrinėjimais siekta išsiaiškinti, ką Šventieji Raštai kalba apie žydų Mesiją, kad visa tauta žinotų, ko laukti. Projektą buvo užsakiusi ir finansavo Izraelio vyriausybė.

Rabinas Ben Judas, vadovavęs nuosekliems senųjų rankraščių, taip pat ir Senojo bei Naujojo Testamento tyrinėjimams, priėjo išvados, kad tik Jėzus Kristus atitiko visus standartus, kurių reikalavo ši funkcija. Didžiam savo apgailestavimui, priimti Jėzų Kristų ir pašvęsti Jam savo gyvenimą rabinas Ben Judas apsisprendė tik po Paėmimo. Tai dar labiau sustiprino jo nuomonę, kad Jėzus Kristus buvo Mesijas, atėjęs pasiimti savųjų. Perkopęs ketvirtąją dešimtį, rabinas liko drauge su žmona, kurią buvo vedęs jau šešeri metai, ir dviem jos paaugliais vaikais — berniuku ir mergaite. Jis šokiravo pasaulį, o ypač savo tautiečius, išdėstydamas trejų metų studijų išvadas per tiesiogiai transliuojamą televizijos laidą. Taip atvirai išklojęs savo įsitikinimus, jis tapo žymiu žmogumi.

Nors Ben Judas buvo daktaro Rozencveigo studentas, globotinis ir dar kolega, šis save laikė nereligingu, nepraktikuojančiu judėju. Trumpai tariant, jis nesutiko su Ben Judo išvadomis apie Jėzų, o gal tiesiog nenorėjo apie tai kalbėti.

Tačiau dėl to jis nepasidarė mažesniu Ben Judo draugu ir gynėju. Rabiną taip pat drąsino ir palaikė kiti du keisti, gerai visame pasaulyje žinomi pamokslininkai dažniausiai tarnaujantys prie Raudų sienos. Ben Judui pradėjus dalytis savąja žinia — pirmiausia Tedžio Koleko stadione, o paskui ir panašiuose renginiuose visame pasaulyje, kiekvienas jautė, jog dabar tik laiko klausimas, kada jis nuo viso to nukentės.

Bakas žinojo vieną priežastį, dėl kurios Tsionas Ben Judas dar buvo gyvas. Žmonės bijojo kėsintis į jo gyvybę dėl siaubą keliančių dviejų pamokslininkų — Elio ir Moišės. Daugelis bandžiusių tuodu nužudyti mirė paslaptingai sudeginti. Beveik kiekvienas žinojo, kad Ben Judas buvo „jų vaikinas“, ir tai jam padėjo išvengti mirtinų sužeidimų.

Atrodė, jog tas saugumas jau baigė išsekti, todėl Bakas ir atvyko į Izraelį. Jis buvo įsitikinęs, jog už Ben Judo šeimos tragedijos ir siaubo stovėjo pats Karpatijus. Žinių reportažai pranešė, kad galvažudžiai juodais kapišonais į Ben Judo namus įsiveržė vieną saulėtos dienos popietę, paaugliams tik ką grįžus iš hebrajiškos mokyklos. Du ginkluoti sargybiniai buvo nušauti vietoje, o Ben Judo žmona ir vaikai ištempti į lauką. Banditai nukirto jiems galvas ir paliko gulėti kraujo klanuose gatvės viduryje.

Žmogžudžiai nuvažiavo sunkiai atpažįstamu furgonu be jokių skiriamųjų ženklų. Vos tik apie tai išgirdęs, Ben Judo vairuotojas nulėkė į rabino universitetą, kad galėtų mokslininką nuvežti į saugią vietą. Kur — niekas nežinojo. Sugrįžęs tiek valdžiai, tiek spaudai jis neigė žinąs profesoriaus buvimo vietą. Sakė, jog po žmogžudysčių nieko apie jį negirdėjęs, ir vylėsi, kad anksčiau ar vėliau ką nors sužinos.

Aštuoni

Reifordas pagalvojo, kad tos ilgos kelionės metu jis gana gerai išsimiegojo, stengdamasis kiekvieną laisvą minutę snūstelėti. Tik neapskaičiavo kainos, kurios iš jo pareikalavo įtampa, siaubas ir pasišlykštėjimas. Jų su Amanda namuose tiek komfortabiliai, kiek oro kondicionavimas leido Irako sąlygomis, Reifordas išsirengė iki trumpikių ir atsisėdo ant lovos krašto. Pakumpusiais pečiais, pasirėmęs alkūnėmis pasirėmęs į kelius, jis garsiai atsiduso, nes tik dabar suprato, koks išties buvo išsekęs. Pagaliau sulaukė naujienų iš namų. Žinojo, kad Amanda saugi, Chlojė po truputį sveiko, o Bakas, kaip įprasta, nesėdėjo vienoje vietoje. Nežinojo, ką reikėjo manyti apie tą Verną Zy, kuri galėjo sukelti grėsmę dabartinės „Negandų pajėgų“ būstinės (tai buvo Loretos namas) saugumui. Bet šiame reikale jis pasitikėjo Dievu ir Baku.

Net nepasiklojęs lovos, Reifordas išsitiesė aukštielninkas. Pakišęs rankas po galva, įsmeigė žvilgsnį į lubas. Kaip jis norėtų nors viena akimi dirstelėti į Briuso kompiuterio archyvinius lobynus. Bet akims pradėjus merktis stengėsi apgalvoti, kaip sekmadienį patekus į Čikagą. Iš tiesų turėjo būti kažkoks būdas, kaip galėtų patekti į Briuso atminimui pagerbti surengtas iškilmes. Šiuo klausimu maldavo Dievo tol, kol miegas jį įveikė.

Baką dažnai sušildydavo plati ir atvira Chaimo Rozencveigo pasisveikinimo šypsena. Dabar apie tai net kalbos nebuvo. Žurnalistui prie jo nužirgliojus, Rozencveigas tiesiog išskėtė rankas ir apkabindamas kimiu balsu sudejavo:

— Kameronai! Kameronai!

Bakas pasilenkė, apkabinti liesąjį savo draugą, o Rozencveigas prisispaudė jį lyg tėvas sūnų. Įsikniaubęs į Baką, seniokas karčiai pravirko. Kameronas vos neprarado pusiausvyros: kuprinė jį traukė į vieną šoną, o Chaimo Rozencveigo gniaužtai — į kitą. Pajuto, kad gali suklupti ir užvirsti ant savo draugo. Todėl pasistengė išstovėti tiesiai ir prilaikydamas Chaimą leido jam išsiverkti.

Galiausiai senukas paleido jį iš savo glėbio ir nusivedė prie eilėmis sustatytų kėdžių. Kameronas susipažino su aukštu, juodai apsirengusiu Rozencveigo vairuotoju, kuris sukryžiavęs ant krūtinės rankas stovėjo už savo darbdavio nugaros. Atrodė sutrikęs ir susirūpinęs dėl šeimininko būklės.

Chaimas linktelėjo į jo pusę.

— Prisimeni Andrė, — pratarė jis.

— Aha, — atsakė Bakas, linktelėdamas galva. — Kaip laikaisi?

Andrė atsakė hebrajiškai. Angliškai jis nekalbėjo ir negalėjo suprasti kalbančio. O Bakas nemokėjo hebrajiškai.

Rozencveigas kažką pasakė Andrė, ir šis kažkur nuskubėjo.

— Jis privažiuos arčiau, — tarė Chaimas.

— Čia galiu pasilikti tik kelias dienas, — paaiškino Bakas. — Ar turi kokių naujienų? Gal žinai, kur yra Tsionas?

— Ne! Kameronai, tai taip baisu! Koks bjaurus, siaubingas žmogaus šeimos ir jo vardo pažeminimas!

— Bet tu su juo kalbėjai...

— Vienas telefono skambutis. Jis sakė, kad tu žinosi, kur reikia pradėt ieškoti. Bet, Kameronai, ar girdėjai paskutines naujienas?

— Ne, o kas atsitiko?

— Valdžia bando įrodyti, kad jis pats kaltas dėl savo šeimos išžudymo.

— Ak, liaukis! Niekas tuo nepatikės! Kodėl gi jis taip turėjo pasielgti?

— Žinoma, tu ir aš nepatikėsime, kad jis taip galėtų padaryti, Kameronai. Bet kai visokie banditai bando prie tavęs prisikasti, jų niekas nesustabdys. Be abejo, girdėjai apie jo vairuotoją.

— Ne.

Rozencveigas papurtė galvą ir liūdnai žvelgė į žemę.

— Ką? — paklausė Bakas. — Negi ir jį?

— Bijau, kad taip. Susprogo automobilis ir jo palaikus vos atpažino.

— Chaimai! Ar tu įsitikinęs savo saugumu? Ar tavo vairuotojas žino, kaip...

— Vairuoti gynybiškai? Patikrinti automobilį, ar nėra bombų? Apginti mane ir save? Į visus klausimus atsakymas vienas — taip. Andrė puikiai išlavintas. Tai man neprideda daugiau drąsos, bet turiu pripažinti, kad esu puikiai apsaugotas.

— Bet tu susijęs su daktaru Ben Judu. Ieškantys jo seks tave tikėdamiesi, kad juos pas jį nuvesi.

— Vadinasi, mums daugiau nevalia matytis, — padarė išvadą Rozencveigas.

— Dabar jau vėlu, — atsakė į tai Bakas.

— Nebūk toks tikras. Andrė mane patikino, kad atvažiuojant mūsų niekas nesekė. Nenustebčiau, jei čia kas nors priliptų. Bet manau, kad iki šiol mūsų dar niekas nesusekė.

— Puiku! Per muitinę perėjau su savo netikru pasu. Ar kambarį užsakei mano vardu?

— Deja, taip, Kameronai. Atleisk. Aš net savo vardą panaudojau tam, kad išsaugočiau jį tau.

Bakas šyptelėjo, galvodamas apie tą vaikišką draugo naivumą.

— Hm, ką gi, drauge, turbūt mes jį panaudosim tam, kad neįsigytume uodegos?

— Kameronai, bijau, kad aš visam tam reikalui esu nelabai tinkamas.

— Kodėl gi tau nepaprašius, kad Andrė tave nuvežtų tiesiai į tą viešbutį? Pasakyk jiems, kad mano planai pasikeitė ir aš neatvyksiu iki sekmadienio.

— Kameronai! Kaip tu taip greitai viską sugalvoji?

— Dabar paskubėk. Ir daugiau mūsų neturi matyti kartu. Išvyksiu iš čia ne vėliau kaip šeštadienio vakarą. Su manimi gali susisiekti šiuo numeriu.

— Bet ar tai saugu?

— Tai naujausios technologijos palydovinis telefonas. Niekas negali pasiklausyti pokalbio. Tik neparašyk mano vardo šalia šio telefono numerio ir daugiau niekam jo neduok.

— Kameronai, kur pradėsi ieškoti Tsiono?

— Turiu keletą minčių, — atsakė Bakas. — Galiu tave užtikrinti, kad jei tik pasitaikys menkiausia galimybė išvežti jį iš šios šalies — aš tai padarysiu.

— Puiku! Jei būčiau maldininkas, už tave pasimelsčiau.

— Chaimai, ne už kalnų ta diena, kai tau reikės tapti maldininku.

Rozencveigas pakeitė pokalbio temą.

— Beje, Kameronai, paskambinau Karpatijui ir paprašiau jo pagalbos šiame reikale.

— Geriau jau būtum to nedaręs, Chaimai. Nepasitikiu juo taip kaip tu.

— Aš taip ir jaučiau, Bakai, — aiškinosi Rozencveigas, — bet tau reikėtų geriau pažinti tą žmogų.

„Jei tik tu žinotum“, — pagalvojo Kameronas.

— Chaimai, pasistengsiu su tavim susisiekti iš karto, kai tik ką nors sužinosiu. Skambink man tik tuo atveju, jei tai bus būtina.

Rozencveigas vėl karštai jį apkabino ir nuskubėjo šalin. Iš taksofono būdelės Bakas paskambino į „Karaliaus Dovydo“ viešbutį ir užsakė numerį Herbo Kaco vardu.

— Kokiai kompanijai jis atstovauja? — paklausė klerkas.

Bakas akimirką pagalvojo.

— „Tarptautiniai pjovėjai“, — atsakė nusprendęs, kad šis apibrėžimas puikiai tiks ir Briusui Barnsui, ir Tsionui Ben Judui.

Reifordas staiga atsimerkė. Nė vienas raumuo nebuvo sujudėjęs nuo to momento, kai jis užmigo. Nežinojo, kiek laiko snūduriavo, bet kažkas jį pažadino. Triukšmaujantis telefonas ant stalelio privertė Reifordą pašokti. Siekdamas ragelio suprato, kad nugulėjo ranką, ir dabar ji buvo nutirpusi ir nenorėjo klausyti. Kažkaip prisivertė pasiekti aparatą.

— Stylas klauso, — sumurmėjo į ragelį.

— Kapitone Stylai, ar tu sveikas? — tai buvo Hetė Diuram.

Reifordas persivertė ant šono ir pakišo ragelį po smakru.

Pasirėmęs alkūne prabilo:

— Aš sveikas, Hete. O kaip tau sekasi?

— Ne taip jau ir gerai. Jei įmanoma, norėčiau su tavim pasimatyti.

— Kada? — paklausė Reifordas.

Nors užuolaidos buvo užtrauktos, ryškios popietinės saulės spinduliai skverbėsi į kambarį.

— Gal vakare drauge užkąstume? — pasiūlė ji. — Apie šeštą.

Reifordo mintys pradėjo skrieti pašėlusiu greičiu. Ar Karpatijaus administracija jau pasakė jai apie pažeminimą pareigose? Ar jis gali viešai pasirodyti su ja tuomet, kai Amanda išvažiavusi?

— Hete, ar tai skubu? Amanda Valstijose, bet maždaug po savaitės ji grįš...

— Ne, Reifordai, man išties reikia su tavim pasikalbėti. Nikolajui numatyti įvairūs susirinkimai nuo dabar iki pat vidurnakčio, o valgis jiems patiekiamas vietoje. Jis taip pat sakė, kad nieko prieš mūsų pasikalbėjimą neturi. Suprantu tavo norą elgtis tinkamai ir visa kita. Tai ne pasimatymas. Tiesiog užkąskime kur nors, kur būtų akivaizdu, kad kalbasi du seni draugai. Prašau!

— Na, gerai, — smalsaudamas sutiko Reifordas.

— Tuomet mano vairuotojas pas tave atvažiuos šeštą.

— Hete, padaryk man paslaugą. Jei sutinki, kad tai neturi atrodyti kaip pasimatymas, tai ir apsirenk atitinkamai.

— Kapitone Stylai, — staiga jos balsas tapo formalus, — dabar man tai visiškai nerūpi.

Bakas įsikūrė „Karaliaus Dovydo“ viešbučio trečiojo aukšto kambaryje. Dėl apėmusios nuojautos, jis paskambino į „GC East Coast Daily Times“ Bostone ir paprašė pakviesti seną savo draugą Stivą Planką. Kažkada Plankas buvo jo viršininkas „Global Weekly“ žurnale. Atrodė, kad nuo to laiko praėjo ištisi amžiai. Jis viską metė ir perėjo pas Nikolajų Karpatijų dirbti jo atstovu spaudai, kai pastarasis tapo Jungtinių Tautų generaliniu sekretoriumi. Ir visai neseniai buvo perkeltas į šią pelningą vietą.

Bakas nenustebo neradęs Planko raštinėje. Karpatijaus paliepimu jis buvo Naujajame Babilone. Be jokios abejonės, dėl to jautėsi esąs labai svarbus.

Kameronas nusiskuto ir atsigulė pasnausti.

Reifordas jautė, kad ne pro šalį būtų dar kelias valandas pamiegoti. Be abejo, jis neketino ilgai pasilikti su Hete Diuram. Apsirengė paprastai, taip, kad tiktų tokiai vietai kaip „Global Bistro“, kur Nikolajus su Hete dažnai vaišindavosi.

Žinoma, Reifordas negalėjo išsiduoti žinąs apie pažeminimą pareigose, kol Hetė pati nepradės apie tai kalbėti. Turės leisti jai vaidinti nelaimingos mylimosios vaidmenį, kurį lydės visi jai būdingi jausmai ir baimė. Bet jis neėmė į galvą. Juk tiek daug jai buvo skolingas. Be to, vis dar jautėsi kaltas, lyg pats būtų ją įpainiojęs, sugadindamas visą likusį merginos gyvenimą. Jam jau neatrodė, kad dar visai neseniai ji pati buvo jo geismų objektas.

Reifordas niekada nepasidavė šiam geismui, bet tą naktį, kai įvyko Bažnyčios Paėmimas, jis galvojo būtent apie Hetę. Kaip galėjo būti toks kurčias, aklas ir atitrūkęs nuo tikrovės? Tik pamanyk, vyras, turintis puikią profesiją, vedęs jau daugiau kaip dvidešimt metų, auginantis koledžo amžiaus dukrą ir dvylikametį sūnų, svajojo apie vyriausiąją skrydžių instruktorę ir teisinosi, jog taip elgiasi todėl, kad jo žmona pamišo dėl religijos! Jis palingavo galva: Irena, mylima, brangi moteris, į kurią taip ilgai žiūrėjo kaip į kažką savaime suprantamo, buvo garbinga žmona ir motina, pažinusi tiesą daug anksčiau nei jis, tiesą didžiąja raide.

Reifordas visuomet vaikščiodavo į bažnyčią ir netgi vadino save krikščioniu. Bet bažnyčia jam buvo tokia vieta, kur galėjai ateiti savęs parodyti ir pasižiūrėti į kitus, tikėtis aplinkinių pagarbos ar susipažinti. Pamokslininkams per daug griežtai ar tiesiogiai kalbant jis nervindavosi. O Irenai suradus naują, mažesnę bendruomenę, kuri tikėjime atrodė kur kas agresyvesnė nei ankstesnioji, jis apskritai pradėjo išsisukinėti nuo lankymosi bažnyčioje. Žmonai pradėjus kalbėti apie sielų gelbėjimą, Kristaus kraują ir Jo sugrįžimą, Reifordas įsitikino, kad jai „nuvažiavo stogas“. Juk nedaug trūko, kad žmona būtų pradėjusi temptis jį drauge dalyti gatvėse literatūrą ir vaikščioti po namus liudijant Kristų.

Štai kaip mintyse jis teisino savo flirtą su Hete Diuram. Nors ir būdama penkiolika metų jaunesnė, mergina susižavėjo. Jie keletą kartų drauge pietavo, išgėrė po taurę šampano, bet, nepaisant nebylios jos kūno ir akių kalbos, Reifordas niekada nebuvo jos palietęs. Eidama pro šalį Hetė paimdavo jam už rankos ar net kalbantis pilotų kabinoje uždėdavo rankas jam ant pečių. Tai atrodė labai natūraliai, bet Reifordas kažkaip sugebėjo neleisti šiems įvykiams rutuliotis toliau. Tą naktį virš Atlanto, skraidinant pilną keleivių lėktuvą, jis įjungė autopilotą ir apsisprendė galiausiai imtis jos atžvilgiu konkrečių veiksmų. Nors dabar jam net sau pačiam buvo gėda prisipažinti, bet tuomet ketino žengti drąsų tolesnį žingsnį link intymių santykių.

Tačiau nė vienas žodis šiuo klausimu taip ir neišsprūdo jam iš burnos. Tik išėjusį iš kabinos jos ieškoti Hetė tiesiog pribloškė naujienomis apie tai, kad ketvirtadalis keleivių dingo, palikdami drabužius, akinius, kontaktinius lęšius, batus ir visa kita, kas buvo materialu. Keleivių salonai, kurie ketvirtą valandą ryto paprastai virsdavo tamsiais, tyloje paskendusiais miegamaisiais, tąkart, žmonėms pamačius, kas atsitiko, tapo tarsi kupinais panikos aviliais. Tą vakarą Reifordas Hetei pasakė nesuprantąs, kas čia įvyko. Bet iš tiesų jis viską per daug gerai žinojo. Irena buvo teisi. Kristus grįžo pasiimti savo Bažnyčios, o Reifordas, Hetė ir trys ketvirtadaliai keleivių atsidūrė tarp paliktųjų.

Tada kapitonas dar nepažinojo Bako Viljamso. Bet to paties skrydžio metu Bakas buvo pirmos klasės keleivių sąraše. Reifordas negalėjo žinoti, kad Bakas ir Hetė susipažins, Kameronui bandant internetu susisiekti su jos giminėmis ir sužinoti, ar jiems nieko baisaus nenutiko. Tik vėliau paaiškės, jog Bakas supažindino Hetę su nauju, ryškiu tarptautiniu vadovu, garsenybe — Nikolajumi Karpatijumi. Reifordas su Kameronu susipažino Niujorke, kur ketino atsiprašyti Hetės dėl netinkamo savo elgesio jos atžvilgiu ir papasakoti tiesą apie pranykimus. Bakas taip pat atvyko, kad supažindintų ją su Karpatijumi ir paimtų interviu iš jo ir iš Reifordo — Hetės kapitono. Kameronas tiesiog rinko medžiagą straipsniui, kuriame ketino aprašyti įvairius požiūrius į pradingimus.

Reifordas buvo nuoširdus. Jis sutelkė savo valią į tai, kad įtikintų ir Baką radęs tiesą. Tą vakarą žurnalistas pirmą kartą susitiko su Chloje. Tiek daug įvyko per tokį trumpą laiką! Nepraėjo nė dveji metai, o Hetė tapo Nikolajaus Karpatijaus, Antikristo, asmenine sekretore ir mylimąja. Reifordas, Bakas ir Chlojė patikėjo Kristumi. Ir dabar jie visi trys kankinosi dėl sunkios Hetės Diuram padėties.

Galbūt šį vakarą, galvojo Reifordas, jis pagaliau teigiamai paveiks Hetę.

Bakas visuomet galėdavo atsikelti kada tik panorėjęs. Šis sugebėjimas labai retai jį apvildavo. Tarė sau, kad nori atsikelti šeštą valandą vakaro. Atsikėlęs laiku jautėsi mažiau pailsėjęs nei tikėjosi, bet troškimas eiti dėl to nesumažėjo. Savo taksistui jis pasakė:

— Prie Raudų sienos, prašau.

Po kurio laiko Bakas jau buvo vietoje. Čia, netoli Raudų sienos, už metalinių strypų tvoros gyveno du vyrai, kurie, kaip jis suprato, buvo du liudytojai, išpranašauti Šventojo Rašto.

Vienas kitą jie vadino Moiše ir Eliu. Išties atrodė, kad jie buvo nužengę iš kažkokio kito laikotarpio. Basi, tamsios, vėjo nugairintos odos. Vilkėjo apdriskusiais, iš džiuto pasiūtais apdarais. Abu nešiojo ilgus pilkus plaukus ir nekirptas barzdas. Raumeningos kojos ir rankos, kaulėti sąnariai, tvirtas sudėjimas. Kiekvienas, kuriam tik pavykdavo prie jų priartėti, galėjo užuosti dūmų kvapą. Visi bandžiusieji juos pulti buvo nužudyti. Viskas vyko labai paprastai: keli bandė juos užpulti su automatais, bet atsimušė į nematomą sieną ir iškart krito negyvi. Kiti tiesiog ten, kur stovėjo, buvo sudeginti ugnies, išeidavusios iš liudytojų burnos.

Daugiausia jie pamokslaudavo Biblijos laikų kalba ir balso artikuliacija. O tai, ką sakė, pasišventusiems žydams skambėjo kaip piktžodžiavimas. Jie pamokslavo apie Kristų, kuris buvo nukryžiuotas, skelbdami Jį Mesiju, Dievo Sūnumi.

Vieną kartą juos matė ne prie Raudų sienos. Tai buvo Tedžio Koleko stadione, kur scenoje jie pasirodė su neseniai į Kristų atsivertusiu rabinu Tsionu Ben Judu. Įvairios naujienų tarnybos po visą pasaulį išgarsino tuos du keistus vyrus, kalbančius kaip vienas, nenaudojančius jokių mikrofonų, bet vis tiek puikiai girdimus net paskutinėse eilėse.

— Ateikite arčiau ir klausykitės išrinktų Dievo tarnų! — šaukė jie. — Štai pirmasis iš 144 000 šventųjų, kurie iš savo tautos eis į kitas, skelbdami Kristaus evangeliją visam pasauliui! Tie, kurie kovos prieš jį, lygiai taip pat kaip ir tie, kurie kovojo prieš mus, išties numirs!

To didžiulio evangelistinio sambūrio metu liudytojai nepasiliko nei ant platformos, nei stadione. Jie pasitraukė ir grįžo prie Raudų sienos renginiui dar nepasibaigus. Per pusantrų metų tokie sambūriai kartojosi tuzinus kartų. Jie vyko beveik kiekvienoje šalyje, o jų rezultatas buvo dešimtys tūkstančių į Kristų atsivertusių žmonių.

Per tuos aštuoniolika mėnesių rabino Ben Judo priešai bandė jam kenkti, kaip kad liudytojai ir buvo perspėję. Atrodė, jog kiti suprato esminius dalykus ir gailėjosi dėl tokių baisių savo ketinimų. Trijų ar keturių savaičių ramybės laikotarpis buvo malonus atokvėpis nenuilstančiam Ben Judui. Bet dabar jis slėpėsi, o šeima ir vairuotojas buvo nužudyti.

Kad ir kaip ironiškai tai skambėtų, kai paskutinį kartą prie Raudų sienos Bakas norėjo susitikti su dviem liudytojais, ten jis nuvyko su rabinu Ben Judu. Vėliau tą patį vakarą jie sugrįžo nusprendę prisiartinti prie tvoros ir pasikalbėti su tais vyrais. Visų kitų, panašiai prisiartinusių, jau nebuvo tarp gyvųjų. Bakas galėjo tuodu suprasti savo gimtąja kalba, nors diktofonas, kuriuo jis įrašė pokalbį, įrodė, kad kalbama buvo hebrajiškai. Rabinas Ben Judas pradėjo cituoti Nikodemo žodžius iš gerai žinomos ištraukos, kurioje rašoma, kaip jis naktį atėjo pas Jėzų. Liudytojai jam atsakė Jėzaus žodžiais. Tai buvo labiausiai jaudinanti naktis Bako gyvenime.

Dabar jis vėl čia. Tiktai vienas, ieškantis Ben Judo, kuris Chaimui Rozencveigui pasakė, kad Kameronas turėtų žinoti, nuo kur reiktų pradėti paieškas. Tinkamesnės vietos nei ši jis negalėjo sugalvoti.

Kaip įprasta, milžiniška minia buvo susirinkusi pasiklausyti liudytojų, nors žmonės gerai žinojo, kad reikia išlaikyti atstumą. Net Nikolajaus Karpatijaus įniršis ir neapykanta niekuo negalėjo pakenkti Moišei ir Eliui. Daugiau nei kartą, netgi viešai, Karpatijus teiravosi, ar nėra ko nors, kas galėtų patraukti tuodu „viešosios tvarkos pažeidėjus“. Kariniai Izraelio lyderiai su apgailestavimu pranešė, jog, atrodo, joks ginklas negali jiems pakenkti. Liudytojai patys nuolat kalbėjo, kad „iki tam tikro laiko“ mėginimas jiems pakenkti yra tikra beprotybė.

Briusas Barnsas „Negandų pajėgoms“ paaiškino, kad, nepaisant to, išmuš valanda, kai Dievas leis liudytojams tapti pažeidžiamiems ir jie bus užpulti. Iki to laiko dar liko daugiau nei pusantrų metų, kaip vylėsi Bakas, bet vien tokia mintis atrodė košmariškai.

Šį vakarą liudytojai darė tą patį kaip ir kasdien po sudaryto sandėrio tarp Karpatijaus ir Izraelio. Jie skelbė, kad artėja baisi Viešpaties diena. Taip pat tvirtino Jėzų Kristų esant „Galingu Dievu, Amžinuoju Tėvu ir Taikos Kunigaikščiu. Tegul joks kitas žmogus visame pasaulyje, kur jis bebūtų, nevadina savęs šio pasaulio valdovu! Kiekvienas, kuris tuo skelbiasi, yra ne Kristus, bet Antikristas, ir jis tikrai susilauks mirties! Vargas kiekvienam, skelbiančiam kitokią evangeliją! Jėzus — vienintelis tikrasis Dievas, žemės ir dangaus Kūrėjas!“

Baką visuomet jaudino liudytojų pamokslai. Jis dairėsi po minią ir joje matė įvairių rasių bei kultūrų žmones. Iš savo patirties žinojo, kad dauguma nesupranta hebrajiškai. Kiekvienas girdėjo pamokslininkus kalbant gimtąja savo kalba — taip kaip ir jis pats. Bakas pasiekė maždaug trijų šimtų žmonių minios kraštą. Atsistojęs ant pirštų galų, stengėsi pamatyti liudytojus. Staiga jie nustojo pamokslauti ir prisiartino prie tvoros. Baimindamasi dėl savo gyvybės, minia vieningai atsitraukė. Nuo tvoros pamokslininkus skyrė tik keli coliai, minia laikėsi nuo jų atokiai, maždaug penkiasdešimt pėdų nuo tvoros, o Bakas stovėjo beveik pačiame tos minios gale.

Kameronui atrodė savaime suprantama, kad liudytojai jį pamatė. Abu jie žiūrėjo tiesiai jam į akis, ir Bakas negalėjo nė krustelėti. Net nesujudėjęs Elis pradėjo pamokslauti:

— Kas turi ausis klausyti, teklauso! Nebijok, nes aš žinau, kad tu ieškai Jėzaus, kuris buvo nukryžiuotas. Jo čia nėra, nes Jis, kaip ir sakė, yra prisikėlęs.

Minioje esantys tikintieji sumurmėjo savo „amen“ pritardami pamokslininkų žodžiams. Tai dar labiau patraukė Bako dėmesį. Moišė žengė žingsnį į priekį ir, atrodo, prabilo tiesiai jam:

— Nebijok, nes aš žinau, ko tu ieškai. Jo čia nėra.

Elis tęsė toliau:

— Eik ir pasakyk Jo mokiniams, kad Kristus prisikėlė iš numirusių!

Ir Moišė, žiūrėdamas tiesiai į Baką, tarė:

— Iš tiesų Jis eina pirma tavęs į Galilėją. Ten Jį ir pamatysi. Štai aš tau viską pasakiau.

Liudytojai stovėjo tylėdami ir taip ilgai žiūrėjo visiškai nejudėdami, tarsi būtų pavirtę į akmenis. Minia susierzino ir pradėjo sklaidytis. Kai kas pasiliko žiūrėti ir laukti — gal kartais liudytojai vėl prabils, bet šie tylėjo. Netrukus tik Bakas liko stovėti ten pat, kur atsistojo prieš kelias minutes. Jis niekaip negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo Moišės akių. Tiedu tiesiog stovėjo prie tvoros įsmeigę savo žvilgsnius į Baką. Kameronas pajudėjo artyn ir priartėjo iki tvoros per dvidešimt pėdų. Liudytojai nė nesujudėjo. Atrodė, kad jie net nekvėpuoja. Bakas nepastebėjo jokio mirktelėjimo ar truktelėjimo. Sparčiai temstant jis įdėmiai žvelgė jiems į veidus. Nors nė vienas burnos nepravėrė, gimtąja kalba Bakas girdėjo aiškių aiškiausiai sakant:

— Kas turi ausis klausyti, teklauso.

Devyni

Hetės vairuotojas, stovėdamas prie laukujų Reifordo namo durų, per vidinį ryšį pakvietė jį nusileisti iš savo buto. Palydėjęs kapitoną prie balto prailginto „Mersedeso“, atidarė galines dureles. Buvo vietos ir ant sėdynės šalia Hetės, bet jis nusprendė atsisėsti priešais ją. Panelė Diuram patenkino Reifordo prašymą per daug neišsipuošti, tačiau net ir kukliai apsirengusi atrodė dailiai. Jis nusprendė to nesakyti.

Hetės veide atsispindėjo kažkoks nerimas.

— Man iš tiesų labai malonu, kad sutikai su manim pasimatyti.

— Tikrai? O kas atsitiko?

Ji žvilgtelėjo vairuotojo pusėn.

— Apie tai pasišnekėsim prie pietų stalo, — tarė Hetė ir kreipėsi į vairuotoją. — Į „Bistro“, gerai?

Nors saulė jau leidosi, Bakas kaip įkaltas stovėjo priešais du liudytojus. Jis dar kartą apsidairė ir įsitikino, kad, be jų trijų, nieko daugiau aplinkui nėra.

— Tai viskas, ką turiu žinoti? Jis Galilėjoje?

Nejudindami lūpų liudytojai vėl tarė:

— Kas turi ausis klausyti, teklauso.

Galilėja? Ar ji vis dar egzistuoja? Kur ir kada reikia pradėti ieškoti? Visiškai nesinorėjo slampinėti čia naktimis. Reikia tiksliai žinoti, kur eiti, turėti kokias nors koordinates. Jis pasisuko ant kulno apsidairyti, ar čia kur nors netoliese yra taksi. Pamatė keletą mašinų. Po to vėl atsigręžė į liudytojus.

— Jei šįvakar atvažiuočiau vėliau, ar ką nors daugiau sužinočiau?

Moišė pasitraukė nuo tvoros ir atsisėdo ant grindinio, nugara remdamasis į sieną. Elis mostelėjo ranka ir garsiai prabilo:

— Paukščiai turi lizdus, bet Žmogaus Sūnus neturi kur galvos priglausti.

— Nesuprantu, — sumurmėjo Bakas. — Pasakyk man daugiau.

— Kas turi ausis...

Bakas nusivylė.

— Atvažiuosiu vidurnaktį. Maldauju, padėkite.

Dabar atsitraukė ir Elis.

— Ir štai Aš esu su jumis per visas dienas iki pasaulio pabaigos.

Bakas pasišalino, vis dar ketindamas sugrįžti. Bet tas paslaptingas pažadas jį keistai sušildė. Tai buvo Kristaus žodžiai. Ar tai pats Jėzus kalbėjo jam šių liudytojų lūpomis? Kokia neapsakoma privilegija! Jis paėmė taksi ir nuvažiavo atgal į viešbutį būdamas tikras, kad po kurio laiko tikrai suras Tsioną Ben Judą.

„Global Bistro“ metrdotelis plačiu mostu pakvietė Reifordą ir Hetę užeiti. Be abejo, vyriškis atpažino Hetę, o ne Reifordą.

— Jūsų mėgstamą stalelį, panele?

— Ne, ačiū, Džefri, bet mes visai nenorime pasislėpti.

Juos nuvedė prie stalo, padengto keturiems. Bet netgi tada, kai du patarnautojai greitai nuėmė atliekamus stalo įrankius, o padavėjas atitraukė kėdę Hetei, Reifordas, galvodamas apie tai, kaip jiedu atrodys, ignoravo jos pasiūlymą sėstis šalia. Jis pasirinko kėdę priešais, puikiai suvokdamas, jog jiems teks beveik rėkti, kad šioje triukšmingoje vietoje galėtų vienas kitą girdėti. Padavėjas susinervino, bet galiausiai stalo įrankius padėjo priešais Reifordą. Anksčiau abu iš tokio jo poelgio būtų tiesiog pasijuokę. Pustuzinį kartų jie drauge pietavo, slapčia kiekvienas smalsaudamas, ką gi kitas galvoja apie jų ateitį. Hetė daugiau flirtuodavo nei Reifordas, nors jis niekad nekliudė jai taip elgtis.

Visame „Bistro“ televizoriai rodė naujienas iš pasaulį apėmusio karo. Hetė metrdoteliui davė ženklą ir jis tekinas pribėgo prie stalelio.

— Abejoju, ar valdovas pritartų šių slegiančių žinių rodymui atėjusiems čia atsipalaiduoti klientams.

— Ko gero, panele, tai rodo per visus kanalus.

— Negi nėra kokio nors muzikinio kanalo?

— Galiu patikrinti.

Po kelių akimirkų visi „Global Bistro“ esantys televizoriai pradėjo rodyti muzikinius klipus. Keletas lankytojų paplojo, bet Reifordui atrodė, jog Hetė vargu ar tai pastebėjo.

Anksčiau, kai jų mintyse jau mezgėsi romanas, Reifordas turėdavo priminti Hetei tvarką ir tuomet paraginti ją valgyti. Jos dėmesys būdavo tiesiog prikaustytas prie kapitono, viliodamas ir glostydamas jo savimeilę. O dabar viskas atrodė priešingai.

Hetė taip įniko į meniu, tarsi rytoj iš jo turėtų laikyti baigiamąjį egzaminą. Atrodė kaip visuomet graži, nors dabar buvo dvidešimt devynerių ir pirmąkart nėščia. Nėštumas dar tik prasidėjo, todėl niekas net negalėjo pagalvoti, jei pati to nepasakydavo. Paskutinį kartą jiems susitikus, Hetė apie tai prasitarė. Tuomet ji atrodė susijaudinusi, besididžiuojanti savo naująja brangenybe ir labai trokštanti kalbėti apie artėjančią santuoką. Amandai ji sakė, kad „Nikolajus dar ketina ją padaryti dora moterimi“.

Hetė mūvėjo taip mėgstamą visiems demonstruoti sužadėtuvių žiedą, tačiau deimantas buvo nusuktas į vidinę plaštakos pusę, tad matėsi tik metalas. Aiškiai galėjai matyti, kad Hetė nesijautė laiminga, ir Reifordas galvojo, ar tik ne dėl šaltos Nikolajaus reakcijos susitikus oro uoste. Norėjo paklausti, bet tai ji pageidavo čia susitikti. Tikriausiai netrukus pasakys, apie ką norėjo pasikalbėti.

Nors „Global Bistro“ pavadinimas skambėjo prancūziškai, Hetė pati prisidėjo, kad jis pradėtų veikti, todėl meniu sudarė įvairių šalių patiekalai, bet daugiausia buvo amerikietiškų. Ji užsisakė nepaprastai didelius pietus, o Reifordas tik sumuštinį. Valgydama Hetė be perstojo plepėjo. Teisinosi, kad dabar valgo už du ir panašiai, bet Reifordas jautė, jog mergina tiek daug valgo norėdama apraminti sau nervus ir kuo toliau atidėti numatytą rimtą pokalbį.

— Ar gali įsivaizduoti? Jau praėjo beveik dveji metai nuo to laiko, kai dirbai vyriausiąja mano skrydžių instruktore, — pasakė Reifordas, stengdamasis nukreipti pokalbį reikiama linkme.

Hetė atsisėdo tiesiai, rankas pasidėjo ant kelių ir, kiek pasvirusi link kapitono, pratarė:

— Reifordai, tie metai buvo patys netikėčiausi mano gyvenime.

Jis žiūrėjo į merginą laukdamas ir galvodamas, ką ji turėjo omeny — kad tai buvo gerai ar blogai.

— Tavo horizontai smarkiai išsiplėtė, — galiausiai pasakė jis, nusprendęs sulaukti tolesnių jos paaiškinimų.

— Ar gali įsivaizduoti, Reifordai? Juk aš tesvajojau būti skrydžių instruktore. Visa mūsų linksmoji kompanija iš Meino aukštesniosios mokyklos norėjo būti skrydžių instruktorėmis. Mes visos pabandėme, bet tik aš viena iš tiesų ja tapau. Taip tuo didžiavausi, tačiau skraidymas greitai prarado savo žavesį. Labai dažnai man reikėdavo sau priminti, kur mes skrendame, kada būsime vietoje ir kada grįšime atgal. Bet aš mėgau žmones, mėgau keliauti ir lankyti visas tas vietas. Žinai, jog tai vienur, tai kitur turėjau keletą rimtų vaikinų, tačiau nė su vienu nieko rimto neišėjo. Prasiskynusi kelią į tuos lėktuvus ir reisus, kurie prieinami tik turintiems tam tikrą stažą, dėjau visas pastangas norėdama laimėti vieno savo piloto širdį, bet iš to irgi nieko neišėjo.

— Hete, tikiuosi, kad dabar neiškelsi to į paviršių. Juk žinai, kaip jaučiuosi prisimindamas tą laikotarpį.

— Žinau, atleisk. Nieko neišėjo, nors aš taip tikėjausi. Priėmiau tavo paaiškinimą ir atsiprašymą, ir dabar visai nenorėjau apie tai kalbėtis.

— Labai gerai, nes, kaip žinai, aš vėl laimingai vedęs.

— Pavydžiu tau, Reifordai.

— Maniau, kad jūs su Nikolajum ketinate susituokti.

— Aš irgi maniau. Bet dabar jau nesu tokia užtikrinta. Ir nežinau, ar vis dar to noriu.

— Jei apie tai nori pasikalbėti, aš mielai išklausysiu. Nesu širdies reikalų specialistas, todėl tikriausiai nesugebėsiu tau duoti kokio nors patarimo, bet jei tau reikia tik geranoriškos ausies, galiu ja pabūti.

Hetė palaukė, kol surinko indus, o po to padavėjui pasakė:

— Mes čia dar šiek tiek pasėdėsime.

— Jūsų staleliui mes padarysime tokią paslaugą, — atsakė padavėjas. — Nemanau, kad kas nors bandytų jus išmesti kaip valkatas.

Jis nusišypsojo Reifordui, aiškiai pralinksmėjęs nuo savo paties humoro. Kapitonas taip pat išspaudė šypseną.

Padavėjui nuėjus, Hetė pajuto galinti tęsti toliau.

— Reifordai, tu gali apie tai nežinoti, bet šis tas įvyko mudviem su Baku Viljamsu. Atsimeni, tą naktį jis buvo lėktuve.

— Žinoma.

— Be abejo, tada aš jam nieko nepuoselėjau, nes vis dar buvau susižavėjusi tavimi. Bet jis buvo mielas ir sąmojingas. Be to, turėjo didžiulį ir svarbų darbą. Mes su juo beveik bendraamžiai.

— Na, ir?..

— Na, iš tiesų, kai tu mane taip apvylei...

— Hete, aš niekad tavęs neapvyliau. Juk tarp mūsų nieko nebuvo.

— Kol kas nebuvo.

— Gerai, kol kas, — sutiko jis. — Tas tiesa. Bet pripažink, kad tarp mūsų nebuvo jokių užuominų ar dar kažko.

— Reifordai, buvo pakankamai daug sakančių ženklų.

— Turiu tai pripažinti. Vis dėlto neteisinga sakyti, kad aš tave apvyliau.

— Jei tau nuo to lengviau, gali tai vadinti kaip nori, bet aš jaučiausi apvilta, supranti? Šiaip ar taip, Bakas Viljamsas staiga man pasirodė labai patrauklus. Esu įsitikinusi, jis manė, jog juo pasinaudojau norėdama susipažinti su garsenybe. Galiausiai taip ir įvyko. Buvau jam tokia dėkinga, kad supažindino mane su Nikolajum.

— Atleisk, Hete, bet visa tai jau pasenusios naujienos.

— Žinau, bet aš stengiuosi kažkaip prieiti prie temos. Būk kantrus, prašau. Kai tik susitikau su Nikolajumi, buvau priblokšta. Jis tik tiek vyresnis už Baką, kiek Bakas už mane. Nors atrodė daug vyresnis. Nikolajus buvo tarptautinis politikas, tikras lyderis, jau tada garsas apie jį sklido po visą pasaulį. Žinojau, kad atvyksta. Jaučiausi kaip kvaila mokinukė ir negalėjau net įsivaizduoti, jog galiausiai padarysiu jam įspūdį. Karpatijui pradėjus manimi domėtis, palaikiau tai tiesiog fiziniu potraukiu. Ir, turiu prisipažinti, greičiausiai tą pačią minutę būčiau sutikusi su juo permiegoti ir dėl to nė kiek nesigraužčiau. Tarp mūsų užsimezgė romanas, aš įsimylėjau, Dievas yra mano liudytojas — ak, Reifordai, atsiprašau. Neturėčiau tavo akivaizdoje vartoti tokių posakių — niekad nesitikėjau, jog iš tiesų manim susidomės. Žinojau, kad viskas bus laikina, ir nusprendžiau mėgautis tuo, kol dar nepasibaigė. Tuomet priėjau ribą, kai pradėjau bijoti būti palikta. Nuolatos sau kartojau: „Nenukabink nosies, aukščiau galvą“. Įtariau artėjant pabaigą ir maniau, kad esu tam pasiruošusi. Bet tuomet jis šokiravo mane — padarė savo asmenine pagalbininke. Neturėjau patirties, įgūdžių. Žinojau, kad tai tėra būdas išlaikyti mane šalia. Man patiko, nors baiminausi, į ką pavirs mano gyvenimas, jam vis labiau pasineriant į reikalus. Ką gi, baisiausi mano nuogąstavimai pasirodė esą pagrįsti. Jis vis dar tebėra kerintis, meilikaujantis, energingas, galingas ir pats fantastiškiausias žmogus, kokį kada nors esu sutikusi. Bet dabar atsitiko tai, ko labiausiai ir bijojau. Žinai vyrus, kurie visuomet dirba mažiausiai aštuoniolika valandų per dieną, o kartais ir dvidešimt? Dabar aš jam nieko nebereiškiu, puikiai tai suprantu. Buvau įtraukta į kai kurias diskusijas. Pasinaudojo viena ar dviem mano idėjom. Bet ką aš galiu žinoti apie tarptautinę politiką? Kadangi šioje srityje menkai teišmanau, kartais lepteliu kokią nesąmonę, o jis iš manęs arba juokiasi arba tiesiog ignoruoja. Tuomet priėjome tą ribą, kai pradėjo visiškai nepaisyti mano nuomonės. Patikėjo kažkokius nereikšmingus dalykus — tokius kaip šio restorano stilius ir turistų, atvykusių apžiūrėti Pasaulio Bendrijos būstinę, lydėjimas. Reifordai, dabar jam esu lyg kokia širma. Kai pastojau, man padovanojo tik šį žiedelį, bet net nepaprašė, kad už jo tekėčiau. Tikiuosi, tau aišku, kaip visa tai reikia suprasti.

— Ar paimdama iš jo žiedą tu nedavei jam tuo suprasti, kad už jo tekėsi?

— Oi, Reifordai, tai nebuvo taip romantiška, kaip galėjo atrodyti. Jis tiesiog paprašė užsimerkti ir ištiesti ranką. Tada užmovė ant piršto šį žiedą. Nežinojau, ką sakyti. Jis tik nusišypsojo.

— Tai sakai, nesijauti įpareigota?

— Jau nieko aš nebejaučiu. Ir nemanau, kad jis kada nors man jautė ką nors daugiau nei fizinį potraukį.

— O kaip buitis? Turtai? Asmeninis automobilis su vairuotoju? Manau, kad tavo banko sąskaitoje turėtų būti ganėtinai...

— Taip, visa tai aš turiu. — Hetė atrodė pavargusi, bet tęsė toliau. — Tiesą pasakius, visi tie dalykai man labai primena skraidymą. Greitai pavargsti nuo rutinos. Monotoniška. Iš tiesų pradžioje apgirtau nuo valdžios blizgesio ir žavesio. Bet aš nesu tokia. Čia nieko nepažįstu. Žmonės su manimi elgiasi pagarbiai ir net baimingai vien dėl to, su kuo aš gyvenu. Bet iš tiesų jie jo nepažįsta. Nepažįstu ir aš. Geriau jau jis ant manęs nirštų nei ignoruotų. Vieną dieną jo paklausiau, ar galiu grįžti į Ameriką aplankyti savo draugus ir šeimą. Jis susierzino. Pasakė, kad to nereikia nė klausti. Pareiškė: „Tik pasakyk man apie tai, ir pirmyn — važiuok. Turiu daugiau rūpesčių nei rūpintis tavo mažyte dienotvarke“. Aš jam tarytum koks priedas, Reifordai.

Išmušė Reifordo valanda. Tiek daug norėjo jai pasakyti.

— Kiek jūs kalbatės?

— Ką turi omenyje? Mes visai nesikalbam. Dabar tik koegzistuojame.

Reifordas atsargiai prabilo:

— Man įdomu, kiek jis žino apie Chloję ir Baką?

— Ak, dėl to visai nereikia jaudintis. Kad ir koks gudrus jis būtų, kokius gerus ryšius ir kiek daug viską sekančių akių turėtų, nemanau, jog ką nors žino apie tavo ryšį su Baku. Niekad jam nesakiau, kad Bakas vedė tavo dukterį ir nesiruošiu to daryti.

— Kodėl?

— Nemanau, kad jam tai būtina žinoti, štai ir viskas. Dėl tam tikrų priežasčių, kai kuriuose dalykuose jis pasitiki tavimi besąlygiškai, o kai kuriuose visai nepasitiki.

— Pastebėjau.

— Ką pastebėjai? — paklausė ji.

— Pavyzdžiui, nieko man nesakė apie „Kondorą 216“, — atsakė Reifordas.

— Taip, — tarė ji, — ir argi neišradinga panaudoti savo kabineto numerį kaip lėktuvo pavadinimą?

— Tiesiog keistai atrodo, kai jo pilotas paskutinę akimirką sužino apie naujus įrenginius.

— Jei su juo gyventum, tai tavęs nestebintų. Ištisus mėnesius sėdžiu kaip pririšta. Reifordai, ar gali įsivaizduoti — nuo karo’ pradžios niekas su manimi nesusisiekė?

— Jis tau nepaskambino?

— Nežinojau, ar jis miręs, ar gyvas. Išgirdau jį tik per naujienas, kaip ir visi kiti. Ir net po to nepaskambino. Nė vienas adjutantas man taip pat nieko nepranešė. Nė vienas pagalbininkas neatsiuntė jokios žinutės. Skambinau visur. Kalbėjausi su kiekvienu organizacijos darbuotoju, kokį tik pažinojau. Netgi prisikasiau iki Leono Fortūnato. Jis man pasakė perduosiąs Nikolajui, kad aš skambinau. Ar gali įsivaizduoti? Jis jam pasakys, kad aš skambinau!

— Taigi, kai pamatei jį nusileidimo aikštelėje?..

— Aš jį patikrinau. Neneigiu to. Netroškau jo pamatyti taip, kaip parodžiau, bet daviau jam dar vieną galimybę. Argi neakivaizdu, kad sugadinau didį jo pasirodymą?

— Būtent taip man ir atrodė, — prisipažino Reifordas, galvodamas, ar protinga šioje situacijoje užimti neutralią poziciją.

— Man pabandžius jį pabučiuoti, pasakė, kad elgiuosi netinkamai, o turėčiau elgtis kaip suaugusi. Bent jau savo pastabose jis pavadino mane savo sužadėtine. Sakė, jog mane apėmęs liūdesys, kaip ir jį patį. Gerai jį pažįstu ir galiu pasakyti, kad nebuvo jokio liūdesio. Atrodė, tai tarytum ant kaktos parašyta. Jam patinka tokie dalykai. Ir nepaisant visų viešai išsakytų užuojautos žodžių, jis iki ausų pasinėręs į reikalus ir tuo džiaugiasi. Kalba kaip pacifistas, bet mano, kad žmonės jį užpuls, todėl gali pateisinti savo kontratakas. Mane taip išgąsdino ir nuliūdino žinios apie tuos sunaikinimus ir mirtį. O jis grįžo į savo rūmus lyg ir liūdėdamas drauge su visais pasaulio žmonėmis, bet namuose atrodė taip, tarsi kažką švęstų. Nikolajui nepakanka viso to, ką turi. Jis trina rankas, kuria planus, strategijas, renka sau naują komandą. Dabar jie kaip tik ir posėdžiauja. Kas žino, ką ten išsvajos!

— Hete, ką ketini daryti? Ne tokio gyvenimo tau reikia.

— Jis net raštinėje manęs daugiau nenori matyti.

Reifordas tai žinojo, bet neišsidavė.

— Ką turi omenyje?

— Šiandien mano pačios sužadėtinis faktiškai atleido mane iš darbo. Jis paklausė, ar galėtume susitikti mano apartamentuose.

— Tavo apartamentuose?

— Mes iš tiesų jau kartu negyvename. Gyvenu tiesiai po posėdžių sale, ir retkarčiais vidurnaktį jis mane aplanko. Manau, kad per pertrauką tarp savo susirinkimų. Tikriausiai buvau brangiai kainuojanti meilužė.

— Tai ko jis norėjo?

— Maniau, kad žinau. Juk buvo taip ilgai išvykęs, tad turėjo norėti kaip paprastai. Bet jis tiesiog pasakė, kad mane perkelia.

— Turi omeny — išmeta lauk?

— Ne. Vis dar nori, kad sukinėčiausi kur nors netoliese, nešiočiau jo vaiką. Tiesiog mano, jog darbo apimtys mane pranoko. Aš jam pasakiau: „Nikolajau, darbo apimtys pranoko mano sugebėjimus dar man nepradėjus jo dirbti. Niekuomet nebuvau sukirpta būti sekretore. Man patiko vieši santykiai ir ryšiai su žmonėmis, bet padaryti mane savo asmenine pagalbininke — baisi klaida“.

— Visuomet maniau, kad tai kaip tik tau.

— Ką gi, ačiū už komplimentą, Reifordai. Bet praradus tą darbą man išties palengvėjo.

— Tikrai?

— Taip. Nes visa tai nebeturi prasmės. Paklausiau, kokia ateitis mūsų laukia. Jis turėjo akiplėšiškumo pasitikslinti: „Mūsų?“ Aš pasakiau: „Taip! Mūsų! Aš mūviu tavo žiedą ir nešioju tavo vaiką. Ar mes visada taip ir gyvensim?“

Bakas pabudo krūptelėdamas. Greičiausiai buvo užsnūdęs. Aplinkui tvyrojo tamsa. Įjungė nedidelį šviestuvą ir pasižiūrėjo į laikrodį. Iki sutarto susitikimo su Moiše ir Eliu jis turėjo dar kelias valandas. Bet ką gi sapnavo? Sapnavo, kad jis buvo Juozapas, Marijos vyras. Ir išgirdo Viešpaties angelą sakant: „Pakilk ir keliauk į Egiptą ir pasilik ten, kol pasakysiu“.

Kameronas sumišo. Jam dar su niekuo nebuvo tekę bendrauti per sapnus — nei su Dievu, nei su kuo nors kitu. Visuomet manė, kad sapnai yra iškreiptos kasdieninio gyvenimo mintys. Dabar buvo Šventojoje žemėje, galvojo apie Dievą, apie Jėzų, bendravo su dviem liudytojais, bandė išvengti Antikristo ir jo kohortų. Atrodė, kas gi čia keisto sapnuoti su bibliniais įvykiais susijusius dalykus. Ar vis dėlto Dievas bandė jam pasakyti, kad greičiau Tsioną Ben Judą gali rasti Egipte negu ten, kur jį pasiuntė liudytojai? Jie visuomet kalbėdavo taip apdairiai. Gal reikėjo tiesiog jų paklausti. Kaip jie galėjo tikėtis, kad jis supras citatas iš Šventojo Rašto/kai visa tai jam buvo taip nauja? Norėjo iki pusės dvylikos dar pamiegoti, o tada paimti taksi ir nuvažiuoti prie Raudų sienos. Bet pasirodė, kad, šiam keistam sapnui sukantis galvoje, ne taip lengva buvo užmigti. Ko tikrai nenorėjo daryti, ypač girdėdamas naujienas apie karą, — tai važiuoti kur nors netoli Egipto. Juk nuo čia iki Kairo tiesia linija buvo ne daugiau kaip du šimtai mylių. Gana arti, net jei Karpatijus ir nenaudojo branduolinio ginklo bombarduojant Egipto sostinę.

Bakas gulėjo tamsoje ir negalėjo atsistebėti.

Reifordas susijaudino. Ką gi galėtų pasakyti savo senai draugei? Buvo matyti, kad ji kenčia ir yra atsidūrusi keblioje padėtyje. Reifordas negalėjo prasitarti, kad jos mylimasis buvo Antikristas, o jis su savo draugais tai žinojo. Iš tiesų norėjo padėti Hetei ir maldauti jos priimti Kristų kaip savo gelbėtoją. Bet argi to vienąkart jau nedarė? Argi jis nepapasakojo jai visko, ko pats buvo išmokęs po pranykimų, kurie, kaip dabar žinojo, buvo Bažnyčios Paėmimas?

Hetė žinojo tiesą. Bent jau žinojo, ką jis laikė tiesa. Visą tiesą jai, Chlojei ir Bakui Reifordas išklojo tame restorane Niujorke. Dabar jautė, kad, jei pakartos tą patį, ką sakė tą dieną restorane, jie susvetimės. Reifordas buvo tikras, kad jo duktė tuomet sutriko iki pat širdies gelmių. O dėl apsiskaičiusio Bako Viljamso buvo įsitikinęs, jog šis jį tiesiog toleruoja. Tą vakarą, matydama jo užsidegimą, Chlojė žengė didelį žingsnį į asmeninį apsisprendimą sekti Kristumi, ir tas žingsnis jį tiesiog pribloškė netikėtumu. Anas susitikimas Bakui taip pat padarė milžinišką įtaką.

Dabar jis pabandė eiti nauja kryptimi.

— Hete, norėčiau tau dabar šį tą pasakyti. Žinok, kad Bakas, Chlojė ir aš labai dėl tavęs susirūpinę.

— Žinau, Reifordai, bet...

— Nemanau, kad žinai, — pertraukė ją šis. — Mes visi stebimės, ar tikrai pasirinkai patį geriausią variantą. Ir kiekvienas iš mūsų jaučiamės šiek tiek atsakingi, kad palikai darbą ir savo artimuosius, išvažiavai į Niujorką, po to į Naująjį Babiloną. Ir vardan ko visa tai?

Nustebusi Hetė įsmeigė į jį akis.

— Bet aš nė žodžio iš jūsų negirdėjau.

— Mes nesijautėme turį teisę ką nors tau sakyti. Esi suaugusi. Tai tavo gyvenimas. Pajutau, kad mano maivymasis tave pastūmėjo išeiti iš aviacijos. Bakas jaučiasi kaltas pirmiausia dėl to, kad supažindino tave su Nikolajumi. Chlojė dažnai galvoja, ar galėjo dar ką nors padaryti ar pasakyti, kas būtų pakeitę tavo nuomonę.

— Bet kodėl? — paklausė Hetė. — Kaip kas nors iš jūsų galėjo žinoti, kad nesu laiminga būdama čia?

Dabar Reifordas buvo pagautas. Juk iš tikrųjų kaip jie galėjo žinoti?

— Tiesiog nujautėme, kad viskas čia yra prieš tave, — atsakė jis.

— Nemaniau davusi jums akstiną suprasti, jog esate teisūs. Juk visuomet, kai matydavau tave ar Baką su Nikolajumi, stengdavausi padaryti jums gerą įspūdį.

— Taip ir buvo — akstino nedavei.

— Reifordai, greičiausiai nustebsi sužinojęs, jog aš niekad nesitikėjau pastoti dar būdama neištekėjusi.

— O kodėl tai turėjo mane nustebinti?

— Todėl, kad negaliu savo moralės normų pavadinti nesugadintomis. Turiu omeny, juk su tavim vos neužmezgiau romano. Noriu tik pasakyti, kad nebuvau taip išauklėta, todėl ir neketinau turėti vaiko neištekėjusi.

— O dabar?

— Ir dabar, Reifordai. — Hetės balsas suplonėjo. Galėjai jausti jos nuovargį, bet dabar balse atsirado dar ir pralaimėjimo, baisaus nusivylimo gaidelės. — Neketinu šiuo nėštumu priversti Nikolajų Karpatijų mane vesti. Vis tiek jis neves. Jo niekas negali priversti ką nors padaryti. Jei bandysiu spausti, greičiausiai jis man lieps pasidaryti abortą.

— O ne, tik ne tai! — šūktelėjo Reifordas. — Juk tu niekuomet taip nepasielgtum, ar ne?

— Kodėl nepasielgčiau? Kasdien apie tai galvoju.

Reifordas susigūžė ir delnu pasitrynė kaktą. Kodėl vylėsi, jog Hetė gyvens kaip tikinčioji, kai tuo tarpu ji tokia nebuvo? Kvaila manyti, kad šiais klausimais ji turėtų jam pritarti.

— Hete, ar gali man padaryti didelę paslaugą?

— Galbūt.

— Ar gali viską gerai apgalvoti, prieš imdamasi kokių nors veiksmų? Pasitark su savo šeima, su draugais.

— Reifordai, vargu ar aš dar turiu kokių nors draugų.

— Chlojė, Bakas ir aš tave vis dar laikome savo drauge. Manau, kad ir Amanda susidraugaus su tavim, kai jūs artimiau susipažinsite.

Hetė prunkštelėjo.

— Jaučiu, kuo daugiau Amanda mane pažins, tuo mažiau aš jai patiksiu.

— Tai tik rodo, kad jos nepažįsti, — atsakė Reifordas. — Ji tokio tipo žmogus, kuris myli ir taip — patinki jam ar ne, jei supranti, ką turiu omeny.

Hetės antakiai sujudėjo.

— Įdomiai ją apibūdinai, — pratarė ji. — Manau, kad būtent taip kartais jaučiasi tėvai žiūrėdami į savo vaikus. Kai buvau maištinga paauglė, būtent tuos žodžius man pasakė tėvas. Jis tarė: „Hete, kaip gerai, kad aš tave taip stipriai myliu, nes dabar tu man visiškai nepatinki.“ Reifordai, tai iškart mane tarytum pakylėjo. Supranti, ką turiu omenyje?

— Žinoma, — patikino jis. — Tau išties reikia artimiau susipažinti su Amanda. Ji tau būtų tarsi dar viena mama.

— Ir vienos užtektinai, — atsakė Hetė. — Nepamiršk, būtent mama davė man tą beprotišką vardą. Juk panašius turėdavo žmonės, gimę prieš penkiasdešimt metų.

Reifordas nusišypsojo. Jis visuomet tuo stebėdavosi.

— Beje, minėjai, kad Nikolajus neturi nieko prieš tavo kelionę į Valstijas?

— Taip, bet tai buvo dar karui neprasidėjus.

— Hete, keli oro uostai vis dar priima atskrendančius lėktuvus. Ir, kiek man yra žinoma, nė ant vieno didelio miesto nebuvo numesta branduolinė galvutė. Vienintelė vieta, kur aptikta radiacija, yra Londonas. Manyčiau, kad ten geriausia būtų nesirodyti maždaug metus. Bet netgi Kairui sugriauti nebuvo naudojamas branduolinis ginklas.

— Tai manai, kad greit jis vis vien mane išleis į Valstijas?

— Nežinau, bet sekmadienį aš pats stengsiuosi ten sugrįžti — pažiūrėti, kaip sekasi Amandai ir dalyvauti pagerbiant vieno velionio atminimą.

— Reifordai, kaip ketini ten patekti?

— Skrisiu komerciniu reisu. Manau, kad sukinėjimasis aplinkui su „Kondoru 216“, netgi ir skraidinant tuziną ar šiek tiek daugiau valdžios vyrų, yra per didelis išlaidavimas. Šiaip ar taip, valdovas...

— Ak, prašau, Reifordai, nevadink jo šitaip.

— Ir tau skamba taip pat juokingai kaip ir man?

— Visuomet. Tokį nepakartojamą ir įtakingą žmogų tas kvailas titulas paverčia juokdariu.

— Ką gi, aš taip gerai jo nepažįstu, kad galėčiau vadinti Nikolajum, o pavardę sunku ištarti.

— Ar dauguma jūsų tipo bažnyčių nelaiko jo Antikristu?

Reifordas krūptelėjo. Niekuomet negalėjo pagalvoti, kad Hetė ištars panašius žodžius. Ar ji kalbėjo rimtai? Nusprendė, jog dar per anksti taip atvirai kalbėtis.

— Antikristu?

— Skaityti aš moku, — atsakė ji. — Man patinka Bako straipsniai. Skaičiau jo rašytus „Weekly“ žurnale. Jam pateikus įvairiausias teorijas bei žmonių nuomones, paaiškėjo, kad yra nemaža dalis tikinčių, jog Nikolajus yra Antikristas.

— Girdėjau apie tai, — trumpai tarė Reifordas.

— Taigi gali jį vadinti Antikristu, arba A. K., kad būtų trumpiau, — pasakė ji.

— Tai nejuokinga, — supyko jis.

— Žinau, — pripažino Hetė. — Atleisk. Kad ir kaip ten bebūtų, nesigilinu į tuos reikalus apie kosminį karą tarp gėrio ir blogio. Nežinau, jei tas asmuo tikrai būtų Antikristas, ar jis žiūrėtų man į veidą.

„Greičiausiai per paskutinius kelerius metus jis žiūrėjo tau į veidą daugiau nei kam nors kitam“, — pagalvojo Reifordas.

— Gerai, Hete, manau, kad turėtum paklausti didžiojo Pasaulio Bendrijos valdovo — kadangi neturime geresnio pavadinimo — Nikolajaus Karpatijaus, ar jis vis dar leidžia tau išvykti į trumpą kelionę namo. Aš skrisiu rytiniu šeštadienio reisu, kuris nesustodamas atvyks į Milvuokį maždaug tą pačią dieną apie pietus Čikagos laiku. Kiek žinau, vienos moters iš mūsų bažnyčios dideliame name yra vietos. Tu galėtum pasilikti su mumis.

— Negaliu taip pasielgti, Reifordai. Mano mama gyvena Denveryje. Kiek man yra žinoma, karo jie ten dar nepajuto, ar ne?

— Atrodo, ne. Esu tikras, kad galėtume pergabenti tave į Denverį.

Reifordas nusivylė. Tokia puiki galimybė padaryti Hetei įtaką, bet nepavyks jos nugabenti į Čikagą.

— Neketinu klausti Nikolajaus, — pasakė ji.

— Nenori važiuoti?

— Ak, važiuoti tai aš noriu. Ir važiuosiu. Tik paliksiu jam žinutę, kad išvykau. Būtent taip jis paskutinį kartą man ir pasakė. Kalbėjo, jog esu suaugusi ir tokius sprendimus galiu daryti pati. Galbūt pasimatysime reiso į Milvuokį metu. Tiesa, kol dar nepersigalvojau, šeštadienio rytą mano vairuotojas galėtų nuvežti tave į oro uostą. Kaip manai, ar Amanda neturės nieko prieš, jei mes sėdėsime kartu?

— Tikiuosi, nebūsi juokinga, — atsakė Reifordas, — nes jei iš tiesų nori pasikalbėti, apie tai aš jai pranešiu iš anksto.

— Vaje! Nepamenu, kad pirmoji žmona tavo atžvilgiu būtų turėjusi tokį stiprų nuosavybės jausmą.

— Būtų turėjusi, jei žinotų, kokios rūšies vyras buvau.

— Arba kokios rūšies moteris buvau aš.

— Na, galbūt...

— Geriau tau susisiekti su savo žmona, Reifordai. Jei teks sėdėti vienai, suprasiu. Ką gali žinoti? Gal galėsim sėdėti vienas iš vienos praėjimo pusės, o kitas iš kitos.

Reifordas tolerantiškai nusišypsojo. Vylėsi, kad bent jau taip ir bus.

Dešimt

Bakas pakluso stipriam vidiniam paraginimui pasiimti savo lagaminą tą naktį išvykdamas iš „Karaliaus Dovydo“ viešbučio. Jame buvo mažas diktofonas, nešiojamasis kompiuteris (kurį greit turėjo pakeisti „super“ kompiuteris), fotoaparatas, puikusis mobilus telefonas, tualeto reikmenys ir pora komplektų drabužių.

Jis paliko raktą ant stalo ir, įsėdęs į taksi, liepė važiuoti prie Raudų sienos, dar pasitikslinęs, ar vairuotojas kalba angliškai. Šis pakėlė ranką į viršų, pirštais parodė, kad šiek tiek supranta, ir lyg atsiprašančiai nusišypsojo.

— Ar toli iki Galilėjos? — paklausė Bakas.

Vairuotojas sumažino greitį.

— Jūs vykstate į Galilėją? Raudų siena Jeruzalėje.

Bakas pamojo jam ranka, kad važiuotų toliau.

— Žinau. Raudų siena dabar. Galilėja vėliau.

Vairuotojas pasuko link Raudų sienos.

— Galilėjos, dabar Tiberijaus ežeras, — paaiškino jis. — Bus apie 120 kilometrų.

Tokiu vėlyvu metu tikriausiai nebus nė gyvos dvasios ne tik prie Raudų sienos, bet net ir visoje šventyklos apylinkėje. Naujai atstatyta šventykla buvo stulbinančiai apšviesta ir atrodė lyg kadras iš trijų išmatavimų filmo. Pastatas tarsi pleveno virš horizonto. Briusas buvo minėjęs, kad vieną dieną Karpatijus ateis į sostą šioje šventykloje ir pasiskelbs Dievu. Kaip žurnalistas, Bakas troško tuo metu būti šioje vietoje.

Kameronas ne iš karto pamatė du liudytojus. Nedidelė grupelė jūreivių lėtai ėjo pro kalinėto metalo tvorą, esančią Sienos gale, kur paprastai stovėdavo liudytojai ir pamokslaudavo. Jūreiviai tarpusavyje šnekėjosi angliškai, vienas jų pasakė:

— Manau, kad tai jie štai ten.

Kiti sustojo ir atsigręžė. Bakas taip pat pažvelgė į tą pusę, mūrinio pastato link. Dvi paslaptingos figūros sėdėjo atsukusios nugaras į pastatą. Liudytojai nejudėjo, atrodė, tarsi miegotų. Jūreiviai nerangiai prisėlino artyn. Matyt, buvo girdėję visokių istorijų, todėl arčiau nei per šimtą pėdų nėjo. Jie nesiruošė žadinti miegančiųjų, kaip būtų pasielgę su gyvuliais zoologijos sode. Liudytojai nė iš tolo nepanėšėjo į gyvulius. Tai buvo pavojingos būtybės, „paskrudindavusios“ visus, bandančius pakenkti. Bakas nenorėjo atkreipti dėmesio savo pasirodymu, tad palaukė, kol jūreiviams atsibodo ir jie pasišalino.

Kai tik vyrukai nuėjo, Elis ir Moišė pakėlė galvas ir pažvelgė tiesiai į Baką. Jį tiesiog traukte traukė prie jų. Kameronas ėjo tiesiai prie tvoros. Liudytojai pakilo ir sustojo dvidešimties pėdų atstumu nuo Bako.

— Man reikia patikslinimo, — sušnibždėjo Bakas. — Ar galiu sužinoti, kur yra mano draugas?

— Tas, kas turi ausis...

— Tai jau girdėjau, — pertraukė Bakas, — bet...

— Tu drįsti pertraukinėti Aukščiausiojo Dievo tarnus? — pasipiktino Elis.

— Atleiskite man, — atsiprašė Bakas.

Jis norėjo dar pasiaiškinti, bet nutarė geriau patylėti.

Moišė pradėjo:

— Pirmiausia turi pasikalbėti su ta, kuri tave myli.

Bakas tylėjo ir laukė dar kažko. Liudytojai stovėjo taip pat tylėdami. Jis pakėlė abi rankas. Tada pajuto keistus virpesius savo krepšyje ir suprato, kad skamba jo mobilusis telefonas. Įspėtas nepertraukinėti Aukščiausiojo Dievo tarnų, ar galėjo dabar atsiliepti? Pasijuto kvailai. Kiek padvejojęs, pasitraukė nuo tvoros į šalį ir čiupęs telefoną atsiliepė:

— Čia Bakas.

— Bakai! Tai Chlojė! Pas jus turbūt vidurnaktis, tiesa?

— Taip, Chloje, bet dabar aš...

— Bakai, kur šiąnakt nakvoji?

— Ne, aš nemiegu ir...

— Bakai, tik pasakyk man, kad nesi „Karaliaus Dovydo“ viešbutyje.

— Taip, aš apsistojau ten, bet...

— Bet dabar tu nesi ten, tiesa?

— Taip, aš esu...

— Brangusis, aš net nežinau, kaip tau pasakyti, bet jaučiu, kad šiąnakt neturi būti tame viešbutyje. Iš tiesų turiu nuojautą, kad šiąnakt tau nereikia būti Jeruzalėje. Nesu tikra dėl rytojaus ir nieko nežinau apie nuojautas ir visa kita, bet tas jausmas yra toks stiprus...

— Chloje, aš tau paskambinsiu, gerai?

Chlojė dvejojo.

— Ką gi, gerai, bet neužtruk ir paskambink kuo greičiau...

— Chloje, aš nenakvosiu tame viešbutyje ir šiąnakt nepasiliksiu Jeruzalėje, gerai?

— Tai šiek tiek mane nuramino, Bakai, bet dar noriu pakalbėti...

— Brangioji, aš tau pats paskambinsiu, gerai?

Bakas nežinojo, ką ir galvoti apie Briuso minėtą „vaikščiojimą dvasioje“. Liudytojai davė suprasti, kad tai, ko ieško, jis ras Galilėjoje, o Galilėjos ežero jau nebuvo, dabar jis vadinosi Tiberijaus ežeru. Tas sapnas, jei tik jis galėjo juo remtis, leido suprasti, kad reikės vykti į Egiptą. Dabar liudytojai liepė jam naudotis savo ausimis, kad viską suprastų. Bakas apgailestavo nesąs „Jonas apreiškėjas“, tačiau vylėsi, jog paklausęs gaus daugiau informacijos. O kaip jie sužinojo, kad pirmiau jis turi pasikalbėti su Chloje? Netoli nuo liudytojų Bakas buvo praleidęs nemažai laiko, kad suprastų, jog šalia jų iš tikrųjų vyksta stebuklai. Kameroną trikdė tas keistas jų paslaptingumas. Jo paties laukė pavojinga misija. Jei liudytojai gali pagelbėti, tai jis troško jų pagalbos.

Bakas pasidėjo krepšį ant žemės ir jį apsižergė, tuo lyg norėdamas parodyti, kad neketina niekur trauktis.

Moišė ir Elis susiėjo ir, atrodo, ėmė šnabždėtis. Jie prisiartino prie tvoros. Bakas ėmė palengva žingsniuoti jų link, kaip tai buvo daręs anksčiau su rabinu Tsionu Ben Judu. Tačiau abu liudytojai pakėlė rankas ir jis sustojo per keletą pėdų nuo savo krepšio, likus tik kelioms pėdoms iki tvoros. Staiga abu vyrai ėmė šaukti visa gerkle. Iš pradžių Bakas išsigando ir atsitraukė, vos nesuklupęs ant savo krepšio. Tačiau greitai susitvardė. Elis su Moiše citavo Raštą, ir Bakas pažino, kad tai buvo kažkas iš Apaštalų darbų.

Liudytojai šaukė:

— Paskutinėmis dienomis, sako Dievas, Aš išliesiu savo Dvasios kiekvienam kūnui, ir jūsų sūnūs bei dukterys pranašaus, jūsų jaunuoliai matys regėjimus, o senieji sapnuos sapnus.

Bakas žinojo, kad tuo pastraipa nesibaigia, tačiau liudytojai sustojo ir pažvelgė į jį. Ar jį, neseniai pradėjusį trisdešimt trečiuosius metus, jau galima laikyti seniu? Ar jis buvo vienas iš tų senų žmonių, kurie turėjo sapnuoti sapnus? Ar jie kažką žino apie jo sapną? Ir tuo nori pasakyti, kad sapnas išsipildys?

Liudytojai tęsė:

— Ir savo tarnams bei tarnaitėms tomis dienomis Aš išliesiu savo Dvasios ir jie pranašaus. Aš darysiu stebuklų aukštai danguje ir apačioje, žemėje, parodysiu ženklų, kraujo ir ugnies bei rūkstančių dūmų. Saulė pavirs tamsybe, o mėnulis — krauju, prieš ateinant didingai ir šlovingai Viešpaties dienai. Ir kiekvienas, kuris šauksis Viešpaties vardo, bus išgelbėtas.

Baką tai įkvėpė, paskatino siekti savo tikslo. Tačiau kur reikėtų pradėti? Ir kodėl liudytojai negali paprasčiausiai to pasakyti? Nustebo pastebėjęs, kad jau nebėra vienas.

Išgirdę liudytojų šūkavimą, ėmė rinktis žmonės ir susidarė nedidelis būrelis. Bakas daugiau nenorėjo laukti. Jis stvėrė savo krepšį ir patraukė tiesiai link tvoros. Žmonės ėmė rėkti, kad jis nesiartintų. Girdėjo perspėjimus įvairiomis kalbomis, keletas jų buvo angliški.

— Tu gailėsies dėl to, ką darai, sūnau!

Bakas priėjo visai prie pat liudytojų. Dar niekas nesiryžo prieiti arčiau. Jis sušnibždėjo:

— Sakydami Galilėja, manau, turite omeny Tiberijaus ežerą?

Kaip jis galėjo biblinių laikų žmonėms paaiškinti, kad jų geografinės žinios jau pasenusios?

— Ar aš surasiu savo draugą Galilėjoje, Galilėjos jūroje, ar kur kitur?

— Kas turi ausis klausyti...

Bakas puikiai suprato, ką daro pertraukdamas ir demonstruodamas savo nusivylimą.

— Kaip man ten patekti? — paklausė jis.

Elis kalbėjo labai švelniai.

— Tau bus geriau, jei sugrįši prie minios, — tarė jis.

„Sugrįžti prie minios?“ — pamanė Bakas. Jis apsisuko ir prisidėjo prie susirinkusiųjų.

— Tau nieko neatsitiko, sūnau? — kažkas paklausė. — Ar jie tavęs nesužeidė?

Bakas tik papurtė galvą.

Moišė garsiu balsu ėmė pamokslauti:

— Kai Jonas buvo suimtas, Jėzus atėjo į Galilėją ir skelbė Dievo karalystės Evangeliją: „Atėjo metas, prisiartino Dievo karalystė. Atgailaukite ir tikėkite Evangelija!“ Eidamas palei Galilėjos ežerą, Jėzus pamatė Simoną ir jo brolį Andriejų, metančius tinklą į ežerą; mat jie buvo žvejai. Jėzus jiems tarė: „Sekite paskui mane, ir Aš jus padarysiu žmonių žvejais“. Tuojau palikę tinklus, jie nusekė paskui Jį.

Bakas nežinojo, ką tai galėtų reikšti, tačiau pajuto, kad jau gavo viską, ko norėjo. Nors liudytojai toliau pamokslavo ir jų pasiklausyti rinkosi vis daugiau žmonių, Bakas pamažu pasišalino. Jis įmetė savo krepšį į taksi, stovintį nedidelėje eilėje, ir įsitaisė ant galinės mažo automobilio sėdynės.

— Ar tokiu vėlyvu metu galima rasti laivą, plaukiantį Jordano upe į Tiberijaus ežerą? — paklausė jis vairuotojo.

— Ką gi, sere, tiesą sakant, daug lengviau būtų vykti kitu keliu. Bet yra motorinių laivų, kurie vyksta į šiaurę. Ir kai kurie išplaukia naktį. Žinoma, turistiniai laivai kursuoja tik dienos metu, bet visada galite rasti, kas jus nugabens ten, kur norite ir kada norite, jei susitarsite dėl kainos.

— Na, tai jau žinau, — tarė Bakas.

Netrukus jis jau derėjosi su valtininku, vardu Michaelis, kuris atsisakė pasakyti savo pavardę.

— Dienos metu šiuo laivu aš galiu vežti dvidešimt turistų, su keturiais tvirtais jaunuoliais mes jį valdysime rankiniu būdu, jei suprantate, ką turiu omenyje.

— Irklais?

— Taip, pone, tiesiog kaip Biblijoje. Valtys yra medinės. Dvigubus jų bortus mes uždengiame mediena bei specialia stora medžiaga, ir joms nėra lygių. Kelionė būna ilga ir varginanti. Tačiau, kai reikia grįžti atgal prieš srovę, to negalime padaryti irkluodami.

Bakas jautėsi taip, lyg būtų sumokėjęs už dvidešimt turistų ir keturis irklininkus, nors žemyn upe valtyje plaukė tik Michaelis ir jis. Jau buvo po vidurnakčio.

Kelionę Kameronas pradėjo stovėdamas valties priekyje ir jautė, kaip vėjas kedena jo plaukus. Netrukus buvo priverstas užsisegti savo odinę striukę, o rankas paslėpti giliai kišenėse. Bakas grįžo į galą ir atsisėdo šalia Michaelio, vairuojančio ilgą, grubiai aptašytą medinę valtį. Tą naktį Jordano upe plaukė dar keletas laivų.

Michaelis garsiai sušuko, kad perrėktų vėją ir vandens šniokštimą.

— Taigi jūs nežinote, ko ieškote ar bent kur jie galėtų būti?

Jie išlipo netoli Jericho, ir Michaelis pasakė, kad daugiau nei šimtą kilometrų teks keliauti prieš srovę.

— Prireiks kokių trijų valandų, kol pasieksime Tiberijaus ežerą, — pridūrė jis.

— Aš ir pats nelabai ką žinau, — prisipažino Bakas. — Tiesiog tikiuosi, kad kažkas paaiškės ten nuvykus.

Michaelis papurtė galvą.

— Tiberijaus ežeras nėra kūdra. Jūsų draugas ar draugai galėtų būti ir viename, ir kitame jo gale.

Pritariamai linktelėjęs Bakas atsisėdo, įtraukdamas galvą striukės apykaklėn, kad sušiltų ir galėtų galvoti bei melstis.

— Viešpatie, — prabilo jis tyliai, — Tu niekada nekalbėjai man garsiai, ir netikiu, kad kalbėsi dabar, bet man reikia daugiau nuorodų. Nežinau, ar tą sapną siuntei Tu ir nežinau, ar man reikia grįžti per Egiptą, o gal pasielgti kaip kitaip. Nenumanau, ar apskritai einu teisinga kryptimi, vykdamas link senojo Galilėjos ežero. Visuomet džiaugiausi, kad esu nepriklausomas ir kupinas jėgų, bet prisipažįstu, kad dabar tos jėgos senka. Daugelis ieško Ben Judo ir aš labai noriu rasti jį pirmas.

Kai tik mažasis laivelis praplaukė upės vingį, variklis nutilo, o šviesos užgeso. „Ar to ne per daug atsakymui į mano maldą?“ — pagalvojo Bakas.

— Kas atsitiko, Michaelį?

Baką pribloškė stojusi tyla nutilus varikliams. Atrodė, jog laivas palengva artėja kranto link.

— Jokių problemų, pone Kacai. Kol jūsų akys nepripras prie tamsos, negalėsite matyti to galingo ginklo, kurį esu nutaikęs jums į galvą. Norėčiau, kad sėdėtumėte ramiai ir atsakytumėte į keletą klausimų.

Bakas pajuto keistą ramybę. Tai buvo per daug keista netgi jam, vėtytam ir mėtytam žurnalistui.

— Aš neketinu jums pakenkti, Michaelį, — tarė jis. — Jums nėra ko manęs bijoti.

— Nesu tas, kuris dabar turėtų išsigąsti, sere, — atsakė Michaelis. — Per praėjusias keturiasdešimt aštuonias valandas du kartus iššoviau iš šio ginklo į žmones, kurie, aš tikiu, buvo Dievo priešai.

Bakui tiesiog žadą atėmė.

— Michaelį, vieną dalyką galiu tau garantuoti: aš tikrai nesu Dievo priešas. Ar nori pasakyti, kad esi Jo tarnas?

— Aš tai esu. Tik neaišku, ar jūs, pone Kacai, esate. O jei esate, kaip galėsite tai įrodyti?

— Be abejo, — atsakė Bakas, — mums abiem teks vienas kitam įrodyti, kad esame toje pat pusėje.

— Tai jūsų problema. Žmonių, kurie vyksta šia upe ir ieško to, ko aš nenoriu, kad jie surastų, laukia mirtis. Jei jūs esate trečiasis, vykstantis tuo pačiu tikslu, aš ramiai nuspausiu gaiduką.

— O kaip jūs pateisinate žmogžudystę? — paklausė Bakas.

— Tai buvo blogi žmonės, ieškantys ne to asmens. Aš noriu sužinoti jūsų tikrąjį vardą, asmens, kurio ieškote, vardą, taip pat kodėl jo ieškote ir ką planuojate daryti, kai surasite tą žmogų.

— Bet, Michaelį, kol aš nesu įsitikinęs, kad jūs mano pusėje, nerizikuosiu ir neatskleisiu jums tos informacijos.

— Netgi jei jums tektų dėl to mirti?

— Manau, kad taip toli nenueisime, bet verčiau mirsiu.

Bako akys palengva ėmė priprasti prie tamsos. Michaelis apdairiai buvo nukreipęs laivą taip, kad išjungus variklius jis kiek paplaukė atgal ir švelniai įsmigo į pakrantės purvą.

— Man patiko tavo atsakymas, — tarė Michaelis. — Bet aš nedvejodamas įrašysiu tave į mirusių priešų sąrašą, jei neįrodysi, kad turi teisingus motyvus ir kelionės tikslą.

— Gali mane patikrinti, — tarė Bakas. — Kas galėtų tave įtikinti, jog aš neblefuoju? Bet tu irgi turi įtikinti mane, kad tu galvoji apie tą patį asmenį.

— Puiku, — sutiko Michaelis. — Tiesa ar melas: asmuo, kurio ieškote, yra jaunas?

— Palyginti su jumis, melas, — greit atsakė Bakas.

Michaelis tęsė:

— Asmuo, kurio ieškote, yra moteris?

— Melas.

— Asmuo, kurio ieškote, yra medicinos daktaras?

— Melas.

— Ne žydas?

— Melas.

— Neišsilavinęs?

— Melas.

— Dvikalbis?

— Melas.

Bakas išgirdo, kaip Michaelis paėmė didžiulį ginklą į rankas, tad greitai pridūrė:

— „Dvikalbis“ pasako labai nedaug. „Daugiakalbis“ — jau panašiau.

Michaelis žengtelėjo į priekį ir įrėmė šautuvo vamzdį Bakui į gerklę. Kamerono veidas persikreipė ir jis užsimerkė.

— Žmogus, kurio ieškote, yra rabinas, daktaras Tsionas Ben Judas.

Bakas nieko neatsakė. Šautuvo vamzdis vis stipriau spaudė jam gerklę. Michaelis tęsė:

— Jei jūs jo ieškote norėdami nužudyti, o aš būčiau jo bendražygis, tai užmuščiau jus. Jei jo ieškote norėdami išgelbėti, o aš atstovaučiau ieškantiems, taip pat jus užmuščiau.

— Bet pastaruoju atveju, — tepratarė Bakas, — jūs būtumėt melavęs apie tarnavimą Dievui.

— Gana teisinga. O kas manęs laukia tada?

— Galite mane nužudyti, bet tikrai pralaimėsite.

— Iš kur jūs tai žinote?

Bakas neturėjo ko prarasti:

— Visa tai buvo išpranašauta. Dievas visada laimi.

— Jei tai tiesa ir man teks būti jūsų broliu, galite pasakyti savo vardą. — Bakas dar dvejojo. — Jei paaiškės, kad mes esame priešai, — tęsė Michaelis, — aš būtinai jūs nužudysiu.

Bakas negalėjo paprieštarauti.

— Aš esu Kameronas Viljamsas, daktaro Ben Judo draugas.

— Tai jūs būsite tas amerikietis, apie kurį jis pasakojo?

— Tikriausiai.

— Dar vienas patikrinimas, jei neprieštarausite.

— Tikriausiai neturiu iš ko rinktis.

— Tas tiesa. Greitai išvardykite šešias pranašystes apie Mesiją, kurios išsipildė Jėzuje Kristuje, anot liudytojų, pamokslaujančių prie Raudų sienos.

Bakas su palengvėjimu atsiduso ir nusišypsojo.

— Michaelį, jūs esate mano brolis Kristuje. Visos pranašystės apie Mesiją išsipildė Jėzuje Kristuje. Aš galiu pasakyti šešias, kurios turi kažką bendro tik su jūsų kultūra. Jis yra Abraomo palikuonis, Izaoko palikuonis, Jokūbo palikuonis, Judo giminės, Dovydo sosto paveldėtojas ir gimęs Betliejuje.

Ginklas garsiai terkštelėjo, kai Michaelis padėjo jį ant valties dugno ir apkabino Baką. Tarsi didžiulis lokys jis suspaudė Kameroną ir pro ašaras nusikvatojo.

— Ir kas jums pasakė, kur galite rasti Tsioną?

— Moišė ir Elis.

— Jie yra mano mokytojai, — tarė Michaelis. — Esu vienas iš tų, kurie įtikėjo jiems pamokslaujant ir dar Tsiono dėka.

— Ar užmušėte tuos, kurie ieškojo daktaro Ben Judo?

— Nelaikiau tai žmogžudyste. Jų kūnai iškils į paviršių ir pasiekę Negyvąją Jūrą bus palaidoti druskoje. Geriau jų kūnai nei jo.

— Tai ar jūs esate evangelistas?

— Pasak daktaro Ben Judo, toks pats kaip apaštalas Paulius. Jis sako, kad pasaulyje mūsų yra 144 000, visi su tuo pačiu pašaukimu kaip Moišė ir Elis: skelbti Kristų amžinuoju Tėvo Sūnumi.

— Ar gali patikėti, kad esi atsakymas į mano maldą? — paklausė Bakas.

— Manęs tai visai nestebina, — atsakė Michaelis, — tu taip pat esi atsakymas.

Baką tai išmušė iš vėžių. Jis apsidžiaugė, kad Michaeliui reikėjo eiti į laivugalį ir pasirūpinti laivu. Tada nusigręžė ir pravirko. Dievas buvo toks geras. Michaelis trumpam leido jam pamąstyti, tačiau greitai prabilo:

— Žinai, mes nekeliausime iki Tiberijaus ežero.

— Nekeliausime? — paklausė Bakas, žengdamas link Michaelio.

— Elgsimės taip, lyg tikrai keliautume link Galilėjos, — tarė Michaelis. — Maždaug pusiaukelėje tarp Jericho ir Tiberijaus ežero pasuksime į rytinį upės krantą. Ten išlipę, pėsti keliausime apie penkis kilometrus, kur mes su bendražygiais esame paslėpę daktarą Ben Judą.

— Kaip jums pavyko išvengti susidūrimo su fanatikais?

— Pabėgimo planas buvo parengtas nuo pirmųjų daktaro Ben Judo kalbų Koleko stadione. Daugelį mėnesių manėme, kad jo šeimos apsauga yra nereikalinga. Juk fanatikai ieškojo jo paties. Tik pajutę, kad jam gresia pavojus, mes nusiuntėme į jo biurą tokį mažą automobilį, kad atrodo, jog jame gali tilpti tik vairuotojas. Tsionas įsitaisė ant grindų šalia galinės sėdynės, susisuko į kamuoliuką ir užsidengė antklode. Jį atgabenome į šį laivą ir nuplaukėme upe aukštyn.

— O kaip ta istorija apie jo vairuotoją, dalyvavusį daktaro šeimos skerdynėse?

Michaelis papurtė galvą.

— Tas žmogus buvo labai įtikinamai reabilituotas, ar ne?

— Ar jis taip pat buvo tikintysis?

— Gaila, ne. Bet jis buvo ištikimas ir prijaučiantis. Mes tikėjome, kad tai tik laiko klausimas, ir suklydome. Tarp kitko, daktaras Ben Judas nieko nežino apie savo vairuotojo žūtį.

— Bet žino apie savo šeimą?

— Taip, ir gali įsivaizduoti, kaip dabar jam sunku. Kai jį įkėlėme į šią valtį, paguldėme ant dugno ir uždengėme antklode, tam tikra prasme tai buvo gerai, taip jį paslėpėme iki pat išlipimo vietos, visos kelionės metu girdėjau jo garsų verksmą, susiliejantį su valties variklio garsu.

— Tik Dievas gali jį paguosti, — tarė Bakas.

— Aš meldžiuosi dėl to, — pasakė Michaelis, — nes paguodos laikas dar neatėjo. Jis dar su niekuo nekalbėjo. Tik verkia ir verkia.

— Ką jūs planuojate? — paklausė Bakas.

— Jis turi išvykti iš šalies, nes jo gyvenimas čia yra bevertis. Priešai gali greitai išsiaiškinti, kur jis yra. Ben Judas niekur nebus saugus, tačiau už Izraelio sienų dar turi šansą.

— O kur tu su draugais jį perveši?

— Aš su draugais?

— Tai kas tada?

— Tu, mano drauge.

— Aš? — su nuostaba ištarė Bakas.

— Dievas kalbėjo per du liudytojus. Jis užtikrino, kad atvyks tas, kuris viską įvykdys. Jis pažinos rabiną, pažinos ir liudytojus. Jis žinos pranašystes apie Mesiją ir pažinos Viešpatį Kristų. Tas asmuo — tai tu.

Bakas vos neparkrito. Dažnai jautė Dievo apsaugą ir buvo susižavėjęs tarnavimu Jam. Bet niekada nesijautė esąs Jo tarnu. Bakas tarytum susigėdo. Staiga pasijuto nevertas, nedisciplinuotas, nepastovus. Jis buvo toks palaimintas, o kaip elgėsi su savo naujuoju tikėjimu? Bandė būti paklusnus ir ragino taip elgtis kitus, o pats buvo tikras, kad yra nevertas tokio pasitikėjimo.

— Kaip norite, kad pasielgčiau su Tsionu?

— Mes nežinome. Manome, kad tau pavyks jį slapta išgabenti iš šalies.

— Tai nebus lengva.

— Klausyk, Viljamsai, juk nebuvo lengva rasti rabiną, tiesa? Buvai visai netoli mirties.

— Nori pasakyti, kad ruošeisi mane nužudyti?

— Nedaug trūko, kad aš to nepadaryčiau. Aplinkybės liudijo, kad nesi gelbėtojas, bet aš meldžiausi.

— Ar kur nors netoliese yra oro uostas, kuriame galėtų nusileisti „Learjet“?

— Taip, toks yra į vakarus nuo Jericho, netoli Al Biro.

— Reikia grįžti upe žemyn?

— Taip, tai, žinoma, lengvesnė kelionė. Bet tas oro uostas pavaldus Jeruzalei. Dauguma skrydžių iš Izraelio prasideda ir baigiasi Ben Guriono oro uoste Tel Avive, bet šalia Jeruzalės taip pat nemažas skrydžių srautas.

— Rabinas turbūt yra vienas iš labiausiai žinomų žmonių Izraelyje, — tarė Bakas. — Kaipgi mes pereisime pro patikrinimą muitinėje?

— Kaipgi kitaip? Žinoma, antgamtiškai.

Bakas paprašė antklodės. Ją Michaelis atnešė iš laivugalyje esančios patalpos, ir Kameronas apsisiautė pečius ir užsidengė galvą.

— Kiek mums dar liko keliauti?

— Dar apie dvidešimt minučių, — atsakė Michaelis.

— Noriu pasakyti šį tą keisto, — tarė Bakas.

— Ar gali būti kas nors keistesnio už šios nakties įvykius?

— Nemanau. Tiesiog noriu pasakyti, jog galbūt sapne buvau perspėtas, kad geriau vykti per Egiptą nei per Izraelį.

— Gal buvai perspėtas?

— Toks bendravimas su Dievu man nėra įprastas, tad nesu tikras.

— Aš nesiginčyčiau dėl sapno, kuris, atrodo, buvo nuo Dievo, — nuramino jį Michaelis.

— Bet ar tai turi prasmę?

— Tikriausiai taip daug geriau prasmukti su žmogumi, kurio ieško fanatikai, nei vykstant per tarptautinį oro uostą.

— Bet Kairas yra sugriautas. Tai kur dabar nukreipti visi skrydžiai?

— Į Aleksandriją, — atsakė Michaelis. — Bet jums vis vien pirma reikia kažkaip išvykti iš Izraelio.

— Suraskite man nedidelį pakilimo taką, ir mes galėsime išvykti aplenkdami muitinę.

— O kaip tada su išvykimu per Egiptą?

— Nežinau, kaip pasielgti. Gal sapnas reiškė, man reikia vykti kitokiu keliu nei paprastai?

— Viena yra aišku, — tarė Michaelis, — kad tai galima bus padaryti tik tada, kai sutems. Jei ne šiąnakt, tai rytojaus naktį.

— Aš nesu įsitikinęs, kad galėsiu tai padaryti šiąnakt, net jei dangus atviras ir Dievas žvelgia tiesiai man į veidą.

Michaelis atlaidžiai nusišypsojo ir tarė:

— Mano drauge, jei aš būčiau tiek daug patyręs, kiek teko patirti tau, ir matyčiau tokį atsakymą į maldą, tai nieko daugiau iš Dievo nereikalaučiau.

— Tiesą sakant, aš meldžiuosi, kad Dievas man leistų dar vieną dieną palaukti. Turiu susitikti su savo lakūnu ir mums visiems teks padirbėti, kad surastume geriausią vietą, iš kurios pakilę galėtume pasiekti Jungtines Valstijas.

— Jums reikėtų žinoti dar vieną dalyką, — tarė Michaelis.

— Tik vieną?

— Ne, bet tai labai svarbu. Vargu ar daktaras Ben Judas sutiks skristi.

— Ar jis turi iš ko rinktis?

— Tik tiek jam ir beliko, bet jis gali nenorėti rinktis. Netekęs žmonos ir vaikų, tikriausiai nemato tikslo toliau gyventi.

— Nesąmonė! Pasauliui jis reikalingas! Mes turime išsaugoti jo tarnavimą.

— Jums nereikia manęs įtikinėti, pone Viljamsai. Tik noriu pasakyti, kad jūs turite jį įtikinti išvykti į Jungtines Valstijas. Aš tikiu, kad ten jam bus saugiau nei kur kitur, jei apskritai jį galima kur nors apsaugoti.

Michaelis pasuko laivą rytų kryptimi ir greitai ėmė artėti prie kranto.

— Batai bus sausesni, jei stovėsi priekyje ir iššoksi tada, kai išgirsi, kad valties dugnas pradeda liesti smėlį, — perspėjo jis.

Bakas išgirdo, kad Michaelis išjungė variklius ir iškėlė juos iš vandens. Pribėgęs prie Kamerono ir pažvelgęs jam į akis, sušuko:

— Meskite savo krepšį kaip galima toliau, šokite kartu su manimi ir žiūrėkite, kad laivas neužlėktų ant jūsų!

Kai laivas ėmė siekti upės dugną, Bakas elgėsi kaip pasakyta. Kai tik atsispyrė, koja paslydo ir, griuvęs ant šono, jis persivertė kūliais. Laivas prašliaužė tik per sprindį nuo jo. Visas aplipęs šlapiu smėliu Bakas atsisėdo ant žemės.

— Padėkite man, prašau! — kreipėsi į jį Michaelis, mėgindamas stumti laivą į krantą.

Kai tik jį pririšo, Bakas nusivalė drabužius ir apsidžiaugęs, jog batai beveik sausi, nusekė paskui savo naująjį draugą. Su savimi žurnalistas turėjo tik kelioninį krepšį. Michaelis nešėsi ginklą. Tik jis vienas žinojo kur eiti.

— Dabar noriu paprašyti, kad eitum labai tyliai, — sušnibždėjo Michaelis, kai jie skynėsi kelią pro brūzgynus. — Esame nuošalioje vietoje, bet negalime padaryti nė menkiausios klaidos, kuri galėtų atkreipti kieno nors dėmesį.

Bakas jau buvo pamiršęs, kokie ilgi gali būti penki kilometrai pėsčiomis. Žemė buvo neįprasta ir drėgna, o medžių šakos braižė veidą. Jis vis permesdavo savo krepšį nuo vieno peties ant kito, bet niekaip nepavyko jaustis patogiai. Nors buvo geros formos, ėjosi sunkiai. Tai ne kokia nors gimnastika, pasivažinėjimas dviračiu ar bėgimas įrengtais takeliais. Jie sunkiai slinko smėlėta pakrante link jam nežinomo tikslo.

Jis bijojo susitikimo su dr. Ben Judu. Labai norėjo suartėti su savo draugu ir broliu Kristuje, bet ką galėtų pasakyti žmogui, kuris neteko šeimos? Jokie raminimai, jokie žodžiai skausmo nenumalšins. Tas žmogus buvo sumokėjęs pačią didžiausią kainą ir niekas jam negalėjo padėti.

Prabėgus pusvalandžiui, uždusę ir išvargę jiedu su Michaeliu pasiekė vietovę, iš kurios buvo galima pamatyti slėptuvę. Michaelis pridėjo pirštą prie lūpų ir žemai pasilenkė. Jis praskleidė sausas šakas, ir už dvidešimties jardų medžių tankmėje Bakas pamatė įėjimą į požeminę slėptuvę.

Vienuolika

Baką nustebino tai, kad slėptuvėje nebuvo tikrų lovų ir pagalvių. „Tikriausiai būtent tai turėjo omeny liudytojai, kai citavo Raštą, kad nėra kur galvos priglausti“, — pagalvojo jis.

Kiti trys sulysę ir baisiai atrodantys jauni vyrai, galėję būti Michaelio broliais, spietėsi slėptuvės kampe. Patalpa atrodė tokia žema, kad atsistoti visu ūgiu buvo neįmanoma. Bakas pastebėjo, jog žemai apačioje, ties įėjimu, buvo atviras plyšys. Tikriausiai todėl Michaeliui nereikėjo prisistatyti ar duoti kokį ženklą prieš įeinant į vidų.

Baką supažindino su visais ten esančiais, tačiau iš keturių ten buvusių vyrų tik Michaelis suprato anglų kalbą. Kameronas įdėmiai apsižvalgė, ieškodamas Tsiono. Girdėjo jo balsą, bet paties nematė. Pagaliau kažkas uždegė blausų elektrinį žibintą. Kampe sėdintis vyras buvo pirmasis ir tikriausiai pats žymiausias iš 144 000 liudytojų, apie kuriuos pranašaujama Biblijoje.

Jis sėdėjo prispaudęs kelius prie krūtinės ir rankomis apsikabinęs kojas. Buvo apsirengęs baltais marškiniais atraitotomis rankovėmis ir mūvėjo juodomis kelnėmis, kurios buvo taip aukštai užtrauktos, kad švietė plikos blauzdos. Vyriškis sėdėjo be batų.

Koks jaunas pasirodė Tsionas! Bakas ir pažinojo jį kaip trykštantį jaunatviška energija pusamžį vyrą, bet kūkčiodamas ir verkdamas rabinas buvo panašus į vaiką. Jis net nepažvelgė ir nepasisveikino su Baku.

Šis sušnibždėjo, kad trumpam norėtų pasilikti vienas su Tsionu. Michaelis su kitais išsiropštė į lauką ir atsistojo medžių tankmėje, laikydami paruoštus ginklus. Bakas pasilenkė ties dr. Ben Judu.

— Tsionai, — tarė žurnalistas, — Dievas myli tave.

Šie žodžiai nustebino net ir patį Baką. Ar tikrai Tsionui gali atrodyti, kad dabar Dievas jį myli? Ar tai nėra tik banali frazė? Gal Dievas pats galėtų tai pasakyti?

— Kuo jūs esate tikras? — ištarė Bakas, pats nustebęs dėl tokio savo klausimo.

— Aš žinau, kad mano Gelbėtojas yra gyvas, — užkimusiu balsu ir sunkiai suprantamu izraelietišku akcentu atsiliepė Tsionas.

— Ką dar jūs žinote? — ištarė Bakas, atidžiai klausydamas to, ką sako.

— Žinau, jog tas, kuris pradėjo gerą darbą manyje, yra tiek kantrus, kad jį pabaigtų.

„Šlovė Dievui!“ — pagalvojo žurnalistas.

Bakas atsisėdo ant žemės šalia Ben Judo, atsiremdamas nugara į sieną. Jis atvyko, kad išgelbėtų šį žmogų ir tarnautų jam. Dabar jis jau pradėjo savo tarnavimą. Tik Dievas šiuo sunkiu momentu galėjo užtikrinti tokį tarpusavio pasitikėjimą ir atvirumą.

— Jūsų žmona ir vaikai buvo tikintieji...

— Šiandien jie mato Dievą, — užbaigė pradėtą mintį Tsionas.

Bakas bijojo ir kartu stebėjosi, negi Tsiono Ben Judo tikėjimas atlaikys tokią nepakeliamai skaudžią netektį. Ar jis nebus toks silpnas, kad nebegalėtų tęsti, ką pradėjęs? Jis sielvartaus, tai akivaizdu, ir gedės. „Bet ne taip kaip pagonys, kurie neturi jokios vilties“.

— Kameronai, mano drauge, — pratarė Tsionas, — ar atsinešei savo Bibliją?

— Knygos neturiu, sere. Bet visas Šventasis Raštas yra mano kompiuteryje.

— Aš praradau daugiau nei savo šeimą, Bakai.

— Sere?

— Mano biblioteka, mano knygos. Visos sudegė, sunaikintos. Už jas labiau mylėjau tik savo šeimą.

— Jūs nieko nepasiėmėte iš savo biuro?

— Bandydamas slėptis, aš nusikirpau ilgas plaukų sruogas, būdingas ortodoksams. Netgi tą juokingą barzdą. Neėmiau su savimi nieko, kas galėtų sukelti įtarimą ir mane išduotų.

— Gal kas nors galėtų atsiųsti knygas iš jūsų biuro?

— Be mirtino pavojaus tam žmogui — ne. Aš esu pagrindinis įtariamasis dėl mano šeimos žudynių.

— Bet juk tai nesąmonė!

— Mes abu žinome tiesą, mano drauge, bet žmogaus įsivaizdavimus galima greitai pakeisti. Kita vertus, kurgi pasiųstume mano daiktus neatkreipdami priešų dėmesio?

Bakas atidarė savo krepšį ir ištraukė nešiojamąjį kompiuterį.

— Nesu tikras, kiek galios dar likę baterijoje. — Ir įjungė monitorių.

— Ar jame nėra Senojo Testamento hebrajų kalba? — paklausė Tsionas.

— Ne, bet tokią programą galima atsisiųsti iš interneto.

— Bent jau dabar, — tarė Tsionas, — paskutinės mano studijos perša išvadą, kad neilgai trukus mūsų religinės laisvės bus suvaržytos.

— Ką norėtumėte pamatyti, sere?

Visų pirma Bakui dingtelėjo mintis, kad Tsionas negirdėjo klausimo. Vėliau pamanė, kad Tsionas kažką atsakė, tik jis pats neišgirdo. Kompiuterio monitoriuje pasirodė Senojo Testamento knygų sąrašas. Bakas vogčiomis žvilgtelėjo į savo draugą. Buvo aiškiai matyti, kad jis bando kalbėti. Bet žodžiai tikriausiai strigo gerklėje.

— Kartais mane paguodžia psalmės, — tarė Bakas.

Tsionas pritariamai linktelėjo ir rankomis užsidengė burną.

Krūtinė ėmė tankiau kilnotis ir jis daugiau negalėjo sulaikyti verksmo. Rabinas palinko prie Bako ir paplūdo ašaromis.

— Viešpaties džiaugsmas yra mano stiprybė, — kartojo ir kartojo jis. — Viešpaties džiaugsmas yra mano stiprybė.

„Džiaugsmas, — pagalvojo žurnalistas. — Keistas žodis tokioje vietoje ir tokiu metu“. Šiaip jau reikėtų galvoti tik apie išlikimą, bet būtent dabar džiaugsmą Bakas suprato visai kita prasme nei iki šiol. Paprastai džiaugsmą jis tapatino su laime. Buvo aišku, kad Tsionas Ben Judas nesistengia pasirodyti esąs laimingas. Gal toks niekada ir nebus. Šis džiaugsmas buvo didi nuolatinė ramybė, įsitikinimas, kad Dievas yra visagalis. Tačiau jam nepatiko tai, kas vyksta. Vargu ar Tsionas tikėjo, kad Dievas žino, ką daro.

Tačiau nuo to nepasidarė lengviau. Bakas žinojo, kad viskas eis tik blogyn, jei apskritai bus nors kiek geriau. Jei dabar žmogaus tikėjimas nėra tvirtas lyg uola, tai jau niekada toks nebus. Sėdėdamas toje drėgnoje, tamsioje, žemėtoje slėptuvėje, net nežinia kur, Bakas kaip niekada iki šiol buvo tikras, kad jo tikėjimas remiasi vieninteliu Tėvo Sūnumi. Spausdamas glėbyje verkiantį brolį Kristuje, Kameronas jautėsi esąs taip arti Dievo kaip tą dieną, kai pirmą kartą patikėjo Jėzumi.

Galop Tsionas susitvardė ir palinko prie kompiuterio. Kiek padirbėjęs su klavišais, jis kreipėsi į Baką pagalbos:

— Tiesiog suraskite man psalmes.

Bakas jam pagelbėjo, ir Tsionas ėmė peržiūrinėti jas, viena ranka laikydamas „pelę“, o antrąja užsidengdamas burną, kad balsu nepravirktų.

— Paprašyk, kad ir kiti prisidėtų prie mūsų maldos, — sušnibždėjo jis.

Po kelių minučių šešetas vyrų jau klūpojo ratu. Tsionas kalbėjo jiems hebrajiškai, o Michaelis pašnibždomis viską išvertė Bakui.

— Mano draugai ir broliai Kristuje, nors esu smarkiai sužeistas, man reikia melstis. Aš meldžiuosi Abraomo, Izaoko ir Jokūbo Dievui. Aš šlovinu Tave, nes Tu esi vienintelis Dievas ir Viešpats. Tu sėdi aukštai danguose. Nėra kito tokio kaip Tu. Tavyje nėra jokių svyravimų ar pasikeitimų šešėlio. — Po šių žodžių Tsionas vėl neišlaikė ir paprašė, kad kiti už jį pasimelstų.

Bakas niekuomet nebuvo girdėjęs kitus žmones garsiai besimeldžiant jam svetima kalba. Karšta liudytojų — evangelistų malda taip stipriai jį paveikė, kad kniūbsčias parpuolė žemėn. Jautė šaltą purvą ant delnų, kai rankomis užsidengė veidą. Nežinojo, ką veikia Tsionas, bet jautėsi taip, tarsi juos visus apgaubia ramybės debesis. Pagaliau tarp kitų besimeldžiančiųjų pasigirdo ir Tsiono balsas. Michaelis palinko ties Bako ausimi ir sušnibždėjo:

— Jei Dievas yra už mus, tai kas gali būti prieš mus?

Bakas nežinojo, kiek laiko pragulėjo ant žemės. Galiausiai maldos virto dejonėmis ir hebrajiškais „amen“ ir „aleliuja“. Bakas atsiklaupė ir pasijuto sustingęs, išvargęs. Tsionas pažvelgė į jį. Rabino veidas dar buvo šlapias nuo ašarų, bet jis jau neverkė.

— Aš tikiu, kad pagaliau galėsiu miegoti, — tarė Ben Judas.

— Tuomet taip ir padarykite. Šiąnakt mes niekur neišvyksime. Aš viską suderinsiu rytojui, kai sutems.

— Jums reikėtų paskambinti savo draugui, — tarė Michaelis.

— Ar suprantate, kaip dabar vėlu?

Michaelis pažvelgė į laikrodį, nusišypsojo, papurtė galvą ir tarė:

— Oi.

— Aleksandrija? — kitą rytą paklausė Kenas Ricas, Bakui jam paskambinus mobiliuoju telefonu. — Žinoma, aš galiu ten atvykti. Tai didelis oro uostas. Kada jūs ten būsite?

Bakas, nusiprausęs ir išsiskalbęs savo apatinius drabužius mažyčiame Jordano upės intake, pats nusišluostė antklode. Vienas iš Tsiono Ben Judo hebrajiškai kalbančių asmens sargybinių buvo netoliese. Jis paruošė pusryčius ir dabar ant mažos ugnies rengėsi džiovinti Tsiono kojines ir apatinius.

— Mes išvyksime iš čia šiąnakt, kai tik sutems, — tarė Bakas, — tada, net nežinau, kiek tai užtruks, keturiasdešimties pėdų ilgio mediniu laivu su dviem motorais ir šešiais vyrais vyksime į Aleksandriją...

Ragelyje pasigirdo Rico juokas.

— Žinai, aš čia pirmą kartą ir manau, kad tai jau esu sakęs, bet dėl vieno dalyko esu tikras: jei manai, kad iš ten, kur esi, gali laivu atplaukti į Aleksandriją, neperkėlęs jo per sausumą, tai tikriausiai juokauji.

Vidurdienį visi šeši vyrai išėjo iš slėptuvės. Buvo įsitikinę, kad niekas jų nesekė, ir, kol lindėjo medžių tankmėje ir buvo nematomi iš oro, galėjo kiek pramankštinti kojas ir pakvėpuoti tyru oru.

Michaelis, priešingai nei Kenas Ricas, nesistebėjo Bako naivumu. Todėl tik nežymiai šyptelėjo, nes šiuo metu jiems visiems ne juokas buvo galvoje. Michaelis nugara atsišliejo į netoliese stovintį medį.

— Izraelyje yra keletas vietų, kur įrengti maži oro uostai, — tarė Michaelis. — Aš nesuprantu, kodėl tu taip įsitikinęs, kad išskristi reikia būtent iš Egipto?

— Ką gi, tas sapnas... net nežinau, visa tai man taip nauja ir neįprasta. Bandau būti praktiškas, įsiklausyti į liudytojus, sekti Dievo vedimu. Gal tu numanai, kaip man reikėtų pasielgti dėl to sapno?

— Mano tikėjimo Dievu stažas mažesnis nei tavo, mielas drauge, — atsakė Michaelis, — bet nedrįsčiau priešintis sapnui, kuris buvo toks aiškus.

— Gal Egipte mes turėsime kažkokių privalumų, kurių nebus Izraelyje? — spėliojo Bakas.

— Sunku tai įsivaizduoti, — tarė Michaelis. — Norint legaliai iš Izraelio patekti į Egiptą, vis vien kažkur teks praeiti muitinę.

— O kaip tai realu mūsų situacijoje?

— Turi omenyje savo kontrabandinį krovinį?

Michaelis lyg ir bandė pajuokauti, bet tai pasakęs nenusišypsojo.

— Įdomu, — garsiai mąstė Bakas, — kaip atidžiai muitinės pareigūnai bei pasienio apsauga gali ieškoti daktaro Ben Judo.

— Jūs tuo abejojate? Aš tai ne. Arba mes išvengsime muitinės, arba reikia tikėtis dar vieno antgamtinio įvykio.

— Aš pasiruošęs bet kam, — tvirtai tarė Bakas.

Reifordas telefonu kalbėjosi su Amanda. Ši jam išklojo viską.

— Dabar tu man reikalingesnė nei bet kada, — pasakė jis.

— Tai, kad aš sugrįžčiau, buvo tikrai puiki mintis, — pripažino ji. — Kai Bakas išvykęs, o Chlojė vis dar tokia trapi, jaučiuosi čia labai reikalinga.

— Čia man tavęs taip pat reikia, širdele, tiesiog skaičiuoju dienas iki mūsų susitikimo.

Reifordas papasakojo jai apie pokalbį su Hete ir jos planus skristi į Valstijas.

— Tikiu tavimi, Reifordai. Atrodo, ji labai kenčia. Mes melsimės už Hetę. Norėčiau, kad ji nepraleistų progos ir išgirstų gerą mokymą.

Reifordas jai pritarė:

— Jei tik grįždama atgal Hetė galėtų užsukti pas mus. Galbūt kai Briusas tęs... — staiga, supratęs ką pasakė, Reifordas nutilo.

— Ak, Rėjau...

— Matyt, aš dar nepripratau, — aiškinosi jis. — Vis dar viliuosi, kad Dievas atsiųs mums kitą Biblijos mokytoją. Aišku, jis nepakeis Briuso.

— Ne, — tarė Amanda, — taigi Hetei negalėtume greitai padėti, net jei ji ir atvyktų pas mus.

Dienai besibaigiant, Bakui paskambino Kenas Ricas.

— Ar vis dar norite, kad pasitikčiau jus Aleksandrijoje?

— Mes dar svarstome, Kenai. Aš tau paskambinsiu.

— Bakai, ar galėtum vairuoti autobusą? — paklausė Michaelis.

— Žinoma.

— Tik jis nelabai naujas.

— O ar labai senas?

— Ne toks, kaip šis laivas, — tarė Michaelis. — Turiu seną mokyklos autobusą, kuris kvepia žuvimi ir dažais. Aš jį naudojau abiem savo darbams. Ko gero, jis greit nusibaigs, bet jei galėtume jus nugabenti į pietines Jordano žiotis, gal jūs juo važiuodami sugebėtumėte kirsti sieną link Sinajaus. Parūpinčiau kuro ir vandens atsargų. Tas laužas sunaudoja daugiau vandens nei degalų.

— Ar jis labai didelis?

— Nedidelis. Jame telpa apie dvidešimt keleivių.

— Ar visais keturiais ratais varomas?

— Gaila, bet ne.

— Variklis „ryja“ tepalus?

— Ne taip labai, kaip vandenį, bet „ryja“.

— O kas yra Sinajuje?

— Tu nežinai?

— Girdėjau, kad tai dykuma.

— Tada žinai viską, ką reikia. Laiku pasirūpink varikliu ir nepamiršk laikas nuo laiko pripilti vandens.

— Na, tai dėstyk, ką dar man reikia žinoti.

— Aš parduodu tau autobusą. Gausi visus reikalingus dokumentus. Jei jus sulaikys, pagal dokumentus jie suras mane, bet aš jau būsiu pardavęs autobusą.

— Na, o toliau?

— Paslėpsi daktarą Ben Judą po sėdynėmis autobuso gale. Jei jums pavyktų sėkmingai kirsti sieną ir pasiekti Sinajų, autobusu nusigautumėte iki Al Arišo, kuris yra mažiau nei už penkiasdešimties kilometrų nuo Gazos sektoriaus ir netoli Viduržemio jūros.

— Ir ką gi, ten jūs mus sutiksite su savo medine valtimi ir nuplukdysite į Ameriką?

Pagaliau Bakas pastebėjo silpną Michaelio šypseną.

— Ten yra siauras pakilimo takas, ir nepanašu, kad egiptiečiai ieškotų žmogaus, kuris domina Izraelį. Net jei juos domintų Ben Judas, tai pareigūnus galima papirkti.

Atrodė, kad vienas iš likusių sargybinių suprato to pajūrio miesto pavadinimą, ir Bakas spėjo, jog jis hebrajiškai prašo Michaelio paaiškinti visą strategiją. Kažką karštai aiškino Michaeliui, ir šis atsisuko į Baką.

— Mano draugas teisus dėl rizikos. Galbūt už rabiną Izraelis jau paskyrė didžiulį atlyginimą. Jei tu galėtum sumokėti daugiau, egiptiečiai atiduotų rabiną tau.

— Kaip man sužinoti kainą?

— Tiesiog reikia nuspėti. Kelk kainą tol, kol viršysi valstybės pažadėtą sumą.

— Ir kaip manai, kokia tai suma?

— Ne mažiau nei milijonas dolerių.

— Milijonas dolerių? Ar jūs manote, kad kiekvienas amerikietis turi tiek pinigų?

— Tai tu neturi?

— Ne! O jei kas ir turėtų, tai tokių pinigų su savimi nesinešiotų.

— Tai gal turėsi nors pusę?

Bakas papurtė galvą ir pasilenkęs įlindo atgal į slėptuvę. Paskui jį sekė Tsionas.

— Dėl ko nerimaujate, mano drauge? — paklausė rabinas.

— Man reikia jus iš čia išgabenti, — atsakė Bakas, — bet neįsivaizduoju, kaip tai padaryti.

— Ar jūs dėl to meldėtės?

— Nuolatos.

— Viešpats suras kokį nors būdą.

— Tačiau dabar tai atrodo tiesiog neįmanoma, sere.

— Jahvė yra Dievas, darantis neįmanomus dalykus įmanomais, — nuramino jį Tsionas.

Artinosi naktis. Bakas atrodė kiek sumišęs, nes nežinojo, kur vykti. Jis paėmė Michaelio žemėlapį ir atidžiai jį studijavo: žiūrėjo į šiaurę ir pietus, tyrė visus vandens kelius, kuriais buvo padalytas Izraelis. Jei tik būtų koks kelias, kuriuo Jordano upe ar iš Tiberijaus ežero galėtum patekti į Viduržemio jūrą!

Bakas ryžtingai suvyniojo žemėlapį ir padavė Michaeliui.

— Žinai, — tarė kažką mąstydamas, — aš turiu porą skirtingų asmens dokumentų. Šioje šalyje svečiuojuosi Herbo Kaco vardu ir esu amerikietis verslininkas. Bet aš turiu ir savo tikruosius dokumentus.

— Na, ir?

— O ką, jei aš kirsčiau sieną kaip Herbas Kacas, o rabinas — kaip Kameronas Viljamsas?

— Tikriausiai pamiršai, kad net mes, tokios atsilikusios ir dulkėtos šalys, dabar jau kompiuterizuotos. Jei atvykai į Izraelį kaip Herbas Kacas, tai ten nebus įrašo, kad Kameronas Viljamsas taip pat yra čia. Jei čia jo nėra, tai kaip jis gali išvykti iš šalies?

— Gerai, tada tarkime, kad aš išvykstu kaip Kameronas Viljamsas, o rabinas — kaip Herbas Kacas. Nepaisant to, kad nėra įrašo apie mano atvykimą, aš galiu jiems nurodyti savo neliečiamumo statusą ir artimą ryšį su Karpatijumi. Tuomet tiesiog liepsiu neuždavinėti klausimų. Tai visada suveikia.

— Gal ir tiktų blogiausiu atveju, bet Tsionas Ben Judas nekalba kaip Amerikos žydas, ar ne?

— Ne, bet...

— Ir apskritai jis nepanašus į jus ar jūsų nuotrauką.

Bakas visai nusiminė.

— Mes juk susitarėme, kad turime jį išgabenti iš čia, ar ne?

— Taip, be abejo, — atsakė Michaelis.

— Tai ką dar siūlote? Aš nebeturiu jokių idėjų.

Dr. Ben Judas atropojo prie jų — nebuvo ko nė bandyt atsistoti tokioje žemoje, purvinoje patalpoje.

— Michaelį, — kreipėsi jis, — man sunku apsakyti, koks esu dėkingas už jūsų pasiaukojimą ir apsaugą. Taip pat dėkoju už jūsų simpatiją bei maldas. Man taip sunku, kad nebesinori gyventi. Kažkuri mano dalis labai norėtų mirti ir būti drauge su žmona ir vaikais. Mane palaiko tik Dievo malonė. Tik Jis sulaiko mane nuo noro bet kokia kaina atkeršyti už savo šeimą. Manęs laukia ilgos vienišos dienos ir tamsios nevilties naktys. Mano tikėjimas yra tvirtas kaip uola ir už tai galiu tik dėkoti Viešpačiui. Jaučiu esąs šaukiamas bandyti Jam tarnauti netgi būdamas tokioj nevilty. Nežinau, kodėl Jis leido tam įvykti, ir nežinau, kiek ilgai Jis leis man pamokslauti ir mokyti Kristaus Evangelijos. Bet kažkas giliai viduje man kužda, kad per visą ligšiolinį mano gyvenimą Jis nespėjo manęs tinkamai paruošti ir tada suteikė dar vieną galimybę ir naudoja tam, kad skelbčiau pasauliui, jog Jėzus yra Mesijas. Esu sužeistas ir jaučiuosi, tarsi mano krūtinėje žiojėtų didžiulė skylė. Net negaliu įsivaizduoti, jog kada nors ji būtų užpildyta. Meldžiuosi, kad skausmas sumažėtų, praeitų neapykanta ir mintys apie kerštą. Bet labiausiai meldžiu ramybės ir poilsio. Tuomet gal galėčiau kažką atkurti iš savo ankstesnio gyvenimo akimirkų. Žinau, kad dabar šioje šalyje mano gyvenimas yra bevertis. Mano žinia įsiutino visus, išskyrus tikinčiuosius, ir dabar, kai prieš mane sufabrikuoti kaltinimai, privalau pasitraukti. Jei Nikolajus Karpatijus atkreips į mane dėmesį tai būsiu ieškomas visur. Tačiau nematau prasmės pasilikti čia. Juk negaliu slapstytis amžinai ir privalau tęsti savo tarnavimą.

Michaelis stovėjo tarp Tsiono ir Bako ir padėjo rankas ant judviejų.

— Tsionai, mano drauge, jūs žinote, kad mano bendražygiai ir aš rizikuojame viskuo, kad tik jus apsaugotume. Mes mylime jus kaip savo dvasinį tėvą ir pasiryžę dėl jūsų numirti. Žinoma, sutinkame, kad turite vykti. Karta atrodo, kad tetrūksta Dievo angelo, kuris galėtų jus iš čia išskraidinti, nes nėra nė vieno žmogaus, kuris būtų taip lengvai atpažįstamas ir taip intensyviai ieškomas, kaip jūs ir galėtų lengvai praslysti pro Izraelio sienas. Žinodami, kokį skausmą ir kančias išgyvenate, mes nedrįstame prašyti jūsų patarimo. Bet, jei Dievas yra ką nors pasakęs, mums reikia tai išgirsti, ir nedelsiant. Vis labiau temsta ir, jei nenorime laukti dar dvidešimt keturias valandas, dabar būtų pats laikas judėti. Ką mes darysime ir kur eisime? Aš pats norėčiau lydėti jus per muitines, per visus pasienio punktus, saugumą užtikrindamas ginklu, bet mes visi žinome, jog tai tikra beprotybė.

Bakas pažvelgė į dr. Ben Judą, kuris tiesiog lingavo galva ir dar kartą balsu meldėsi:

— O Dieve, ištisus amžius Tu mums padėjai...

Bakas tuoj pat puolė ant kelių, nes pajuto Viešpatį kalbant, kad atsakymas yra visai čia pat. Jo galvoje aidu kartojosi frazė, kuri, jo manymu, buvo nuo Dievo:

— Aš jau kalbėjau. Aš viską paruošiau. Nedvejok.

Pasijuto padrąsintas, bet vis dar nežinojo, kaip pasielgti. Jei Dievas pasakė, kad reikia vykti per Egiptą, tai būtent taip ir reikėjo daryti. Bet ar taip yra iš tikrųjų? Kas ten Dievo paruošta?

Michaelis, Tsionas ir Bakas klūpojo drauge, suglaudę pečius. Kameronas pajuto Dievo Dvasios buvimą ir ėmė verkti. Kiti du jautėsi panašiai.

Staiga Michaelis prabilo:

— Viešpaties šlovė bus jūsų apsauga.

Šie žodžiai užpildė Bako mintis. Nors buvo labai susijaudinęs, jis ištarė:

— Tu duosi man gyvojo vandens ir aš daugiau nebetrokšiu.

Iš kur tie žodžiai? Ar tai Dievas kalbėjo, kad jis keliaus per Sinajaus dykumą ir nemirs iš troškulio?

Tsionas Ben Judas kniūbsčias griuvo žemėn verkdamas ir dejuodamas.

— O Dieve, o Dieve, o Dieve...

Michaelis pakėlė galvą ir tarė:

— Kalbėk, Viešpatie, nešdavo tarnai klauso. Klausykite Viešpaties žodžių. Tam, kuris turi ausis klausyti, leisk girdėti.

Tsionas vėl tęsė:

— Dangaus karalystės Viešpats sako: „Kaip Aš galvojau, taip ir įvyks, ir kaip Aš numačiau, taip ir bus“.

Bakas pasijuto, tarsi būtų įgavęs nežemiškų Dievo Dvasios jėgų. Staiga jam tapo aišku, ką jie turi daryti. Visos mozaikos dalys susidėliojo į savo vietas. Jie laukė kažkokio stebuklingo įsikišimo. O iš tiesų, jei Dievas norėjo, kad Tsionas Ben Judas išvyktų iš Izraelio, tai Jis tą ir padarys. Jei nenorės — nieko nebus. Per sapną Dievas buvo liepęs Bakui vykti kitu keliu — per Egiptą. Per Michaelį Jis parūpino transportą, o dabar pažadėjo, kad Jo šlovė bus jų apsauga.

— Amen, — tarė Bakas. — Ir dar kartą amen.

Jis pakilo ir tvirtai ištarė:

— Laikas, džentelmenai. Vykstame.

Dr. Ben Judas atrodė nustebęs:

— Ar Viešpats jums kalbėjo?

Užuot atsakęs, Bakas jam uždavė panašų klausimą, į kurį nereikalavo atsakymo:

— O argi Jis jums nekalbėjo, Tsionai?

— Taip! Tik norėjau įsitikinti, kad mes esame vienoje Dvasioje.

— Jei galiu įsiterpti, — tarė Michaelis, — šiuo klausimu visi esame vieningos nuomonės. Taigi vykstame.

Tsionui įlipus ir Bakui įmetus savo krepšį, Michaelio bendražygiai ėmė stumti valtį į vandenį. Kai tik Michaelis užvedė variklius ir laivelis ėmė plaukti žemyn Jordano upe, Bakas padavė Tsionui savo tikruosius asmens dokumentus. Ben Judas nustebęs pažvelgė į Kameroną.

— Esu įsitikinęs, kad man to neprireiks, — tarė jis.

— Ir aš taip manau, — pritarė jam Bakas. — Bet šioje šalyje aš esu kaip Herbas Kacas. Jūs man grąžinsite dokumentus, kai tik pasieksime Sinajų.

— Tiesiog nuostabu, ar ne? — tarė Tsionas. — Mes kalbame apie Sinajų ir net nenutuokiame, kaip Dievas ruošiasi mus ten nuvesti.

Michaelis perdavė laivo valdymą vienam iš savo draugų ir prisėdo šalia Bako su Tsionu.

— Tsionas turi šiek tiek grynų pinigų, keletą kreditinių kortelių ir savo dokumentus. Jei jį su visu tuo suras, tai iškart bus atpažintas ir pasmerktas mirčiai. Ar jūs norite tai pasilikti?

Rabinas išsitraukė piniginę ir atsivertęs ėmė ją apžiūrinėti mėnulio šviesoje. Jis išsiėmė pinigus, perlenkė pusiau ir įsidėjo į kišenę, o kredito korteles vieną po kitos ėmė mėtyti į Jordaną. Atrodė toks susižavėjęs, kokio Bakas nebuvo matęs nuo pat jų susitikimo slėptuvėje. Beveik viskas krito į vandenį — įvairūs dokumentai ir pažymėjimai, susikaupę per daugelį metų. Tsionas ištraukė nedidelį nuotraukų rinkinėlį ir giliai atsiduso. Jis atsuko nuotraukas į mėnulio šviesą ir pravirko.

— Michaelį, vieną dieną aš paprašysiu, kad man jas atsiųstum.

— Būtinai.

Tada Tsionas įmetė savo piniginę į vandenį.

— O dabar, — tarė Michaelis, — manau, jog turite grąžinti ponui Viljamsui jo dokumentus.

Tsionas išsitraukė juos iš kišenės.

— Palaukite, — paprašė Bakas, — jei jis nesinaudos mano asmens dokumentais, tai gal vertėtų pabandyti gauti kitus?

— Gal ir vertėtų, — pritarė Tsionas, — Michaelis sako tiesą. Aš esu žmogus, praradęs viską, net savo tapatybę.

Bakas atsiėmė savo dokumentus ir ėmė raustis krepšyje, ieškodamas vietos, kur galėtų juos saugiai paslėpti.

— Negerai, — pastebėjo Michaelis. — Nėra tokios vietos nei drabužiuose, nei tavo krepšyje, kur nebūtų galima rasti šių dokumentų.

— Ko gero, ir čia tu teisus, — pritarė Bakas. — Bet aš negaliu jų išmesti į Jordaną.

Michaelis kilstelėjo ranką lyg stabdydamas.

— Aš galėsiu juos išsiųsti drauge su Tsiono nuotraukomis. Taip bus saugiausia.

Kurį laiką Bakas dvejojo:

— Tačiau jų neturi rasti pas jus.

Michaelis paėmė dokumentus.

— Mano gyvenimas bus trumpas, broli, — tarė jis. — Aš jaučiuosi be galo pagerbtas ir palaimintas, būdamas vienu iš Rašte išpranašautų liudytojų. Bet mano pašaukimas yra pamokslauti Izraelyje, kur visi nekenčia tikrojo Mesijo. Mano laikas labai ribotas nepriklausomai nuo to, ar mane sugaus su šiais dokumentais, ar ne.

Bakas padėkojo jam ir papurtė galvą.

— Aš vis dar nežinau, kaip Tsionas be dokumentų, tikrų ar padirbtų, pereis sieną.

— Dėl to mes jau meldėmės, — tarė Tsionas. — Aš taip pat nežinau, kaip Dievas tai įvykdys. Žinau tik viena — Jis tikrai tai padarys.

Praktiškas Bako mąstymas ir apdairumas kovojo su tikėjimu.

— Bet ar mums nereikia atlikti savo dalies?

— O kokia ta mūsų dalis, Kameronai? — paklausė rabinas. — Iš tiesų, kai mes neturime jokių idėjų ar pasiūlymų, tai galime pasikliauti tik Dievu.

Bakas tvirtai sučiaupė lūpas ir nusigręžė į šoną. Jis pavydėjo Tsionui tokio tvirto tikėjimo. Numanė, kad jo paties tikėjimas nėra prastesnis, bet protas negalėjo atsikratyti minties, jog būtų kvaila taip drąsiai eiti per sieną be jokių dokumentų.

— Atleisk, kad skambinu dabar, — tarė Chlojė, — bet, tėti, aš bandžiau prisiskambinti Bakui jo mobiliuoju telefonu.

— Mieloji, aš labai nesijaudinčiau dėl Bako. Juk žinai, kad jis visada randa kaip apsisaugoti.

— Ak, tėti! Man atrodo, kad jis greičiau ras kaip save pražudyti. Žinau, kad jis apsistojo „Karaliaus Dovydo“ viešbutyje ne savo vardu, ir man taip knieti ten paskambinti, bet jis pažadėjo šiąnakt ten nenakvoti.

— Patariu tau luktelėti, Chloje. Pati žinai, kad Bakui nesvarbu, koks paros laikas. Jei kas nors svarbaus vyksta naktį, tai jis ir dirba visą naktį.

— Tikrai „labai“ man padėjai.

— Na, aš stengiuosi.

— Gerai jau, tik nesuprantu, kodėl jis nesinešioja su savimi telefono. Savąjį tu laikai kišenėje, ar ne?

— Dažniausiai. Bet gal jo telefonas yra krepšyje?

— Tad jei jo krepšys yra viešbutyje, o jis pats kur nors bastosi, aš neturiu jokių šansų, ar ne?

— Manau, kad taip, brangioji.

— Geriau jau jis turėtų su savimi telefoną, o krepšį galėjo ir palikti.

— Labai nesijaudink, Chloje. Bakas visuomet randa išeitį.

Kai valtis prisišvartavo Jordano žiotyse, Michaelis su draugais apsižvalgė, o tada nerūpestingai priėjo prie savo mažyčio automobilio ir įsitaisė viduje. Michaelis nuvažiavo iki savo namo, šalia kurio buvo nedidelė pastogė, tarnavusi kaip garažas. Pastogė buvo per maža, kad joje tilptų autobusas, tad jis buvo laikomas tiesiog gatvėje priešais kuklų vaikino būstą. Viduje užsižiebė šviesos. Pravirko vaikas. Apsivilkusi chalatą tarpduryje pasirodė Michaelio žmona, ir jie apsikabino. Ji skubiai kažką pasakė hebrajiškai. Michaelis atsiprašančiu žvilgsniu pažvelgė į Baką.

— Man reikėtų dažniau būti namuose, — gūžtelėdamas pečiais tarė jis.

Bakas patapšnojo sau per kišenes, ieškodamas telefono. Tačiau jo ten nebuvo. Kiek pasirausęs krepšyje, pagaliau jį surado. Jam taip pat derėtų dažniau paskambinti Chlojei, bet dabar buvo svarbiau susitikti su Kenu Ricu.

Kol kalbėjosi telefonu, Bakas pastebėjo, kad aplinkui kažkas vyksta. Michaelis su draugais tyliai ėmėsi darbo. Tepalas ir vanduo buvo pilami į senojo mokyklos autobuso variklį ir radiatorių. Vienas iš vyrų pylė degalus į baką iš indų, sustatytų prie namo sienos. Michaelio žmona atnešė krūvą antklodžių ir krepšį su drabužiais Tsionui.

Baigęs kalbėtis su Ricu, sutikusiu jų laukti Al Ariše, Sinajuje, Bakas prasilenkė su Michaelio žmona, ėjusia nuo autobuso. Ji nedrąsiai ir kiek dvejodama pažvelgė į jį. Bakas stabtelėjo, numanydamas, kad ji nesupranta angliškai, bet labai norėjo išreikšti savo dėkingumą.

— Angliškai? — pabandė jis.

Moteris trumpam užmerkė akis ir papurtė galvą.

— Aš, hmm, tik norėjau jums padėkoti, — tarė žurnalistas. — Taigi, hmm, ačiū jums.

Jis ištiesė rankas ir sunėrė jas po smakru tikėdamasis, kad ji supras, ką tai reiškia. Ji buvo smulkutė, gležna juodaakė moteris. Veide ir akyse galėjai įžiūrėti liūdesio ir baimės pėdsakus. Atrodė, tarsi moteris žinotų, jog yra teisiųjų pusėje, tačiau laiko jai teliko mažai. Jos vyrą neilgai trukus turėjo surasti. Šis ne tik neigė „tikrąjį Mesiją“, bet ir gelbėjo valstybės priešą. Bakas suprato, kad Michaelio žmona žino, jog netrukus jai ir jos vaikams teks patirti tą pat kaip ir Tsiono Ben Judo šeimai. Be to, prieš tai jai teks prarasti savo vyrą.

Šios šalies papročiai draudė jai paliesti Baką, tad jai prisiartinus jis pasitraukė. Moteris sustojo per porą pėdų nuo jo ir pažvelgė tiesiai į akis. Ji kažką pasakė hebrajiškai, bet Bakas suprato tik paskutinius žodžius: „Jėšua Hamašiach“.

Bakui atėjus prie autobuso, Tsionas jau gulėjo pasislėpęs po sėdynėmis autobuso gale. Maistas, vanduo, tepalas ir kuras buvo sukrauti vidun.

Priėjo Michaelis su trimis savo draugais. Jis apkabino Baką ir pabučiavo į abu skruostus.

— Keliaukite su Dievo pagalba, — tarė paduodamas autobuso nuosavybės dokumentus.

Atsisveikindamas Bakas tylomis paspaudė ir kitų trijų rankas. Šie suprato, kad su juo vis tiek nesusikalbės, todėl taip pat nepratarė nė žodžio.

Jis įlipo į autobusą, uždarė duris ir įsitaisė girgždančioje vairuotojo sėdynėje. Michaelis ženklu parodė, kad atidarytų vairuotojo pusės langą.

— Nuspaudęs lengvai jį prilaikykite, — tarė Michaelis.

— Ką prilaikyti? — nesuprato Bakas.

— Akceleratorių.

Bakas paspaudė pedalą ir pasuko užvedimo raktelį. Garsiai riaumodamas variklis atgijo. Mojuodamas abiem rankom Michaelis rodė, kad Bakas elgtųsi kaip galima tyliau. Šis lėtai atleido sankabos pedalą, senasis laužas krūptelėjo ir, šoktelėjęs iš vietos, ėmė riedėti. Kol Bakas pravažiavo alėją ir pasiekė pagrindinį kelią, jautėsi taip, tarsi vairuotų pirmą kartą. Perjunginėdamas pavaras, maigydamas sankabą ir švelniai spaudinėdamas greičio pedalą, Kameronas pagaliau apsiprato su senuoju autobusu ir taip išvažiavo į kelią. Dabar, jei tik laikydamasis Michaelio instrukcijų ir nurodymų kažkaip pasieks sieną, visa kita teks padaryti Dievui. Bevairuojant šį seną laužą, Baką apėmė neįprastas laisvės jausmas, netgi kažkoks keistas malonumas. Jo laukė kelionė į nežinią. Švintant jiedu su Tsionu galės būti bet kur: sulaikyti, įkalinti, dykumoje, ore ar danguje.

Dvylika

Neilgai trukus Bakas suvokė, kodėl Michaelis jam liepė nuolat laikyti šiek tiek nuspaustą akceleratorių. Kaskart perjungiant pavarą variklis beveik užgesdavo. Prireikus visiškai sustoti, Bakas kaire koja laikydavo išmynęs sankabą, dešine spaudė stabdį, o tos pat kojos pirštų galais lengvai prilaikė nuspaustą greičio pedalą.

Kartu su šios riedančios griuvenos dokumentais Michaelis įdėjo žemėlapį.

— Yra keturios skirtingos vietos, kuriose jūs galite kirsti Egipto ir Izraelio sieną, — aiškino jam Michaelis. — Arčiausiai yra dvi netoli Rafos, esančios Gazos sektoriuje, bet jose visada labai didelė kontrolė. Jums būtų geriau vykti į pietus nuo Jeruzalės per Hebroną link Beršebos. Toliau patarčiau važiuoti pietryčių kryptimi, nesvarbu, kad jums kiek nepakeliui. Įveikus du trečdalius kelio tarp Beršebos ir Jerohamo, yra piečiausias, bet labiausiai į vakarus nutolęs apvažiavimas, kuriuo jūs įveiksite šiaurinę Nehevo dykumos dalį. Nuo tos vietos iki sienos bus telikę apie 50 kilometrų, o kai liks tik dešimt, galėsite pasukti į šiaurės vakarus ar tiesiog į vakarus. Net nenumanau, kuris pasienio punktas bus lengviau įveikiamas. Patarčiau pietinį, nes iš ten galėsite važiuoti šiaurės vakarų magistrale, kuria pateksite tiesiai į Al Arišą. Jei kirsite sieną šiauriniame pasienio punkte, jums teks grįžti į pagrindinį kelią tarp Rafos ir Al Arišo, o ten daug intensyvesnis eismas ir didesnė kontrolė.

Taigi Bakas išgirdo viską, ko reikėjo. Jis nusprendė pasirinkti piečiausią iš tų keturių punktų ir pasimelsti, kad pakeliui niekas nesustabdytų.

Tsionas Ben Judas liko gulėti ant grindų po sėdynėmis, kol Bakas nusigavo nuo Jeruzalės gana toli į pietus ir jie abu pasijuto saugesni. Tada Tsionas pakilo ir priėjo prie Kamerono.

— Ar nepavargote? — paklausė jis. — Gal norite, kad aš pavairuočiau?

— Tikriausiai juokaujate?

— Dar daug vandens nutekės, kol mane ims kas nors juokinti, — atsakė Tsionas.

— Bet jūs rimtai nesiūlėte pasikeisti su manimi vietomis, ar ne? Ką darytume, jei mus sustabdytų? Greit vėl atsikeistume?

— Aš tik pasiūliau.

— Dėkoju už pasiūlymą, bet apie tai negali būti nė kalbos. Aš jaučiuosi puikiai, gerai pailsėjęs. Be abejo, esu labai išsigandęs ir ši baimė neleis man užmigti prie vairo.

Besiruošdamas įveikti posūkį, Bakas perjungė pavarą ir staigiai sumažino greitį. Tsionas šio manevro nesitikėjo, tad neišlaikęs pusiausvyros nulėkė į priekį. Belėkdamas dar spėjo sugriebti metalinį turėklą, esantį šalia vairuotojo sėdynės, apsisuko aplink jį ir trenkėsi į Baką, prispausdamas šį prie durų.

— Tsionai, juk sakiau jums, kad nemiegu. Jums nereikia nuolat manęs budinti.

Jis pažvelgė į Tsioną, vildamasis pamatyti jo veide šypseną. Tačiau atrodė, kad rabinas tik stengėsi būti mandagus. Jis sumišęs atsiprašė ir atsisėdo pirmoje sėdynėje už Bako nugaros, nuleidęs galvą ir rankomis parėmęs smakrą.

— Pasakykite man, kada reikės pasislėpti.

— Kai aš tai sužinosiu, tikriausiai jus jau bus pamatę.

— Bet aš nemanau, kad visą laiką galėčiau važiuoti gulėdamas ant grindų, — tarė Ben Judas. — Taigi mes abu turime nenuleisti akių ir stebėti aplinką.

Bakui buvo sunku priversti senąjį autobusą važiuoti greičiau nei 70 kilometrų per valandą. Jis ėmė baimintis, kad, kol jie pasieks sieną, gali užtrukti visą naktį. Bet gal tai visai neblogai. Kuo tamsiau ir vėliau, tuo geriau. Jiems beriedant pirmyn, Bakas atidžiai stebėjo autobuso prietaisų parodymus ir stengėsi vairuoti taip, kad neatkreiptų į save dėmesio. Galinio vaizdo veidrodyje jis matė, jog Tsionas patogiau įsitaisė sėdynėje ir bandė miegoti. Staiga Kameronui pasigirdo, tarsi rabinas būtų kažką pasakęs.

— Kažką sakėte? — pasitikslino Bakas.

— Atleiskite, Kameronai, aš meldžiausi.

Paskui buvo girdėti, kaip jis dainavo, dar po kiek laiko — verkė. Gerokai po vidurnakčio Bakas pažvelgė į žemėlapį ir jame pažymėjo, kad važiuoja per Haiheul, nedidelį miestelį, esantį šiauriau Hebrono.

— Ar tokiu metu Hebrone nebus turistų? — paklausė Bakas.

Tsionas palinko į priekį.

— Ne. Bet vis dėlto tai tankiai apgyvendintas rajonas. Aš būčiau atsargus. Kameronai, norėčiau kai ką jums pasakyti.

— Klokite.

— Noriu pasakyti, kad esu be galo dėkingas už jūsų pasiaukojimą, nes tikrai dėl manęs rizikuojate gyvybe.

— Na, juk draugą bėdoje pažinsi, ar ne, Tsionai? Nuo pat pirmos dienos, kai paėmėte mane prie Raudų sienos, aš jaučiu tarp mudviejų esant stiprų vidinį ryšį. O po to dar drauge bėgome iš televizijos studijos.

— Mums teko patirti daugybę neįtikėtinų dalykų, tas tiesa, — pritarė Tsionas. — Štai kodėl aš žinojau, jog, jei tik daktaras Rozencveigas nukreips jus liudytojų link, tikrai mane surasite. Nesiryžau jam pasakyti, kur esu. Net mano vairuotojas žinojo tik tiek, kad veža mane pas Michaelį ir jo brolius į Jericho miestą. Vairuotoją labai sukrėtė tai, kas įvyko su mano šeima, ir visą kelią verkė. Drauge mes esam praleidę daugelį metų. Michaelis pažadėjo su juo susisiekti, bet aš pats norėčiau jam paskambinti. Gal galėčiau pasinaudoti jūsų telefonu, kai tik kirsime sieną?

Bakas nežinojo, ką atsakyti. Jis labiau nei Michaelis buvo įsitikinęs, kad Tsionas pajėgs išgirsti dar daugiau blogų naujienų, bet kodėl būtent jis turi pranešti tas blogas žinias? Atrodo, nuovokusis rabinas iš karto įtarė, kad Bakas kažką slepia.

— Kaip manote? — paklausė jis. — Gal dabar per vėlu jam paskambinti?

— Labai vėlu, — patvirtino Kameronas.

— Bet juo dėtas aš labai apsidžiaugčiau išgirdęs bičiulio balsą bet kuriuo paros metu.

— Esu tikras, kad jis jautė... jaučia tą patį, — nevykusiai tarė Bakas ir žvilgtelėjo į veidrodį.

Iš Tsiono akių buvo aišku, kad pamažu rabinas ima viską suprasti.

— Gal kaip tik dabar reikėtų jam paskambinti, — tarė. — Ar galiu pasinaudoti jūsų telefonu?

— Tsionai, jūs galite naudotis viskuo, kas man priklauso. Puikiai tai žinote. Bet dabar aš jam tikrai neskambinčiau.

Kai Tsionas atsiliepė, Bakas suprato, kad jam viskas paaiškėjo. Rabino balsas buvo kimus, pilnas skausmo, kuris jį persekios dar daugelį dienų.

— Kameronai, jo vardas buvo Jaimis. Jis buvo su manimi nuo tada, kai ėmiau dėstyti universitete. Buvo neišsilavinęs žmogus, bet labai išmintingas. Mes daug kalbėdavomės apie mano atradimus. Jis ir mano žmona buvo vieninteliai asmenys, išskyrus mano asistentus, kurie žinojo, ką aš kalbėsiu per televiziją. Jis buvo labai arti, Kameronai, taip arti. Bet jo jau nebėra tarp gyvųjų, ar ne?

Bakas norėjo papurtyti galvą, tačiau negalėjo. Jis puolėsi stebėti kelio ženklus Hebrono kryptimi, bet rabinas nenorėjo šio klausimo palikti neišaiškinto.

— Kameronai, mes esame labai artimi ir kartu tiek daug patyrėme, todėl negalite nuo manęs kažko slėpti. Esu tikras, apie Jaimį jūs žinote viską. Supraskite, dar viena bloga žinia nieko nepakeis, o aš noriu žinoti tiesą. Mes, tikintieji Kristumi, skirtingai nei kiti žmonės, neturime bijoti tiesos, kad ir kokia nepakeliamai sunki ji būtų.

— Jaimis negyvas, — trumpai tarė Bakas.

Tsionas nuleido galvą.

— Jis tiek daug kartų girdėjo mane pamokslaujant ir tikrai žinojo Evangeliją. Kartais aš jį net bandydavau spausti. Žinojo, kad aš juo rūpinuosi. Galiu tik viltis ir melstis, kad gal po to, kai nuvežė mane pas Michaelį, jam užteko laiko ir noro prisidėti prie Dievo šeimos. Papasakokite man, kaip tai įvyko.

— Susprogdino automobilyje.

— Tai staigi mirtis, — tarė rabinas. — Galbūt jis net nesuprato, kas atsitiko. Gal net nekentėjo.

— Atleiskite, Tsionai. Michaelis manė, kad jums bus per sunku tai išgirsti.

— Jis nuvertino mane, bet tai jo reikalas. Man rūpi kiekvienas, nors kiek susijęs su manimi. Kiekvienas, kuris pasirodys žinąs apie mano buvimo vietą, gali labai nukentėti, jei nebus paslaugus mano priešams. Tiek daug žmonių gali nukentėti. Niekada sau neatleisiu, jei visiems mano pažįstamiems teks mokėti tokią kainą. Tarp kitko, man rūpi ir Chaimas Rozencveigas.

— Dabar nereikėtų dėl jo nerimauti, — tarė Bakas. — Jis vis dar artimas Karpatijui. Ironiška, tačiau šiuo metu tai jį apsaugos.

Bakas atsargiai pervažiavo Hebroną ir juodu tylėdami pasiekė Beršebą. Auštant rytui, apie dešimt kilometrų į pietus nuo Beršebos Kameronas pastebėjo kylant variklio temperatūrą. Tepalo daviklis rodė normalų slėgį, bet Bakas labai nerimavo dėl variklio perkaitimo.

— Reikia dar įpilti vandens į radiatorių, Tsionai, — tarė jis.

Atrodo, rabinas snaudė.

Bakas pasuko į šalikelę ir sustojo. Susiradęs skudurą, išlipo. Po ilgų pastangų jam pavyko pakelti variklio gaubtą, o tada atsargiai nuėmė radiatoriaus kamštį. Iš radiatoriaus kilo garas, tačiau Bakui nesunkiai pavyko supilti keletą litrų vandens. Kol jis darbavosi, pastebėjo pro šalį pravažiuojant Pasaulio Bendrijos taikos palaikymo pajėgų korpuso automobilį. Bakas stengėsi atrodyti ramus, tad giliai įkvėpė.

Jis nusišluostė rankas, skudurą įmetė į kibirą, iš kurio pylė vandenį, tuo pat metu žiūrėdamas, kaip PB automobilis sustojo už kokių šimto pėdų nuo jo ir ėmė lėtai važiuoti atbulas. Stengdamasis neatrodyti įtartinai, Bakas įdėjo kibirą į autobusą ir grįžo nuleisti variklio gaubto. Jam taip besisukinėjant apie mašiną, PB automobilis apsisuko ir savo žibintais ėmė šviesti Kameronui į nugarą. Akinamas tų stiprių šviesų, Bakas išgirdo, kaip taikos palaikymo pajėgų pareigūnas per garsiakalbius kreipėsi į jį hebrajų kalba.

Nieko nelaukęs, iškėlė abi rankas ir sušuko:

— Angliškai!

Laužyta anglų kalba pareigūnas tarė:

— Prašau pasilikti prie automobilio.

Bakas pasisuko uždaryti variklio gaubtą, bet pareigūnas jį vėl perspėjo:

— Prašau nejudėti iš vietos!

Bakas gūžtelėjo pečiais ir nuleisdamas rankas nerangiai apsisuko. Tuo metu pareigūnas kalbėjo per raciją. Neilgai trukus jis baigė pokalbį ir išlipo iš automobilio.

— Labas vakaras, sere, — tarė jis.

— Labas vakaras, — atsakė Bakas. — Ką tik turėjau rūpesčių dėl variklio perkaitimo.

Pareigūnas buvo tamsaus gymio, lieknas žmogus, apsivilkęs Pasaulio Bendrijos uniformą. Bakas gailėjosi, jog neturi savo paso ir kitų dokumentų. Niekas nepriverstų PB pareigūno pasišalinti greičiau, kaip tai padarytų Bako 2-A lygio dokumentai.

— Ar jūs vienas? — paklausė pareigūnas.

— Mano vardas yra Herbas Kacas, — atsakė Bakas.

— Aš klausiu — ar važiuojate vienas?

— Esu verslininkas iš Amerikos.

— Prašau, parodykite dokumentus.

Bakas ištraukė savo netikrą pasą ir piniginę. Jaunuolis tyrinėjo juos pasišviesdamas žibintuvėliu, o po to pašvietė juo Kameronui į veidą. Bakas nesuprato, kam to reikėjo, nes ir taip buvo šviesu nuo įjungtų automobilio žibintų, bet nutylėjo.

— Pone Kacai, ar galite paaiškinti, iš kur gavote šį automobilį?

— Nusipirkau šįvakar, prieš pat vidurnaktį.

— Ir pirkote jį iš?..

— Aš turiu dokumentus, bet negaliu ištarti jo vardo. Matot, esu amerikietis.

— Sere, automobilio numeriai rodo, kad šis autobusas yra iš Jericho.

Bakas vis dar apsimetinėjo nieko nesuprantąs:

— Taigi jūs teisus! Aš jį pirkau Jeriche!

— Sakėte, jog įsigijote prieš vidurnaktį?

— Taip, sere.

— Ar žinote, kad šioje šalyje yra ieškomas vienas žmogus?

— Papasakokite, prašau, — tarė Bakas.

— Taip jau atsitiko, kad prieš valandą buvo sučiuptas šio automobilio savininkas, nes padėjo asmeniui, įtariamam žmogžudyste.

— Ką jūs sakote! — stebėjosi Bakas. — Su tuo žmogumi aš plaukiau laivu. Jis turi turistinį laivą. Užsiminiau jam, kad man reikia automobilio, kuriuo galėčiau išvykti iš Izraelio ir pasiekti Egiptą, iš kur išskrisčiau į Ameriką. Jis man pasakė turįs tik šį laužą, ir aš jį nupirkau.

Pareigūnas ėmė žingsniuoti link autobuso.

— Norėčiau pamatyti tuos dokumentus.

— Aš tuoj jums juos paduosiu, — žengdamas pirma jo, tarė Bakas ir įšoko į autobusą.

Jis čiupo dokumentus ir lipdamas laipteliais jais mojavo. Pareigūnas grįžo atgal ir ėmė skaityti juos automobilio žibintų šviesoje.

— Dokumentai lyg ir tvarkoj, bet ar ne per daug sutapimų, kad jūs nusipirkote šį automobilį prieš pat jo savininko suėmimą.

— O kas gi bendro tarp šio autobuso ir to ieškomo žmogaus? — pasidomėjo Bakas.

— Mes turime pagrindo manyti, kad žmogus, kuris pardavė jums šį autobusą, slėpė žudiką. Jis buvo aptiktas su įtariamojo dokumentais ir dar turėjo kažkokio amerikiečio pasą. Netrukus mes įtikinsime jį pasakyti, kur slėpė įtariamąjį. — Pareigūnas žvilgtelėjo į savo užrašus. — Ar jūs pažįstate amerikietį Kamerūną Viljamsą?

— Nė vienas mano pažįstamas neturi tokios pavardės. Aš esu iš Čikagos.

— Ir šiąnakt išvykstate iš Egipto?

— Taip, tas tiesa.

— Kodėl?

— Kaip tai kodėl? — pakartojo Bakas.

— Kodėl jums reikia išskristi iš Egipto? Kodėl neskrendate iš Jeruzalės ar Tel Avivo?

— Šiąnakt ten nėra skrydžių. Man reikia grįžti namo, o lėktuvas jau užsakytas.

— O kodėl jūs neišsinuomojote automobilio?

— Jei atidžiau pažiūrėsite į dokumentus ir pirkimo čekį, pamatysite, kad sumokėjau daug mažiau nei man kainuotų automobilio nuoma.

— Minutėlę, sere.

Pareigūnas grįžo prie savo automobilio ir keletą minučių kalbėjo per raciją.

Bakas ėmė melstis, kad jam pavyktų sugalvoti ką nors, kas galėtų sutrukdyti pareigūnui apieškoti autobusą.

Greitai jaunuolis sugrįžo.

— Jūs teigiate, kad nepažįstate Kamerono Viljamso. Dabar mes aiškinamės, ką apie jus papasakos žmogus, pardavęs jums autobusą.

— Ką žino apie mane?

— Nereiks daug laiko, kad sužinotume, kur jis paslėpė įtariamąjį. Pats bus labai suinteresuotas papasakoti mums visą tiesą. Galų gale jis turi žmoną ir vaikus.

Pirmąkart gyvenime Bakui parūpo nužudyti žmogų. Žinojo, kad šis pareigūnas yra tik maža figūra milžiniškame kosminiame žaidime, kare tarp gėrio ir blogio. Bet jis atstovavo blogio jėgoms. Ar Bakas galėjo pateisinti savo elgesį taip, kaip jį pateisino Michaelis, žudydamas visus, kurie kėsinosi į Tsiono gyvybę? Pareigūnas išgirdo racijos cyptelėjimą ir nubėgo prie savo automobilio. Netrukus sugrįžo.

— Mūsų technikai dirba, tarė jis. — Mums pavyko sužinoti slėptuvės vietą — kažkur tarp Jericho ir Tiberijaus ežero, šalia Jordano upės. Tačiau, nepaisant visų grasinimų, kankinti ir net nužudyti, jis prisiekia, kad jūs esate tik turistas, nupirkęs jo autobusą.

Bakas atsiduso. Kiti gal būtų pripažinę šią abipusę gudrybę kaip sutapimą. Jam tai buvo tarsi stebuklas, panašus į tuos, kuriuos matė prie Raudų sienos.

— Tačiau atsargumo dėlei, — tarė pareigūnas, — man buvo liepta apieškoti jūsų automobilį. Gal yra kokių įrodymų apie bėglį.

— Bet jūs sakėte...

— Nesijaudinkite, sere. Dėl jūsų viskas aišku. Gal jumis pasinaudojo, kad iš šalies išgabentų kokius nors įrodymus. Mums tiesiog reikia patikrinti autobusą, gal čia yra kokių detalių, kurios galėtų nuvesti pas įtariamąjį. Būsiu dėkingas, jei jūs pasiliksite čia, kol aš apieškosiu viduje.

— Jums nereikia orderio, mano leidimo ko nors kažko panašaus?

Pareigūnas grėsmingai pasisuko į Baką.

— Sere, jūs buvote malonus ir paslaugus. Bet nesuklyskite manydamas, jog kalbate su vietiniu įstatymų saugotoju. Kaip matote iš mano automobilio ir uniformos, aš atstovauju Pasaulio Bendrijai. Mūsų neriboja jokie susitarimai ar taisyklės. Aš galėčiau konfiskuoti šį automobilį net neklausdamas jūsų nuomonės. O dabar palaukite čia.

Klaikios mintys ėmė suktis Bako galvoje. Jis nusprendė bandyti nuginkluoti pareigūną ir, pasinaudojus jo automobiliu, pabėgti drauge su Tsionu. Pats suprato, kad tai kvaila, bet negalėjo laukti sudėjęs rankas. Ar Tsionas puls pareigūną? Užmuš jį? Bakas girdėjo, kaip jaunuolis lėtai juda į autobuso galą ir grįžta atgal. Prožektoriaus švieselė šokinėjo autobuso viduje.

Sugrįžęs atgal pareigūnas tarė:

— Ką jūs buvote suplanavęs? Kaip ruošėtės juo atsikratyti? Manote, kad aš galiu jums leisti vairuoti šį kledarą per sieną į Egiptą ir ten tiesiog juo atsikratyti? Tikriausiai planavote jį palikti oro uoste, lyg vietinės tarnybos neturėtų kito darbo.

Bakas buvo priblokštas. Tai dėl šito jaudinosi pareigūnas? Tikriausiai autobuse nepastebėjo Tsiono Ben Judo? Gal Dievas uždengė jo akis?

— Aš, hmm, jau, hmm, galvojau apie tai. Pamaniau, kad tie žmonės, kurie užsidirba nešdami bagažą ir teikdami kitas paslaugas, na, jie gal bus patenkinti gavę tokią dovaną.

— Tikriausiai esate labai turtingas amerikietis, sere. Suprantu, kad šis autobusas nėra labai vertingas, bet tai gali būti kiek per dideli rankpinigiai bagažo nešikui, kaip manote?

— Galite sakyti, kad esu šiek tiek lengvabūdiškas, — tarė Bakas.

— Dėkoju už jūsų bendradarbiavimą, pone Kacai.

— Nėra už ką. Ir jums ačiū.

Pareigūnas sugrįžo į savo automobilį ir apsisukęs nuvažiavo atgal į Beršebą. Nervingai virpančiais pirštai Bakas uždarė gaubtą ir kiek linkstančiomis kojomis įlipo į autobusą.

— Kaip jums tai pavyko, Tsionai? Tsionai! Tai aš! Galite išlįsti, kur bebūtumėte. Nėra reikalo toliau slėptis. Tsionai?!

Bakas atsistojo ant sėdynės ir išvertė antklodes. Nieko. Atsigulęs ant grindų, pažvelgė po sėdynėmis. Ten nebuvo nieko, išskyrus jo krepšį, krūvelę drabužių, maistą, vandens ir tepalo bei kuro indus. Galėjai manyti, kad Tsionas Ben Judas buvo paimtas į dangų.

Ką daryti? Kol Bakas kalbėjosi su pareigūnu, pro šalį nepravažiavo joks automobilis. Gal jam vertėtų pašaukti lauke? Kada Tsionui pavyko išlipti iš autobuso? Nenorėdamas kelti daug triukšmo, Bakas įlipo atgal į autobusą, užvedė variklį ir ėmė lėtai riedėti šalikele. Maždaug už 200 jardų buvo vieta, tinkama apsisukti.

Apsisukęs jis ėmė riedėti atgal kitu kelkraščiu, keldamas paskui save debesis dulkių, kurios, apšviestos raudonų galinių autobuso šviesų, atrodė vaiduokliškai.

Nagi, Tsionai! Tik nesakykite, kad visą kelią iki Egipto susiruošėte nukeliauti pėsčiomis!

Bakas nutarė pasinaudoti garsiniu signalu, tačiau, užuot tai padaręs, pavažiavo dar keletą šimtų jardų ir vėl apsisuko. Šį kartą jo automobilio šviesos apšvietė toliau esančioje medžių giraitėje pasislėpusį draugą, mojuojantį ranka. Bakas lėtai privažiavo ir atidarė duris. Tsionas Ben Judas vienu šuoliu įšoko vidun ir atsigulė ant grindų šalia Bako. Rabinas sunkiai alsavo.

— Jei jums dar būtų neaišku, ką reiškia posakis: „Viešpaties keliai nežinomi“, tai būtų gana neblogas paaiškinimas.

— Kas gi atsitiko? — paklausė Bakas. — Maniau, kad mums viskas puikiai klostosi.

— Ir aš taip maniau! — atsakė Tsionas. — Aš snaudžiau ir nelabai suvokiau, kad jūs susiruošėte kažką daryti su varikliu. Kai pakėlėte variklio gaubtą, nutariau, jog reikia atlikti gamtinius reikalus. Jūs jau pylėte vandenį man išlipant. Buvau tik apie penkiolika pėdų nuo kelkraščio, kai pro šalį pravažiavo patrulio automobilis. Nežinojau, kaip jūs pasielgsite, bet supratau, jog man negalima ten būti. Tad tiesiog ėmiau žingsniuoti melsdamasis, kad jums kažkaip pavyktų išsisukti.

— Ar girdėjote mūsų pokalbį?

— Ne. O apie ką jūs kalbėjote?

— Tsionai, jūs nepatikėsite.

Taip pamažu jiems artėjant prie pasienio, Bakas papasakojo viską, kas buvo atsitikę.

Autobusui riedant tamsoje Tsionas atgavo drąsą. Jis atsisėdo priekinėje sėdynėje tiesiai už Bako, ir nė kiek nesislėpė. Palinko prie žurnalisto ir ėmė kalbėti jam tiesiai į ausį.

— Kameronai, — nuvargusiu balsu tarė jis, — aš tiesiog einu iš proto, kai pagalvoju, kas imsis tvarkyti mano šeimos nuosavybę.

Bakas suabejojo.

— Net nežinau, kaip jus to paklausti, sere, bet kas paprastai tokiais atvejais būna? Kai pseudooficialios grupuotės padaro kažką panašaus, tai turiu omenyje.

— Dėl to man ir neramu. Niekas dar nežino, kas atsitiko su aukų kūnais. Ar jie juos sudegina? Nežinau. Bet vien apie tai pagalvojus mane krečia šiurpas.

— Tsionai, man nederėtų jums patarinėti dvasiniais klausimais. Jūs gyvenate pagal Dievo Žodį ir esate tvirto tikėjimo.

Tsionas jį pertraukė:

— Nebūkite kvailas, mano jaunasis drauge. Vien todėl, kad nesate mokytas teologas, dar nereiškia, kad turite mažiau patyrimo tikėjimo srityje. Jūs tapote tikinčiuoju anksčiau nei aš.

— Vis tiek, sere, net nenumanau, kaip pasielgti tokios asmeninės tragedijos atveju. Aš tikrai nesugebėčiau taip laikytis, kaip tai darote jūs.

— Nepamirškite, Kameronai, kad aš esu labai emocionalus, ir, be abejo, dabar jaučiuosi šokiruotas. Tačiau blogiausios dienos dar priešaky.

— Žinot, Tsionai, kaip tik to ir bijau. Jūs bent sugebėjote verkti.

Ašaros gali tapti didele paguoda. Aš baiminuosi dėl tų, kuriuos ištinka panašios traumos ir jie nesugeba verkti.

Tsionas vėl atsisėdo ir nutilo. Bakas tylėdamas dėl jo meldėsi. Galop Ben Judas vėl palinko į priekį.

— Ašaros yra mano palikimas, — kalbėjo jis. — Ašaros per ištisus amžius.

— Norėčiau kažkaip jums pasitarnauti, Tsionai, — tarė Bakas.

— Pasitarnauti? Kaip dar labiau galima pasitarnauti? Jūs man buvote toks padrąsinimas, kad net sunku apsakyti. Kas dar galėtų tiek daug nuveikti dėl žmogaus, kurį taip menkai tepažįsta?

— Atrodo, jog mes pažįstami ištisą amžinybę.

— Ir Dievas jums davė tokio sumanumo, kokio neturi artimiausi mano draugai, — susimąstęs tarė Tsionas. — Gal galėtumėte dėl manęs padaryti dar kai ką?

— Pasiruošęs.

— Papasakokite man apie savo nedidelę tikinčiųjų grupelę Amerikoje. Kaip jūs ją vadinate? Tą pagrindinę grupelę?

—  „Negandų pajėgos“.

— Taip! Man patinka klausytis tokių istorijų. Kur tik keliauvau po pasaulį pamokslaudamas, visur girdėjau nuostabių istorijų apie slaptus susitikimus ir panašiai. Papasakokite man viską apie savo „Negandų pajėgas“.

Bakas pradėjo nuo pradžių. Papasakojo apie skrydį lėktuvu, kur jis buvo tik keleivis, Hetė Diuram dirbo skrydžių instruktore, o Reifordas Stylas pilotavo lėktuvą. Tai pasakodamas jis vis dirsčiojo į veidrodį norėdamas pamatyti, ar Tsionas tikrai klauso, ar tik dedasi klausąs ilgos istorijos. Baką stebino ir tai, kad jis pats vienu metu gali galvoti apie du skirtingus dalykus. Galėjo dėstyti savo istoriją ir tuo pat metu galvoti apie ką kita. Visą tą laiką jis pasakojo Tsionui apie Reifordo dvasinius ieškojimus, apie susitikimą su Chloje ir kelionę su ja iš Niujorko į Čikagą, o tai buvo tą pačią dieną, kai ji meldėsi su savo tėvu, kad priimtų Kristų; apie tai, kaip jis susitiko su Briusu Barnsu ir jo patarimus bei auklėjimą ir globą. Šiuo savo pasakojimu Bakas tarsi stengėsi nugalėti baimę dėl artėjančio pasienio punkto. Tuo pat metu jis galvojo, kuo dar galėtų papildyti savo istoriją.

Tsionas dar nežinojo apie Briuso Barnso mirtį, jo niekada nebuvo matęs, bet susirašinėjo ir tikėjosi, kad vieną dieną jiems teks tarnauti kartu.

Bakas ėmė pasakoti apie įvykius, nutikusius vos prieš keletą dienų, kai karo išvakarėse „Negandų pajėgos“ susirinko Čikagoje. Jis jautė, kaip, jiems artėjant prie pasienio, Tsionas vis labiau jaudinosi. Daugiau judėjo, dažniau pertraukinėjo pasakojimą, greičiau kalbėjo ir uždavinėjo daugiau klausimų.

— O pastorius Briusas daugelį metų buvo bažnyčios narys, nors nebuvo tikru tikinčiuoju?

— Taip. Tai liūdna, ir net jam pačiam apie tai sunku pasakoti.

— Negaliu sulaukti, kada galėsiu su juo susitikti, — tarė Tsionas. — Aš gedėsiu savo šeimos ir pasiilgsiu tėvynės. Bet pasimelsti kartu su „Negandų pajėgomis“ ir drauge skaityti Šventąjį Raštą — tai bus tarsi balzamas mano skausmui ir gydymas sielos žaizdoms.

Bakas giliai įkvėpė. Jis ketino baigti kalbą ir susikaupti artėjančiam pasienio patikrinimui. Tačiau norėjo būti visiškai atviras su Tsionu.

— Briusą Barnsą jūs sutiksite šlovingojo Viešpaties Atėjimo metu, — tyliai tarė Kameronas.

Jis pažvelgė į veidrodį. Buvo visiškai aišku, kad rabinas tai girdėjo ir suprato. Tsionas žemai nulenkė galvą.

— Kada tai atsitiko? — paklausė jis.

Bakas jam pasakė.

— O kaip jis mirė?

Tada Kameronas papasakojo viską, ką žinojo.

— Turbūt mes niekada nesužinosime, ar tai buvo virusas, kurį jis „pasigavo“ užjūryje, ar mirtis ištiko dėl sprogimo ligoninėje. Reifordas sakė, kad ant jo kūno nesimatė jokių žymių.

— Tikriausiai Viešpats apsaugojo jį nuo bombardavimų, pasiimdamas pas save.

Bakas manė, kad Dievas nori rabiną Ben Judą padaryti naujuoju dvasiniu „Negandų pajėgų“ ugdytoju, bet neišdrįso jam to pasakyti. Tarptautiniam bėgliui buvo neįmanoma tapti „Naujosios vilties“ bažnyčios pastoriumi, nes iškart į jį atkreiptų dėmesį Nikolajus Karpatijus. Kita vertus, galbūt pats Tsionas šią Bako idėją palaikys nerimta. Ar Dievas negalėjo kažkaip paprasčiau atvesti Tsiono į „Negandų pajėgas“, neatimant visos jo šeimos?

Nepaisant viso susijaudinimo, baimės ir to, kad nežinomoje teritorijoje važiavo su prasta transporto priemone, staiga Bakui atsivėrė akys. To negalėjai pavadinti vizija. Tiesiog atsirado puikus būdas realizuoti savo galimybes. Staiga jis suprato, kam buvo reikalinga slėptuvė po bažnyčia. Aiškiai pamatė čia Tsioną, turintį viską, ko tik reikia, taip pat ir tą puikųjį kompiuterį, kuriuo didžiuojasi Donis Mūras.

Vien galvodamas apie tai Bakas žavėjosi. Jis aprūpins rabiną programine įranga, kokios tik reikės. Turės visas Biblijos versijas, visomis kalbomis, su visomis pastabomis ir komentarais, galės naudotis bet kokiais žodynais ir enciklopedijomis, kokių tik prireiks. Tsionui daugiau nereikės jaudintis dėl to, kad prarado savo knygas. Visos jos bus vienoje vietoje, dideliame kietajame diske.

O galbūt tai, ką pasiūlys Donis, ir įgalins Tsioną slaptai platinti informaciją internete? Gal jo tarnavimas bus žymiai dramatiškesnis ir platesnis nei bet kada? Gal internetu jis galės mokyti, pamokslauti bei aiškinti Bibliją milijonams kompiuterių bei televizorių visame pasaulyje? Tikrai turėtų būti tokia technologija, kuri leis jam tai padaryti, o pačiam likti nežinomam. Jei mobiliųjų telefonų gamintojai galėtų sukurti mikroschemą, kuri per keletą sekundžių galėtų pakeisti veikimo dažnius ir taip išvengti slapto pasiklausymo, tai tokiu būdu galima būtų išplatinti žinias internetu, o siuntėjas taip ir liktų nesusektas.

Tolumoje Bakas pamatė PB patrulines automašinas ir sunkvežimius, stovinčius šalia dviejų vienaukščių pastatų, esančių visai prie pat kelio. Tie pastatai turėjo būti Izraelio vartais. Už jų — kelias į Sinajų. Bakas pasilenkė ir patikrino autobuso prietaisų parodymus. Variklio aušinimo sistemos temperatūra buvo ėmusi palengva kilti, ir jis pamanė, jog važiuoti reikia nedidinant greičio, o prie pat pasienio punkto išjungus motorą bus laiko jam atvėsti. Kuro buvo užtektinai, tepalo slėgis taip pat atrodė normalus.

Bakas jaudinosi. Jo protą buvo užvaldžiusios mintys apie Tsiono Ben Judo tarnavimo galimybes, o tai turėjo išryškinti visus jo anksčiau įgytus sugebėjimus. Tačiau taip pat prisiminė, kad iš esmės per internetą ir jis galėtų skleisti tiesą apie tai, kas vyksta pasaulyje. Tačiau kaip ilgai jam pavyks būti palankiai nusiteikusiu, jei ne lojaliu, Nikolajaus Karpatijaus darbuotoju? Jo žurnalistiniai darbai jau nebuvo objektyvūs. Tai tapo propaganda. Džordžas Orvelas savo įžymiojoje 1984 metų novelėje „Gyvulių ūkis“ panašius leidinius pavadino „newspeak“. Paprastai tariant, — tai objektyvių naujienų parodija.

Bakas visai nenorėjo važiuoti per pasienio punktą. Jis troško sėdėti su užrašų knygele ir nagrinėti savo idėjas. Apie naujas galimybes norėjo papasakoti rabinui. Tačiau dabar tuo užsiimti nebuvo laiko. Netrukus jo senas laužas ir asmeninis krovinys bus pasienio apsaugos tarnybų dėmesio centre. Visi juos aplenkę automobiliai jau seniai buvo išvykę, o galinio vaizdo veidrodėlyje nieko nesimatė.

Tsionas gulėjo ant grindų po sėdynėmis. Prie uždarytų vartų Bakas pamatė du uniformuotus pasienio apsaugos darbuotojus. Stovintysis vairuotojo pusėje parodė, kad Bakas atidarytų langą, ir kreipėsi į jį hebrajiškai.

— Angliškai, — tarė Bakas.

— Pasas, viza, identifikacijos dokumentai, automobilio registracijos dokumentai. Ar turite deklaruojamų daiktų, ar automobilyje yra kažkas, apie ką jūs norite mus informuoti prieš patikrinimą, — visa tai turi būti pateikta dabar, prieš atidarant vartus.

Bakas atsistojo ir nuo priekinės sėdynės paėmė visus autobuso dokumentus. Dar pridėjo savo netikrą pasą, vizą ir identifikacijos dokumentus. Vėl atsisėdęs prie vairo, pro langą pasienio darbuotojui padavė visą pluoštą popierių.

— Dar vežuosi maisto produktus, kuro, tepalo ir vandens.

— Daugiau nieko?

— Ką nors dar? — pakartojo Bakas.

— Dar ką nors, ką mes turime pamatyti, sere. Jūs būsite apklausiamas pastate, o štai ten bus tikrinamas jūsų automobilis.

Pasienio apsaugos darbuotojas ranka parodė šalia pastato vietą dešinėje kelio pusėje.

— Taip, aš turiu drabužių ir keletą antklodžių.

— Ar tai viskas?

— Daugiau nieko neturiu.

— Labai gerai, sere. Kai vartai bus atidaryti, pastatykite mašiną dešinėje, o mes susitiksime kairėje esančiame pastate.

Atvėrus vartus, Bakas lėtai pajudėjo pirma pavara, ji buvo pati triukšmingiausia. Tsionas ištiesė ranką ir palietė Kamerono kulkšnį. Bakas tai palaikė padrąsinimu, padėka ir, jei prireiks, atsisveikinimu.

— Tsionai, — sušnibždėjo jis, — vienintelė jūsų viltis — nulįsti kuo toliau į autobuso galą. Ar galite kuo greičiau dumti į galą?

— Pabandysiu.

— Tsionai, man išvykstant Michaelio žmona kažką pasakė. Aš nesupratau, nes kalbėjo hebrajiškai. Paskutiniai du žodžiai buvo kažkas panašaus į Jėšua Hama...

— Jėšua Hamašiach reiškia „Jėzus Mesijas“, — virpančiu balsu tarė Tsionas. — Ji linkėjo jums Dievo palaiminimų kelionėje, Jėšua Hamašiach vardu.

— To paties linkiu ir jums, mano broli, — atsakė Bakas.

— Kameronai, mielas drauge, greitai pasimatysime. Jei ne šiame gyvenime, tai amžinojoje Jo karalystėje.

Susidomėję, kodėl Bakas užtruko, artėjo pasienio apsaugos darbuotojai. Kai jaunas pareigūnas priėjo prie autobuso, Kameronas išjungė variklį ir atidarė duris. Tada čiupo vandens bakelį ir drąsiai praėjo pro jaunuolį.

— Turiu šiek tiek vargo su aušinimo sistema, — paaiškino Bakas. — Ar ką nors suprantate apie radiatorius?

Sumišęs pasienietis kilstelėjo antakius ir nusekė paskui Kameroną į autobuso priekį. Šis pakėlė variklio gaubtą ir jie pripylė vandens. Vyresnis pasienio apsaugos darbuotojas, neseniai kalbėjęs su Baku prie vartų, tarė:

— Nagi, greičiau, eime!

— Tuoj jus pasivysiu, — be galo jaudindamasis tarė Bakas.

Stipriai trenkdamas gaubtu, jis sukėlė didelį triukšmą. Jaunasis pasienietis jau artėjo prie autobuso durų, kai Bakas atsiprašęs jį pralenkė, vieną koją užkėlė ant laiptelio ir mestelėjo vandens bakelį vidun. Jam toptelėjo, jog reikėtų pagelbėti pareigūnui apieškoti autobusą. Galėtų stovėti greta ir kilnoti antklodes, kuro, tepalo bei vandens bakus. Tačiau tai galėjo sukelti įtarimą ir Bakas pabijojo, kad tokie jo veiksmai nepaskatintų dar atidžiau tikrinti. Tad nedelsdamas išlipo iš autobuso ir, žvelgdamas pasieniečiui į akis, tarė:

— Dėkoju už jūsų pagalbą. Aš tikrai nedaug suprantu apie variklius. Man rūpi tik verslas. Amerika, tikriausiai pats suprantate.

Jaunuolis pažvelgė jam į akis ir linktelėjo. Bakas meldėsi, kad pareigūnas eitų drauge su juo į pastatą kitoje kelio pusėje. Kamerono jau laukė vyresnysis pasienietis, o dabar nekantraudamas net ėmė moti jam ranka, ragindamas paskubėti. Nieko daugiau nebuvo galima padaryti, ir Bakas paliko rabiną Tsioną Ben Judą, visų žinomą ir labiausiai ieškomą bėglį, pasieniečių rankose.

Bakas nuskubėjo į procedūrų pastatą. Toks sumišęs jis buvo pirmą kartą savo gyvenime, tačiau negalėjo to parodyti. Dar norėjo apsigręžti ir pažiūrėti, ar Tsiono neišlaipino iš autobuso. Dabar pabėgti taip, kaip anksčiau buvo pavykę, atrodė neįmanoma. Aplinkui nesimatė jokios užuolankos, kur galėtum pasislėpti. Abiejose kelio pusėse tęsėsi spygliuotos vielos užtvaros. Jei jau pakliuvai į šį aptvarą, tenka eiti tik viena ar kita kryptimi. Apeiti aplinkui tikrai neįmanoma.

Viduje jo laukęs pareigūnas priešais save buvo išsidėliojęs Bako dokumentus.

— Pro kurį pasienio postą jūs patekote į Izraelį?

— Tel Avive, — tarė Bakas, — visa tai turi būti čia...

— Ak, taip, yra. Aš tik tikrinu. Atrodo, jūsų dokumentai tvarkingi, pone Kacai, — pridūrė jis, antspauduodamas Bako pasą ir vizą. — Ir jūs atstovaujate...

— „Tarptautiniams pjovėjams“, — atsakė Bakas, paversdamas pavadinimą daugiskaita, nes tai ir turėjo omeny.

— O kada paliekate žemyną?

— Šiąnakt. Jei mano pilotas sutiks mane Al Ariše.

— O kaip atsikratysite transporto priemonės?

— Tikėjausi gana pigiai parduoti oro uoste.

— Viskas priklauso nuo to, kaip pigiai. Tada problemų neturėtų kilti.

Bakas sustingo iš baimės. Pro jo petį pasienietis pažvelgė į kelią. Į ką jis žiūrėjo? Bakas įsivaizdavo Tsioną sučiuptą ir surakintomis rankomis vedamą per kelią. Kodėl jis buvo toks kvailas ir nepabandė autobuse surasti slaptos vietelės, kur galėtų paslėpti Tsioną. Tai buvo tikra beprotybė. Nejaugi jis bus kaltas dėl to žmogaus mirties? Mintis apie dar vieno naujos Kristaus šeimos nario praradimą atrodė nepakeliama.

Pasienietis sėdėjo prie kompiuterio.

— Čia matau, kad šįryt jūs buvote sulaikytas netoli Beršebos?

— Sulaikytas? Jūs perdedate. Aš tik pyliau vandenį į radiatorių ir buvau trumpai apklaustas PB taikos palaikymo pareigūno.

— Ar jis jums sakė, kad ankstesnis jūsų automobilio savininkas buvo suimtas kaip besislapstančio Tsiono Ben Judo bendrininkas?

— Taip, sakė.

— Tuomet tai turėtų jus sudominti.

Jis pasisuko ir į kampe esantį televizorių nukreipė distancinio valdymo pultą. Pasaulinės Bendrijos naujienų tarnybos pranešime buvo kalbama apie tai, kad suimtas Michaelis Šorošas, slėpęs įtariamąjį nuo teisėsaugininkų. „Pasaulio Bendrijos atstovas kalbėjo, jog Ben Judas, anksčiau gerbiamas mokslininkas ir dvasininkas, staiga tapo radikaliu, fanatišku fundamentalistu ir, norėdamas pagrįsti savo mokymą apie Naująjį Testamentą, kai kurių kaimynų akyse išžudė savo šeimą“.

Bakas su siaubu žiūrėjo, kai buvo rodomas Tsionas, kalbantis sausakimšame stadione Larnakoje, Kipro saloje.

— Įsižiūrėkite, — tarė diktorius, kai vaizdas ekrane buvo sustabdytas, — žmogus, esantis ant pakylos už Ben Judo, yra Michaelis Šorošas. Šiąnakt, tuoj po vidurnakčio, per kratą jo namuose Jeriche taikos palaikymo pajėgos rado asmenines Ben Judo šeimos nuotraukas ir dokumentus. Kartu buvo aptikti ir amerikiečių korespondento Kamerono Viljamso dokumentai. Jo ryšys su šiuo įvykiu kol kas nenustatytas.

Kameronas meldėsi, kad tik per televiziją nebūtų parodytas jo veidas. Staiga pamatė, kaip pasienietis pro jo petį pažvelgė durų link. Bakas taip pat atsisuko. Tarpduryje pasirodė jaunasis pasienietis. Uždaręs duris, jis nugara atsišliejo į jas ir, sukryžiavęs rankas ant krūtinės, ėmė žiūrėti naujienas. Rodė vaizdo įrašą, kuriame Ben Judas skaitė Mato evangeliją. Bakas jau anksčiau buvo girdėjęs Tsioną pamokslaujant šia tema. Žinoma, citatos neatitiko konteksto.

„O kas išsižadės manęs žmonių akivaizdoje, ir Aš jo išsižadėsiu savo dangiškojo Tėvo akivaizdoje. Nemanykite, kad atėjau atnešti žemėn ramybės. Atėjau atnešti ne ramybės, o kalavijo.

Kas myli tėvą ar motiną labiau negu mane, nevertas manęs. Kas myli sūnų ar dukterį labiau negu mane, nevertas manęs. Kas neima savo kryžiaus ir neseka paskui mane, tas nevertas manęs.“

Naujienų reporteris iškilmingai tarė:

— Šiuos žodžius jis pasakė tik kelios dienos prieš tai, kai vidurdienį nužudė savo žmoną ir vaikus.

— Nieko sau, tiesa? — stebėjosi vyresnysis pasienietis.

— Tai jau tikrai, — tarė Bakas, bijodamas, kad balsas jo neišduotų.

Sėdintis už stalo pasienietis jau dėliojo Bako popierius į krūvelę. Jis pažvelgė pro Baką į jaunąjį pasienietį.

— Eimi, ar patikrinai autobusą?

Bakui reikėjo labai greitai apsispręsti. Kas atrodys labiau įtartina: jei jis neatsisuks į jaunuolį, ar jei atsisuks į jį? Kameronas atsisuko ir pažvelgė. Tas vis dar stovėjo prie uždarytų durų, rankas sunėręs ant krūtinės, ir tik kartą linktelėjo galva.

— Taip, ten viskas tvarkoje. Antklodės ir asmeniniai daiktai.

Bakas trumpam buvo sulaikęs kvėpavimą. Pasienietis pastūmė per stalą jo dokumentus.

— Laimingo kelio, — tarė jis.

Bakas taip atsipalaidavo, kad vos nepravirko iš džiaugsmo.

— Ačiū jums, — tarė jis.

Tada pasisuko į duris, o jam pavymui vyresnysis dar pridūrė:

— Ačiū, kad aplankėte Izraelį.

Kameronas norėjo rėkti. Jis apsisuko ir linktelėjo.

— Taip, ak, taip. Nėra už ką.

Jis labai norėjo kuo greičiau išeiti laukan. Eimis net nepajudėjo, kai Bakas priėjo prie durų. Susidūręs su jaunuoliu akis į akį, jis sustojo. Jautė, kaip vyresnysis pasienietis juos stebi.

— Atsiprašau, — tarė Bakas.

— Mano vardas Eimis, — tyliai tarė jaunuolis.

— Taip, Eimis. Ačiū jums. Atleiskite.

Galop Eimis žengtelėjo į šalį ir Bakas išėjo. Jam lankstant dokumentus ir kišant juos į kišenę, rankos pašėlusiai virpėjo. Įlipęs į senąjį autobusą, užvedė variklį. Jei Tsionui pavyko kažkur pasislėpti, tai kaip dabar Bakas jį suras? Gana lengvai pasisekė suderinti sankabos ir greičio pedalų spaudymą, ir senasis vežimas pajudėjo. Pasiekęs tinkamą greitį, Kameronas įjungė trečią pavarą, ir variklis ėmė dirbti kiek tyliau.

Jis šūktelėjo:

— Mano drauge, jei jūs vis dar viduje, pasilikite savo vietoje, kol išnyks pasienio kontrolės punkto šviesos. Tada aš norėčiau sužinoti smulkmenas.

Trylika

Reifordas suirzo, kai iš gilaus miego jį prikėlė telefono skambutis. Į Naująjį Babiloną jam galėjo paskambinti tik keletas žmonių, nepriklausančių Karpatijaus ir Fortūnato aplinkai. Ir paprastai jie jo netrukdydavo vidury nakties. Taigi Reifordas nusprendė, kad skambutis telefonu praneš arba gerą, arba blogą naujieną. Šiuo neramiu laiku tai nebuvo pats blogiausias variantas.

Jis pakėlė telefono ragelį:

— Stylas.

Skambino Amanda.

— Ak, Reifordai, aš žinau, kad pas jus jau vidurnaktis, ir labai atsiprašau, jei prižadinau. Matai, mes esame kiek išmušti iš vėžių ir norėtume pasiteirauti, ar jūs ką nors žinote.

— Apie ką aš žinau?

— Na, mes su Chloje sklaidėme puslapius, kuriuos išspausdino Briuso kompiuteris. Juk apie tai jau pasakojome?

— Taip.

— Mes sulaukėme keisto skambučio nuo Loretos iš bažnyčios. Ji pasakė, kad dirbo ten viena ir atsakinėjo į telefono skambučius. Loreta teigė ką tik pajutusi stiprų paraginimą melstis už Baką.

— Už Baką?

— Taip. Tai ją taip stipriai sukrėtė, jog tuoj pat pakilusi nuo kėdės. Dar pamaniusi, kad staigiai stojantis apsvaigo galva, bet kažkas ją tiesiog parklupdė. Taip beklūpodama ji nuoširdžiai meldėsi už Baką.

— Mieloji, žinau tik tiek, kad Bakas yra Izraelyje. Manau, jog bando surasti Tsioną Ben Judą, na, o jūs tikriausiai žinote, kas atsitiko jo šeimai.

— Žinome, — atsakė Amanda, — Tik Bakas visada patenka į gana nemalonias situacijas.

— Bet ir sugeba visada iš jų išsisukti, — pridūrė Reifordas.

— Tai ką manai apie tą Loretos nuojautą ar kas tai bebūtų?

— Nepavadinčiau to nuojauta. Šiomis dienomis mums visiems reikėtų pasimelsti, ar ne?

Amandos balse buvo jaučiamas nusivylimas.

— Reifordai, tai nebuvo atsitiktinumas. Pats žinai, kokio ramaus būdo yra Loreta. Tačiau po to ji buvo taip nusiminusi, kad užrakino biurą ir išėjo namo.

— Turi omeny, jog tai įvyko prieš devintą valandą vakaro. Nieko sau, tikra dykūne, ar ne?

— Eik jau, Rėjau. Šiandien ji nebuvo darbe iki vidurdienio. Žinai, ji kasdien pasilieka iki devintos valandos. Žmonės skambina bet kuriuo metu.

— Žinau, atleisk.

— Ji nori su tavim pasikalbėti.

— Su manim?

— Taip, ar kalbėsi su ja?

— Žinoma, duok jai ragelį. — Reifordas net neįsivaizdavo, ką jai sakyti.

Briusas tikrai tokiu atveju neprarastų savitvardos ir žinotų, ką patarti.

Loreta tikrai buvo sukrėsta.

— Kapitone Stylai, aš labai atsiprašau, kad trukdau jus tokiu metu. Pas jus jau turbūt trečia nakties?

— Taip, ponia, bet dėl to nesirūpinkite.

— Na, gal ir nederėjo kelti jus iš miego. Bet, sere, Dievas man pasakė, jog reikia melstis už tą vaikiną, aš tikrai tai žinau.

— Tuomet džiaugiuosi, kad jūs taip pasielgėte.

— Ar jums neatrodau pamišusi?

— Aš visada taip maniau, Loreta. Kaip tik todėl mes jus ir mylime.

— Žinau, kad jūs juokaujate, kapitone Stylai, bet rimtai — ar aš tikrai netekau nuovokos?

— Ne, ponia. Atrodo, kad Dievas veikia kaskart vis dramatiškesnių ir tiesioginiu būdu. Jei jūs buvote paraginta melstis už Baką, tai nepamirškite, kai jis sugrįš, paklausti jo apie tai, kas tuomet vyko.

— Aš irgi apie tai galvojau, pone Stylai. Tikrai jutau, kad Bakui gresia didelis pavojus. Tikiuosi, jam pavyks ištrūkti gyvam. Mes visi viliamės, kad jis atvyks pas mus į sekmadieninį tarnavimą. Jūs taip pat būsite, ar ne?

— Viskas Viešpaties valioje, — atsakė Reifordas ir nustebo, nes iš jo lūpų išsprūdo posakis, kurį, girdėdamas Irenos draugų pokalbiuose visuomet laikydavo tikra kvailyste.

— Norime, kad sekmadienį susirinktų visi, — pasakė Loreta.

— Man tas taip pat labai svarbu, ponia. Loreta, ar galiu jus paprašyti vienos paslaugos?

— Po to, kai prikėliau jus vidurnaktį? Tik pasakykite, ko norite.

— Jei Viešpats paragins jūs melstis dėl manęs, ar tai darysite iš visos širdies?

— Žinoma. Juk pats tai žinote. Tikiuosi, dabar nejuokaujate?

— Dar niekada nesu kalbėjęs rimčiau.

Kai pasienio punkto šviesos liko toli užpakalyje, Bakas pasuko autobusą į kelkraštį, išjungė pavarą, užtraukė rankinį stabdį ir, pasisukęs sėdynėje, giliai atsiduso. Žodžius jam reikėjo tiesiog spauste išspausti:

— Tsionai, ar vis dar esate šiame autobuse? Išlįskite, kad ir kur esate pasislėpęs.

Iš autobuso galo pasigirdo virpantis iš susijaudinimo balsas:

— Aš čia, Kameronai. Šlovė Viešpačiui Dievui, Visagaliui dangaus ir žemės Sutverėjui!

Rabinas šliaužte iššliaužė iš po sėdynių. Bakas sutiko ji tarpe tarp jų eilių ir jiedu apsikabino.

— Pasakokit, — paprašė jo Bakas.

— Aš jums sakiau, kad Viešpats kažkaip suras išeitį, — tarė Tsionas, — Nežinau, ar jaunuolis Eimis angelas ar žmogus, bet tikrai buvo Dievo siųstas.

— Eimis?

— Eimis. Jis sukinėjosi po visą autobusą tai šen, tai ten pasišviesdamas prožektorium. Tada atsiklaupė ir pašvietė po sėdynėmis. Žvelgiau tiesiai į šviesą ir meldžiausi, kad Viešpats uždengtų jam akis. Tačiau taip neįvyko. Vaikinas sugrįžo į tą vietą, kur aš buvau pasislėpęs, ir atsiklaupė. Viena ranka jis švietė man į veidą, o kita griebė už marškinių. Tuomet prisitraukė mane arčiau. Maniau, jog širdis plyš, taip buvau išsigandęs ir susijaudinęs. Jau įsivaizdavau, kaip esu vedamas į pastatą lyg koks jaunojo pareigūno trofėjus. Pro sukąstus dantis jis sušnibždėjo man hebrajiškai: „Geriau jau būtumėt tuo, kuo aš manau jus esant, antraip jūs — žuvęs“. Kas man beliko? Toliau slėptis nebuvo jokios prasmės. Koks tikslas apsimetinėti kažkuo kitu? Tad tariau jam: „Jaunuoli, aš esu Tsionas Ben Judas“. Vis dar laikydamas mano marškinių kampą saujoje ir šviesdamas tiesiai į akis, jis tarė: „Rabine Ben Judai, aš esu Eimis. Melskitės taip, kaip iki šiol dar nesimeldėte, kad jie patikėtų mano raportu. O dabar telaimina ir tesaugo jus Viešpats. Tešviečia Jo veidas virš jūsų ir telydi jus Dievo ramybė“. Kameronai, Dievas yra mano liudytojas, tada jaunuolis atsistojo ir išlipo iš autobuso. Nuo to laiko aš ten gulėjau ir su ašaromis akyse šlovinau Dievą.

Daugiau nebuvo ką pasakoti. Tsionas susmuko į sėdynę autobuso viduryje. Bakas sugrįžo į savo vietą už vairo ir jiedu nuvažiavo link egiptiečių pasienio punkto.

Po pusvalandžio autobusas privažiavo vartus į Sinajų. Kad Ben Judas galėtų prasmukti, šį kartą Dievas panaudojo Egipto pasieniečių neapdairumą. Kai Bakui liepė sustoti, tuoj pat prisistatė vienas darbuotojas ir ėmė kažką aiškinti savo kalba. Kameronas tarė:

— Angliškai.

— Jei reikia, galima ir angliškai, — jis pažvelgė į Tsioną. — Po kelių minučių jūs galėsite būti laisvi ir toliau sau pūsti į akį, vėlyvasis keliauninke. Užeikite į pastatą, ir kol tikrins jūsų dokumentus, aš apžiūrėsiu šį autobusą, o tada galėsite judėti toliau.

Bakas, tiesiog apstulbintas tokio netikėto susidūrimo, pažvelgė į Tsioną ir gūžtelėjo pečiais. Jis luktelėjo, kol rabinas praleido autobusan pareigūną, kad šis pradėtų tikrinimą, bet Tsionas parodė, jog Bakui reikia išeiti. Kameronas išlipo iš autobuso ir nuskubėjo į pastatą. Kai dokumentai buvo patikrinti, jo dar paklausė:

— Ar Izraelio pusėje neturėjote jokių problemų?

Bakas vos neprapliupo juoku. „Kokių dar problemų? Kai Dievas yra tavo pusėje, viskas eina lyg sviestu patepta“.

— Ne, sere!

Daugiau nebuvo kas darą. Per petį Bakas žvilgtelėjo į tą pusę, kur turėjo būti Tsionas. Kur jis dabar pradingo? Gal Dievas padarė jį nematomą?

Šiame pasienyje viskas buvo daug lengviau ir greičiau. Paprastai egiptiečiai tiesiog sudėdavo antspaudus ir nekvaršindavo sau galvos. Pas juos negalėjai patekti nepraėjęs Izraelio pasieniečių patikrinimo. Taigi, jei tik pavykdavo ištrūkti iš izraeliečių, toliau reikalai klostydavosi labai greitai. Kai Bako dokumentai buvo užantspauduoti ir grąžinti, jam uždavė dar keletą klausimų.

— Iki Al Arišo mažiau nei šimtas kilometrų ir šiuo metu nenumatyta jokių komercinių reisų, — tarė pasienietis.

— Žinau. Aš esu užsakęs lėktuvą, — paaiškino Kameronas.

— Labai gerai, pone Kacai. Kuo geriausios kloties!

„Kaip tik to ir reikia!“ — pagalvojo Bakas.

Apsisukęs jis nuskubėjo prie autobuso. Tsiono ten nebuvo nė ženklo. Vienas iš tikrintojų vis dar rausėsi viduje. Kai Bakas jau ruošėsi lipti į savo vietą, iš už autobuso galo išėjo Tsionas ir pirmas įšoko vidun. Tuo metu pasienietis tikrino Bako krepšį.

— Įspūdinga aparatūra, pone Kacai.

— Ačiū.

Tsionas nerūpestingai praėjo pro pasienietį ir atsisėdo į autobuso galą, kur sėdėjo įlipus tikrintojui. Rabinas išsitiesė ant sėdynių lyg ruošdamasis miegoti toliau.

— Kur jūs dirbate? — paklausė pasienietis.

— „Tarptautiniuose pjovėjuose“, — atsakė Bakas.

Tuo metu Tsionas trumpam kilstelėjo iš savo vietos, o tai vos neprivertė Kamerono nusikvatoti. Matyt, Ben Judui patiko „kompanijos“ pavadinimas.

Tada pasienietis uždarė krepšį.

— Jūsų abiejų dokumentai patikrinti. Esate pasiruošę išvykti?

— Visiškai, — atsakė Bakas.

Apsisukęs pareigūnas pažvelgė į Tsioną. Šis tyliai knarkė. Tada jis priėjo prie Bako ir negarsiai tarė:

— Keliaukite.

Bakas stengėsi nepasirodyti esąs per daug nekantrus, todėl palaukė, kol pasienietis nuėjo, ir netrukus autobusas jau riedėjo keliu.

— Na, Tsionai, kur jūs buvote šį kartą?

Rabinas atsisėdo.

— Kaip jums patiko mano knarkimas?

Bakas nusijuokė.

— Labai įspūdinga. Tai kur buvote, kai pasienietis manė, kad drauge su manimi nunešėte dokumentus patikrinimui?

— Tiesiog stovėjau už autobuso. Jūs išlipote ir nuėjote į vieną pusę, o aš išlipęs nuėjau į kitą.

— Juokaujate.

— Aš nežinojau, ką daryti, Kameronai. Jis buvo toks draugiškas ir net matė mane. O aš tikrai nesiruošiau be jokių dokumentų eiti į patikrinimų pastatą. Kai jūs sugrįžote, supratau, kad per tiek laiko galima patikrinti dviejų žmonių dokumentus.

— Dabar tik įdomu, — tarė Bakas, — kiek laiko užtruks, kol tas pareigūnas pasakys, kad autobuse matė du žmones?

Tsionas atsargiai priėjo prie Bako ir atsisėdo už jo.

— Taip, — pritarė jis. — Pirmiausia jam teks įtikinti kitus, kad tikrai matė du žmones. O gal tai apskritai neišaiškės. Priešingu atveju jie greitai ims vytis.

— Tikiu, kad Viešpats mus išves, nes Jis tai pažadėjo, — tarė Bakas. — Bet būtų neprošal kuo geriau pasirengti lenktynėms.

Jis pasuko į šalikelę. Ten dar įpylė vandens į radiatorių ir beveik du litrus alyvos į variklį. Taip pat pripildė degalų bakus.

— Atrodo, kad mes gyvename Naujojo Testamento laikais, — tarė Tsionas.

Vėl išvairuodamas autobusą į kelią Bakas pasakė:

— Jie gali lengvai pasivyti šį seną laužą. Bet jei mums pavyks pasiekti Al Arišą, tai sėsime į lėktuvą ir tiek mus tematys.

Po poros valandų važiavimo kelias labai pablogėjo. Pakilo variklio temperatūra. Bakas nenuleido akių nuo galinio vaizdo veidrodžio ir pastebėjo, kad Tsionas taip pat žiūri atgal. Labai greitai ten gali pasirodyti mažas greitas automobilis ir juos aplenkti.

— Ko mes taip jaudinamės, Kameronai? Dievas tikrai nebūtų mūsų taip toli nuvedęs vien tam, kad čia mus sugautų. Kaip manote?

— Jūs manęs klausiate? Kol nesusitikau su jumis, dar nebuvau patekęs į tokią situaciją!

Pusvalandį jie važiavo tylėdami. Galop prabilo Tsionas ir kalbėjo kaip tvirtai, kaip niekada iki šiol Bakas dar nebuvo girdėjęs.

— Kameronai, žinote, per pastarąsias dienas turėdavau valgyti prisiversdamas ir man tai visai nepatiko.

— Tai užkrimskite! Juk turime tiek daug maisto!

— Manau, valgysiu. Skausmas mano širdyje yra toks stiprus, kad jaučiu, jog niekada nieko negalėsiu daryti tik savo malonumui. Man patikdavo valgyti. Net kai nepažinojau Kristaus, tikėjau, kad Dievas aprūpina mus maistu. Jis teikia tai mūsų džiaugsmui. Dabar jaučiuosi alkanas, bet valgysiu tik todėl, kad reikia.

— Tsionai, galite man to neaiškinti. Meldžiuosi, kad dar iki šlovingojo Atėjimo praeitų jūsų širdies skausmas.

— O jūs valgysite?

Bakas papurtė galvą, bet tuoj pat apsigalvojo.

— Ką nors, kas turi daug ląstelienos ir natūralaus cukraus.

Jis nežinojo, kas laukia priešakyje, tad būtų kvaila pavargti ir nusilpti dėl alkio.

Tsionas gūžtelėjo pečiais.

— Daug ląstelienos ir natūralaus cukraus? Juk čia izraelitų maistas, Kameronai. Jūs tiesiog nusakėte tai, ką mes valgome.

Rabinas ištiesė Bakui keletą figos batonėlių, kurie jam priminė vaisius ir javainius. Kameronas nesuvokė, kaip yra išalkęs, kol nepradėjo valgyti. Staiga jis pasijuto sotus ir vylėsi, kad Tsionas jaučia tą patį. Dabar tai buvo labai svarbu, nes toli užpakalyje pamatė mirksinčias geltonas automobilio šviesas.

Jie nežinojo, kaip pasielgti — bandyti pasprukti nuo besivejančių ar apsimesti nekaltiems ir leisti pralenkti? Gal tai visai ne persekiotojai. Bakas krestelėjo galvą. Ką jis sau galvojo? Žinoma, tikriausiai tai bus lemiamas jų mūšis. Žinojo, kad Dievas juos išgelbės, bet nenorėjo būti naivus ir manyti, jog juos besivejančiai mašinai su įjungtais švyturėliais visai nerūpi nei Bakas, nei Tsionas.

— Tsionai, gerai viską sutvirtinkite ir pasislėpkite.

Rabinas pasilenkė ir žvilgtelėjo atgal.

— Dar vienas siurprizas, — burbtelėjo jis. — Viešpatie, ar neužtenka šiai dienai? Kameronai, aš viską padedu į šalį, bet pasiimsiu truputį maisto.

— Įsitaisykite patogiai. Kaip pastebėjau prie pasienio punkto, jų mašinos mažos ir nėra greitos. Jei aš pasistengsiu, tai ilgokai užtruks, kol jie mus pasivys.

— O kai pasivys? — Jau iš po sėdynių autobuso gale paklausė Tsionas.

— Dabar bandau apgalvoti strategiją.

— Aš melsiuosi, — tarė Tsionas.

Bakas vos neprapliupo juokais.

— Šiandien jūsų maldos sukėlė didelį sąmyšį.

Tačiau į savo juokus jis neišgirdo jokio atsako. Bakas spaudė iš autobuso viską, ką galėjo. Jam pavyko pasiekti daugiau nei aštuoniasdešimties kilometrų per valandą greitį. Autobusas kriokė, o visos jo metalinės dalys baisiai girgždėdamas protestavo prieš tokį Bako elgesį. Kameronas žinojo, jei jau mato pasienio apsaugos automobilį, tai pasieniečiai juo labiau mato jų autobusą. Todėl nebuvo jokio reikalo gesinti šviesas ir tikėtis, jog jie pamanys bėglius pasukus kitu keliu.

Atrodė, kad besivejantieji atsilieka. Tamsoje buvo sunku nuspėti atstumą, bet Bakas buvo tikras, jog persekiotojai neartėja. Švyturėlių šviesos žybsėjo, ir vis labiau aiškėjo, kad pareigūnai vejasi būtent juos, tačiau žurnalistas greičio nemažino.

— Kameronai, manau, turiu teisę žinoti, — pasigirdo balsas iš autobuso galo. — Kokie jūsų planai? Ką darysite, kai jie mus sulaikys, o aš manau, kad taip ir bus?

— Ką gi, pasakysiu štai ką: aš nesiruošiu grįžti atgal į pasienį. Ir nesu tikras, kad leisiu jiems mane aplenkti.

— Iš kur jūs žinote, ko jie nori?

— Jei mus vejasi tas vyras, kuris apieškojo autobusą, jo ketinimas labai aiškus, ar ne?

— Manau, kad taip...

— Jei prisivys, aš atsidarysiu langą ir bandysiu jį įtikinti kalbėtis su mumis oro uoste. Nėra jokio tikslo sugrįžti tokį kelią į pasienį.

— Bet ar jis su tuo sutiks?

— Tada, manau, man teks parodyti pilietinį nepaklusnumą, — atsakė Bakas.

— O kas, jei jis privers jus nuvažiuoti nuo kelio ir mes apsiversime?

— Bet kokia kaina bandysiu išvengti susidūrimo, tik nesiruošiu sustoti, o jei būsiu verčiamas tai padaryti, tikrai neapsiversiu.

— Gerbiu jūsų ryžtą, Kameronai. Aš melsiuosi, o jūs elkitės taip, kaip Dievas jums liepia.

— Pats žinote, kad taip ir bus.

Bakas spėjo, jog iki oro uosto bus likę tik kokie 30 kilometrų. Jei jie važiuotų net 60 kilometrų per valandą greičiu, tai per pusvalandį jau būtų vietoje. Pasienio apsaugos automobilis greičiausiai pasivys juos anksčiau. Bet oro uostas daug arčiau nei pasienio postas, ir Bakas buvo įsitikinęs, kad karininkas pasielgs išmintingai ir nuvažiuos su jais į oro uostą, o ne atgal į pasienį.

— Tsionai, man reikia jūsų pagalbos.

— Aš pasiruošęs.

— Pasilenkite ir likite nepastebimas, bet suraskite krepšyje mano telefoną ir paduokite jį man.

Kai Tsionas prišliaužė prie Bako su telefonu rankoje, Kameronas jo paklausė:

— Sere, kiek jums metų?

— Mano krašte tai nemandagus klausimas, — atsakė rabinas.

— Tarytum man dabar rūpėtų mandagumai.

— Man 46-eri, Kameronai, o kodėl jūs klausiate?

— Atrodote puikios formos.

— Ačiū, aš dirbu.

— Jūs treniruojatės? Tikrai?

— Ar tai jus stebina? Tikriausiai nustebtumėte sužinojęs, kiek daug dvasininkų tai praktikuoja. Žinoma, daug yra ir tokių, kurie taip nedaro...

— Aš tik noriu įsitikinti, ar jūs sugebėsite pabėgti, jei reikės.

— Tikiuosi, kad to neprireiks, bet bėgti aš galiu. Nesu toks greitas, koks buvau jaunystėje, bet ištvermė yra viena iš mano savybių.

— Tik tiek ir norėjau sužinoti.

— Priminkite, kad ir aš kada nors jums užduočiau asmenišką klausimą, — paprašė Ben Judas.

— Aš visai rimtai, Tsionai. Gal kartais jus įžeidžiau?

— Ak, mano drauge, negi manote, jog dabar kas nors galėtų mane įžeisti!

— Tsionai, geriau eikite į galą, kur ir buvote, tik pasakykite man, kiek dar mums liko kuro.

— Prietaisai yra tiesiai prieš jus, Kameronai. Pats man pasakykite.

— Ne taip supratote. Turiu omeny kurą bakuose.

— Tuoj patikrinsiu, bet manau, kad nebeturime laiko papildyti bakus persekiotojų akivaizdoje. Tik kam jums tas kuras?

— Kodėl jūs tiek daug klausinėjate?

— Nes esu studentas ir visada juo būsiu. Be to, argi mes ne kartu važiuojame?

— Duosiu vieną nuorodą. Kol jūs barškinate per tuos bakus, kad sužinotumėt, kiek kuro dar turime, aš patikrinsiu, ar veikia prietaisų skyde esantis rūkalų žiebtuvėlis.

— Kameronai, rūkalų žiebtuvėliai dingsta pirmiausia, ar ne?

— Mūsų pačių labui reikia tikėtis, kad čia jis yra.

Suskambo Bako telefonas. Krūptelėjęs jis atlenkė dangtelį.

— Bakas klauso.

— Bakai! Čia Chlojė!

— Chloje! Dabar tikrai negaliu su tavimi kalbėtis. Patikėk ir nieko neklausinėk. Dabar esu gyvas ir sveikas, bet, prašau, pasakyk, kad visi melstųsi, ir tai padaryk kuo skubiau. Ir klausyk, internete ar dar kur nors surask Al Arišo oro uosto telefono numerį. Susisiek su Kenu Ricu, kuris turi manęs ten laukti. Pasakyk jam mano numerį ir paprašyk tuoj pat paskambinti.

— Bet, Bakai...

— Chloje, tai gyvenimo ir mirties klausimas!

— Paskambink man, kai tik praeis pavojus!

— Pažadu!

Bakas uždarė telefono dangelį ir išgirdo Tsiono balsą:

— Kameronai, ar bandysite susprogdinti šį autobusą?

— Ar klausiate kaip dvasininkas? — juokais pasitikslino Bakas.

— Tikiuosi, palauksite, kol pasieksime oro uostą. Turiu omeny, jog liepsnojančiu autobusu mes galėtume greičiau jį pasiekti, bet tuomet jūsų draugui į Ameriką gali tekti pargabenti tik mūsų palaikus.

— Viskas puiku, Chloje, — tarė Reifordas, — jau ilgai bandau užmigti ir niekaip nepavyksta. Vis tiek dabar skaitau.

Chlojė papasakojo apie keistą telefoninį pokalbį su Baku.

— Negaišk laiko su internetu, — tarė Reifordas, — aš turiu žinyną, kuriame yra visi panašaus pobūdžio numeriai. Palauk.

— Tėti, — tarė ji, — bus geriau tau pačiam paskambinti. Paprašyk pakviesti Keną Ricą ir liepk jam paskambinti Bakui.

— Norėčiau pats ten nuskristi, jei tik turėčiau mažesnį lėktuvą.

— Tėti, mes nenorime, kad vienu metu ir tu, ir Bakas rizikuotumėte savo gyvybėmis.

— Chloje, bet tai mes darome kasdien.

— Verčiau paskubėk, tėti!

Bakas nusprendė, kad pasienio patrulio automobilis atsilikęs nuo jų mažiau nei per pusę mylios. Jis nuspaudė akceleratorių iki grindų ir autobusas krūptelėjo. Važiuojant tokiu nelygiu keliu vos buvo galima išlaikyti vairą. Tuo momentu prietaisai rodė normalų variklio darbą, tačiau Bakas žinojo, kad variklio perkaitimas — tik laiko klausimas.

— Manau, jog turime apie aštuonetą litrų kuro, — tarė Tsionas.

— To visiškai pakaks.

— Sutinku, Kameronai. Daugiau nei pakanka, kad mes taptume kankiniais.

Bakas kiek sumažino greitį. Dėl to važiavimas tapo lygesnis. Visu kūnu Kameronas jautė, kaip artėja persekiotojai. Nuo patrulio automobilio juos teskyrė ketvirtis mylios.

Tsionas sušuko iš automobilio galo:

— Aišku, iki oro uosto mums nepavyks jų atsikratyti, ar ne?

— Taip! Ką siūlote?

— Tada nėra prasmės iš šios geldos išspausti viską. Būtų geriau taupyti vandenį, tepalą ir kurą, kad tikrai pasiektume oro uostą. Jei sustosime, visi jūsų ketinimai nueis šuniui ant uodegos.

Bakas negalėjo su tuo nesutikti. Nedelsdamas sumažino greitį iki 50-ties kilometrų per valandą ir pajuto tarsi būtų išlošęs keletą mylių. Tačiau tai leido patrulio mašinai prisivyti autobusą.

Visai šalia jų kaukė sirena, o šoninio vaizdo veidrodėlyje žybčiojo švyturėliai. Bakas tik pamojo ranka ir važiavo toliau. Tada patrulio automobilis įjungė raudonas signalines lempas, paieškos žibintą ir dar signalizavo garsiniu signalu. Bakas visa tai ignoravo.

Galop patrulio automobilis prisigretino prie autobuso šono, ir taip jie kurį laiką važiavo šalia vienas kito. Bakas pažvelgė žemyn, norėdamas pamatyti tą patį pasienietį, kuris tikrino jo kledarą sienos kirtimo punkte.

— Užsisekite saugos diržą, Tsionai! — šūktelėjo Bakas. — Mus pasivijo!

— Norėčiau turėti saugos diržą!

Nemažindamas greičio Bakas važiavo toliau, o šalia jo riedėjo patrulio automobilis ir pasienietis ženklais ėmė rodyti, kad jam reikią sustoti. Kameronas linksmai jam pamojavo ir važiavo toliau. Tada pasieniečio automobilis išsiveržė į priekį ir sumažino greitį, vėl rodydamas, kad suktų į kelkraštį. Pamatęs, jog Bakas visai nekreipia dėmesio į raginimus, pareigūnas dar labiau sulėtino mašiną, priversdamas jį pasukti į šoną ir apvažiuoti. Kameronas nedidino greičio, o patrulio automobilis, nenorėdamas, kad autobusas išsiveržtų į priekį, turėjo paskubėti. Bakas praleido patrulį į priekį ir vėl ėmė važiuoti jam iš paskos. Tačiau patruliui sustojus jis taip pat turėjo sustoti.

Kai pasienietis išlipo, Bakas pavažiavo atgal ir, aplenkęs jo automobilį bei keldamas begales dulkių, spėjo nurūkti apie šimtą jardų į priekį, kol tas spėjo įšokti atgal į savo mašiną ir pasivyti. Šįkart pasienietis važiavo greta autobuso ir parodė Bakui pistoletą.

Kameronas atidarė langą ir sušuko:

— Jei aš sustosiu, šis autobusas nebeužsives! Sekite paskui mane į Al Arišą.

— Ne, — pasigirdo atsakymas. — Jūs važiuosite su manimi atgal į pasienio punktą.

— Mes esame netoli oro uosto! Nemanau, kad autobusas nuvažiuos tokį kelią atgal!

— Tada palikite jį! Galėsite važiuoti kartu su manimi!

— Pasimatysime oro uoste!

— Ne!

Tačiau Bakas jau uždarė langą. Pasieniečiui nukreipus pistoletą į autobuso langą, Kameronas staiga pasilenkė, bet ir toliau ryžtingai spaudė akceleratoriaus pedalą. Tada išgirdo skambant telefoną.

— Kalbėkite! — atsiliepė Bakas.

— Čia Ricas. Kaip sekasi?

— Kenai, ar praėjote muitinės patikrinimą prieš išvykstant?

— Taip! Kai tik atsidursite čia, galėsime skristi.

— Ar pasiruošęs nuotykiams?

— Maniau, kad niekada nepaklausite! Jau seniai laukiau ko nors įdomesnio.

— Jums teks rizikuoti savo gyvybe ir nusižengti įstatymui, — tarė Bakas.

— Ir tai viskas? Manęs tuo nenustebinsi.

— Pasakykite, kaip man jus surasti, Kenai, — paprašė Bakas.

— Atrodo, kad šiąnakt čia yra tik mano lėktuvas, pasiruošęs skrydžiui. Esu šalia angaro, stovinčio pakilimo tako gale. Turiu omeny savo lėktuvą. Kalbu su tavimi iš nedidelio terminalo, esančio netoliese.

— Tačiau tave jau patikrino ir gali išvykti iš Egipto?

— Taip, žinoma.

— Ką jiems pasakei apie krovinį ir kitus keleivius?

— Maniau, kad neturėčiau kalbėti apie dar ką nors, išskyrus jus.

— Puiku, Kenai! Dėkoju! O kuo jie mane laiko?

— Sakiau, kad jūs — ponas Kacas.

— Kenai, tai puiku. Luktelkite.

Pasienietis, vėl aplenkęs autobusą, staigiai paspaudė stabdį. Norėdamas išvengti susidūrimo, Bakas turėjo išvažiuoti į šalikelę ir, kai vėl staigu judesiu užsuko ant kelio, autobusas smarkiai slystelėjo galiniais ratais ir vos neapvirto.

— Aš negaliu išsilaikyti! — sušuko Tsionas.

— Mėgaukitės pasivažinėjimu! — tarė Bakas, — Aš nesustoju ir nesiruošiu grįžti!

Pasienio apsaugos pareigūnas savo automobilyje išjungė švyturėlius ir prožektorių. Sirena taip pat nutilo. Jis greitai pasivijo bėglių autobusą ir trinktelėjo automobiliu į senojo laužo galą. Po to sekė dar vienas smūgis ir dar.

— Tikriausiai bijo sudaužyti tą automobilį, ar ne? — nusijuokė Bakas.

— Nebūk toks tikras, — atsakė Tsionas.

— Esu įsitikinęs.

Bakas taip stipriai nuspaudė stabdį, kad Tsionas šaukdamas nučiuožė į priekį. Kameronas išgirdo iš paskos kaukiant padangas ir pamatė patrulio automobilį slystant žemyn į žvyruotą kelkraštį. Bejėgiškai bandė spausti akceleratorių, bet variklis neveikė. Bandydamas jį vėl užvesti, matė patrulio automobilį, vis dar kelkraštyje riedantį dešine puse ir mėginantį užvažiuoti į viršų. Pagaliau variklis užsivedė ir Bakas pradėjo važiuoti, o tada pakėlė telefoną:

— Kenai, ar girdi mane?

— Taip, kas, po galais, pas jus vyksta?

— Tu tuo nepatikėsi!

— Jus persekioja, ar ką?

— Tai metų įvykis, Ricai! Nemanau, kad mums liks laiko sutvarkyti muitinės formalumams. Noriu žinoti, kaip patekti į tavo lėktuvą. Būk pasiruošęs — su veikiančiais varikliais, atidarytomis durimis ir nuleistu trapu.

— Atrodo, darosi vis linksmiau! — šūktelėjo Ricas.

— Neturi iš ko rinktis, — atsakė Bakas.

Tada pilotas greitai nusakė, kaip rasti pakilimo taką ir terminalą bei vietą, kur stovi lėktuvas.

— Po dešimties minučių turėtume būti vietoje, — pasakė Bakas. — Jei man pavyks išsaugoti šį kledarą privažiuosiu kaip galima arčiau prie pakilimo tako ir lėktuvo.

Patrulio automobilis pagaliau išsiropštė ant kelio, greitai apsisuko ir dabar važiavo priešpriešais. Bakas pasuko į kairę, bet patrulio automobilis užtvėrė jam kelią. Kameronas neįstengė išvengti susidūrimo. Nuo smūgio pasieniečio automobilis apsisuko, o variklio gaubtas nulėkė į šalį. Bakas jautė, kad senasis autobusas nedaug tenukentėjo, bet variklio temperatūra jau kilo.

— Tai kas jus persekioja? — paklausė Ricas.

— Egiptiečių pasienio patrulis, — atsakė Bakas.

— Tada galite būti tikri, kad per raciją jie susisiekė su centru ir prie oro uosto jūsų jau laukia užblokavę kelią.

— Aš atsitrenkiau į patrulio automobilį. Kažin ar galėčiau įveikti tą kelio blokadą?

— Turėtumėte spręsti pagal situaciją. Jei sakote, kad esate visai netoliese, tai geriau aš einu į lėktuvą.

— Rūkalų žiebtuvėlis veikia! — riktelėjo Bakas Tsionui.

— Nesu tikras, kad norėjau tai išgirsti!

Sulamdytas patrulio automobilis vėl ėmė juos vytis. Tolumoje Bakas išvydo pakilimo tako šviesas.

— Tsionai, ateikite čia. Mums reikia pasitarti!

— Pasitarti? Tai beprotystė!

— O kaip jūs pavadinsite visa tai, ką mes patyrėme?

— Viešpaties beprotyste! Tik pasakykite, ką man daryti, Kameronai, ir aš padarysiu. Šiąnakt niekas nesugebės mus sustabdyti.

Pareigūnas iš patrulio automobilio pasirūpino ne tik užblokuoti kelią, bet ir paprašė atsiųsti pastiprinimą. Dvi poros šviesų, išsidėsčiusių viena šalia kitos ir užimančių abi važiavimo juostas, artėjo prie autobuso.

— Ar girdėjote posakį: „Kelnių nepridėjęs nieko nepasieksi?“ — paklausė Bakas.

— Ne, — atsakė Tsionas, — bet man jau aiškėja. Metate jiems iššūkį?

— Ar jums neatrodo, kad jie turi daugiau ką prarasti nei mes?

— Ko gero. Aš pasiruošęs. Darykite, ką suplanavote!

Bakas iki galo nuspaudė greičio pedalą. Temperatūros matuoklio rodyklė buvo atsilenkusi iki galo ir virpėjo. Iš po variklio dangčio veržėsi garas.

— Štai ką mes ruošiamės daryti, Tsionai! Įdėmiai klausykite!

— Tik žiūrėkite, kur važiuojate, Kameronai! Papasakosite man vėliau!

— Vėliau nebus laiko! Jei šie automobiliai nepasitrauks, bus daug nuostolių. Manau, kad vis tiek galėsime tęsti kelionę. Kai priartėsime prie kelio blokados netoli oro uosto, turėsime veikti greitai. Noriu, kad iš kuro kanistrų viską supiltumėte į vieną indą nuo vandens, jis viršuje gana platus. Aš įkaitinsiu ir laikysiu paruoštą cigarečių žiebtuvėlį. Jei mums bus surengta kelio blokada, kurią galėsime įveikti, tai važiuosiu tiesiai per ją ir pasistengsiu kuo daugiau priartėti prie pakilimo tako. Lėktuvas turėtų būti kažkur dešinėje pusėje, apie šimtą jardų nuo terminalo. Jei negalėsime įveikti užblokuoto kelio, bandysime apvažiuoti aplink. Jei ir tai bus neįmanoma, aš staigiai suksiu vairą kairėn ir nuspausiu stabdžių pedalą. Tai privers autobusą apsisukti ir įsirėžti į sustatytus automobilius, ir visa, kas nepritvirtinta, sulėks į mūsų kledaro galą. Jūs turite tą kuro indą padėti tarpueilyje, maždaug per aštuonias pėdas nuo galinių durų, o kai aš duosiu signalą, mesti į indą žiebtuvėlį. Reikia tik akimirką prieš susiduriant uždegti kurą.

— Aš nesuprantu! Kaipgi tada mes pabėgsime?

— Jei kelio blokada neįveikiama, tai vienintelė mūsų viltis! Kai galinės durys bus atidarytos ir degantis kuras išsilies laukan, mums reikia laikytis iš visų jėgų, kad nebūtume nusviesti į galą. Kol jie žiopsos į ugnį, mums reikia iššokti ir bėgti prie lėktuvo. Supratote?

— Supratau, Kameronai, bet nesu optimistas!

— Laikykitės! — sušuko Bakas, dviem oro uosto automobiliams priartėjus prie jų. Tsionas viena ranka apsikabino metalinį turėklą už Bako, o kita apjuosė Bako krūtinę ir įsitvėrė sėdynės atlošo, taip tapdamas tarsi gyvu saugos diržu.

Senasis autobusas nerodė jokio ženklo, kad lėtintų greitį ar bandytų pasukti į šalį, ir skuodė tiesiai į artėjančias dvi poras šviesų. Paskutinę akimirką Bakas užsimerkė laukdamas siaubingo susidūrimo. Kai vėl atsimerkė, kelias buvo tuščias. Tada jis pažvelgė iš autobuso. Abu automobiliai buvo nulėkę nuo kelio, o vienas iš jų apvirtęs. Pirmasis persekiotojas tebevažiavo iš paskos, ir Bakas išgirdo šūvius.

Arčiau nei už mylios galėjai įžiūrėti nedidelį oro uostą. Didžiulė tinklinė tvora, apraizgyta spygliuota viela, juosė oro uosto teritoriją, o viduje buvo išrikiuotas pustuzinis automobilių ir laukė keletas ginkluotų kareivių. Bakui tapo aišku, kad nei prasiveržti, nei apvažiuoti jis negalės.

Kai tuščius kuro kanistrus Tsionas sudėjo į galą ir ten pastatė pilną kuro indą, Bakas įspaudė rūkalų žiebtuvėlį.

— Bepildamas kurą visur prilaisčiau! — sušuko Tsionas.

— Tada saugokitės!

Bakas visu greičiu lėkė atidarytų oro uosto vartų link. Ten laukė mašinų blokada, o paskui autobusą sekė patrulio automobilis. Kai žiebtuvėlis įkaito, Bakas ištiesė jį Tsionui. Staiga žiebtuvėlis iškrito iš rankos ir nuriedėjo po sėdyne.

— O, ne! — sušuko Bakas.

— Radau jį! — pasakė Tsionas.

Galinio vaizdo veidrodyje Bakas matė, kaip Tsionas išlindo iš po sėdynės ir, įmetęs žiebtuvėlį į indą su kuru, nėrė į priekį.

Autobuso galą apėmė liepsnos.

— Laikykitės! — šaukė Bakas, staigiai sukdamas kairėn ir spustelėdamas stabdžius.

Autobusas taip staigiai pasisuko, kad vos neapvirto. Galas įsirėžė į surikiuotų automobilių eilę, o atsidarius galinėms durims į šalis pasipylė degantis kuras.

Bakas su Tsionu iššoko ir, pasilenkę kiek galima žemiau, nubėgo aplenkdami kelio užtvarą iš kairės pusės. Tada kareiviai ėmė šaudyti į autobusą, o kiti rėkdami spruko iš liepsnos apimtų automobilių. Tsionas šlubavo. Bakas jį apkabino ir kartu ėmė bėgti pro tamsoje skendintį terminalą pakilimo tako link.

Ten stovėjo „Learjet“, pasiruošęs pakilti. Niekada lėktuvas neatrodė tokia išsvajota saugumo oazė. Bakas porą kartų pažvelgė atgal. Atrodė, jog niekas nepastebėjo jų pabėgimo. Buvo per gerai, kad tai būtų tiesa, tačiau viskas taip puikiai derinosi su šios nakties įvykiais.

Iki lėktuvo likus apie penkiasdešimčiai pėdų, Bakas išgirdo šūvius ir atsigręžęs pamatė pustuzinį kareivių, šaudančių ir bėgančių jų link. Vos tik jiedu pasiekė trapą, Bakas čiupo Tsionui už kelnių diržo ir stumte įstūmė į lėktuvą. Pats jau buvo įkišęs galvą vidun, kai kulka pataikė į dešinės kojos kulną. Nugalėdamas skausmą jis uždarė lėktuvo duris, o Ricas jau buvo pradėjęs važiuoti pakilimo taku.

Bakas ir Tsionas prišliaužė prie Rico.

— Jei tie nenaudėliai pašaus mano lėktuvą, aš tikrai pasiusiu, — nervinosi Kenas.

Lėktuvas pakilo į orą tarsi raketa ir greitai skrido tolyn.

— Kita sustojimo vieta, — pranešė Ricas, — Palvuokio oro uostas, Ilinojaus valstija, Jungtinės Valstijos.

Bakas gulėjo ant grindų negalėdamas pajudėti. Norėjo pažvelgti pro langą, bet neišdrįso. Tsionas užsidengė veidą rankomis. Jis verkė ir, atrodo, meldėsi.

Ricas pasisuko į Baką:

— Gerą košę užvirėte ten apačioje. Kas atsitiko?

— Reikės visos savaitės, kad tai papasakočiau, — sunkiai kvėpuodamas tarė Bakas.

— Ką gi, — nusijuokė Ricas, — kaip ten bebūtų, bet buvo tikrai smagu.

Po valandos Tsionas su Baku sėdėjo atlenktose sėdynėse, tyrinėdami sužeidimus.

— Tai tik sausgyslių patempimas, — tarė rabinas. — Kai susidūrėme, trinktelėjau koją į sėdynės atramą. Bijojau, kad nebūtų lūžęs kaulas. Tačiau tai greitai sugis.

Bakas lėtai nusiavė dešinės kojos batą ir iškėlęs parodė Tsionui kulkos padarytą skylę. Pade iki kulkšnies žiojėjo skylė. Kameronas nusimovė krauju suteptą kojinę.

— Žvilgtelkite, — šypsodamasis pasakė jis, — nereikės nė susiūti. Tai tik nedidelis įbrėžimas.

Tsionas paėmė iš Keno Rico pirmosios pagalbos vaistinėlę, sutvarstė Bako pėdą ir susirado elastinio binto tvarstį savo kojai.

Viską sutvarkę ir sėdėdami aukštai iškėlę savo sužeistas kojas, jiedu susižvalgė.

— Ar jūs toks pat išsekęs kaip ir aš? — paklausė žurnalistas.

— Galėčiau iš karto užmigti, — atsakė Tsionas, — bet nesvarbu, ar mes nusilpę, ar ne — turime padėkoti.

Bakas pasilenkė į priekį ir rankomis parėmė galvą. Prieš krisdamas į gilų saldaus poilsio miegą, dar išgirdo gražų rabino Tsiono Ben Judo maldos ritmą. Jis dėkojo Dievui, kad „Viešpaties šlovė buvo mūsų apsauga“.

Keturiolika

Bakas išmiegojo beveik dešimt valandų ir pabudo džiaugdamasis, kad Tsionas vis dar miega. Patikrino rabino tvarstį. Kulkšnis buvo patinusi, bet neatrodė, kad tai rimta. Jo paties koja netilpo į batą. Bakas nušlubavo į priekį.

— Kaip sekasi, kapitone?

— Daug geriau, nes dabar esame Amerikos oro erdvėje. Nežinau, į ką jūs, vaikinai, įsivėlėte ir kas žino, kokie naikintuvai galėjo sėsti man ant uodegos.

— Nemanau, kad mums skirtų tiek daug dėmesio dabar, kai vyksta Trečiasis pasaulinis karas, — nuramino jį Bakas.

— Kur palikote savo bagažą?

Kameronas apsižvalgė. Ko jis ieškojo? Su savimi neturėjo nieko. Viskas buvo odiniame krepšyje, kuris liko autobuse.

— Pažadėjau paskambinti savo žmonai! — tarė jis.

— Turbūt apsidžiaugsit išgirdęs, kad aš jau kalbėjausi su jūsų draugais, — tarė Ricas. — Jie laimingi, jog jūs jau pakeliui į namus.

— Ar nieko neprasitarėte apie mano ar mano keleivio sužeidimą?

— Na, ką jūs, Viljamsai. Mudu abu žinome, kad sužeidimas visai menkas, todėl žmonai neverta apie tai nė užsiminti. O dėl jūsų keleivio tai aš nežinojau, kas jis toks ir ar jūsų draugai laukia jo prie pietų stalo, todėl nieko jiems ir nesakiau.

— Jūs tikras šaunuolis, Ricai, — pasakė Bakas, tapšnodamas pilotui per petį.

— Komplimentai man patinka taip pat kaip ir jūsų draugas, bet, manau, suprantate, kad už visa tai esate šiek tiek skolingas?

— Na, šį reikalą mes sutvarkysime.

Kadangi prieš keletą dienų Ricas buvo tvarkingai užregistravęs savo skrydį, tai dabar nebuvo jokių problemų kertant Šiaurės Amerikos radarų zoną. Jis nepranešė apie papildomą keleivį, ir kadangi Palvuokio oro uosto darbuotojams nebuvo įprasta priimti keleivius iš užsienio, tai niekas net neatkreipė dėmesio, kai penkiasdešimtmetis pilotas amerikietis, keturiasdešimtmetis žydų rabinas ir trisdešimtmetis amerikietis žurnalistas išlipo iš lėktuvo. Tik Ricas iš to trejeto vienas nešlubčiojo.

Dar skrendant Bakui pavyko paskambinti Chlojei. Jam pasirodė, jog Chlojė yra užpykusi, kad jis anksčiau nepaskambino ir todėl jai teko nerimauti bei melstis visą naktį.

— Patikėk manimi, mažyte, — aiškinosi jis, — kai išgirsi visą istoriją, tu suprasi.

Bakas ją patikino, kad apie Tsioną turi žinoti tik „Negandų pajėgos“ ir Loreta.

— Nepasakyk to Vernai. Gal gali viena atvykti į Palvuokį?

— Aš dar negaliu vairuoti, Bakai, — atsakė ji, — mane gali atvežti Amanda. Verna su mumis jau negyvena. Ji persikraustė pas savo draugus.

— Tai gali sukelti problemų, — tarė Bakas. — Dabar blogiausias mano profesijos žmogus savo rankose turi keletą kozirių.

— Vėliau galėsime apie tai pakalbėti, Bakai.

Jie elgėsi taip, tarsi Tsionas Ben Judas būtų saugomas pagal tarptautinę liudytojų apsaugos programą. Naktį jis buvo atvežtas į Loretos namus. Amanda ir Chlojė, kurios jau žinojo apie Tsiono šeimos tragediją, priėmė jį šiltai, su užuojauta, bet atrodė, kad daugiau nežino apie ką kalbėti. Jų belaukdama Loreta lengvai užkando.

— Esu jau sena ir nelabai suprantu šiuos dalykus, — tarė ji, — bet manau, kažkas jau paaiškėjo. Kuo mažiau žinau apie jūsų draugą, tuo geriau, tiesa?

— Esu sužavėtas jūsų svetingumo, — mandagiai atsakė jai Tsionas.

Netrukus Loreta nuėjo miegoti patenkinta, kad buvo svetinga ir taip galėjo pasitarnauti Viešpačiui.

Bakas, Chlojė ir Tsionas, lydimi čiauškančios Amandos, nušlubavo į svetainę.

— Norėčiau, kad Reifordas būtų čia, — guodėsi ji. — Jaučiuosi kaip vienintelis blaivininkas girtų kompanijoje.

Būdama tiesmukiška, Chlojė pasilenkė ir paėmė Tsiono ranką.

— Daktare Ben Judai, mes tiek daug apie jus girdėjome. Jaučiame Dievo palaimą, kad turime jus. Nors negalime įsivaizduoti jūsų skausmo.

Rabinas giliai įkvėpė ir lėtai atsiduso.

— Sunku net apsakyti, kaip aš dėkingas Dievui, kad Jis atgabeno mane pas jus, ir dėkoju jums už tokį svetingumą. Pripažįstu, kad mano širdis pasruvusi krauju. Nuo to momento, kai žuvo mano šeima, Viešpats taip aiškiai man padėjo, kad niekaip negaliu paneigti Jo buvimo. Tačiau būna akimirkų, kai aš suabejoju, ar galėsiu gyventi toliau. Negaliu net pagalvoti apie tai, kaip žuvo mano mylimieji. Privalau negalvoti, kas įvykdė šį nusikaltimą ir kaip tai buvo padaryta. Žinau, kad mano žmona ir vaikai dabar yra saugūs ir laimingi, bet labai sunku įsivaizduoti tą siaubą ir skausmą, kurį jie patyrė, kol juos pasiėmė Dievas. Turiu daug melstis, kad praeitų mano širdgėla ir neapykanta. Jaučiuosi kaltas dėl to, ką dėl manęs jiems teko patirti. Nežinau, kaip galėjau juos apsaugoti. Tačiau aš ryžausi tarnauti Dievui taip, kaip Jis mane pašaukė.

Prie jo priėjo Chlojė ir Amanda su Baku, jie uždėjo savo rankas rabinui ant pečių ir tada visi trys už jį meldėsi.

Jų kalbos tęsėsi iki vidurnakčio, o Bakas aiškino savo samprotavimus, kad Tsionas dabar bus ieškomas tarptautiniu mastu ir tam greičiausiai pritars pats Karpatijus.

— Kiek žmonių žino apie požeminę slėptuvę bažnyčioje?

— Tikėsite tuo ar ne, — tarė Chlojė, — bet, nors Loreta perskaitė informaciją Briuso kompiuteryje, net dabar ji mano, kad tai tik kažkoks valymo įrenginys.

— Kaip pastoriui pavyko viską nuo jos nuslėpti? Nuo pat darbų pradžios ji kasdien būdavo bažnyčioje.

— Tau reikėtų perskaityti visą Briuso medžiagą, Bakai. Trumpai tariant, Loreta manė, kad visi tie darbai vyko įrengiant naują vandens saugyklą ir automobilių stovėjimo aikštelės įrangą. Panašiai pagalvojo ir kiti bažnyčios lankytojai.

Po poros valandų Bakas su Chloje jau gulėjo lovoje, bet negalėjo užmigti.

— Žinojau, kad bus sunku, — pasakė ji. — Tik nesitikėjau, kad bus taip sunku.

— Tai tu manai, jog būtų buvę geriau, jei mes nebūtume susitikę?

— Geriau pasakysiu, kad tai man dar neįgriso.

Tada Chlojė ėmė jam pasakoti apie Verną Zy.

— Ji mus visus laiko trenktais.

— O ar taip nėra? Tik įdomu, kiek žalos ji gali man padaryti. Dabar Verną puikiai žino, kuo aš užsiimu, ir jei ši naujiena pasieks kitus „Weekly“ žmones, tai akimirksniu taps žinoma Karpatijui. O kas tada?

Chlojė pasakė Kameronui, kad jai su Amanda ir Loreta vargais negalais pavyko įtikinti Verną išlaikyti šią Bako paslaptį.

— Bet kodėl ji tai turėtų daryti? — paklausė jis. — Mes niekada nemėgome vienas kito. Buvome pasiruošę net perkąsti viens kitam gerkles. Tik dėl vienos priežasties atidėjome tarpusavio nesutarimus, nes prasidėjo Trečiasis pasaulinis karas, kuris visai sumenkino mūsų konfliktus.

— Jūsų konfliktai tapo nereikšmingi? — paklausė Chlojė. — Verna prisipažino, kad tu ją įbauginai, o ji visuomet tau pavydėjo. Buvai tuo, kuo ji visada svajojo būti, ir net pareiškė, kad, palyginti su tavimi, ji net nebuvo žurnalistė.

— Tai neduoda pagrindo tikėtis, kad ji išlaikys mano paslaptį.

— Bakai, tu turėtum mumis didžiuotis. Loreta papasakojo Vernai savo istoriją, kaip ji tapo vieninteliu didelės šeimos nariu, nepaimtu į dangų. Tada aš papasakojau, kaip susitikau su tavimi, kur tu buvai per Paėmimą ir kaip tu, aš ir tėtis įtikėjome.

— Tikriausiai Verna pamanė, kad mes visi esame iš kitos planetos, — tarė Bakas. — Ar tai dėl to ji išsikraustė?

— Ne. Manau, ji pasuko savo keliu.

— Ar jai bent kiek patiko jūsų istorijos?

— Taip. Kartą aš ją pasivedžiau į šalį ir pasakiau, kad dabar jai svarbiausia yra nutarti, kaip pasielgti dėl Kristaus. Ir dar pridūriau, kad mūsų visų gyvenimai priklauso nuo to, ar naujieną apie tavo orientaciją ji laikys paslaptyje nuo savo kolegų ir vyresnybės. Ji pasakė: „Jo vyresnybės? Vienintelis Kamerono viršininkas yra Karpatijus“. Bet, Bakai, ji atskleidė dar kai ką labai įdomaus. Verną sakė, kad tiek pat, kiek ji žavisi Karpatijumi ir tuo, ką jis padarė Amerikai bei visam pasauliui, lygiai tiek pat ji jo neapkenčia už tai, kad kontroliuoja žiniasklaidą ir ja manipuliuoja.

— Chloje, ar tu išgavai iš jos kokius nors pažadus dėl mano saugumo?

— Ji norėjo pasinaudoti situacija. Tikriausiai norėjo kokios nors paramos ar pakėlimo pareigose. Aš jai sakiau, kad tu niekada taip nepasielgsi, o ji atšovė, jog to ir tikėjosi. Tada paprašiau, kad ji man pažadėtų nesakyti apie tai niekam, kol nepasikalbės su tavimi. O ar tu esi tam pasiruošęs? Pasiūliau sekmadienį jai ateiti į pamaldas Briusui atminti.

— Ar ji ateis?

— Sakė, jog ateis. Įspėjau, kad jai vertėtų ateiti anksčiau, nes bus ankšta.

— Taip ir bus. Tikriausiai visa tai jai svetima?

— Ji sakosi per visą savo gyvenimą tik keliolika kartų buvo bažnyčioje, ir tai dėl vestuvių, laidotuvių ar panašiai. Jos tėvas buvo savamokslis ateistas, o motina užaugo kažkokioje denominacijoje, bet suaugusi viską metė. Verną sakė, jog bažnyčios lankymo klausimu jos šeimoje niekada nekildavo diskusijų.

— O jai niekada nebuvo smalsu? Niekada neieškojo gilesnės gyvenimo prasmės?

— Ne. Iš tikrųjų ji pripažino, jog visą gyvenimą buvo labai ciniška ir nelaiminga. Manė, kad taip galės tapti puikia žurnaliste.

— Ji visuomet man kėlė nerimą, — pripažino Bakas. — Aš pats buvau ciniškas kaip niekas kitas, bet tikriausiai turėjau kažkokią humoro ir asmeniškumo pusiausvyrą.

— O, taip, tikrai, — paerzino jį Chlojė. — Štai kodėl aš norėčiau, kad mudu turėtume vaiką.

Bakas nežinojo nei ką sakyti, nei ką manyti. Jie jau seniai buvo apie tai kalbėję. Pati mintis per Suspaudimų laikotarpį pasigimdyti vaiką buvo tiesiog nepateisinama, ir tada jie abu sutiko dar pagalvoti, melstis ir ieškoti, ką apie tai sako Šventasis Raštas.

— Ar nori dabar apie tai pasikalbėti?

Ji papurtė galvą.

— Ne, esu pavargusi. Bet prie to dar sugrįšime.

— Gerai, Chloje, — atsakė jis. — Tik noriu tau pasakyti, kad esu kitoje laiko juostoje ir visą kelią atgal miegojau.

— Ak, Bakai! Aš taip tavęs pasiilgau. Ar gali pabūti su manimi, kol užmigsiu?

— Žinoma. Tada aš įslinksiu į bažnyčią ir pažiūrėsiu, kaip atrodo Briuso slėptuvė.

— Aš tau pasakysiu, ką turi daryti, — tarė Chlojė. — Tau reikia baigti skaityti Briuso medžiagą. Mes pažymėjome straipsnius, kuriuos norime, kad tėtis paskaitytų per jo pagerbimą. Nežinau, kaip per tokį trumpą laiką jis suspės tai padaryti, bet jie labai svarbūs. Palauk ir pats tuo įsitikinsi.

— Negaliu laukti.

Reifordas Stylas jautėsi draskomas vidinių prieštaravimų. Susikrovęs daiktus ir pasiruošęs išvykti, jis sėdėjo ir skaitė „Global Community International Daily“, nes turėjo laukti Hetės Diuram vairuotojo, atvykstančio jo pasiimti.

Reifordas pasiilgo Amandos. Daugeliu požiūriu jiedu buvo svetimi, bet jis žinojo, jog per ateinančius mažiau nei penkerius metus prieš Šlovingąjį atėjimą jiems nebus laiko geriau pažinti vienas kitą ir jų santykiai netaps tokie, kokie buvo su Irena. Dėl to jis taip ilgėjosi savo pirmosios žmonos. Kita vertus, Reifordas jautėsi kaltas, kad daugeliu atvejų jiedu su Amanda buvo artimesni nei jis su Irena.

Žinojo, jog tai buvo jo kaltė. Jis nepripažino ir nesidalijo su Irena jos tikėjimu, kol tai netapo per vėlu. Ji buvo tokia maloni ir tiek daug duodanti. Pats pažinojo daugelį nelaimingų šeimų ir tik keletą ištikimų vyrų, todėl dažnai išgyveno, kad nebuvo jai toks, koks galėjo būti. Ji tikrai buvo verta geresnio.

Amandą Reifordas laikė Dievo dovana. Prisiminė, kad per pirmą jų susitikimą ji jam nepatiko. Daili, pasiturinti moteris, kiek vyresnė už jį patį, ji taip jaudinosi, kai pirmą kartą susitiko su Reifordu, kad galėjai pagalvoti, jog yra tikra tauškale. Nei jam, nei Chlojei ji neleido įterpti nė žodelio, bet pati save pataisydavo, atsakinėjo į savo klausimus ir nuolat kaitaliojo pokalbio temą.

Ji sužavėjo ir Reifordą, ir Chloję, bet kad ateityje galėtų įsimylėti, tokia mintis jam net į galvą neatėjo. Iš trumpų pasimatymų didžiausią įspūdį jiems paliko stulbinantis Amandos panašumas su Irena. Atrodė, tarsi ji atspindėtų Irenos sielos ir širdies gelmes. Iš Amandos pasakojimų galėjai pamanyti, tarsi ji būtų ją pažinojusi.

Chlojė greitai pastebėjo Amandos žvilgsnius į Reifordą. Praradusi savo šeimą Paėmimo metu, staiga ji tapo vieniša moterimi. Reifordas gi Amandai nejautė nieko, tik tyrą troškimą sužinoti, ką jai reiškė jo buvusi žmona. Bet Chlojės įtarinėjimai privertė jį būti budrų. Jis nedarė nieko, kad užkariautų jos širdį, ir įdėmiai sekė ženklus, ateinančius iš kitos pusės. Tačiau ten taip pat nieko nebuvo.

Tai Reifordą netgi suintrigavo. Jis stebėjo, kaip Amanda pritapo „Naujosios vilties“ bažnyčioje. Su juo ji buvo nuoširdi, niekad neišsišokdavo. Net Chlojė vieną dieną turėjo pripažinti, kad Amanda su niekuo neflirtuoja. Neilgai trukus „Naujosios vilties“ bažnyčioje ji tapo žinoma kaip nuolanki tarnautoja. Tai buvo jos dvasinė dovana. Amanda tiesiog nerte pasinėrė į darbą bažnyčioje. Ji galėjo gaminti maistą, valyti, vežioti, mokyti, sutikinėti, tarnauti grupėse ir komitetuose, daryti viską, kas būtina.

Visas jos laisvalaikis praeidavo bažnyčioje.

— Aš visada taip — arba darau viską, arba nieko, — kartą pasakė ji.

Pamažu, po pirmojo jų pokalbio apie Ireną, Reifordas tapo Amandos gerbėju. Jis pastebėjo ją esant tylią, kilnią, patrauklios dvasios moterį. Kai pirmą kartą suprato, kad nori praleisti laiką kartu su ja, vis dar nieko rimto negalvojo. Tiesiog ji jam patiko. Patiko jos šypsena, jos žvilgsnis ir netgi požiūris. Kartą jam teko pabūti jos sekmadieninės mokyklos pamokoje. Amanda buvo patraukliausia mokytoja. Kitą savaitę pamatė ją sėdinčią savo pamokoje. Ji mėgo sakyti komplimentus. Abu juokavo, kad vieną dieną teks mokyti drauge. Tačiau ta diena neišaušo tol, kol jie nesusituokė tą pačią dieną kaip ir Bakas su Chloje. Netrukus abu karštai įsimylėjo. Vedybos, kurios vyko kartu su jo dukters vedybomis, buvo lyg mažytė džiaugsmo salelė, leidusi Reifordui šiek tiek atsikvėpti pačiu sunkiausiu žmonijos istorijos momentu.

Reifordas troško kuo greičiau sugrįžti į Valstijas ir pasimatyti su Amanda. Taip pat jis galvojo apie susitikimą su Hete Diuram. Žinojo, kad patraukti prie Kristaus ją gali tik Šventoji Dvasia, o ne jis, bet jautė, jog turi pasinaudoti kiekviena galimybe ir įtikinti Hetę. Tą šeštadienio rytą jis kiekviena kūno dalele nenorėjo būti Karpatijaus pilotu. Viskas, ką jis skaitė, tyrinėjo ir Briuso Barnso padedamas mokėsi, įrodė jam ir kitiems „Negandų pajėgų“ nariams, taip pat ir „Naujosios vilties“ bendruomenei, kad Karpatijus yra pats Antikristas. Tikintiesiems buvo labai paranku, jog Reifordas užima tokias pareigas, o Nikolajus Karpatijus buvo gerai informuotas apie jo religinę orientaciją.

Žinoma, buvo dar vienas įdomus faktas, kurio nežinojo Nikolajus, — kad vienas iš darbuotojų, kuriais jis pasitikėjo, Kameronas Viljamsas, dabar buvo Reifordo žentas ir tikintysis.

Kaip ilgai tai galėjo tęstis? Ar jis kelia grėsmę Bako ir Chlojės gyvybėms? O Amandos ar savo paties? Žinojo, kad ateis tokia diena, apie kurią pasakojo Briusas, kai „negandų šventieji“ taps mirtinais Antikristo priešais. Todėl Reifordui reikėjo tinkamai pasirinkti laiką. Pagal Briuso mokymą, vieną dieną Pasaulio Bendrijos piliečiai, norintys turėti teisę pirkti ir pat duoti, turės pasidaryti „žvėries ženklą“. Niekas tiksliai nežinojo, kaip tai bus įgyvendinama, bet Biblijoje buvo parašyta, kad tai bus ženklas ant kaktos arba ant rankos. Tuomet nieko neapgausi. Tas ženklas bus nuskaitomas kažkokiu specialiu būdu. Juo paženklintieji bus prarasti amžinai. Atsisakiusieji pasiženklinti turės gyventi slapstydamiesi, jų gyvenimai Pasaulio Bendrijoje bus nė grašio neverti.

Šiuo metu Karpatijus atrodė susižavėjęs Reifordu. Matyt, tikėjosi per jį turėti kažkokį vidinį ryšį su opozicija, todėl laikė netoliese. Tačiau kas bus, kai Karpatijus sužinos, kad Bakas nėra jam lojalus ir Reifordas seniai visa tai žinojo. Ar ilgai jis galės save pateisinti, kad nauda, jog jis gali slapta pasiklausyti ir stebėti Karpatijų, yra didesnė nei jo paties darbas ir pagalba šėtonui?

Reifordas žvilgtelėjo į laikrodį ir greitai baigė skaityti laikraštį. Hetė ir jos vairuotojas turėjo tuoj pasirodyti. Pats jautėsi taip, tarsi visi jausmų receptoriai būtų atbukę. Kiekviena iš jo traumų, patirtų prieš prasidedant karui, normalų žmogų normaliu metu būtų labai užgrūdinusi. Dabar Reifordui atrodė, kad jam tenka viską pereiti vienu ypu. Patys baisiausi ir siaubingiausi žvėriškumai tapo kasdienybe. Prasidėjus Trečiajam pasauliniam karui, Reifordas prarado brangiausią savo draugą ir girdėjo, kaip Nikolajus Karpatijus pažadėjo sunaikinsiąs pagrindinius miestus, o po to per tarptautinę televiziją paskelbsiąs apie savo liūdesį ir nusivylimą. Reifordas lingavo galva. Jis dirbo savo darbą, skraidė nauju lėktuvu, triskart nusileido su Karpatijumi, pietavo su senu draugu, pamiegojo, kalbėjo telefonu su keletu žmonių, atsikėlė, skaitė laikraščius, o dabar jau pasiruošęs skristi namo pas savo šeimą. Koks klaikus tapo pasaulis! O gal, žmonijai žengiant į pragarą, tai normalu?

Laikraščiuose mirgėte mirgėjo straipsniai iš Izraelio apie staiga išprotėjusį rabiną, kuris sukrėtė savo tautą, kultūrą, religiją ir žmones — nekalbant apie likusį pasaulį — savo išvadomis apie Mesiją Jėzų. Be abejo, Reifordas žinojo tiesą ir nekantraudamas laukė susitikimo su šiuo drąsiu šventuoju.

Taip pat žinojo, kad Bakui kažkaip pavyko išgabenti rabiną iš šalies, bet kaip tai įvyko, neturėjo informacijos. Jis troško sužinoti visas smulkmenas. Ar panašus likimas laukė jų visų? Gal išžudys jų šeimas? Arba juos pačius? Jautė, kad taip ir bus. Tačiau stengėsi tokias mintis vyti iš galvos.

Pagaliau suskambo telefonas. Automobilis jau buvo prie durų.

Bakas apstulbo nuo to, ką rado bažnyčioje. Briusas buvo taip meistriškai užmaskavęs slėptuvę, kad sunkiai galėjai ją aptikti.

Kameronas pateko į patalpą, kurioje buvo daugybė durų. Priėjęs laiptus, jis ėmė leistis žemyn. Žengdamas tolyn siauru koridoriumi, praėjo pro susitikimų salę, pro dušų kambarius ir katilinę. Galiausiai atsidūrė neapšviesto koridoriaus gale, kur tikriausiai ir dieną būna tamsu. Kurgi tas įėjimas? Tamsoje jis ėmė čiupinėti sieną. Nieko. Sugrįžęs į katilinę, susirado jungiklį ir įjungė šviesą. Apsižvalgęs aplink, rado žibintuvėlį. Vėl sugrįžęs prie sienos, Bakas pastebėjo vos įžiūrimą žymę ant vieno iš betoninių blokelių. Tvirtai įsispyręs ir jausdamas įkyrų skausmą dešinėje pėdoje, jis stipriai paspaudė pažymėtąjį blokelį, ir dalis sienos lėtai atsivėrė. Įėjęs vidun, uždarė paskui save duris. Pasišviesdamas kišeniniu žibintuvėliu, priešais pamatė įspėjantį užrašą: „Dėmesio! Aukšta įtampa! Tik aptarnaujančiam personalui!“

Bakas nusišypsojo. Jei nieko nebūtų žinojęs, tikriausiai tai būtų jį išgąsdinę. Jis nusileido laiptais žemyn ir pasuko į kairę. Nulipęs dar keletą laiptelių žemiau, pamatė didžiules metalines duris. Tas pats perspėjimas, esantis laiptų viršuje, buvo pritvirtintas ir ant durų. Vestuvių dieną Briusas jam rodė, kaip atidaryti šias duris.

Bakas paėmė rankeną ir ją pasuko iš pradžių kairėn, po to dešinėn. Tada spustelėjo rankeną apie ketvirtį colio gilyn, paskui trūktelėjo atgal apie pusę colio. Jam pasirodė, kad rankena jau atsipalaidavo, bet jos dar nebuvo galima pasukti nei kairėn, nei dešinėn. Tada pabandė lengvai spustelėti ir pasuko pirma kiek į dešinę, o po to į kairę, taip, kaip buvo nurodęs Briusas. Durys prasivėrė, ir už jų Bakas pamatė žmogaus dydžio ryšių komutatoriaus dėžę. Žinojo, kad tokiai mažai bažnyčiai toks didelis komutatorius visai nereikalingas. Visos ten esančios relės ir jungikliai buvo nereikalingi. Ši dėžė tiesiog atstojo dar vienas duris. Lengvai jas atidaręs, Bakas pateko į užmaskuotą slėptuvę. Nuo to laiko, kai čia lankėsi paskutinį kartą, Briusas buvo atlikęs milžinišką darbą.

Kameronas stebėjosi, kaip po darbo bažnyčioje pastorius rasdavo laiko ateiti ir dirbti čia. Daugiau niekas apie tai nežinojo, netgi Loreta, taigi jiems labai pasisekė, kad Briusas buvo toks nagingas. Patalpoje jis įrengė ventiliacijos ir oro kondicionavimo sistemą, sieną ir lubas padengė dekoratyvinėmis plokštėmis, padarė puikias grindis. Briusas padalijo patalpą į tris kambarius. Viename įrengė dušą ir vonią, kitame — miegamąjį su keturiomis dviejų aukštų lovomis, o didesniame kambaryje vienoje pusėje įrengė virtuvę, o kitoje — gyvenamąjį bei darbo kambarį. Baką nustebino, kad jo neapėmė uždaros erdvės baimė, nors pamanė: jei čia būtų daugiau nei du žmonės ir žinant, kaip giliai po žeme tai įrengta, — to nemalonaus jausmo buvo galima tikėtis.

Patalpos įrengimui Briusas lėšų nepagailėjo. Viskas buvo nauja. Čia stovėjo šaldiklis, šaldytuvas ir mikrobangų krosnelė, netgi viryklė su orkaite. Kiekvieną tūrio colį pastorius buvo išnaudojęs ir pavertęs vieta, kur galima šį bei tą padėti. Dabar Bakui parūpo, kaip Briusas įrengė ryšius.

Keturpėsčias nuropojo kilimu ir pažvelgė išilgai sofos. Čia jis pamatė visą pluoštą telefono laidų. Sekdamas jais pabandė išsiaiškinti, kurioje koridoriaus vietoje būtų galima rasti jų tęsinį. Išjungė šviesas, uždarė specialiąsias duris, taip pat ir metalines, užlipo laiptais į viršų ir užvėrė betonines duris. Tamsiame koridoriaus kampe, pasišvietęs žibintuvėliu, jis rado kabelį, ėjusį nuo grindų link lubų. Tada nuskubėjo į susitikimų salę ir pažvelgė pro langą. Kadangi ši siena buvo apšviesta nuo automobilių stovėjimo aikštelės sklindančių šviesų, Bakui pavyko pamatyti ant išorinės sienos esantį kabelį, ties lubomis nusitęsiantį varpinės bokšto link.

Briusas buvo pasakojęs Bakui, kad restauruotas varpinės bokštas buvo vienintelis prieš trisdešimt metų sugriautos senosios bažnyčios palikimas. Seniau žmones į bažnyčią sukviesdavę varpai. Varpai tebekabėjo vietoje, bet ilgos virvės, kuriomis bažnyčios tarnautojas jais skambindavo, buvo nukirptos. Dabar varpinė tarnavo tik kaip dekoracija. Bet ar tikrai?

Bakas iš sandėliuko paėmė kopėčias ir atidarė fojė esantį liuką. Pakilęs iki pat lubų ten rado dar plienines kopėčias, kuriomis jau buvo galima patekti į varpinės bokštą. Į viršų jis kopė pro senus varpus, apkibusius voratinkliais, dulkėmis ir suodžiais.

Kai jau buvo pačioje viršutinėje bokšto dalyje, žengdamas per paskutinę pakopą plaukais nubraukė didžiulį voratinklį, kuriame tupėjo voras. Bandydamas numesti jį nuo galvos, Bakas vos neprarado pusiausvyros, nes vienoje rankoje laikė žibintuvėlį, o kita mėgino įsitverti kopėčių. Dar vakar jam teko bėgti nuo persekiotojų dykumoje, į jį buvo šaudoma ir per liepsnas vos pavyko ištrūkti į laisvę. Neišlaikęs jis prunkštelėjo. Verčiau jau dar kartą visa tai patirti nei jausti, kaip voras bėgioja po tavo plaukus.

Pro angą, esančią varpinės viršuje, Bakas pažvelgė žemyn, ieškodamas kabelio. Jis ėjo ligi pat varpinės bokšto smaigalio. Įsitvėręs kopėčių, Bakas išlindo pro siaurą angą ir pateko į nedidelę palėpę pačiame bokšto viršuje. Šioje vietoje varpinės nepasiekė šviesa nuo automobilių aikštelės. Senas medis, iš kurio buvo padarytas varpinės bokštas, neatrodė labai tvirtas. Sužeistą Bako koją ėmė traukti mėšlungis. „Tai bent puikumėlis, — pamanė jis, — vidurnaktį nuslysti nuo bažnyčios varpinės ir užsimušti.“

Atidžiai apsižvalgęs, ar netoliese nesimato automobilių, Bakas greitai pašvietė žibintuvėliu į pačią bokšto viršūnę, kur link vedė kabelis. Ten pamatė miniatiūrinę, maždaug pustrečio colio skersmens palydovinio ryšio lėkštę. Bakas negalėjo įžiūrėti užrašo ant priklijuotos prie jos etiketės, tad pasistiebęs ant pirštų galų ją nuplėšė. Įsidėjęs popierėlį į kišenę, atsargiai įlindo atgal į varpinę, nusileido metalinėmis kopėčiomis ir uždarė liuką. Tada išsitraukęs etiketę perskaitė: „Donio Mūro technologijos: Jūsų kompiuterio daktaras“.

Nunešęs kopėčias į vietą, jis ėmė gesinti šviesas. Iš Briuso knygų spintos paėmęs Biblijos žodyną, susirado žodį „stogas“.

Tai, kad Briusas įrengė palydovinę lėkštę, jam priminė skaitytą ar girdėtą Šventojo Rašto vietą — apie Gerosios Dievo naujienos skelbimą nuo stogų. Mato 10, 27-28 rado parašyta:

„Ką jums kalbu tamsoje, sakykite šviesoje, ir ką šnibždu į ausį, skelbkite nuo stogų. Nebijokite tų, kurie žudo kūną, bet negali užmušti sielos. Verčiau bijokite to, kuris gali pražudyti ir sielą, ir kūną pragare“.

Ar nebuvo taip, kad pastorius pažodžiui įvykdė Bibliją? Bakas grižo atgal į Loretos namus, kur galės iki šešių ryto skaityti Briuso straipsnius. Tada planavo pamiegoti iki vidurdienio ir atsikelti, kai Amanda iš Milvuokio „Mitchell Field“ oro uosto parveš namo Reifordą.

Ar kada nors jis liausis stebėjęsis? Nuvažiavus keletą kvartalų, jį pribloškė skirtumas tarp dviejų per paskutines 24 valandas jo vairuotų automobilių. Šis, šešių cilindrų „Reindž roveris“ su visa įmanoma papildoma įranga ir anas, tikriausiai dar dabar tebesmilkstantis autobusas, „pirktas“ iš žmogaus, kuris greitai bus nukankintas.

Dar labiau stulbino tai, kad, prieš palikdamas šią žemę, Briusas viską taip puikiai suplanavo ir tiek daug spėjo įrengti. „Negandų pajėgos“ ir jų naujasis narys Tsionas Ben Judas, pasitelkę dar šiek tiek papildomos įrangos, netrukus galės skelbti Evangeliją iš slėptuvės ir per palydovą siųsti ją beveik kiekvienam, kas tik norės ją girdėti, ir dar daugeliui, kurie to nenorės.

Buvo jau pusė trijų ryto Čikagos laiku, kai Bakas grįžo iš bažnyčios ir sėdo prie Briuso straipsnių. Skaitė juos tarsi romaną. Jis gerte gėrė pastoriaus Biblijos studijas ir komentarus, paruoštus kaip tik šiam sekmadieniui. Deja, Bakas negalėjo kalbėti bažnyčioje viešai. Tuomet būtų lengvai pažeidžiamas ir tokiu elgesiu keltų sau grėsmę, bet padėti Reifordui ruoštis pamokslui jis tikrai gali.

Nepaisant ilgametės Reifordo skraidymų patirties, jam niekaip nepavyko priprasti prie neigiamo laiko juostų poveikio, ypač skrendant iš rytų į vakarus. Kūnas jam sakė, kad jau vėlus vakaras, ir po dienos skridimo labai norėjosi miego. Tačiau tuomet, kai „DC-10“ sustojo prie keleivių terminalo Milvuokyje, buvo vidurdienis pagal centrinį standartinį laiką. Kitoje praėjimo tako pusėje miegojo gražioji ir elegantiškoji Hetė Diuram. Jos ilgi šviesūs plaukai gulė gražiomis garbanomis, bet bandydama nusišluostyti ašaras ji buvo sugadinusi visą savo makiažą.

Beveik visą skrydžio laiką Hetė verkė. Ji spėjo išsipasakoti Reifordui savo problemas. Nebenorėjo daugiau pasilikti su Nikolajumi Karpatijumi. Hetė prarado savo meilę šiam žmogui, ėmė jo nesuprasti. Nors ir nesirengė jo pavadinti Antikristu, bet būdama su juo, suprato kad Karpatijus nebedaro jai tokio įspūdžio, kaip daugeliui tų, kurie jo artimai nepažįsta.

Reifordas vis dar vengė pareikšti savo tvirtus įsitikinimus dėl Karpatijaus. Aišku, jis nebuvo Nikolajaus gerbėjas ar netgi lojalus jam, bet kol kas nutarė kategoriškai nepareikšti, kad, daugelio tikinčiųjų manymu, Karpatijus atitinka Antikristo paveikslą. Žinoma, Reifordas tuo net neabejojo. Bet jau buvo matęs, kaip nutrūkę romanai užsimezga iš naujo, ir jam labai nesinorėjo kaip nors apginkluoti Hetę, kad paskui tai nebūtų panaudota prieš jį patį. Galbūt greitai nebebus taip svarbu, kas jį įskųs Karpatijui. Vieną dieną jie vis tiek turės tapti mirtinais priešais.

Labiausiai Reifordą jaudino Hetės išgyvenimai jos nėštumo metu. Jis troško, kad ji rūpintųsi savo kūdikiu. Tačiau Hetei tai buvo nepageidaujamas nėštumas. Iš pat pradžių viskas buvę kitaip, bet dabar ji nenorėjo gimdyti Nikolajaus Karpatijaus vaiko. Netgi nelaikė jo vaiku ar kūdikiu.

Reifordo laukė nelengva užduotis — pabandyt įkalbėti Hetę neatsisakyti gimdymo ir tai turėjo atrodyti kaip jos pačios apsisprendimas. Jis paklausė:

— Hete, ką tu esi nusprendusi?

— Aš žinau, kad yra tik trys keliai, Reifordai. Kiekviena nėščia moteris turi pasirinkti vieną iš jų.

„Tikrai ne kiekviena moteris“, — pagalvojo Reifordas.

Hetė tęsė toliau:

— Aš galiu tęsti nėštumą, paskui pasilikti vaiką ir jį auginti, bet to visai nenoriu. Taip pat galiu atiduoti jį kitiems tėvams, bet nesu tikra, kad noriu gimdyti. Ir, žinoma, galiu nėštumą nutraukti.

— Ką tai reiškia?

— Ką turi omeny taip sakydamas? — paklausė Hetė. — Baigti nėštumą kaip tik tai ir reiškia.

— Tu kalbi apie abortą?

Hetė pažvelgė į jį lyg į kokį silpnaprotį.

— Taip! O ką tu manei?

— Na, tu taip kalbi, tarsi tai būtų pats lengviausias kelias.

— Tai ir yra pats lengviausias kelias, Reifordai. Pats pagalvok. Be abejo, blogiausia būtų pereiti visą nėštumo laikotarpį su visais jo nepatogumais, po to dar iškęsti gimdymo skausmus. O kas, jei aš įgausiu tuos motinystės jausmus, apie kuriuos visi šneka? Nors man teks ištisus devynis mėnesius gyventi tomis problemomis, dar reikės auginti kažkieno vaiką. Tada man teks jį atiduoti, o tai viską tik dar labiau pablogins.

— Tu ką tik pavadinai jį vaiku, — tarė Reifordas.

— Argi?

— Tu tai vadini nėštumu, bet jei viską iškęsi, jis taps kūdikiu.

— Taip, bet jis bus kažkieno kūdikiu. Tikiuosi, kad ne mano.

Jiems atnešus maistą ir stiuardui ėmus serviruoti stalą, Reifordas nutraukė pokalbį. Jis tyliai pasimeldė, kad pavyktų pasakyti tiesą. Įžvalgumas čia netiko. Ji nebuvo kvaila moteris. Gal šiuo atveju bus geriausia kloti viską be užuolankų.

Vėliau, skrydžio metu, Hetė pati pratęsė pokalbį ta pačia tema.

— Kodėl tu nori, kad, nusprendusi daryti abortą, aš jausčiausi kalta?

— Hete, — atsakė jis, — aš negaliu priversti tavęs jaustis kalta. Tu pati sprendi, kaip pasielgti. Juk mano nuomonė tau nelabai ką tereiškia, tiesa?

— Na, bet man svarbi tavo nuomonė. Aš laikau tave savo aplinkos žmogumi. Manau, supranti, jog abortas nėra lengva išeitis, nors gal tai geriausia ir paprasčiausia?

— Kam geriausia ir paprasčiausia?

— Manau, kad man. Kartais pats turi savimi pasirūpinti. Kai palikau darbą ir su Nikolajumi išvykau į Niujorką, maniau, kad visa tai daroma Hetės naudai. Dabar man nepatinka tai, ką padariau dėl Hetės, tad savo labui norėčiau pasielgti visiškai kitaip. Supranti?

Reifordas pritariamai linktelėjo. Jis per daug gerai viską suprato. Turėjo sau priminti, jog ji nebuvo tikinčioji. Visos jos mintys ir poelgiai sukosi tik apie save. Argi galėjo būti kitaip?

— Hete, tik paklausyk manęs ir suprask, kad šis nėštumas, tai, ką tu nešioji savyje, jau yra vaikas. Tai tavo vaikas. Galbūt tau nepatinka jo tėvas. Tikriausiai net bijai pagalvoti, jog tavo vaikas gali būti panašus į savo tėvą. Tačiau tas kūdikis yra ir dalelė tavęs. Tu jau jauti motiniškus jausmus. Noriu paklausti: o kam dar rūpi šio kūdikio gerovė? Na, tarkime, kad buvo labai blogai pasielgta. Na, amoralu, kad tu gyvenai su Nikolajumi nesusituokusi. Sakykime, kad šis vaikas buvo pradėtas amoraliai. Eikime toliau. Tarkime, jog teisūs tie, kurie laiko Nikolajų Karpatijų Antikristu. Tada galiu numanyti, kad apskritai nenorėsi turėti šio vaiko ir nebūsi jam gera mama. Nemanau, kad bandysi išvengti atsakomybės prisidengdama išprievartavimu ar baime dėl kraujomaišos. Bet net šiais atvejais nužudant nekaltą problema neišsprendžiama, ar ne? Kažkas yra negerai, tikrai negerai, nors taip žmonės gina savo teisę rinktis. Tai, ką jie pasirenka, nėra tik nėštumo pabaiga ar tiesiog abortas, tai — asmenybės nužudymas. Bet kokios asmenybės? Ar vienos iš tų, kurios suklydo? Gal nužudo prievartautoją ar paleistuvę? Ne, visuomet nusprendžiama nužudyti tą, kuris yra mažiausiai dėl visko kaltas.

Reifordas nuėjo per daug toli ir tai žinojo. Akies krašteliu matė, kaip Hetė užsidengė rankomis ausis, o jai iš akių paplūdo ašaros. Jis palietė jos ranką, bet ji ją atitraukė. Tada jis palinko į priekį ir suėmė ją už alkūnės.

— Hete, prašau, nesišalink manęs. Nemanyk, kad visa tai pasakiau norėdamas tave įskaudinti. Priimk tai kaip kažkieno bandymą ginti teises to, kuris pats apsiginti negali. Jei tu negini savo vaiko, juk kažkas turi tai padaryti.

Išgirdusi šiuos žodžius, ji visiškai nuo jo nusisuko ir, užsidengusi rankomis veidą, pravirko. Reifordas pyko pats ant savęs. Kada gi jis pasimokys? Ką jis čia tauškia? Jis pats tuo tikėjo ir buvo tikras, kad išsakė Dievo požiūrį į visa tai. Pačiam viskas atrodė prasminga. Bet taip pat suprato, kad Hetė gali nepriimti jo žodžių vien todėl, kad jis yra vyras. Ar jis galėjo ją suprasti? Koks kieno reikalas, kaip kas elgiasi su savo kūnu? Reifordas norėjo jai pasakyti, kad viską supranta, bet, kita vertus, o kas, jei tas negimęs kūdikis yra mergaitė? Kas gina šios moters teises?

Keletą valandų Hetė su juo nekalbėjo. Reifordas žinojo, kad pats to nusipelnė. „Bet, — dvejojo jis, — kiek ilgai dar teks būti diplomatišku?“ Neturėjo nė menkiausio supratimo apie jos planus. Pasitaikius progai, galėjo tik maldauti.

— Hete, — tarė jis.

Bet ji net nepažvelgė į jį.

— Hete, leisk tau paaiškinti dar vieną dalyką.

Mergina lėtai, nežiūrėdama jam į akis, atsigręžė, tačiau tai rodė, jog ji bent pasiruošusi klausyti.

— Noriu atsiprašyti už viską, ką pasakiau, jei tai įžeidė tave asmeniškai. Tikiuosi, pakankamai gerai mane pažįsti ir supranti, kad aš to nenorėjau. Bet svarbiausia, noriu, kad žinotum, jog esu vienas iš keleto tave mylinčių ir linkinčių tau tik gero draugų Čikagos apylinkėse. Prašau, pagalvok apie tai ir grįždama užsuk į Mount prospektą su mumis susitikti. O jei manęs ten nebus, nes turėsiu parvykti į Naująjį Babiloną anksčiau už tave, užsuk ir susitik su Chloje ir Baku. Pasikalbėk su Amanda. Ar padarysi, ko prašau?

Dabar Hetė pažvelgė į jį. Kietai sučiaupusi lūpas, lyg ir atsiprašydama papurtė galvą.

— Tikriausiai ne. Labai gerbiu tavo sentimentus ir priimu atsiprašymą. Bet ne, tikriausiai ne.

Tuo viskas ir baigėsi. Reifordas pyko ant savęs. Jo motyvai buvo tyri ir jis manė mąstąs teisingai. Bet greičiausiai labiau pasitikėjo savo asmeniniais sugebėjimais, o ne Dievu, kuris gali paveikti Hetės širdį. Tad dabar beliko tik melstis už ją.

Lėktuvui visiškai sustojus, Reifordas padėjo Hetei nukelti nuo viršutinės lentynos jos lagaminą. Ji padėkojo. Tačiau jis nesiryžo dar ką nors jai sakyti. Juk už viską atsiprašė. Hetė dar kartą nusišluostė veidą ir tarė:

— Reifordai, žinau, kad nori tik gero. Bet kartais priskaldai malkų. Būčiau patenkinta, jei tarp mūsų nieko nebūtų įvykę.

— Labai ačiū, — įsižeidęs atsakė Reifordas.

— Aš rimtai, — tarė ji. — Žinai, ką turiu omeny. Manau, tarp mūsų tiek skirtumų: amžius ir šiaip.

— Ko gero, — atsakė Reifordas.

Tai štai kaip ji visa tai supranta. Žavu. Žinoma, tai ne išeitis. Gal jis pasielgė ir ne per geriausiai, bet aiškiai suprato, kad joks bandymas viską ištaisyti neduos rezultatų.

Tik įžengęs į sutikimo salę, jis išvydo šiltą Amandos šypseną. Pribėgo prie jos, ir ji tvirtai apkabino Reifordą. Aistringai jį pabučiavo, bet tuoj pasitraukė.

— Aš neignoruoju tavęs, Hete, bet jei atvirai, tai labiau troškau pamatyti Reifordą.

— Suprantu, — atsakė mergina, spausdama jai ranką ir dairydamasi aplinkui.

— Gal mes galime tave kur nors pavežti? — paklausė Amanda.

Hetė tyliai nusijuokė.

— Na, mano lagaminai yra tikrinami ir ruošiami skrydžiui į Denverį. Gal pametėsite mane iki ten?

— Taip ir žinojau! — tarė Amanda — Gal galime palydėti iki išvykimo salės?

— Ne, aš susitvarkysiu pati. Pažįstu šį oro uostą. Dabar turiu kiek laiko pailsėti prieš kitą skrydį, todėl norėčiau tuo pasinaudoti.

Reifordas ir Amanda atsisveikino su Hete, ir ji pasirodė gana nuoširdi, bet, jiems kiek paėjus į šalį, kapitonas dar žvilgtelėjo jos pusėn. Hetė sučiaupė lūpas ir papurtė galvą. Jis jautėsi apgailėtinai.

Iš pradžių Reifordas su Amanda ėjo susikibę rankomis, po to apkabino vienas kitą per liemenį ir taip pasiekė eskalatorių, kuris leidosi žemyn link bagažo skyriaus. Staiga Amanda stumtelėjo Reifordą nuo judančių laiptų atgal. Kažkas TV ekrane patraukė jos dėmesį.

— Rėjau, — pasakė ji, — pažiūrėk.

Jie stovėdami žiūrėjo CNN/PBT suvestines žinias apie karo nuostolius pasaulyje. Tarp eilučių galėjai jausti Karpatijaus įtaką. Pranešėja sakė:

— Pasaulio sveikatos apsaugos ekspertai prognozuoja, kad žuvusiųjų skaičius pasaulio mastu viršys 20 procentų. Pasaulio Bendrijos valdovas Nikolajus Karpatijus paskelbė, kad įsteigiama tarptautinė sveikatos apsaugos organizacija, vadovausianti visiems vietiniams ir regioniniams skyriams. Jis ir dešimt jo ambasadorių paskelbė pranešimą apie jų privačių susitikimų Naujajame Babilone rezultatus, kuriuose griežtai nustatomos sveikatos apsaugos visoje bendrijoje kryptys. Dabar galime pasiklausyti kardiochirurgo iš Norvegijos Samuelio Kleino nuomonės.

Reifordas sušnibždėjo:

— Šis vaikinas yra po Karpatijaus padu. Esu su juo susitikęs. Kalba tik tai, ko nori „šventasis Nikas“.

Daktaras kalbėjo:

— Tarptautinė Raudonojo Kryžiaus organizacija ir Pasaulinė sveikatos organizacija, kad ir kokios puikios jos būtų buvusios praeityje, dabar nepasiruošusios kovoti su tokio plataus masto nuniokojimais, ligomis ir mirtimis. Valdovo Nikolajaus Karpatijaus vizijų planas — ne tik vienintelė mūsų išlikimo viltis, mano manymu, tai gali būti pačios energingiausios sveikatos apsaugos programos pavyzdžiu. Jei dėl užteršto vandens ir oro bei maisto trūkumo ir panašių dalykų, kaip kai kurie buvo mus perspėję, žuvusiųjų skaičius pasieks 25 procentus, tai naujos direktyvos, lemsiančios žmogaus gyvenimą nuo motinos įsčių iki pat mirties, galės paversti šią planetą iš mirties slėnio į utopinę valstybę, apie kurią kol kas galime tik pasvajoti.

Reifordas ir Amanda pasisuko į eskalatorių. Kapitonas papurtė galvą:

— Kitaip tariant, Karpatijus sunaikins kūnus tų, kuriuos jis susprogdino į gabalus ar dėl šio karo pasmerkė ligoms, o likę laimingieji taps sveikesni ir suklestės labiau nei ligi šiol.

Amanda nužvelgė jį:

— Kalbi kaip tikras, lojalus darbuotojas.

Jis apkabino ją per liemenį ir pabučiavo. Eskalatoriui pasiekus apačią, abu suklupo ir vos nepargriuvo.

Bakas apkabino savo naująjį uošvį ir seną draugą kaip tikrą brolį, koks jis ir buvo. Jam teko didžiulė garbė pristatyti Tsioną Ben Judą Reifordui. Dar kartą visi „Negandų pajėgų“ nariai susirinko draugėn, atsinešdami paskutines naujienas ir bandydami planuoti ateitį, dėl kurios niekada negalėjo būti tikri.

Penkiolika

Šeštadienį Reifordas nėjo miegoti iki vėlaus vakaro. Jis, Bakas ir Tsionas vis skaitė ir skaitė Briuso medžiagą. Keletą kartų Reifordas susijaudino iki ašarų.

— Nesu tikras, kad aš tai sugebėsiu, — vis kartojo jis.

Tsionas švelniai padrąsino:

— Tu sugebėsi.

— Ką būtumėt darę, jei būčiau negalėjęs sugrįžti?

Bakas jam atsakė:

— Nežinau, bet juk aš negaliu rizikuoti kalbėdamas viešai, o Tsionas — tuo labiau.

Reifordas jo paklausė, kaip jie ruošiasi pasielgti su Tsionu.

— Jis juk negali čia ilgai pasilikti, ar ne? — paklausė kapitonas.

— Ne, — atsakė Bakas, — Netrukus Pasaulio Bendrijos vadovybė išsiaiškins, kad aš prisidėjau prie šio pabėgimo. Iš tikrųjų nenustebčiau, jei Karpatijus jau viską žino.

Visi sutarė, kad į „Naujosios vilties“ bendruomenę Tsionas turi ateiti sekmadienio rytą, greičiausiai su Loreta, kaip svečias, apsimetęs senu jos draugu. Jų amžiaus skirtumo užteko, kad jis galėtų atrodyti kaip sūnus ar sūnėnas, nebent į akis kristų jo rytietiška išvaizda.

— Bet daugiau aš nenorėčiau rizikuoti rodydamas jį viešumoje, — tarė Reifordas. — Jei slėptuvė jau paruošta, turime jį apgyvendinti ten.

Vėlai vakare Reifordas, nors ir būdamas gerokai pavargęs, sušaukė „Negandų pajėgų“ susirinkimą ir paprašė, kad Tsionas Ben Judas palauktų kitame kambaryje. Reifordas, Amanda, Bakas ir Chlojė susėdo prie pietų stalo, ant kurio buvo išdėliotos krūvos popieriaus lapų su Briuso medžiaga.

— Manau, kad aš, kaip vyriausias šios mažos grupės narys, — pradėjo Reifordas, — privalau sušaukti pirmąjį susirinkimą po mūsų lyderio netekties.

Amanda kukliai pakėlė ranką:

— Atleiskite, bet jei kalbate apie amžių, manau, kad aš esu vyriausia.

Reifordas nusišypsojo. Tai buvo gražus vėjavaikiškas poelgis, ir jam patiko jos pastangos.

— Brangioji, žinau, kad esi vyriausia, — tarė jis, — bet aš įtikėjau anksčiau nei tu. Tarp mūsų turėtų būti maždaug savaitės skirtumas.

— Taip, tai svarbu, — atsakė ji.

— Šį vakarą turėtumėt apsispręsti dėl naujo nario priėmimo. Manau, visiems aišku, jog Dievas mums davė naują vadovą ir mokytoją daktaro Ben Judo asmenyje.

Tada prakalbo Chlojė:

— Gal tai per daug jį įpareigotų? Ar mes tikri, kad Tsionas nori gyventi šioje šalyje? Šiame mieste?

— O kur dar jis galėtų nuvykti? — savo ruožtu paklausė Bakas. — Žinoma, yra kilnu paklausti jo nuomonės, bet ne nuspręsti už jį, tik dabar rabino galimybės yra labai ribotos.

Kameronas visiems papasakojo apie naujus telefonus ir nešiojamuosius kompiuterius, apie slėptuvėje Briuso įrengtą ryšių sistemą ir kaip Donis Mūras stengiasi tuos ryšius apsaugoti nuo pasiklausymo ar susekimo.

Reifordas matė, kad tai padrąsino kiekvieną. Jis baigė ruoštis rytdienos Briuso atminimo pagerbimui ir sakė ketinąs būti drąsiu evangelistu. Po to visi meldėsi už pasitikėjimą, ramybę ir Dievo palaimą jų sprendimui priimti Tsioną į „Negandų pajėgas“. Tada Reifordas pakvietė rabiną užeiti.

— Tsionai, mano broli, mes norime paprašyti tave prisidėti prie mūsų mažos tikinčiųjų grupelės. Žinome, kad esi giliai sukrėstas ir jausi skausmą dar labai ilgą laiką. Todėl neprašome apsispręsti iš karto. Tikriausiai numanai, jog mes neprašome būti tik vienu iš mūsų, bet norime, kad taptum vadovu, tikru pastoriumi. Galime numatyti artėjant dieną, kai mes visi drauge su tavimi turėsime pasislėpti. Kol kas bandysime gyventi normalų gyvenimą, mėgindami išlikti ir skelbti gerąją Kristaus naujieną iki pat Šlovingojo atėjimo.

Ben Judas pakilo iš už stalo galo ir abiem rankom į jį atsirėmė. Bakas, kuris dažnai galvodavo, kad Tsionas atrodo jaunesnis nei keturiasdešimt šešerių, dabar pamatė jį išvargusį ir išsekusį, rabino veide atsispindėjo liūdesys. Jis lėtai, su ilgomis pauzėmis tarė žodžius, o lūpos virpėjo.

— Mano brangūs broliai ir seserys Kristuje, — su izraelietišku akcentu pasakė jis. — Esu didžiai sujaudintas dėl man suteiktos garbės. Aš dėkingas Dievui už Jo rūpinimąsi ir tai, kad Jis atsiuntė jaunąjį Kameroną, išgelbėjusį mano gyvybę. Mes turime melstis už Michaelį ir tris jo draugus, kurie, aš tikiu, yra vieni iš 144 000 liudytojų, Dievo pašauktų iš Izraelio giminių visame pasaulyje. Taip pat turime melstis už mūsų brolį Eimį, apie kurį jums pasakojo Kameronas. Dievas jį panaudojo, kad mus išgelbėtų. Apie jį nieko daugiau nežinau, išskyrus tai, kad paaiškėjus, jog jis padėjo man, vaikinas taip pat gali tapti auka. Kad ir kaip esu palaužtas asmeninės netekties, savo gyvenime matau Visagalio Dievo ranką. Atrodė, jog palaimintas mano kraštas buvo tarsi druskinė Jo rankoje, kurią Jis dabar apvertė, papurtė ir išmetė mane per dykumą į padangę. O tada aš nusileidau ten, kur Jis norėjo. Kur dar galėčiau keliauti? Man nereikia laiko apmąstymams. Aš jau meldžiausi dėl to. Esu ten, kur Dievas nori, kad būčiau, ir būsiu tol, kol Jis to pageidaus. Nenorėčiau gyventi pasislėpęs, bet nesu ir beprotiškai drąsus. Todėl su džiaugsmu priimsiu jūsų pasiūlytą prieglobstį bei aprūpinimą ir lauksiu visų Biblijos versijų, kurias Kameronas žadėjo surašyti į naująjį kompiuterį. Jei jūs ir jūsų technikos patarėjas, jaunasis ponas Mūras, gali rasti būdą, kaip išplėsti mano tarnavimą, būsiu labai dėkingas. Aišku, kad mano tarptautinių kelionių ir paskaitų laikas jau praėjo. Laukiu rytdienos, kai galėsiu drauge su kitais tikinčiaisiais sėdėti bažnyčioje ir klausytis apie jūsų nuostabų mokytoją, mano pirmtaką Briusą Barnsą. Aš negaliu, o ir nepažadu, kad pakeisiu jį jūsų širdyse. Kas galėtų žmogui pakeisti jo dvasinį tėvą? Bet Dievas mane palaimino protu, suprantančiu daugelį kalbų, nuolat jo ieškančia ir visada surandančia širdimi ir tiesa, kurią Jis įdiegė manyje, tik ją aš atradau ir priėmiau gal kiek per vėlai. Todėl dabar likusį gyvenimą paskirsiu tam, kad dalinčiausi su jumis ir kiekvienu, kuris nori išgirsti, gerąja Jėzaus Kristaus naujiena, mano Mesijo ir mano Gelbėtojo naujiena.

Atrodė, kad Tsionas tiesiog susmuko į savo kėdę, ir visi „Negandų pajėgų“ nariai atsiklaupė maldai.

Bakas taip aiškiai jautė Dievo buvimą, kaip kad buvo jam bėgant iš Izraelio ir Egipto. Suprato: jo Dievo neribojo erdvė ir laikas. Vėliau, kai jiedu su Chloje nuėjo miegoti, palikę Reifordą vieną pietų kambaryje baigti ruoštis rytdienos tarnavimui, jie meldėsi, kad Verną Zy ištesėtų savo pažadą ir ateitų.

— Dabar ji yra mūsų artimiausios ateities raktas, — pasakė Bakas. — Chloje, jei Verną kam nors apie mane prasitars, mūsų gyvenimai labai pasikeis.

— Bakai, jau beveik dvejus metus mūsų gyvenimai keičiasi kiekvieną dieną.

Vyras ją apkabino, o ji padėjo galvą jam ant krūtinės. Kamerūnas jautė ramų ir gilų žmonos kvėpavimą. Po kelių minučių ji užmigo. Dar kokią valandą jis gulėjo žiūrėdamas į lubas, kol miegas įveikė ir jį.

Pabudęs aštuntą valandą, lovoje Bakas žmonos neberado. Užuodė gaminamų pusryčių kvapą. Loreta jau buvo bažnyčioje. Chlojė su Amanda tapo artimomis draugėmis ir dažnai dirbdavo drauge, tačiau jis nustebo radęs virtuvėje besisukinėjantį Tsioną.

— Į mūsų rytinės puotos valgį pridėsime šiek tiek rytietiškų prieskonių, gerai? — paklausė jis.

— Na, skamba tikrai neblogai, broli, — tarė Bakas. — Apie devintą sugrįš Loreta ir paims tave. Amanda, Chlojė ir aš išvyksime iškart po pusryčių.

Tą rytą Bakas laukė spūsties, bet nesitikėjo, kad aikštelė bus sausakimša, o gatvėse rikiuosis ilgos automobilių eilės. Jei Loreta neturėtų rezervuotos vietos, jai būtų geriau automobilį palikti prie namų ir kartu su Tsionu pėsčiomis pasiekti bažnyčią. Kaip vėliau pasakojo, jai grįžus su Tsionu, reikėjo paprašyti ką nors išvažiuoti iš jos vietos.

Tsionas neėmė į galvą, kad bažnyčioje kas nors jį gali pamatyti kartu su Baku. Kameronas atsisėdo šalia Chlojės ir Amandos. Loreta su Tsionu atsisėdo už jų. Loreta, Bakas, Chlojė ir Amanda nuolat dairėsi, norėdami pamatyti Verną.

Reifordas nebūtų pažinęs Vernos, net jei ši stovėtų tiesiai priešais jį. Tą rytą jis buvo paskendęs savo mintyse. Likus penkiolikai minučių iki tarnavimo, Reifordas davė ženklą laidotuvių vadovui įnešti karstą į salę ir jį atidaryti.

Pats nuėjo į Briuso biurą, bet jam iš paskos atskubėjo laidotuvių vadovas.

— Sere, ar jūs esate tikras, kad karstą reikia atidaryti? Salė tiesiog sausakimša.

Reifordas jo žodžiais neabejojo, bet norėjo pamatyti tai savo akimis. Jis pažvelgė pro duris, esančias pakylos šone. Iš tikrųjų, negerai atidaryti karstą prieš visus tuos žmones. Jei Briuso palaikai būtų buvę iš anksto padėti ant pakylos, tai būtų visai kas kita.

— Tiesiog nuneškite uždengtą karstą štai ten, — pasakė Reifordas. — Apie atidengimą mes pagalvosime vėliau.

Drauge su laidotuvių vadovu grįždamas atgal į Briuso biurą, jis sustojo prie karsto, kuris stovėjo tuščiame koridoriuje, vedančiame link pakylos.

Reifordas labai nekantravo.

— Ar galite trumpam atidengti, tik man?

— Žinoma, sere, jei trumpam nusisuksite į šalį.

Reifordas nusigręžė ir išgirdo atidaromą karstą bei medžiagos šlamesį.

— Jau, sere, — tarė laidotuvių vadovas.

Briusas neatrodė kaip gyvas. Tiesiog tai buvo tik jo išorinis pavidalas. Nuo to laiko, kai Reifordas jį rado šalia sugriauto ligoninės pastato, kūnas pasikeitė. O gal taip atrodė dėl apšvietimo ar dėl paties Reifordo sielvarto ir nuovargio. Žinojo, kad čia tik laikini jo brangaus draugo namai. Briuso čia nebėra. Tai tebuvo kažkada gyvenusio žmogaus atspindys. Reifordas padėkojo vadovui ir sugrįžo į biurą.

Giliai širdyje džiaugėsi, kad galėjo pažvelgti paskutinį kartą. Jis visai nebijojo pažvelgti. Tik baiminosi, kad, pamatęs tokį bejėgį Briusą, gali trumpam netekti žado. Tačiau dabar viskas buvo aišku. Reifordas jaudinosi, bet jautėsi daug tvirtesnis atstovaudamas Briusui ir Dievui prieš šiuos žmones.

Bakui įėjus į salę ir pamačius susirinkusią minią, akyse ėmė tvenktis ašaros. Žmonių skaičius jo visai nestebino, labiausiai stulbino tai, kad jie susirinko taip anksti. Be to, nesigirdėjo ir įprastinio šurmulio, kurį galėjai girdėti prieš kiekvienas sekmadienio pamaldas. Ko gero, niekas net nesišnibždėjo. Tyla buvo tiesiog spengianti, ir kiekvienas galėjo tai palaikyti pagarbos Briusui ženklu. Žmonės braukė ašaras, bet nė vienas neverkė balsu. Bent jau dabar. Jie tik sėdėjo nulenkę galvas, kai kurie skaitė laikraštukus su informacija apie Briusą. Baką sužavėjo mintis, kurią kažkas, greičiausiai Loreta, įdėjo paskutinio puslapio apačioje. Tai buvo trumpa frazė: „Aš žinau, kad mano Atpirkėjas gyvas“.

Bakas pajuto Chloję ėmus krūpčioti ir suprato, jog ji tuoj pravirks. Apkabindamas ją per pečius, ranka netyčia palietė Amandą, sėdėjusią šalimais. Kai ši atsisuko, akyse taip pat pamatė ašaras. Tada jis uždėjo ranką jai ant peties ir taip jie trise sėdėjo tyliai gedėdami.

Lygiai dešimtą valandą (taip galėjo pasielgti tik pilotas, pamanė Bakas) tarpduryje šalia pakylos pasirodė Reifordas ir dar vienas vyresnysis. Reifordas atsisėdo, o jį atlydėjęs asmuo priėjo prie tribūnos ir rankos mostu pakvietė visus atsistoti. Jo vadovaujama bendruomenė taip tyliai ir taip lėtai sugiedojo porą giesmių, kad Bakas vos įstengė suprasti žodžius. Baigus giedoti, vyresnysis tarė:

— Toks bus šios dienos tarnavimas. Šiandieną nerinksime aukų, nebus informacinių pranešimų. Visa tai nukeliama į ateinantį sekmadienį. Šios pamaldos yra skiriamos brangaus mus palikusio pastoriaus Briuso Barnso atminimui.

Toliau jis papasakojo, kur ir kada gimė Briusas Barnsas bei kokiomis aplinkybėmis mirė.

— Dabar jis susitiko su savo žmona, dukra ir dviem sūnumis, kurie buvo paimti su Bažnyčia. Šį rytą mums kalbės vyresnysis Reifordas Stylas, tapęs šios bendruomenės nariu iškart po Paėmimo. Jis buvo Briuso draugas ir patikėtinis. Jis paskaitys nekrologą ir turi jums dar trumpą žinią, o po to baigsime. Jei norėsite, galėsite sugrįžti 16 valandą, kai bus atidengtas karstas.

Reifordas jautėsi taip, tarsi būtų kitoje erdvėje. Jis girdėjo tariant savo vardą ir puikiai žinojo, ko visi čia susirinko. Ar tai buvo kažkoks proto apsaugos mechanizmas? Gal Dievas uždarė jo sielvartą ir emocijas tam, kad galėtų aiškiai kalbėti? Tik taip jis suprato savo savijautą. Jei jį būtų užvaldžiusios emocijos, tikrai negalėtų kalbėti.

Reifordas padėkojo jį pristačiusiam vyresniajam ir atsivertė savo užrašus.

— „Naujosios vilties“ bažnyčios nariai ir draugai, — pradėjo jis, — taip pat Briuso Barnso draugai ir bičiuliai, šiandien sveikinu jus Jėzaus Kristaus, mūsų Viešpaties ir Gelbėtojo vardu. Pasaulyje aš išmokau, kad pamokslininkas niekada negali kalbėti atsiprašinėdamas. Leiskite nusižengti šiai taisyklei, nes aš žinau, kad nepaisant to, kokie artimi mes su Briusu buvome, čia nebus kalbama apie mane. Iš tikrųjų taip norėtų ir Briusas, todėl čia nebus kalbama ir apie jį. Kalbėsime apie Jėzų. Noriu pasakyti, kad šį rytą čia esu ne kaip vyresnysis, ne kaip bažnyčios narys ir net ne kaip pamokslininkas. Kalbėjimas nėra mano dovana. Niekas net nesutiktų, kad aš galėčiau pakeisti Briusą.

Esu čia, nes jį mylėjau, ir pirmiausia todėl, kad jis paliko neįkainojamus savo užrašus, — dabar tam tikra prasme galiu kalbėti už jį.

Bakas prisitraukė Chloję arčiau, nes taip ir jam, ir jai buvo patogiau. Jis puikiai suprato, kaip dabar jaučiasi Reifordas. Šią akimirką jam turėtų būti labai sunku. Buvo sužavėtas Reifordo sugebėjimo aiškiai kalbėti tokiu metu. Žinojo, kad pats tikrai pravirktų.

O Reifordas kalbėjo:

— Noriu jums papasakoti, kaip pirmą kartą pamačiau Briusą, nes žinau, kad daugelis iš jūsų lygiai taip pat su juo susitikote. Tuomet mums buvo iškilęs svarbiausias gyvenimo klausimas, o Briusas per keletą valandų viską nuodugniai išdėstė.

Bakas daug kartų buvo girdėjęs istoriją, kaip pirmoji žmona vis primindavo Reifordui apie artėjantį Paėmimą. Kai jie su Chloje buvo palikti, o Irena ir Reimis iškeliavo į dangų, Reifordas atsidūrė bažnyčioje, kurioje buvo girdėjęs šią žinią. Briusas Barnsas buvo vienintelis iš vadovų, kuris liko ir puikiai žinojo, kodėl. Tada jis tapo drąsiu atsivertėliu ir evangelistu. Reifordui ir Chlojei Briusas papasakojo apie tai, kaip vidurnaktį prarado savo žmoną ir trejetą vaikų. Reifordas jau buvo pasiruošęs šiai žiniai. Chlojė į viską žiūrėjo skeptiškai. Tačiau neilgai trukus ir ji pasikeitė.

Briusas jiems davė vaizdo kasetę, kurią vyresnysis pastorius buvo palikęs būtent šiam tikslui. Reifordą nustebino, kad pastorius iš anksto žinojo apie artėjantį Paėmimą. Remdamasis Biblija jis paaiškino, kad visi šie įvykiai jau seniai buvo išpranašauti, o tada labai aiškiai išdėstė, kaip galima išsigelbėti. Dabar Reifordas tam skyrė laiko, nors anksčiau turėjo tiek daug galimybių sekmadieninėje mokykloje bei susirinkimuose ir galėjo tuo pasinaudoti.

Baką visuomet sujaudindavo tai, ką Briusas vadino „labai sena istorija“.

Reifordas kalbėjo:

— Per ištisus amžius tai buvo klaidingiausiai suprasta žinia. Jei keletą minučių prieš Paėmimą gatvėje būtumėte paklausę praeivių, ką krikščionys moko apie Dievą ir dangaus karalystę, devyni iš dešimties būtų atsakę, kad jie tikisi gyventi laimingą gyvenimą, elgtis kaip galima geriau, rūpintis kitais, būti geraširdžiais ir ilsėtis ramybėje. Tai skambėjo puikiai, bet iš tiesų buvo siaubinga klaida. Ji visai neatitiko tikrovės! Biblijoje aiškiai sakoma, kad mūsų nuosavas teisumas yra lyg purvini skarmalai. Nė vieno nėra teisaus, nė vieno. Mes visi nusidėjome, kiekvienas savaip. Visi darėme nuodėmes ir visiems taip trūksta Dievo šlovės. Pagal Dievo principus, mes visi esame nusipelnę mirties. Pasielgsiu nerūpestingai ir labai jus nuvilsiu, jei baigsiu kalbą evangelisto Briuso atminimui pagerbti ir nepasakęs to, ką jis pasakė man ir visiems tiems, su kuriais jam teko bendrauti per porą praėjusių metų. Jėzus jau sumokėjo kainą už mūsų nuodėmes. Darbas atliktas. Ar mūsų gyvenimai bus laimingi? Ar elgsimės kaip galima geriau? Ar galvosime apie kitus ir gyvensime ramybėje? Žinoma! Bet kaip užsitarnauti išgelbėjimą? Šventajame Rašte vienareikšmiškai sakoma, kad mes esame išgelbėti malone per tikėjimą, o ne dėl mūsų nuopelnų; te niekas nesididžiuoja savo gerais darbais. Mes tik stengiamės gyventi teisiai ir jaučiame didelę padėką už tą neįkainojamą Dievo dovaną — mūsų išgelbėjimą, už kurį savo metu Kristus mirė ant kryžiaus. Štai ką Briusas Barnsas jums pasakytų šį rytą, jei dar gyventų tame kūne, kuris guli dėžėje priešais jus. Kiekvienas, kuris jį pažinojo, žino, kad evangelija tapo jo gyvenimu. Jis kentėjo netekęs savo šeimos ir liūdėjo dėl savo gyvenime buvusios nuodėmės. Bet paskutinė nesėkmė privertė Briusą susitaikyti su Dievu ir jis žinojo užsitikrinęs amžinąjį gyvenimą. Briusas Barnsas nepasinėrė į savigailą. Greitai jis tapo Rašto tyrinėtoju ir Gerosios Naujienos skelbėju. Pastorius „netilpo“ į šią sakyklą. Jis įkūrė namų bažnyčias visoje Amerikoje ir ėmė kalbėti visam pasauliui. Taip, paprastai jis kiekvieną sekmadienį būdavo čia, nes tikėjo, kad šios avelės yra jo svarbiausias rūpestis. Bet jūs ir aš, mes visi, turėjome leisti jam keliauti, nes žinojome, kad tai žmogus, kurio šis pasaulis nebuvo vertas.

Bakas įdėmiai stebėjo Reifordą, baigiantį kalbėti. Tada jis žengė žingsnį į šalį nuo sakyklos ir ranka parodė karsto link.

— O dabar, — tarė jis, — aš norėčiau kalbėti tiesiai Briusui. Visi žinote, kad jo kūnas yra miręs. Jis negali girdėti. Bet, Briusai, — pasakė jis ir pažvelgė į viršų, — mes dėkojame tau. Ir mes pavydime tau. Žinome, kad esi su Kristumi, kuris, kaip sako Paulius, yra „nepalyginamai geresnis“. Pripažįstame, kad mums tai nepatinka. Tai žeidžia. Mes pasiilgome tavęs. Bet tavo atminimui įsipareigojame tęsti tavo pradėtą darbą, toliau kovoti su blogiu. Mes studijuosime tavo paliktą medžiagą, o ši bažnyčia ir toliau bus Dievo šlovės namais.

Reifordas sugrįžo atgal prie sakyklos ir pasijuto išvargęs. Tačiau dar net nebuvo įpusėjęs savo kalbos.

— Būčiau labai nerūpestingas, jei nepabandyčiau pasidalyti bent pagrindinėmis mintimis iš pamokslo, kurį šiai dienai buvo paruošęs Briusas. Tai labai svarbu ir nė vienas iš mūsų nenorėtų to praleisti. Noriu pasakyti, kad skaičiau tai daug kartų ir kaskart jaučiuosi palaimintas. Bet pirmiau noriu padrąsinti tuos, kurie jaučia paraginimą ką nors pasakyti mūsų brangaus brolio atminimui.

Reifordas pasitraukė nuo mikrofono. Keletą sekundžių laukė, kol kas nors atsistos. Tačiau niekas nesikėlė. Pagaliau atsistojo Loreta.

— Jūs visi mane pažįstate, — tarė ji. — Nuo tos dienos, kai visi išnyko, aš buvau Briuso sekretore. Jei jūs pasimelsite, tai aš galėsiu išlikti rami ir pasakyti keletą dalykų apie pastorių Barnsą.

Loreta papasakojo jau visiems įprastą istoriją, kaip iš daugiau nei šimto giminaičių tik ji viena nebuvo paimta.

— Čia yra tik keletas tų, kurie buvo bažnyčios nariais iki Paėmimo, — kalbėjo ji. — Mes visi žinome, kas esame ir dėkingi už tai, kad galop suradome tiesą ir gyvename gailėdamiesi prarasto laiko.

Bakas, Chlojė ir Amanda pasisuko, kad galėtų geriau girdėti Loretą. Visoje salėje Bakas pastebėjo žmonių rankose nosines ar servetėles. Savo kalbą Loreta baigė šiais žodžiais:

— Brolis Barnsas buvo labai šviesus žmogus, bet padarė didžiulę klaidą. Kai tik jis išpažino savo nuodėmes ir pašventė savo gyvenimą tarnauti Dievui per visas likusias dienas, mums jis tapo pastoriumi. Aš negaliu išvardyti tos nesuskaičiuojamos daugybės žmonių, kuriuos jis atvedė pas Kristų. Bet galiu pasakyti štai ką: jis niekada nebuvo nuolaidžiaujantis, niekada neteisė, niekada greit nesupykdavo. Jis buvo uolus, užjaučiąs ir mylėjo Dievo žmones. Ak, jis niekada nebuvo mandagus, kai negalėdavo žmonėms pasakyti tiesos. Čia yra gana daug tokių, kurie elgiasi taip pat. Tačiau žmonių laimėjimas Kristui buvo jo pagrindinis ir vienintelis tikslas. Dabar aš meldžiuosi, jei čia yra bent vienas dar abejojantis, dar neapsisprendęs Dievo atžvilgiu, kad jis susimąstytų ir Briuso mirtis nenueitų veltui. Jo kova už žmonių sielas tęsiasi ir dabar.

Loreta pravirko ir atsisėdo. Šalia jos sėdintis tamsiai apsirengęs vyras, kurį pažinojo tik ji ir „Negandų pajėgos“, švelniai apkabino ją per pečius.

Reifordas stovėjo ir klausėsi, kaip atsistoję žmonės liudydavo apie tai, ką jų gyvenimuose buvo padaręs Briusas Barnsas. Tai tęsėsi daugiau nei valandą. Galop, kai atrodė, kad visi norintys jau buvo kalbėję, Reifordas tarė:

— Man nepatinka, kad turiu tai baigti, tačiau, jei dar yra norinčių ką pasakyti, prašau paskubėti. Po to tie, kam būtina, gali išvykti. Pasilikti Briuso pamokslą apibendrinančioje kalboje nėra būtina.

Atsistojo Tsionas Ben Judas.

— Jūs manęs nepažįstate, — pradėjo jis. — Aš atstovauju tarptautinei bendruomenei, kurioje taip ilgai, efektyviai ir su užsidegimu dirbo jūsų pastorius. Jį pažinojo daugelis krikščionių lyderių visame pasaulyje, tarnavo kartu su juo ir dėl jo įtakos sugebėjo priartėti prie Kristaus. Meldžiuosi dėl to, kad jūs tęstumėte jo tarnavimą ir, kaip sakoma Rašte, „nepailstumėte daryti gera“.

Tada Reifordas visus paragino:

— Atsistokite, jei galite. Apkabinkite draugus, pasveikinkite ir padrąsinkite vieni kitus.

Žmonės pakilo, spaudė vieni kitiems rankas, apsikabindavo, bet kalbėjo nedaugelis. Tada Reifordas vėl prabilo.

— Kol stovite, aš noriu atsiprašyti tų, kurie yra pavargę, išalkę, netekę jėgų ar dėl kokių kitų priežasčių turi išvykti. Ketinu trumpai apžvelgti visą Briuso pamokslą šiam rytui ir iš karto noriu atsiprašyti, kad nedaug paskaitysiu. Nesu toks pamokslininkas, koks buvo Briusas, tad prašau man atleisti. Dabar padarysime kelių minučių pertrauką, jei reikia, jūs nesivaržydami galite išeiti iš salės.

Reifordas pasitraukė nuo sakyklos ir atsisėdo netoliese. Visi esantys salėje taip pat susėdo ir laukdami žvelgė į jį. Kai tapo aišku, kad niekas nesiruošia išeiti, kažkas tyliai nusijuokė, po to dar kažkas ir dar.

Reifordas nusišypsojo, gūžtelėjo pečiais ir sugrįžo prie sakyklos.

— Manau, visiems aišku, kad šiame gyvenime yra daug svarbesnių dalykų nei asmeninis komfortas, tiesa? — tarė jis.

Pasigirdo keletas pritariančių balsų. Tada Reifordas atsivertė Bibliją ir Briuso užrašus.

Bakas žinojo, apie ką bus kalbama. Jis buvo skaitęs tą medžiagą beveik tiek pat kartų kiek ir Reifordas ir padėjo jam viską sukoncentruoti. Tačiau pamokslas vis tiek jį žavėjo. Žmones turėjo įkvėpti tai, ką Briusas tikėjo jau įvykus, apie ką perspėjo įvyksiant ir kas turėjo įvykti netrukus.

Reifordas pradėjo aiškindamas:

— Mes nusprendėme, kad šis pamokslas buvo parašytas lėktuve, praėjusią savaitę Briusui grįžtant iš Indonezijos. Kompiuteryje tai pavadinta „Pamokslu“ ir yra šios dienos data. Čia yra pamokslo planas ir daugybė komentarų. Pastorius pasineria į asmeninius vertinimus, ir kai kuriuos iš jų aš jaučiu dabar galįs jums pagarsinti, nes jo nėra, o kitas mintis dėl tos pačios priežasties turiu išlaikyti paslaptyje. Pavyzdžiui, prieš trumpai nusakydamas, ką nori išaiškinti šiame pamoksle, jis pasižymi: „Visą praėjusią naktį aš sirgau, o šiandien jaučiuosi ne ką geriau. Mane perspėjo dėl virusų, nors ir buvau paskiepytas nuo įvairiausių ligų. Tad negaliu skųstis. Aš labai intensyviai keliavau ir neturėjau jokių problemų. Dievas buvo su manimi. Žinoma, ir dabar Jis yra su manimi, bet aš jaučiu dehidrataciją. Jei sveikata nepagerės, sugrįžus teks kreiptis į gydytojus.

— Taigi, — pridūrė Reifordas, — mes galime nujausti, kad dėl šios ligos jis buvo išsekęs ir todėl prie bažnyčios neteko sąmonės. Kaip daugelis iš jūsų žino, jį skubiai nugabeno į ligoninę, kur, mes tikime, jis mirė nuo šios ligos, o ne nuo sprogimo. Briusas paliko įrašą, kuriame sako, jog tai labai svarbu, nes rašo:

„Esu įsitikinęs, kad mes netoli aštuoniolikos mėnesių taikos laikotarpio, sekančio po Antikristo susitarimo su Izraeliu, pabaigos. Jei aš teisus ir mes galime nustatyti Negandų pradžią nuo tada, kai pasirašoma sutartis tarp Izraelio tautos ir to, kas tada buvo žinoma kaip Jungtinės Tautos, tai esame labai priartėję ir turime būti pasiruošę kitoms Negandų laikotarpio nelaimėms: ugniaspalviui Apokalipsės žirgui. Apreiškimo knygos 6, 3-4 rašoma, kad ugniaspalvio žirgo raitelis atims iš žemės taiką, tada žmonės ims žudyti vieni kitus, o jam buvo duotas didelis kalavijas. Mano manymu, tai parašyta apie Trečiąjį pasaulinį karą. Jį sukurstys Antikristas, bet vėliau jis iškils kaip didysis karo priešininkas, didelis taikdarys, nes jis yra puikus melagis. Tada pasirodys kiti du Apokalipsės žirgai: juodasis maro ir bado žirgas ir palšas mirties žirgas. Tai įvyks beveik nedelsiant — ir šie dalykai mūsų neturėtų stebinti, nes visi žinome, kad pasaulinis karas atneša badą, marą ir mirtį“.

— Ar šie faktai jūsų nepribloškia kaip kad mane, kai aš pirmą kartą tai perskaičiau? — paklausė Reifordas.

Žmonės salėje pritariamai linktelėjo.

— Noriu priminti, kad tai parašęs žmogus mirė arba prieš pat, arba tuoj po to, kai sprogo pirma pasaulinio karo bomba. Jis tiksliai nežinojo, kada tai įvyks, tačiau nenorėjo praleisti nė vieno sekmadienio nepaskelbęs jums šios žinios. Nežinau, ką jūs apie tai manote, bet aš primygtinai prašau atkreipti dėmesį į žodžius žmogaus, taip tiksliai paaiškinusio Šventojo Rašto pranašystes. Briuso užrašuose yra pažymėta, kas mūsų laukia netolimoje ateityje:

„Dabar kiekvienam laikas yra trumpas. Apreiškimo knygos 6, 7-8, sakoma, kad palšo žirgo raitelis yra mirtis, o pragaras seka jam iš paskos. Jiems buvo duota galia ketvirtadalyje žemės žudyti kardu, badu, mirtimi ir žemės žvėrimis. Prisipažįstu, kad nežinau, kas Rašte vadinama žemės žvėrimis, bet tikriausiai tai yra gyvūnai, puolantys dėl karo netekusius pastogės ir apsaugos žmones. Tikriausiai didžioji žemės pabaisa yra kažkokia simbolinė metafora, kuria vadinami Antikristo ir jo priešų naudojami ginklai. Tačiau greitai bus sunaikintas ketvirtadalis žmonijos“.

Reifordas skaitė toliau:

„Neseniai tuo pasidalinau su savo trimis artimais bendražygiais ir pasakiau, kad dabar šiame kambaryje mūsų yra ketvertas. Ar gali būti, jog netrukus vieno iš mūsų nebebus? Žinoma, tai yra įmanoma. Ar aš galiu prarasti ketvirtadalį savo bendruomenės? Meldžiuosi, kad mano bažnyčia būtų išsaugota, bet dabar visame pasaulyje tiek daug bendruomenių, jog greičiausiai nebus įmanoma visų išsaugoti. Į tą sunaikintos žmonijos ketvirtį įeis ir didelė dalis „Negandų šventųjų“. Naudojant modernią ginkluotę, karas truks labai neilgai, o jo padariniai bus didžiuliai. Šie trys Apokalipsės raiteliai šuoliuos vienas paskui kitą. Žmonėms kėlė siaubą staigus ir beskausmis šventųjų Paėmimas, sukėlęs gana didelį chaosą, nes įvyko avarijų, savižudybių ir siautė gaisrai, tad lengvai galima įsivaizduoti pasaulio bejėgiškumą prasidėjus badui, ligoms ir mirtims“.

Reifordas pakėlė akis nuo Briuso užrašų.

— Vakar mes su žmona oro uoste žiūrėjome žinias, — tarė jis, — Manau, ir daugelis iš jūsų tai matė. Rodė baisius dalykus iš viso pasaulio. Tik didžiausias skeptikas gali mus apkaltinti, kad mes tai parašėme po visų įvykių. Tačiau tarkime, kad jūs esate skeptikas. Manote, jog mes esame šarlatanai. Kas tada parašė Bibliją? Ir kada ji buvo parašyta? Pamirškite Briusą Barnsą ir jo pranašystes, parašytas prieš savaitę iki karo pradžios. Supraskite, kad Šventajame Rašte tai buvo užrašyta prieš tūkstančius metų. Galite įsivaizduoti, su kokiu skausmu Briusas ruošėsi šiam pamokslui. Radau tokią jo pastabą: „Nemėgstu pamokslauti blogas naujienas. Praeityje mano problema buvo ta, kad man taip pat nepatiko klausytis blogų žinių. Aš neklausydavau ir išjungdavau radiją. Atrodo, net pačios ausys to nepriimdavo. Dabar turiu paskelbti dar keletą blogų naujienų, ir nors tai liūdina mane, aš negaliu vengti atsakomybės“.

— Čia galite jausti Briuso sąmyšį, — tarė Reifordas. — Kadangi esu vienintelis, turintis jums tai pranešti, visiškai įsijaučiau į jo padėtį. Kita šios pastabos dalis rodo, kad apsilankę žemėje ir atnešę savo nelaimes keturi Apokalipsės raiteliai atitinka pirmas keturias iš septynių Antspaudų bausmių, kurios, kaip sakoma Apreiškimo knygos 6, 1-16, įvyks per dvidešimt vieną Negandų laikotarpio mėnesį. Remiantis Briuso apskaičiavimais ir kaip atskaitos tašką naudojant sutartį, kuri buvo pasirašyta tarp Izraelio ir Jungtinių Tautų, dabar vadinamų Pasaulio Bendrija, mes jau baigiame tą dvidešimt vieno mėnesio periodą. Tai leidžia aiškiau suprasti penktąją, šeštąją ir septintąją Antspaudų bausmes, apie kurias pranašaujama Apreiškimo knygoje. Kaip žinote iš ankstesnio Briuso mokymo, dar lauks dvi septynių dalių bausmės. Ištvėrę ir jas, mes pereisime septynerių metų Negandų periodą ir sulauksime šlovingojo Kristaus atėjimo. Kitos septynios bus Trimitų bausmės, o dar septynios bus išleistos iš Dubenių. Tas, kas taps jūsų naujuoju pastoriumi ir mokytoju, esu įsitikinęs, laikui atėjus atsargiai perves jus per tai. Dabar, pasinaudodamas Briuso užrašais ir komentarais, norėčiau jus perspėti dėl to, kas mūsų laukia per keletą artimiausių savaičių.

Reifordas buvo pavargęs, bet jo galvoje vis sukosi ir sukosi mintys, ką dar reikėtų pasakyti. Reikėjo pranešti blogas naujienas. Jis jautėsi prastai, buvo labai išalkęs. O kūnas tiesiog šaukte šaukė, kad jam reikia cukraus.

— Noriu paskelbti penkių minučių pertrauką. Žinau, kad daugeliui iš jūsų reikia nueiti savais reikalais. Aš pats norėčiau atsigerti. Vėl susitiksime lygiai pirmą valandą.

Jis nulipo nuo pakylos, o Amanda trumpiausiu keliu nuskubėjo prie šoninių durų ir susitiko su juo koridoriuje.

— Ko tu norėtum? — paklausė ji.

— Be maldos?

— Meldžiausi už tave visą rytą, — atsakė Amanda. — Pats žinai. Ko šiaip norėtum? Gal apelsinų sulčių?

— Gal laikai mane diabetiku?

— Na, tiesiog žinau, ko norėčiau pati, jei būčiau taip ilgai nevalgiusi.

— Sultys tikrai būtų puiku, — sutiko Reifordas.

Kai ji nuskubėjo ieškoti sulčių, prie jo priėjo Bakas.

— Kaip manai, ar žmonės pasiruošę tam, kas jų laukia? — paklausė Kameronas.

— Atvirai šnekant, manau, kad Briusas jau seniai bandė jiems tai pasakyti. Ir kasdieniniai naujienų pranešimai gali puikiai įrodyti, jog pastorius buvo teisus.

Bakas patikino Reifordą ir toliau melsiąsis už jį. Sugrįžęs į savo vietą, vėl įsitikino, kad niekas nebuvo išėjęs iš salės. Jau nenustebo išvydęs Reifordą sugrįžtant prie sakyklos tiksliai, kaip buvo pažadėjęs.

— Nenoriu ilgai jūsų čia laikyti, — tarė jis. — Bet tikriausiai visi sutiksite, kad tai yra mirties ir gyvenimo klausimas. Iš Briuso užrašų ir mokymo mes sužinome, kad Apreiškimo knygos 6, 9-11 penktoji ir septintoji Antspaudų bausmės siejamos su Negandų kankiniais. Rašte sakoma:“... pamačiau po aukuru sielas nužudytųjų dėl Dievo žodžio ir dėl liudijimo, kurio jie laikėsi. Jie šaukė garsiu balsu, sakydami: „Kaip ilgai, Šventasis ir Teisusis Valdove, neteisi ir nekeršysi už mūsų kraują žemės gyventojams?!“ Tada kiekvienam iš jų buvo duotas baltas drabužis ir pasakyta, kad dar truputį palūkėtų, kol skaičių papildys jų draugai ir broliai, kurie bus nužudyti kaip ir jie“. Kitaip tariant, — tęsė Reifordas, — daugelis žuvusiųjų šiame pasauliniame kare ir dar žūsiantieji, kol nebus sunaikintas ketvirtis žemės gyventojų, yra laikomi negandų kankiniais. Šiai kategorijai priklauso ir Briusas. Nors jis ir nemirė dėl evangelijos ar ją skelbdamas, bet evangelija buvo pastoriaus gyvenimo tikslas, tad dėl jo jis ir mirė. Aš matau Briusą po aukuru drauge su kitų, nužudytų už Dievo žodį, sielomis. Jam bus duotas baltas drabužis ir bus pasakyta, kad dar palūkėtų, kol prisidės daugiau aukų. Šiandien noriu jūsų paklausti: ar esate pasiruošę? Ar atiduosite savo gyvybę už evangeliją?

Reifordas nutilo norėdamas giliai įkvėpti ir buvo nustebintas, kai kažkas iš salės sušuko:

— Aš pasiruošęs!

Dabar nežinojo, ką pasakyti. Staiga kitoje salės pusėje pasigirdo:

— Ir aš!

Trejetas ar ketvertas vienu balsu sušuko tą patį. Reifordas vos sulaikė ašaras. Tai buvo tik retorinis klausimas. Jis visai nelaukė atsakymo. Kaip tai jaudina! Kaip uždega! Reifordas suprato, kad neturi leisti kitiems pasiduoti emocijoms. Tad prikimusiu balsu tęsė:

— Ačiū, broliai ir seserys. Bijau, kad savo laiku mums visiems teks dėl to apsispręsti. Ačiū Dievui, kad jūs nusiteikę ryžtingai. Iš Briuso užrašų matyti, jog šios bausmės seka chronologine tvarka. Jei keturi Apokalipsės raiteliai pranašauja daugybę baltais teisumo rūbais apsirengusių šventųjų aukų, tai mirtis gali užklysti net mums čia bekalbant. Todėl turime žinoti, ką reiškia šeštasis antspaudas. Briusą taip jaudino šio antspaudo bausmė, kad savo kompiuteryje jis rado keletą skirtingų šios citatos vertimų ir tai įdėjo į savo užrašus apie Apreiškimo knygos 6,12-17. Noriu perkaityti tik vieną, kaip ryškiausią ir lengviausiai suprantamą: „Aš mačiau, kaip Jis, — tikriausiai suprantate, kad Jis čia yra Avinėlis, apie kurį kalbama ankstesnio skyriaus tryliktoje eilutėje kaip apie „Avinėlį, kuriam šlovė per amžių amžius“, be abejo, jis yra Jėzus Kristus, — Jis atplėšė šeštąjį antspaudą. Ir štai kilo didelis žemės drebėjimas, saulė pasidarė juoda kaip ašutinis maišas, mėnulis tapo lyg kraujas, o dangaus žvaigždės ėmė kristi žemėn, tarytum stipraus vėjo purtomas figmedis mestų dar neprinokusius vaisius. Dangus nutolo tarsi suvyniojamas knygos rietimas ir kiekvienas kalnas ir sala buvo išjudinti iš savo vietų. Ir tada žemės karaliai, didžiūnai, karo vadai, turtuoliai, galiūnai, visi vergai ir visi laisvieji pasislėpė urvuose ir tarp kalnų uolų. Jie šaukė kalnams ir uoloms: „Griūkite ant mūsų ir paslėpkite mus nuo Sėdinčiojo soste veido ir nuo Avinėlio rūstybės, nes atėjo didi Jo rūstybės diena ir kas gali išstovėti?!“

Reifordas pakėlė akis ir peržvelgė salę. Kai kurie žmonės išbalę žvelgė į jį, o kiti įdėmiai skaitė savo Biblijas.

— Aš nesu teologas ar mokslininkas. Per visą savo gyvenimą skaitydamas Bibliją turėdavau tiek pat sunkumų kaip ir jūs, o ypač per porą metų po Paėmimo. Bet klausiu jūsų, ar sunku suprasti pastraipą, prasidedančią žodžiais: „Ir štai kilo didelis žemės drebėjimas“? Šiuos įvykius Briusas buvo pasižymėjęs ir tikėjo, kad pirmi septyni antspaudai atplėšiami per pirmus dvidešimt vieną mėnesį iš viso septynerių metų Negandų laikotarpio, prasidedančio nuo sutarties tarp Izraelio ir Antikristo pasirašymo. Jei jūs esate vienas iš tų, kurie netiki, kad Antikristas jau pasirodė, tai tikriausiai taip pat netikite, kad pasirašyta sutartis tarp šio asmens ir Izraelio. Bet jei sutartis pasirašyta, tai visi minėti įvykiai ne už kalnų. Negandos neprasideda kartu su Paėmimu. Jos prasideda pasirašius tą sutartį. Briusas mus mokė, kad pirmoms keturioms Antspaudų bausmėms atstovauja keturi Apokalipsės raiteliai. Drįstu pareikšti, tie raiteliai lekia šuoliais. Penktasis antspaudas jau atplėštas ir žuvusieji už Dievo žodį jau renkasi danguje prie aukuro. Briuso komentaruose radau, kad dabar aukų vis daugės. Antikristas pradės kovoti su negandų šventaisiais ir 144 tūkstančiais liudytojų, kilusių iš Izraelio giminių visame pasaulyje. Dabar kalbėsiu konkrečiau. Jei Briusas teisus — o jis toks ir buvo — mes esame 21 mėnesio laikotarpio pabaigoje. Aš tikiu Dievu, tikiu Kristumi. Tikiu, kad Biblija yra Dievo žodis. Tikiu, kad mūsų brangus išėjęs brolis „teisingai atskyrė tiesos žodį“, taigi esu pasiruošęs toliau aiškinti tai, kas šioje pastraipoje vadinama „Avinėlio rūstybe“. Artinasi žemės drebėjimas, ir tai nėra kažkoks simbolis. Čia kalbama, kad kiekvienas — didelis ar mažas — geriau sutiks būti sutraiškytas, nei pažvelgs į Sėdinčiojo soste veidą.

Bakas užsirašinėjo pašėlusiu greičiu. Žinia jam nebuvo nauja, bet jį taip paskatino Reifordo užsidegimas ir mintis apie tai, kad žemės drebėjimas yra įvardijamas kaip Avinėlio rūstybė, jog jis nusprendė paskelbti šią žinią visam pasauliui.

Galbūt tai taps jo gulbės giesme, gal jį pražudys, bet Bakas ruošėsi išspausdinti „Global Community Weekly“ tai, ką krikščionys moko apie artėjančią „Avinėlio rūstybę“. Vienas dalykas buvo nuspėti žemės drebėjimą. Ilgą laiką panašiai prognozavo kabinetiniai mokslininkai ir aiškiaregiai. Bet ši pranašystė lietė eilinio pasaulio piliečio psichiką ir galėjo paskatinti jį susimąstyti dėl savo ateities. O ar gali būti kas labiau sukrečiančio nei tezė iš Dievo žodžio?

Tada Bakas išgirdo Reifordo išvadą:

— Pasibaigus pirmajam 21 mėnesio periodui, bus atplėštas paslaptingas septintasis antspaudas, ir prasidės kitas 21 mėnesio periodas, per kurį mus pasieks septynių trimitų bausmės. Aš sakau, kad septintasis antspaudas yra paslaptingas, nes Šventajame Rašte nėra aiškiai pasakyta, koks jis bus. Biblija tik sako, kad tai bus toks dramatiškas momentas, jog danguje pusei valandos įsiviešpataus tyla. Tada septyni angelai su trimitais pasiruoš trimituoti. Kai įeisime į tą laiką, mes dar patyrinėsime šias bausmes ir pakalbėsime plačiau. Tačiau dabar Briusas mums paliko apie ką galvoti ir dėl ko melstis. Mes mylėjome šį žmogų, mokėmės iš jo, o dabar giriame jį. Nors žinome, kad jis yra su Kristumi, nesigėdykime gedėdami ir liūdėdami. Biblijoje sakoma, jog mes neraudame kaip bedieviai, kurie neturi vilties, tačiau joje nesakoma, kad apskritai neturime raudoti. Raudokite ir gedėkite, kiek tik turite jėgų, bet neleiskite širdgėlai atitraukti jus nuo tikslo. Juk Briusas tiki, kad, kol dar nevėlu, mes ir toliau vesime žmones į Kristaus karalystę.

Reifordas buvo visiškai išsekęs. Savo kalbą jis baigė malda. Tačiau nueiti nuo pakylos pritrūko jėgų, tad atsisėdo ir žemai nulenkė galvą. Salėje nebuvo įprastinio skubėjimo durų link, Daugelis ir toliau liko savo vietose, tik keletas žmonių tyliai ir lėtai ėmė judėti link durų.

Šešiolika

Bakas padėjo Chlojei įlipti į „Reindž roverį“, bet, kol apėjo aplinkui prie vairuotojo durelių, kaktomuša susidūrė su Verną Zy.

— Verną! Džiaugiuosi tave čia matydamas.

— Atėjau, kaip ir žadėjau, Kameronai. Taip pat pažinau Tsioną Ben Judą!

Bakas vos susilaikė neužspaudęs jai rankomis burnos.

— Atleisk, ką tu sakei?

— Žmogelis turės daug nemalonumų, kai Pasaulio Bendrijos taikos palaikymo pajėgos sužinos, kur jis slepiasi. Tu ką, nežinai, kad jo ieško visame pasaulyje? O tavo pasas ir kiti dokumentai buvo rasti pas vieną iš jo padėjėjų? Bakai, tau kaip ir jam gresia pavojus. Stivas Plankas jau senokai tavęs ieško, ir man jau nusibodo apsimetinėti nežinančia, kur tu esi.

— Verną, mums reikia kur nors nueiti ir apie visa tai pasikalbėti.

— Bakai, negalėsiu tavo paslapties laikyti amžinai. Man su tavim nepakeliui. Tai buvo labai įspūdingas susirinkimas ir akivaizdu, kad visi mylėjo tą vyruką — Barnsą. Bet ar tikrai visi šie žmonės tiki, kad Nikolajus Karpatijus yra Antikristas?

— Negaliu atsakyti už visus.

— Na, o kaip tu, Bakai? Juk apie viską raportuoji tiesiai jam.

O gal apie tai ruošiesi parašyti straipsnį į vieną iš jo nuosavų laikraščių?

— Tai jau padariau, Verną.

— Taip, bet visada pateiki neutralų pasakojimą apie kieno nors įsitikinimus. Tai tavo bažnyčia! Ir tavo žmonės! Tu priklausai šiam žmonių ratui.

— Ar galime kur nors nueiti ir apie tai pasikalbėti? — griežtai paklausė Bakas.

— Gal taip ir geriau. Vis tiek aš noriu paimti interviu iš Tsiono Ben Judo. Tu tikrai manęs nesulaikysi nuo tokios sensacijos.

Bakas vargais negalais susilaikė nepasakęs, jog ji per menka žurnalistė, kad galėtų susitikti su Ben Judu.

— Pakalbėkime apie tai rytoj, — tarė jis. — O tada galėsime...

— Rytoj? Šiandien, Bakai. Susitiksime biure po pietų.

— Tai nėra tinkamas laikas. Ketvirtą valandą prasidės lankymas.

— Tai gal pusę septynių?

— Kodėl susitikti reikia būtent šiandien? — paklausė Bakas.

— O, tai visai nebūtina. Galiu pasakyti Stivui Plankui ar pačiam Karpatijui viską, ką šiandien mačiau.

— Verną, aš labai rizikavau padėdamas tau tą naktį ir leisdamas pasilikti Loretos namuose.

— Be abejo, ir dėl to galėsi gailėtis visą likusį savo gyvenimą.

— Tai niekas iš to, ką čia šiandien girdėjai, tau neįstrigo į širdį?

— Be abejo, kažkas liko. Kaip tik tai privertė mane suabejoti, kodėl staiga pasidariau tau tokia atlaidi. Jūsų žmonės yra pamišėliai, Bakai. Tik rimta priežastis privers mane tylėti.

Jos žodžiai skambėjo įžūliai, bet Kameronas suprato, kad tą rytą Verną buvo visame susirinkime. Kažkas jos viduje vyko. Bakas norėjo sužinoti, kaip ji vertina Apreiškimo pranašystes ir tai, kas įvyko pasaulyje per praėjusius 20 mėnesių.

— Gerai, — pagaliau sutiko jis. — Pusę septynių biure.

Reifordas ir kiti vyresnieji nutarė, kad Briuso palaikų lankymo metu nebus jokių formalumų. Jokių maldų, pamokslų ar nekrologų. Tiesiog eidami pro karstą žmonės atiduos paskutinę pagarbą. Kažkas pasiūlė atidaryti susitikimų salę, kad žmonės galėtų ten prisėsti ir pailsėti, bet Reifordas, gavęs Bako ženklą, tam laiku paprieštaravo. Ties laiptais nuo sienos iki sienos buvo pritvirtintas kaspinas, draudžiantis leistis laiptais žemyn. Pakabintas lapelis skelbė, kad lankymas tęsis nuo ketvirtos iki šeštos valandos.

Apie penktą valandą, kai žmonių eilė lėtai slinko pro karstą, į stovėjimo aikštelę savo sausakimšu džipu įvažiavo Bakas.

— Chloje, pažadu, kad tai paskutinis kartas, kai naudojuosi tavo negalavimu ir naudoju tave kaip masalą.

— Kieno masalą? Gal manai, kad Karpatijus jau čia ir ruošiasi pagrobti tave ar Tsioną?

Bakas tyliai nusijuokė. Reifordas buvo salėje jau nuo keturių. Dabar Bakas, Chlojė, Amanda, Tsionas ir Loreta išlipo iš „Reindž roverio“. Amanda įsikibo į Chloję iš vienos pusės, Loreta — iš kitos. Bakui atidarius duris, moterys padėjo jai išlipti. Kameronas peržvelgė žmones, laukiančius eilėje prie durų į bažnyčią. Beveik niekas nekreipė į juos dėmesio. Tie, kas tingiai juos stebėjo, ko gero, atkreipė dėmesį į gražią merginą, į jos kojos tvarstį ir lazdelę.

Kai trys moterys pasuko biuro link, norėdamos prie karsto nueiti vėliau, miniai jau ėmus skirstytis, Bakas su Tsionu pasitraukė į šalį. Po dvidešimties minučių Bakui įėjus į biurą, Chlojė jo paklausė:

— Kur Tsionas?

— Jis netoliese, — atsakė šis.

Reifordas stovėjo prie Briuso karsto, spausdamas rankas atėjusiems paskutinį kartą atsisveikinti su mirusiuoju. Pasirodė Donis Mūras.

— Atleiskite, kad dabar jus trukdau, — tarė Donis. — Bet gal žinote, kur galėčiau rasti poną Viljamsą? Jis buvo užsakęs šiokios tokios įrangos, o aš ją jau gavau.

Reifordas nukreipė jį į biurą.

Kol Donis ir kiti lėtai slinko pro šalį, Reifordas mąstė, kiek laiko Hetė Diuram ruošiasi būti su savo motina Denveryje. Karpatijus buvo numatęs susitikimą su popiežiumi Petru Metjusu, neseniai pervardintu į Vyriausiąjį Babilono Vieno pasaulio tikėjimo popiežių ir atstovavusį visoms pasaulio religijoms. Karpatijus norėjo, kad Reifordas sugrįžtų į Naująjį Babiloną, o po to skristų „Kondoru 216“ į Romą. Čia jis turėjo paimti Metjusą ir atgabenti į PB būstinę. Karpatijui nusprendus kartu su beveik visomis tarptautinėmis organizacijomis Metjusą ir Vieną pasaulio tikėjimą perkelti į Naująjį Babiloną, kilo šioks toks triukšmas.

Reifordui net ranką paskaudo su visais sveikinantis. Jis stengėsi nežiūrėti į Briuso kūną. Norėdamas praskaidrinti šią monotoniją, bandė prisiminti, ką dar girdėjo iš Karpatijaus per tą Erlo Halidėjaus lėktuve įrengtą slapto pasiklausymo priemonę. Įdomiausias Reifordui pasirodė Karpatijaus bandymas perimti vadovavimą keletui grupių ir komitetų, kuriuos anksčiau tvarkė jo senas draugas ir finansinis rėmėjas Džonatanas Stoungalas. Bakas jau buvo pasakojęs Reifordui ir kitiems „Negandų pajėgų“ nariams, kad jis savo akimis matė, kaip Karpatijus nužudė Stoungalą, o tada visiems įteigė, jog jie buvo tik savižudybės liudytojais. Dabar, kai Nikolajus skynėsi sau kelią į tarptautinių santykių komitetus, tarptautinio bendradarbiavimo komisijas, o svarbiausia, slaptas finansines bendrijas, tos žmogžudystės motyvai tapo aiškūs.

Po to Reifordas Stylas leido savo mintims nuklysti į senus gerus laikus, kada viskas, ką jis turėjo daryti, tai laiku pasirodyti O’Hare oro uoste, skraidyti į kitas šalis ir grįžti namo. Žinoma, tada jis nebuvo tikintysis. Netgi nebuvo toks vyras ir tėvas, koks turėjo būti. Taigi tos senos geros dienos iš tikrųjų nebuvo tokios jau geros.

Tad negalėjo skųstis visomis tomis jaudinančiomis permainomis savo gyvenime. Nors nekentė Karpatijaus ir nemėgo tarnauti šiam žmogui, jau seniai buvo nusprendęs išlikti paklusnus Dievui. Jei to norėjo Dievas, tai būtent čia jis Jam ir tarnaus. Reifordas tikėjosi, kad Hetė Diuram sugrįš į Čikagą dar prieš jam išvykstant. Kažkokiu būdu jam, Amandai, Chlojei ir Bakui reikės ją atkalbėti nuo darbo Karpatijui. Dabar buvo šiek tiek lengviau, nes pati Hetė rado priežasčių atsitolinti nuo Nikolajaus. Bet Karpatijus turbūt taip lengvai nepasiduos, suprasdamas, kad ji nešioja jo kūdikį, o jam labai rūpi geras savo paties įvaizdis visuomenės akyse.

Bakas su Doniu Mūru nagrinėjo neįtikėtinas naujųjų kompiuterių galimybes, kai išgirdo Loretą kalbant telefonu.

— Taip, Verną, — pasakė ji, — dabar jis užsiėmęs, bet aš pasakysiu, kad jo ieško Stivas Plankas.

Bakas atsiprašė Donio ir šūktelėjo Loretai:

— Jei ji biure, paklausk, ar ten yra mano čekiai!

Keletą savaičių atlyginimų išmokėjimo dienomis jis nebuvo nei Niujorko, nei Čikagos kontorose ir dabar vylėsi pamatysiąs Loretą pritariamai linkčiojant galva, kai ji paklaus Vernos apie čekius. Mat Briuso raštuose jis perskaitė, ir tai patvirtino Tsionas, kad atėjo laikas supirkinėti auksą. Greitai gryni pinigai nebeteks savo vertės. Jam reikėjo sukaupti šiek tiek finansinių atsargų, nes net pačiu geriausiu atveju, jei Verną taps tikinčiąją ir apsaugos jį nuo Karpatijaus, Bakas neilgai galės naudotis šiuo finansiniu šaltiniu. Vieną dieną tie santykiai baigsis. Jo pajamų šaltinis išseks. Tuomet, neturėdamas žvėries ženklo, negalės nei pirkti, nei parduoti, ir nauja pasaulio tvarka, kuria taip didžiuojasi Karpatijus, numarins jį badu.

Likus penkiolikai minučių iki šeštos, salė beveik ištuštėjo. Reifordas sugrįžo į biurą. Uždaręs paskui save duris, jis tarė:

— Dabar keletą minučių mes galime pabūti vieni su Briuso palaikais.

„Negandų pajėgų“ nariai drauge su Loreta, bet be Tsiono, sėdėjo nuliūdę.

— Tai štai ką Donis Mūras tau atvežė, — tarė Reifordas, žvelgdamas į krūvą nešiojamųjų kompiuterių.

— Taip. Po vieną kiekvienam iš mūsų. Aš klausiau ir Loretos, ar ji nenorėtų vieno.

Loreta šypsodamasi numojo ranka:

— Aš vis tiek nežinau, ką su juo veikti. Tikriausiai nemokėčiau nė įjungti.

— Kur Tsionas? — paklausė Reifordas. — Manau, kad jis galėtų trumpai pabūti su mumis ir...

— Tsionas yra saugus, — tarė Bakas, reikšmingai žvilgteldamas į kapitoną.

— Aha.

— Kaip tai suprasti? — paklausė Loreta. — Kur jis?

Reifordas klestelėjo į kėdę su ratukais ir privažiavo prie pat Loretos.

— Ponia, yra keletas dalykų, kurių mes nenorime jums sakyti dėl jūsų pačios saugumo.

— Gerai, — tarė ji. — O kaip jūs reaguosite, jei aš pasakysiu, kad man tai nelabai patinka?

— Puikiai tave suprantu, Loreta...

— Nemanau, kad suprantate, kapitone Stylai. Yra dalykų, kuriuos aš visą gyvenimą laikau užslėpusi giliai savyje vien todėl, kad esu mandagi ponia, kilusi iš pietų.

— O tiksliau — gražuolė iš pietų, — bandė juokauti Reifordas.

— Dabar jūs gražbyliaujate, o tai man visai nepatinka. Reifordas tuoj pat atsiprašė.

— Atleiskite, Loreta, nenorėjau jūsų įžeisti.

— Na, mane žeidžia jau vien tai, kad jūs kažką nuo manęs slepiate.

Reifordas palinko į priekį.

— Dar kartą noriu jus patikinti, jog tai darome tik jūsų labui. Viena aišku, kad ateis laikas, ir manau, jog labai greitai, kai aukšto rango pareigūnai bandys jus priversti pasakyti, kur yra Tsionas.

— O jūs manote, kad jei aš žinosiu, kur jis yra, tai viską išplepėsiu?

— Jei nežinosite, kur jis yra, negalėsite ir pasakyti, ir nereikės dėl to nerimauti.

Loreta kietai sučiaupė lūpas ir papurtė galvą.

— Žinau, kad jūsų gyvenimas kupinas pavojų. Aš jaučiuosi taip, tarsi būčiau daug kuo rizikavusi, jums padėdama. O dabar mane laikote tik buto šeimininke, ar ne?

— Loreta, mums jūs esate vienas iš brangiausių žmonių pasaulyje. Mes nedarysime nieko, kas galėtų jums pakenkti. Štai kodėl, netgi žinodamas, kad tai jus skaudina, aš nesileisiu įkalbinėjamas pasakyti, kur yra Tsionas. Jūs galėsite su juo bendrauti telefonu, o mes galėsime susisiekti kompiuterio pagalba. Vieną dieną dar mums padėkosite, kad nuslėpėme tai nuo jūsų.

Tada įsiterpė Amanda.

— Reifordai, ar jūs su Baku tvirtinate, kad Tsionas yra ten, kur aš manau jį esant?

Reifordas linktelėjo.

— Ar dabar tai būtina? — paklausė Chlojė.

— Bijau, kad taip. Norėčiau žinoti, kada ir mums teks ten atsidurti.

Aiškiai nusivylusi Loreta stovėjo sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

— Kapitone Stylai, sere, ar galite man pasakyti vieną dalyką? Ar galite prisiekti, kad tai nuo manęs slepiate ne iš baimės, jog aš viską išplepėsiu?

Reifordas atsistojo.

— Loreta, ateikite čia.

Ji įtariai pažvelgė į jį.

— Nagi, prieikite, — tarė jis. — Ateikite čia ir leiskite man jus apkabinti. Esu pakankamai jaunas ir galėčiau būti jūsų sūnumi, tad nelaikykite to įsiteikimu.

Atrodė, kad Loreta tramdo šypseną, tačiau ji lėtai artėjo prie Reifordo. Tada jis ją apkabino.

— Ponia, aš jus pažįstu gana ilgai, kad suvokčiau, jog neišduodate paslapčių. Iš tikrųjų žmonės, kurie klausinės apie Tsiono buvimo vietą, gali nepasidrovėti ir panaudoti melo detektorių ar netgi tiesos serumą, jei tik manys, kad žinote tiesą. Jei jiems kažkokiu būdu pavyks priversti jus tai pasakyti prieš savo valią, tai tikrai pakenktų mūsų siekiams.

Ji apkabino jį.

— Gerai, sutinku, — pritarė Loreta. — Nors manau, jog jūs mane laikote šarka patarška, bet tiek jau to. Jei nežinočiau, kad jūs tai darote su pačiais geriausiais ketinimais, tikrai jus išmesčiau iš savo pensionato.

Tai prajuokino visus, išskyrus Loretą.

Staiga kažkas pasibeldė į duris.

— Atleiskite, pone, — kreipėsi į Reifordą laidotuvių vadovas, — salė jau tuščia.

Bakas paskutinis iš viso penketo įžengė į salę ir sustojo prie Briuso karsto. Pirmiausiai pasijuto esąs kaltas: jam buvo keista, kad visai nesijaudino. Tada suprato, jog savo emocijas jau buvo išeikvojęs rytinio pagerbimo metu. Jis puikiai suvokė, kad Briuso čia jau nėra. Tiesiog yra miręs.

Tokiu momentu stovėdamas su pačiais artimiausiais žmonėmis pasaulyje, Bakas galvojo, kaip dramatiškai ir specifiškai Dievas veikė jo gyvenime netgi per keletą praėjusių valandų. Viena, ką jis suprato iš Briuso pamokslų, buvo tai, kad krikščioniškas gyvenimas — pilnas nenuspėjamų dalykų. Ką pastaruoju metu Dievas dėl jo padarė? Ko jis nepadarė dėl Dievo? Bakas troško jausti tą patį troškimą tarnauti Kristui, kai Dievo artumas nebus taip stipriai jaučiamas.

Po dvidešimties minučių Bakas ir Chlojė įvažiavo į „Global Community Weekly“ automobilių stovėjimo aikštelę. Ten stovėjo tik Vernos automobilis.

Bakui pasirodė, kad Verna ir nustebo, ir nusivylė pamačiusi kartu atšlubuojančią Chloję. Chlojė taip pat turėjo tai pastebėti.

— Manęs tikriausiai niekas nelaukė? — paklausė ji.

— Žinoma, — šaipėsi Verna. — Nebent Bakas nori, kad kažkas palaikytų jį už rankos.

— O kodėl man reikėtų, kad laikytų už rankos?

Jie susėdo prie stalo nedideliame konferencijų kambaryje. Verna atsilošė savo kėdėje ir sunėrė rankų pirštus.

— Bakai, juk abu suprantame, kad dabar kortos mano rankose, ar ne?

— Kas atsitiko su naująja Verna? — paklausė Bakas.

— Nėra jokios naujosios Vernos, — tarė ji. — Tai tik kiek geraširdiškesnė senosios Vernos versija.

Chlojė palinko į priekį.

— Tai niekas iš to, ką mes kalbėjome, ką jūs matėte, girdėjote ar patyrėte Loretos namuose arba bažnyčioje, nepaliko jums jokio įspūdžio?

— Na, turiu pripažinti, kad man patinka mano naujasis automobilis. Jis geresnis nei tas, kurį turėjau. Žinoma, tai buvo kilnus poelgis, bet kaip kitaip Bakas galėjo pasielgti, kai sudaužė manąjį.

— Taigi, — reziumavo Chlojė, — tos silpnumo akimirkos, kai pripažinote, jog pavydėjote Bakui ir supratote, jog pokalbiuose su juo buvote neteisi, jums nieko nereiškė?

Staiga Verną atsistojo. Įrėmusi rankas į šonus, iš aukšto pažvelgė į Baką ir Chloję.

— Tikrai esu nustebusi, kaip nereikšmingai prasidėjo mūsų pokalbis. Čia mes nekalbame apie biuro politiką ar asmeninius konfliktus. Aišku viena: tu, Bakai, nesi lojalus savo darbdaviui. Dėl to verta ne tik jaudintis, nes žurnalistika yra tokia vieta, kur tokių dalykų neturi būti. Aš pati buvau susidūrusi su panašia problema. Netgi pasakojau apie tai Chlojei, ar ne, Chloje?

— Taip, — pritarė ši.

— Žinau, kad Karpatijui priklauso visi informacijos šaltiniai, — tęsė Verną. — Niekas iš mūsų, senųjų žurnalistų, nemėgsta skelbti naujienų, kurių autorius mūsų savininkas. Mums nepatinka perspektyva, kad jis ims valdyti viską. Bet tu, Bakai, esi vilkas avies kailyje. Tu esi šnipas, priešas. Tu ne tik nemėgsti to žmogaus, bet ir manai, kad jis yra pats Antikristas.

— Kodėl nesisėdi, Verną? — paklausė Chlojė. — Juk mes visi iki smulkmenų žinome viską apie bendravimo meną ir tikrus lyderius. Negaliu kalbėti už Baką, bet tai, kad žvelgi į mane iš aukšto, dar nereiškia, jog turėčiau tave gerbti.

— Aš atsisėsiu, bet tik dėl to, kad noriu pati.

— Tai ką manai? — paklausė Chlojė. — Ar nori iškaulyti paaukštinimą?

— Na, jei jau kalbame apie darbą, — tarė Bakas, — noriu padėkoti už praėjusių savaičių čekius.

— Aš jų net nepaliečiau. Guli viršutiniame tavo stalo stalčiuje. Ir nesu šantažuotoja. Man tik atrodo, jog tavo gyvenimas priklauso nuo to, kas žino, o gal nežino, kad slepi Tsioną Ben Judą.

— Tai tu manai žinanti?

— Aš mačiau jį bažnyčioje šį rytą!

— Gal tau tik pasirodė? — tarė Chlojė.

Bakas sudrebėjo ir greitomis žvilgtelėjo į ją. Tą patį padarė ir Verną. Jos veide Kameronas pirmą kartą pastebėjo netikrumo kibirkštėlę.

— Norite pasakyti, kad šį rytą bažnyčioje Tsiono Ben Judo nemačiau?

— Na, tai tikrai būtų neįtikėtina, — tarė Chlojė. — Kaip manai?

— Ne visai. Žinau, kad Bakas buvo Izraelyje, o jo dokumentus rado pas vieną iš Tsiono Ben Judo gerbėjų.

— Taigi bažnyčioje tu matei Baką su Ben Judu?

— Aš to nesakau. Sakiau, kad mačiau Ben Judą. Aš jį mačiau sėdintį su ta moterimi, kuri man aną vakarą padėjo, su Loreta.

— Taigi Loreta slepia Tsioną Ben Judą, ar tai tu nori pasakyti?

— Chloje, tu juk puikiai supranti, ką aš sakiau. Ben Judas netgi kalbėjo per tą tarnavimą. Jei tai ne jis, tuomet aš ne žurnalistė.

— Čia tai be komentarų, — tarė Bakas.

— Geriau manęs neerzinkit!

Chlojė toliau tęsė spaudimą:

— Tu sėdėjai ten, kur mes negalėjome tavęs matyti...

— Jei norite žinoti, aš sėdėjau balkone.

— Ir iš balkono galėjai matyti žmogų, kuris su Loreta sėdėjo salės gale?

— Aš to nesakiau. Norėjau pasakyti, kad jis sėdėjo su ja. Jie abu kalbėjo, ir atrodo, kad jie buvo kažkur šalia vienas kito.

— Na, gerai, susumuosime: Ben Judas pabėgo iš Izraelio ir tikriausiai Bako padedamas. Taip pat Bakui pavyko savo asmeninius dokumentus palikti pas vieną iš šalies priešų. Pagaliau Ben Judui saugiai atvykus į Šiaurės Ameriką, jis viešai pasirodo bažnyčioje ir dar kalba šimtų žmonių akivaizdoje. Ar taip reikėtų tave suprasti?

Verną sutriko.

— Na, jis, na... jei tai ne Ben Judas, tai kas gi?

— Tai tu mums pasakyk, Verną.

— Loreta man pasakys. Man pasirodė, kad aš jai patikau. Esu tikra, jog mačiau jį su ja išeinant pro atsarginį išėjimą. Tai buvo nedidelio ūgio, kresnas izraelitas.

— Ir viską stebėjusi tik iš nugaros, galėsi pasakyti, kas jis toks?

— Aš noriu paskambinti Loretai, — ji ištiesė ranką link telefono. — Bet nemanau, kad man pasakysite jos telefono numerį.

Bakas suabejojo, ar tai geras sumanymas. Jie nebuvo perspėję Loretos. Bet po to incidento biure su Reifordu jis tikėjo, kad moteriškė susitvarkys su Verna Zy.

— Žinoma, — tarė Bakas, rašydamas numerį.

Verną nuspaudė mikrofono mygtuką ir surinko numerį.

— Jūs paskambinote Loretai, čia kalba Reifordas Stylas.

Be abejo, Verną to nesitikėjo.

— Ak, hmm, taip. Prašau, pakvieskite Loretą.

— Gal galiu sužinoti...

— Verna Zy.

Kai atsiliepė Loreta, jos balsas buvo žavus kaip visada.

— Verna, brangioji! Kaip jums sekasi? Girdėjau, kad šiandien buvai bažnyčioje pamaldose, bet kažkodėl tavęs nemačiau. Ar ir tave tai sujaudino?

— Kada nors mes galėsime apie tai pakalbėti, Loreta. Aš tik norėjau...

— Širdele, nemanau, kad kada nors gali būti tinkamesnis laikas. Gal norėtum kur nors susitikti, o gal atvažiuok čia?

Buvo matyti, kaip Verna susierzino.

— Ne, ponia, ne dabar. Galbūt kada nors kitą kartą. Aš tik norėjau jus kai ko paklausti. Kas buvo tas vyras, kurį šįryt mačiau su jumis bažnyčioje?

— Tas vyras?

— Taip! Jūs buvote su rytietiškos išvaizdos vyru. Jis trumpai kalbėjo susirinkimo metu. Kas jis toks?

— Ar tai įrašinėjama?

— Ne! Aš tik noriu žinoti.

— Na, aš galiu pasakyti, kad tai labai asmeniška ir panašių dalykų klausinėti nedera.

— Tai jūs man neatsakysite?

— Nemanau, kad jūs turite tai žinoti.

— Bet Bakas ir Chlojė sakė, jog jūs tikrai pasakysite!

— Pirmiausia aš noriu pasakyti, kad jūs esate melagė. Bet tai bus nemandagu ir labiau netinkama nei tai, ko jūs manęs paklausėte.

— Tik pasakykite man, kad tai buvo rabinas Tsionas Ben Judas iš Izraelio!

— Atrodo, jog jūs ką tik jį pavadinote. Ko dar iš manęs norite?

— Ar tai buvo jis?

— Jūs jau pati pasakėte. Nieko panašaus aš nesakiau.

— Bet ar tai tiesa?

— Jums reikia tiesos, Verną? Tas žmogus yra mano slaptas meilužis. Aš laikau jį po savo lova.

— Ką? Ką? Nagi, tęskite...

— Verną, jei norite papasakoti apie tai, kokį įspūdį jums paliko šiandieninis pagerbimas, tai esu pasiruošusi su jumis kalbėtis. Na, kaip?

Verną net neatsisveikinusi pabaigė pokalbį.

— Puiku, taigi jūs visi susitarėte ir nusprendėte nuslėpti nuo manęs tiesą. Nemanau, kad reikės ilgai įtikinėti Stivą Planką ar net Nikolajų Karpatijų, jog tikriausiai jūs slepiate Tsioną Ben Judą.

Chlojė žvilgtelėjo į Baką.

— Tai manai, kad Bakas gali taip beprotiškai pasielgti? Juk dėl to jis būtų ne tik atleistas, bet gal net nužudytas! O ko tikėdamasi jūs pateiksite šią informaciją Pasaulio Bendrijos vadovams?

Verna pašoko ir išbėgo iš kambario. Bakas pažvelgė į Chloję, mirktelėjo ir palingavo galva:

— Tu esi neįkainojama.

Netrukus Verną sugrįžo ir numetė ant stalo Bako čekius.

— Juk žinai, kad tau liko nedaug laiko, Bakai.

— Tiesą sakant, — atsakė šis, — aš tikiu, kad mums visiems liko nedaug laiko.

Lyg pasiduodama Verna atsisėdo.

— Ar tu tikrai tuo tiki?

Bakas bandė pakeisti pokalbio toną. Jis ėmė kalbėti daug švelniau:

— Verną, tu šnekėjaisi su Loreta, Amanda, Chloje ir manimi. Mes visi papasakojome tau savo istorijas. Šįryt girdėjai Reifordo pasakojimą. Jei manai, kad mes visi esame pamišėliai, tai taip ir yra. Bet ar tavęs nesujaudino tos pranašystės, kurios jau dabar pildosi?

Verną nurimo ir kurį laiką tylėjo. Pagaliau prabilo:

— Tai buvo keista ir gana įspūdinga. Bet ar tai nepanašu į Nostradamą? Ar negalima šių pranašysčių traktuoti savaip? Gal jos reiškia tai, ką jūs norite, kad reikštų?

— Nežinau, kaip priversti tave patikėti, — tarė Chlojė. — Briusas sakė, kad, jei sutartis tarp Jungtinių Tautų ir Izraelio yra sąjunga, apie kurią kalbama Biblijoje, tada ji pradeda septynerių metų Negandų laikotarpį. Pirmiausia prasidės septynių Antspaudų bausmės. Keturi Apokalipsės raiteliai — tai bus taikos žirgas — aštuoniolikai mėnesių — karo žirgas, bado ir ligų žirgas, ir mirties žirgas.

— Visa tai tik simboliška, ar ne? — paklausė Verną.

— Žinoma, — atsakė Chlojė. — Aš nemačiau jokio raitelio. Bet mačiau pusantrų metų taikos laikotarpį. Mačiau, kaip prasidėjo Trečiasis pasaulinis karas. Mačiau, kaip tai sukėlė vis didesnį badą ir ligas. Mačiau daugybę negyvų žmonių, o ateityje mirs dar daugiau. Kas dar galėtų tave įtikinti? Tu negali pamatyti penktojo antspaudo bausmės, nukankintų šventųjų prie aukuro danguje. Bet ar girdėjai, ką Reifordas kalbėjo apie artimiausią ateitį?

— Žemės drebėjimas, taip, aš žinau.

— Ar tai tave įtikins?

Verną pasisuko kėdėje ir pažvelgė pro langą.

— Aš suprantu, kad tai labai sunku nuginčyti.

— Štai ką tau pasakysiu, — tarė Chlojė. — Jei tas žemės drebėjimas bus toks niokojantis, kaip tai sakoma Biblijoje, tau gali nebelikti laiko pakeisti savo nuomonei, nes tada tavo laikas baigsis.

Verna atsistojo ir lėtai nuėjo prie durų. Atvėrusi jas, švelniu balsu tarė:

— Man vis dar nepatinka tai, kad Bakas laiko Karpatijų tuo, kuo jis iš tikrųjų nėra.

Chlojė su Baku sekė paskui ją durų link.

— Mūsų asmeniniai gyvenimai, mūsų tikėjimai ar netikėjimai neturi jaudinti nė vieno iš mūsų darbdavių, — tarė Bakas. — Pavyzdžiui, jei aš žinočiau, kad tu esi lesbietė, nejausčiau pareigos tai išduoti tavo vyresnybei.

Verną greitai žvilgtelėjo jam į akis.

— Kas tau pasakė? Ir koks tavo reikalas? Tik pasakyk kam nors, iras...

Bakas pakėlė į viršų abi rankas.

— Verną, tavo asmeninis gyvenimas manęs visai nedomina. Ir apskritai nevertėtų bijoti, kad aš kam nors apie tai prasitarsiu.

— Na, tai niekam neįdomu!

— Visiškai su tavim sutinku.

Bakas atvėrė duris ir praleido Chloję. Automobilių aikštelėje Verna pasakė:

— Tai mes susitarėme?

— Dėl ko susitarėme? — nesuprato Bakas.

— Kad nė vienas iš mūsų nieko nepasakos apie kito asmeninį gyvenimą?

Bakas gūžtelėjo pečiais.

— Gal taip ir bus geriausia.

Reifordui skambino laidotuvių vadovas.

— Taigi, — tęsė jis, — dėl padidėjusio mirusiųjų skaičiaus, kapaviečių trūkumo ir taip toliau mes planuojame jį palaidoti ne anksčiau kaip po trijų savaičių, vėliausiai — po penkių savaičių. Kūną saugosime nemokamai, nes tai daroma visuomenės sveikatos labui.

— Suprantu. Jei galėtumėte mus informuoti, kada bus laidojama, būtume labai jums dėkingi. Bet laidotuvėse mes nedalyvausime.

Loreta atsisėdo prie pietų stalo šalia Reifordo.

— Tai taip liūdna, — tarė ji. — Ar jūs tikras, kad niekam iš mūsų nevertėtų ten nuvykti?

— Aš niekada nebuvau laidotuvių ceremonijų šalininkas, — atsakė Reifordas. — Ir nemanau, kad reikėtų dar ką nors pasakyti prie Briuso palaikų.

— Jūs teisus, — pritarė ji. — Briusas dabar danguje, o laidojamas bus tik jo žemiškasis pavidalas, tad neverta tam teikti daug reikšmės.

Reifordas linktelėjo ir išėmė vieną popieriaus lapą iš pastoriaus straipsnių krūvos.

— Loreta, manau, Briusas būtų norėjęs, kad jūs tai perskaitytumėte.

— Kas čia yra?

— Tai iš jo asmeninio dienoraščio. Keletas jo minčių apie jus.

— Ar jūs tuo tikras?

— Žinoma.

— Na, jūsų nuomone, jis tikrai norėtų, jog tai perskaityčiau?

— Galiu remtis tik savo jausmais, — atsakė Reifordas. — Jei pats būčiau ką nors panašaus parašęs, tai norėčiau, kad jūs perskaitytumėte, ypač jei manęs jau nebūtų.

Loreta drebančiais pirštais paėmė lapą ir prisitraukė artyn, bandydama skaityti. Netrukus ji baigė.

— Ačiū, Reifordai, — teištarė tramdydama ašaras. — Ačiū, kad leidote tai perskaityti.

— Bakai! Aš net neįtariau, kad Verną yra lesbietė! — tarė Chlojė.

— Tu net neįtarei? Aš taip pat!

— Baik juokus!

— Aš ir nejuokauju. Kaip manai, gal tai dar vienas mažas Dievo apreiškimas?

— Greičiau manyčiau, kad tai neįtikėtinas sutapimas, bet ką gali žinoti. Galbūt jis išgelbėjo tavo gyvybę.

— Tikriausiai tai tu išgelbėjai man gyvybę, Chloje. Elgeisi tiesiog šauniai.

— Aš tik rūpinausi savo vyru. Ji pataikė ne į tuos vartus.

Septyniolika

Po pusantros savaitės, kai Reifordas jau ruošėsi grįžti atgal į Naująjį Babiloną ir tęsti savo darbą, jam paskambino Leonas Fortūnatas.

— Ar nieko negirdėjai iš valdovo moters?

— Valdovo moters? — nustebęs ir aiškiai pasipiktinęs pakartojo Reifordas.

— Juk žinai, apie ką kalbu. Ji išskrido tuo pačiu lėktuvu kaip ir tu. Kur ji dabar?

— Nemaniau, kad esu už ją atsakingas.

— Stylai, tu tikrai negali slėpti informacijos, kurią nori sužinoti Karpatijus.

— Ak, jis nori sužinoti, kur ji yra. Kitaip tariant, jis nieko apie ją negirdėjo?

— Pats žinai, kad tik dėl to tau ir skambinu.

— Tai kurgi, jo manymu, ji gali būti?

— Nežaisk su manim, Stylai. Pasakyk viską, ką žinai.

— Aš tiksliai nežinau, kur ji yra. Ir nemanau, kad be jos sutikimo galėčiau tau pranešti jos buvimo vietą ar bent jau savo spėliones apie tai.

— Manau, jog tau derėtų prisiminti, kam dirbi, bičiuli!

— Kaip galėčiau pamiršti!

— Tai tu leidi Karpatijui suprasti, kad slepi jo nuotaką?

— Jei dėl to taip jaudiniesi, tai galiu tave nuraminti. Paskutinį kartą aš mačiau Hetę Diuram atvykęs į „Mitchell Field“ oro uostą Milvuokyje.

— O kur ji nuskrido iš ten?

— Aš tikrai nemanau, kad be Hetės sutikimo galėčiau pasakyti jos maršrutą.

— To tu dar pasigailėsi, Stylai.

— Žinai ką, Leonai? Šiąnakt aš tikrai gerai miegosiu.

— Mes manome, kad ji nuvyko į Denverį aplankyti savo šeimos. Ten nebuvo karo veiksmų, todėl nesuprantame, kodėl negalime prisiskambinti.

— Esu tikras, kad jūs turite daugybę būdų jai surasti. Bet aš tikrai nebūsiu vienu iš jų.

— Tikiuosi, tavęs nebaugina pajamų praradimas, kapitone Stylai.

Reifordas nieko neatsakė. Jis nenorėjo veltis į žodžių karą su Leonu Fortūnatu.

— Tarp kitko, yra padaryta tam tikrų pakeitimų tavo skrydžiui pas popiežių į Romą.

— Aš klausau.

— Karpatijus vyks kartu su tavimi. Jis nori drauge su Metjusu grįžti į Naująjį Babiloną.

— O kuo čia dėtas aš?

— Tik norėjau įsitikinti, kad neišvyksi į Romą vienas.

Bakui jau nusibodo telefonu klausytis Stivo Planko priekaištų dėl to, kad Izraelyje leido savo dokumentams patekti į blogas rankas.

— Po kankinimų tas Šorošas neišgyveno, bet jis vis tvirtino, kad tu buvai tik jo keleivis tame laive.

— Tai buvo gražus, didelis medinis laivas, — atsakė Bakas.

— Na, to laivo jau nebėra.

— Nematau jokios prasmės nukankinti žmogų ir sunaikinti laivą.

— Ar mūsų pokalbis yra įrašinėjamas?

— Nežinau, Stivai. Ar mes kalbame kaip draugai, kaip žurnalistai, ar tai tik kolegos perspėjimas?

Tada Stivas pakeitė pokalbio temą.

— Karpatijui vis dar patinka laikraščiai, kuriuos tu siunti iš Čikagos. Jis mano, kad „Global Community Weekly“ yra geriausias laikraštis pasaulyje. Žinoma, jis visada toks ir buvo.

— Taip, taip. Jei negalvosi apie objektyvumą ir žurnalistinį patikimumą...

— Mes visi seniai tai pamiršome, — tarė Plankas. — Net iki to laiko, kai mus nupirko Karpatijus, visi turėjome šokti pagal kažkieno dūdelę.

Bako padedami Chlojė, Amanda, Reifordas ir Tsionas greitai įvaldė savo naujuosiuos kompiuterius. Tsionas, naudodamasis savo saugiuoju telefonu, kalbėdavo su visais, esančiais Loretos name, kurį jie vėliau pradėjo vadinti savo „saugiuoju namu“. Keletą kartų Loreta pastebėjo, kad „kalbant su Tsionu atrodo, tarsi jis būtų už gretimų durų“.

— Tai karinio ryšio technologija, — paaiškino Bakas.

Tsionas kasdien sulaukdavo lankytojų iš „Negandų pajėgų“, o tai labai pakeldavo jo nuotaiką. Jis buvo sužavėtas naująja technologija ir didelę laiko dalį praleisdavo stebėdamas naujienų pranešimus. Tsionas troško pabandyti per elektroninį paštą susisiekti su daugeliu savo dvasinių vaikų visame pasaulyje, bet bijojo, kad dėl to jiems netektų patirti kankinimų, jei kas nors apie tai sužinotų, ir bandytų išgauti jo buvimo vietą. Jis prašė, kad Bakas sužinotų iš Donio, kaip galima būtų plačiai paskleisti informaciją nesukeliant pavojaus jos gavėjams. Sprendimas buvo labai paprastas. Jam tereikėjo savo pranešimus įdėti į skelbimų lentą, ir niekas nesužinos, kas tas naujienas skaito.

Didžiąją dienos dalį Tsionas praleisdavo prie Briuso medžiagos, tvarkydamas ją ir ruošdamas leidybai. Dirbti pasidarė lengviau, kai visą informaciją Bakas suvedė į Ben Judo kompiuterio atmintį. Greitai Tsionas viską suskirstė į atskiras dalis ir išsiuntinėjo „Negandų pajėgų“ nariams. Didelį įspūdį jam paliko tai, ką Briusas norėjo pasakyti apie Chloję ir Amandą. Savo asmeniniame dienoraštyje Briusas buvo užsiminęs apie jo svajonę, kad moterys galėtų dirbti kartu, tyrinėdamos, rašydamos ir mokydamos ląstelių narius bei namų bažnyčias. Greitai buvo nutarta, kad Amanda nevyks į Naująjį Babiloną, kol Reifordas negrįš iš Romos. Ji galės dar keletą dienų pasilikti su Chloje ir jos kartu kurs tarnavimo planą, panašų į tą, kurį paliko Briusas. Jos nežinojo, kas jų laukia ir kokias galimybes turės, bet joms patiko dirbti drauge ir atrodė, kad viena iš kitos daug ko išmoksta.

Bakas džiaugėsi, kad Verna Zy laikosi nuo jo atokiai. Daugelis Čikagos biuro darbuotojų buvo išsiųsti į įvairius bombų nuniokotus miestus aprašyti ten vyraujančio chaoso. Bakas net neabejojo, kad paskui ugniaspalvį karo žirgą šuoliais lėkė juodas bado ir ligų žirgas, o šiam iš paskos — palšasis mirties žirgas.

Trečiadienio vakare Amanda nuvežė Reifordą į Milvuokį, iš kur jis ruošėsi išskristi į Iraką.

— Kodėl Metjusas negali savo lėktuvu atvykti pas Karpatijų? — paklausė ji.

— Juk pažįsti Karpatijų. Jis mėgsta pasirodyti esąs pats kilniausias ir nuolankiausias. Jis ne tik atsiunčia lėktuvą, bet atvyksta ir pats, kad tau neprailgtų kelionė.

— Ko jam reikia iš Metjuso?

— Kas žino? Jam gali rūpėti bet kas. Metjusą erzina atsivertėlių gausėjimas. Mes esame vienintelė grupė, netelpanti į pasaulio visuotinio tikėjimo rėmus.

Ketvirtadienį, šeštą valandą ryto, Loretos namiškius prižadino telefono skambutis. Chlojė greitai čiupo ragelį. Ranka pridengusi mikrofoną, sušnibždėjo Bakui:

— Loreta atsiliepė. Tai Hetė.

Bakas pasilenkė arčiau, kad galėtų girdėti pokalbį.

— Taip, — kalbėjo Loreta, — prižadinai mane, brangioji, bet dėl to nesijaudink. Kapitonas Stylas perspėjo, kad gali paskambinti.

— Taigi aš vykstu per Milvuokį į Naująjį Babiloną, bet suplanavau šešių valandų pertrauką tarp skrydžių. Jei kas nori su manimi pasikalbėti, perduokite, kad aš būsiu „Mitchell Field“. Jūs neprivalote su manimi susitikti, ir aš nesijausiu nuskriausta, jei niekas neatvyks.

— Ak, jie tikrai atvyks. Gali dėl to nesijaudinti.

Kai Reifordą skraidinęs lėktuvas nusileido, Bagdade jau buvo trečia valanda dienos. Jis ketino pasilikti lėktuve, nes po valandos turėjo skristi į Naująjį Babiloną, bet kišenėje suskambo telefonas. Nežinojo, ar skambina Bakas, o gal Karpatijus dėl Bako, ir šis skambutis galėjo baigti visus apmąstymus bei įtarinėjimus dėl „Negandų pajėgų“. Juk visi žinojo, kad netrukus Bako saugumui gali grėsti pavojus.

Reifordas pagalvojo, jog gali skambinti ir Hetė Diuram. Jis jos laukė, tikėdamasis, kiek tik galės, prieš grįžtant dar šnektelti. Jam, kaip ir Fortūnatui, nepavyko prisiskambinti į Denverį.

Tačiau skambino jo pilotas Makalamas.

— Lipk iš to lėktuvo, Stylai, pramankštink kojas. Tavo taksi jau laukia.

— Labas, Mekai! Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad didysis bosas nenori laukti. Susitiksime prie sraigtasparnių aikštelės kitoje terminalo pusėje. Aš turiu pargabenti tave į centrą.

Reifordas troško kuo ilgiau atidėti grįžimą į Naująjį Babiloną, bet skrydis sraigtasparniu buvo tikra pramoga. Jis pavydėjo Makalamui jo sugebėjimo laisvai persėsti nuo reaktyvinio lėktuvo prie šio orlaivio šturvalo. Reifordas neskraidė sraigtasparniu nuo tarnybos armijoje laikų, dabar bus jau dvidešimt metų.

„Global Community Weekly“ buvo platinamas kiekvieną ketvirtadienį su kito pirmadienio data ant viršelio. Bakas greitai peržvelgė šios dienos numerį.

Saugiajame name buvo nutarta, kad Amanda su Chloje nuvažiuos į oro uostą paimti Hetės. Loreta turėjo trumpam iš bažnyčios raštinės grįžti namo ir paruošti viešniai priešpiečius. Bakas rengėsi važiuoti į laikraščio biurą peržvelgti pirmųjų žurnalo kopijų, o į Loretos namus grįš, kai Chlojė paskambins ir praneš, jog Hetė jau atvyko.

Savo pagrindiniu straipsniu Kameronas tarytum metė iššūkį Karpatijui. Stengdamasis, kaip visada, parodyti neutralų, objektyvų žurnalistinį požiūrį, Bakas pradėjo straipsnį Briuso medžiaga, kurią šis buvo pasiruošęs praėjusio sekmadienio pamokslui. Kameronas visa tai paruošė spaudai, bet prieš tai davė užduotį „Global Community Weekly“ reporteriams visuose miestuose sužinoti vietinių dvasinių lyderių nuomonę apie pranašystes Apreiškimo knygoje.

Dėl neaiškių priežasčių jo reporteriai, o daugelis iš jų buvo tikri skeptikai, su džiaugsmu ėmėsi šios užduoties. Iš viso pasaulio Bakui buvo siunčiamos faksogramos, perduodama informacija modemu, telefonu, per kurjerius ir paštu. Pagrindinis jo straipsnis, o ir klausimas, kurį reporteriai turėjo užduoti religiniams lyderiams, skambėjo taip: „ar mūsų laukia „Avinėlio rūstybė“?“

Bakui ši užduotis patiko labiau nei bet kuri kita ankstesnė. Tarp ligšiolinių jo darbų buvo pasakojimai apie Metų žmogų, netgi reportažas apie Chaimą Rozencveigą. Tris dienas ir naktis beveik nemiegodamas jis rinko, grupavo ir rūšiavo gaunamą medžiagą.

Iš daugybės komentarų Bakas atpažino tikėjimo draugus. Nepaisant daugelio reporterių skepticizmo ir cinizmo, Negandų šventųjų pastoriai ir keletas atsivertusių žydų buvo pareiškę, kad „Avinėlio rūstybė“, apie kurią pranašaujama Apreiškimo knygoje, yra tiesioginė ir neišvengiama. Didžioji dauguma reportažų buvo su dvasiniais vadovais, atstovaujančiais įvairioms negyvoms religijoms ir denominacijoms, o dabar jos visos priklausė Babilono Enigmos Visuotiniam pasaulio tikėjimui. Kiekvienas iš šių vyrų ir moterų, besivadinančių tikėjimo vadovais (nė vienas nepasivadino pastoriumi, kunigu ar šventuoju), pakluso popiežiaus Petro Metjuso vadovavimui. Jo požiūriu, daugelį kartų atkartotas visose informacijos priemonėse, buvo tas, kad Apreiškimo knyga yra „nuostabūs, archaiški ir puikūs skaitiniai, kuriuos reikia suprasti simboliškai ir metaforiškai!“ „Tas žemės drebėjimas, — kaip su šypsena balse Bakui telefonu buvo pasakęs Metjusas, — gali ir visai neįvykti. Gal jis jau buvo įvykęs kažkada anksčiau. Galbūt kažkas įsivaizdavo, jog tai vyko danguje. Kas žino? O gal tai pasakojimas, siejamas su sena teorija apie tą žmogų danguje, sutvėrusį pasaulį. Nežinau, kaip jūs, bet aš nemačiau jokių apokalipsinių raitelių. Nemačiau nieko, kas būtų miręs dėl savo tikėjimo. Nemačiau jokių „nužudytųjų dėl Dievo žodžio“, kaip sakoma knygoje. Nemačiau nė vieno baltais drabužiais, ir aš nelaukiu jokio žemės drebėjimo. O dėl jūsų požiūrio į Dievo asmenybę ar jo koncepciją, tai šiandien būtų sunku įsivaizduoti dvasinę būtybę, sklidiną gėrio ir šviesos ir dar galinčią nubausti karo nuniokotą planetą kažkokiu siaubingu žemės drebėjimu“.

— Bet, — paklausė jo Bakas, — ar jūsų nejaudina tai, kad ši mintis apie „Avinėlio rūstybę“ yra doktrina, apie kurią pamokslaujama daugelyje bažnyčių?

— Žinoma, — atsakė Matas, — tačiau tai yra dešiniojo sparno fanatiškų, fundamentalistinės pakraipos grupių nuomonė, o jos visada traktuodavo Bibliją pažodžiui. Tie pamokslautojai ir, drįsčiau sakyti, daugelis jų pasekėjų, yra tie patys, kurie vertina sutvėrimo teoriją — Adomo ir Ievos mitą — paraidžiui. Jie tiki, kad visas pasaulis buvo užlietas vandeniu Nojaus laikais ir tik jis bei trys jo sūnūs su savo žmonomis išliko, ir iš jų prasidėjo dabartinė žmonija.

— Bet jūs kaip katalikas, kaip buvęs popiežius...

— Ne tik buvęs popiežius, bet ir buvęs katalikas, pone Viljamsai. Kaip Visuotinės Bendrijos tikėjimo vadovas, aš jaučiu didžiulę atsakomybę ir stengiuosi išvengti siaurų nusistatymų pinklių. Vienybės, susitaikymo bei ekumenizmo dvasioje aš privalau pripažinti, kad didelė dalis katalikiškų idėjų ir mokymo buvo labai nelanksti ir trumparegiška.

— Gal įrodytumėte konkrečiau?

— Man nesvarbu, kad rizikuoju įžeisti tuos, kurie vis dar laiko save katalikais, bet idėja apie nekaltą prasidėjimą prieštarauja sveikai logikai. Mintis apie Šventąją Romos katalikų bažnyčią kaip vienintelį tiesos ramstį buvo tokia pat griaunanti kaip ir protestantų teiginys, jog Jėzus yra vienintelis kelias pas Dievą. Žinoma, tai nepaneigia teiginio, kad Jėzus buvo, kaip sako daugelis Bibliją garbinančių mano draugų, — „Vienintelis Tėvo Sūnus“. Iki šiol aš esu įsitikinęs, kad mąstantys žmonės supranta, jog Dievas daugių daugiausia yra dvasia, jei norite — idėja. Jei kažkas nori Dievui — jam ar jai — priskirti kažkiek gerumo ar tyrumo, iš to tik išplauktų išvada, kad mes visi esame Dievo sūnūs ir dukterys.

Bakas provokavo jį poliau:

— Tada dangaus ir pragaro idėja?..

— Dangus — tai proto būsena. Dangus yra tai, kuo jūs galite paversti savo gyvenimą žemėje. Aš tikiu, kad mes artėjame prie utopinės valstybės sukūrimo. Pragaras? Daug žalos švelnioms sieloms buvo padaryta su grynai mitine idėja, kuri... Gerai, pabandysiu paaiškinti kitaip: sakykime, kad tie fundamentalistai, tie žmonės, manantys, kad mūsų laukia „Avinėlio rūstybė“, yra teisūs, ir Dievas yra mylinti asmenybė, besirūpinanti mumis visais. Bet tai akivaizdus pasityčiojimas, argi ne? Ar įmanoma, jog jis ką nors sukurtų tik tam, kad galėtų tai sugriauti? Čia kažkoks nesusipratimas.

— Bet ar tikintieji krikščionys, kuriuos jūs čia bandote charakterizuoti, nesako, jog Dievas visai nenori, kad kas nors nukentėtų? Kitaip tariant, Jis nesiunčia žmonių į pragarą. Pragaras — tai bausmė, tiems, kas netiki, bet kiekvienam yra suteikiama galimybė patikėti.

— Pone Viljamsai, jūs gerai nusakėte jų poziciją. Bet aš esu tikras, kad ir jūs pastebėjote, jog jų prognozės nė sudilusio skatiko nevertos.

Tą rytą anksti, dar prieš atidarant duris, Bakas paėmė supakuotą pluoštą „Global Community Weekly“. Sekretorės turės išdėlioti žurnalus ant kiekvieno stalo, bet dabar Kameronas atplėšė plastikinę pakuotę ir išskleidė priešais save visą krūvą ant stalo. Viršelis, sumaketuotas tarptautiniame centre, atrodė dar geriau, nei Bakas tikėjosi. Iškart po žurnalo pavadinimu buvo įdėta stilizuota kalnų grandinės, besidriekiančios nuo vieno krašto iki kito, iliustracija. Virš jos kabojo raudonas mėnulis ir buvo parašyta: „Ar jūs patirsite Avinėlio rūstybę?“

Bakas atsivertė tą ypač ilgą straipsnį, prasidedantį jo įžanga. Čia iš karto galima buvo pastebėti Kamerono Viljamso straipsniams būdingą bruožą — buvo pateikta visa nuomonių įvairovė. Jis apklausė visus vadovus, pradedant Karpatijumi ir Metjusu, baigiant vietinių tikėjimų vadovais. Čia galėjai rasti net gatvėje sutikto praeivio nuomonę.

Svarbiausia straipsnio dalimi Bakas laikė trumpą, bet labai koncentruotą ištrauką, kurią buvo parašęs ne kas kitas, o rabinas Tsionas Ben Judas. Čia jis paaiškino, kuo Biblijoje laikomas Avinėlis ir kaip pasakojimai apie jį prasideda Senajame Testamente, kol galop Naujajame Testamente visa tai išsipildo Jėzuje.

Bakui kėlė įtarimą tai, kad dėl to niekas neliepė jam atvykti pasiaiškinti, net senas jo draugas Stivas Plankas, kuris rimtai įtarinėjo jį dalyvavus Tsiono Ben Judo pabėgime. Tai, kad Bakas savo straipsnyje citavo Tsioną, galėjo sukelti įtarimą, jog jis žino ir slepia rabino buvimo vietą. Tačiau to jam pavyko išvengti. Kai straipsnis buvo paruoštas ir per palydovą išsiųstas į daugelį spaustuvių, Bakas dar pridėjo pastabą, kad „dr. Ben Judas sužinojo apie jo darbą per internetą ir pasinaudodamas kompiuteriu iš nenustatytos vietos atsiuntė savo pastabas“.

Taip pat Baką nustebino, jei dar galėjo kas nors stebinti, kai kalbama apie tokius dalykus, vienas jo jaunas reporteris iš Afrikos, savo nuožiūra nusprendęs sužinoti Zimbabvės universiteto mokslininkų geologų nuomonę. Kokia buvo jų išvada?

— Globalinio žemės drebėjimo idėja jau pati savaime yra nelogiška. Žemės drebėjimus paprastai sukelia požeminių plokščių pasislinkimai viena kitos atžvilgiu. Kaip tik dėl to atsiranda šis reiškinys. Priežastis, dėl ko tai vyksta tam tikrose vietose tam tikru laiku, yra logiška, nes tuo pačiu metu kitose vietose tai nevyktų. Šios plokštės tarpusavyje juda ir lūžinėja, nes jų judėjimui trūksta erdvės. Nėra tekę girdėti apie žemės drebėjimus, kurie tuo pat metu vyktų skirtingose vietose. Tai nevyksta Šiaurės Amerikoje ir Pietų Amerikoje vienu metu. Tikimybė, kad prasidės vienas pasaulinio masto geologinis įvykis, tiksliau tariant, vienu metu įvyks daugybė žemės drebėjimų visame pasaulyje, yra lygi nuliui.

Makalamas nutupdė sraigtasparnį ant Pasaulio Bendrijos tarptautinės būstinės pastato stogo Naujajame Babilone. Jis padėjo pernešti į liftą Reifordo lagaminus pro Karpatijaus apartamentus Nr. 216, kur šis buvo užėmęs visą aukštą su savo biurais ir konferencijų salėmis. Reifordas niekada nesuprato jo adreso, nes patalas buvo ne antrame aukšte. Karpatijus su vyresniaisiais pagalbininkais buvo įsikūręs viršutiniame aštuoniolikos aukštų pastato aukšte.

Reifordas vylėsi, jog Karpatijus nesužinos tikslaus jo atvykimo laiko. Nikolajų norėjo pamatyti tik jiems skrendant į Romą pasiimti Metjuso, o iki tol ketino išsikrauti daiktus ir įsikurti savo bute. Kapitonas džiaugėsi, kad niekas nesutrukdė. Iki skrydžio dar buvo likę nemažai laiko.

— Susitiksime 216-ajame, Mekai, — pasakė jis prieš jiems išsiskiriant.

Telefonai „Global Weekly“ biure ėmė skambėti dar kai nieko ten nebuvo. Bakas palaukė, kol atsiliepė automatinis atsakiklis, o po kurio laiko su kėde prisistūmė prie administratorės stalo ir ėmė klausytis įrašų. Viena moteris kalbėjo:

— Taigi „Global Community Weekly“ nusirito iki bulvarinių laikraščių, nuolat rašančių istorijas apie skraidančias lėkštes, lygio, kad išspausdino vadinamųjų bažnyčių pasakas. Palikite šį šlamštą „geltonajai“ spaudai.

Kitas sakė:

— Aš net nesapnavau, kad žmonės dar gali tikėti tokiomis nesąmonėmis. Tai, jog tiek daug medžiagos pavyko sudėti į vieną straipsnį, yra šiuolaikinės žurnalistikos nuopelnas. Dėkojame, kad iškėlėte juos į dienos šviesą ir parodėte, kokie jie kvailiai.

Tik vienos moters iš Floridos skambutis buvo kiek kitokio tono:

— Kodėl niekas apie tai nepasakė anksčiau? Aš jau buvau skaičiusi Apreiškimo knygą, bet šis laikraštis mane mirtinai išgąsdino. Ką man dabar daryti?

Bakas tikėjosi, kad ji įdėmiai perskaitys visą straipsnį ir atras tai, ką apie išsigelbėjimą nuo besiartinančio žemės drebėjimo pasakė įtikėjęs Kristų žydas iš Norvegijos:

„Nė vienas tegu nesitiki sugebėsiąs pasislėpti. Jei jūs, kaip ir aš, tikite, kad Jėzus Kristus yra vienintelis būdas išsigelbėti, jums derėtų išpažinti savo nuodėmes ir pakviesti Jį į savo širdį, kol mirtis dar nepasibeldė į duris“.

Suskambo asmeninis Bako telefonas. Tai buvo Verną.

— Bakai, aš saugau tavo paslaptį ir tikiuosi, kad ir tu elgsies taip pat.

— Aš irgi. Ko tokia susijaudinusi šį rytą?

— Skaičiau tavo straipsnį. Žinojau apie jį, bet kad bus toks, tikrai nesitikėjau. Ar manai, kad išlaikei savo objektyvumą? Ar straipsnis neatspindi tavo pritarimo šiam požiūriui?

— Nežinau, bet tikiuosi, kad ne. Jei Karpatijus nebūtų šio laikraščio savininkas, aš būčiau objektyvesnis.

— Prieštarauji pats sau.

Jos žodžiai privertė Baką pagalvoti. Na, jis buvo dėkingas už perspėjimą. Kita vertus, ji nepasakė nieko naujo. Gal taip Verną tik bandė užmegzti kontaktą, tikėdamasi vėl pradėti dialogą.

— Noriu tave paraginti dar kartą apmąstyti, ką girdėjai iš Loretos, Chlojės ir Amandos.

— Ir iš tavęs. Nepamiršk savęs, — jos balsas skambėjo pašaipiai ir sarkastiškai.

— Aš nepamiršau, Verną. Jei kada norėsi apie tai pasikalbėti, visuomet gali atvažiuoti pas mane.

— Žinant tai, ką jūsų religija kalba apie homoseksualizmą? Gal juokauji?

— Mano Biblijoje nėra skirtumo tarp homoseksualų ir heteroseksualų, — atsakė Bakas. — Homoseksualizmas čia vadinamas nuodėme lygiai taip pat kaip ir heteroseksualiniai santykiai už santuokos ribų.

— Žodžiai, Bakai. Tai tik žodžiai.

— Tik atsimink, ką sakiau, Verną. Nenoriu, kad asmeninis konfliktas atitrauktų mus nuo to, kas yra tikra ir realu. Buvai teisi sakydama, kad prasidėjęs karas parodė visą nesutarimų menkumą. Norėčiau, jog tai liktų toli praeityje.

Kurį laiką ji tylėjo. Vernai vėl prabilus, atrodė, jog Kamerūno žodžiai ją sujaudino:

— Gerai, Bakai, ačiū. Turėsiu tai omeny.

Kai Čikagoje jau gerokai įdienojo, Irake buvo vėlus vakaras. Reifordas ir Makalamas skraidino Karpatijų, Fortūnatą ir dr. Kleiną į Romą paimti Pasaulinio tikėjimo vyriausiojo dvasininko Petro Metjuso. Reifordas žinojo, kad dabar Karpatijus bandys religijų sąjungą perkelti į Naująjį Babiloną, bet nesuprato, kokį vaidmenį šiame susitikime jis skirs dr. Kleinui. Tačiau slapta pasiklausius tai greitai paaiškėjo.

Kaip buvo įpratęs, Reifordas pakėlė lėktuvą nuo žemės, greitai pasiekė reikiamą skrydžio aukštį, perjungė valdymą į autopiloto režimą ir pasisuko į Makalamą:

— Jaučiuosi taip, tarsi būčiau skridęs visą dieną, — tai taręs jis atsilošė sėdynėje, užsivožė ant akių kepurę, užsidėjo ausines ir vaidino bandąs užmigti. Skrydis iš Naujojo Babilono į Romą trukdavo apie porą valandų. Klausydamasis pokalbio lėktuvo salone, Reifordas gilinosi į tarptautinės naujojo pasaulio diplomatijos principus. Prieš jiems pradedant pokalbį apie reikalus, Karpatijus paklausė Fortūnato apie Hetės Diuram atvykimą.

— Ji pasirinko kažkokį kelionės planą ir keletą valandų bus Milvuokyje, tada išskris į Bostoną, o iš ten jau tiesiai į Bagdadą. Tokiu būdu ji praras keletą valandų, bet, manau, rytoj rytą jau bus čia, — paaiškino Fortūnatas.

Karpatijus atrodė suirzęs:

— Kiek dar mums teks laukti naujo tarptautinio terminalo Naujajame Babilone? Mane siutina tai, kad visada turime vykti per Bagdadą.

— Manau, kad turime palaukti dar keletą mėnesių.

— Ir tai tie patys statybų inžinieriai, teigiantys, jog visi kiti Naujojo Babilono statiniai yra tikri meno šedevrai?

— Taip, sere. Ar turite kokių nors pastabų?

— Ne, tik beveik norėčiau, kad ta „Avinėlio rūstybė“ būtų daugiau nei vien mitas. Manau, jog verta atlikti pastatų atsparumo žemės drebėjimui testus.

— Skaičiau tą straipsni, — tarė dr. Kleinas. — Tikra fantastika. Tas Viljamsas tiesiog iš nieko gali sukurti įdomią istoriją, ar ne?

— Taip, — iškilmingai tarė Karpatijus, — įtariu, kad ši istorija atspindi jo paties įsitikinimus.

— Nesuprantu?

— Aš taip pat, — atsakė Karpatijus. — Bet mūsų saugumo tarnyba mano jį prisidėjus prie rabino Tsiono Ben Judo pabėgimo.

Reifordas sukluso. Jis nenorėjo, kad Makalamas suprastų jį besiklausant pokalbio, bet nemanė praleisti nė mažiausios smulkmenos.

— Mes vis daugiau ir daugiau sužinome apie mūsų puikųjį žurnalistą, — tarė Karpatijus. — Jis niekada neprasitarė apie savo santykius su mano pilotu, to nepadarė ir kapitonas Stylas. Aš vis dar nekreipiu į tai dėmesio. Jie gali sau manyti esą labai arti manęs, bet per juos turiu galimybę daug sužinoti apie opozicija.

„Tai štai kaip, — pagalvojo Reifordas. — Vadinasi, iššūkis mestas“.

— Leonai, kokios paskutinės žinios apie tuos du bepročius Jeruzalėje?

— Jie vėl tvirtai paėmė visą Izraelio tautą į savo rankas, — atsakė Fortūnatas, o jo balsas skambėjo nelinksmai. — Žinote, nuo tos dienos, kai jie ėmė pamokslauti, Izraelyje nebuvo lietaus. O tai, ką jie padarė su visa vandentiekio sistema, — paversdami vandenį krauju, — per iškilmes šventykloje, jie vėl tai pakartojo.

— Kas juos paskatino šį kartą?

— Maniau, kad jūs žinote.

— Prašau tavęs nekalbėti užuominomis, Leonai. Kai aš ko nors paklausiu, tai tikiuosi...

— Atleiskite man, valdove. Jie tai susiejo su areštais ir kankinimais tų, kurie bendradarbiavo su daktaru Ben Judu. Jie sako, kad visa vandentiekio sistema bus užteršta tol, kol nebus paleisti visi įtariamieji.

— Kaip jiems pavyksta tai padaryti?

— Ak, tiesa, — tarė Fortūnatas. — Aš gavau pavyzdžius. Ten yra šiek tiek vandens, bet daugiausia tai kraujas.

— Žmogaus kraujas?

— Tai atitinka žmogaus kraujo savybes, nors sunku nustatyti tipą. Tai lyg kažkas tarpinio tarp žmogaus ir gyvulių kraujo.

— O ką mano žydai? — paklausė Karpatijus.

— Žmonės yra užpykę ant tų dviejų liudytojų. Nori juos nužudyti.

— Tai visai neblogai, — tarė Karpatijus. — Ar negalima to padaryti?

— Niekas nesiryžta. Dabar jau yra keliolika žuvusių, kurie bandė juos užpulti. Netrukus tuo galėsite įsitikinti.

— Reikia ieškoti kitokių būdų, kaip tai padaryti, — tarė Karpatijus. — Dabar paleiskite įtariamuosius. Ben Judas nesugebės toli pabėgti. Kita vertus, negalėdamas rodytis visuomenėje, jis negalės padaryti mums daug žalos. Jei tiedu fanatikai nedelsiant neišvalys vandens, mes pažiūrėsime, kaip jiems patiks branduolinis smūgis.

— Jūs nesate nusiteikęs rimtai, tiesa? — paklausė dr. Kleinas.

— Kodėl aš to negalėčiau padaryti?

— Galėtumėte numesti atominę bombą šventoje vietoje Šventajame Mieste?

— Tiesą sakant, manęs nė kiek nejaudina Raudų siena, Šventyklos kalnas ar naujoji Šventykla. Tiedu mane labai erzina, todėl įsidėmėk mano žodžius: „Ateis diena, kai jie bus nuėję per toli“.

— Būtų gerai sužinoti, ką apie visa tai mano popiežius Metjusas.

— Mes esame jam paruošę didžiulę darbotvarkę, — tarė Karpatijus. — Ir esu tikras, kad jis taip pat turi man kažką paruošęs, bet turbūt tai nėra labai svarbu.

Vėliau kažkas įjungė televizorių ir trijų vyrų dėmesį prikaustė tarptautiniai pranešimai apie karo padarinių likvidavimą. Tada Karpatijus atsisuko į dr. Kleiną:

— Kaip žinote, dešimt ambasadorių vieningai balsavo už tai, kad būtų įsteigtas abortų fondas trečiojo pasaulio šalims. Tačiau aš pasinaudojau savo teise ir priėmiau vienašališką sprendimą. Kiekvienas žemynas nukentėjo nuo karo, taigi visi gali vadintis trečiojo pasaulio šalimis. Nemanau, kad Metjusas prieštaraus tam, ko galima būtų tikėtis, jei jis vis dar vadovautų Katalikų bažnyčiai. Bet jei jis pareikš kokį nors priešiškumą, ar jūs pasiruošęs diskutuoti apie ilgalaikę abortų fondo naudą?

— Žinoma.

— O ką galima pasiekti tiriant gemalo sveikatą ir gyvybingumą?

— Pasitelkus amniocentezę galima sužinoti viską, kas mus domina. Nauda yra tokia didžiulė, kad atsiperka bet kokia pačios procedūros metu atsirandanti rizika.

— Ir dar, Leonai, — pridūrė Karpatijus, — ar mes jau galime paskelbti privalomą amniocentezę kiekvieno nėštumo atveju bei aborto reikalavimus bet kuriam gemalui, kai nustatoma jo deformacija ar kiti fiziniai trūkumai?

— Viskas paruošta, — tarė Fortūnatas. — Bet jums reikės kuo platesnės paramos prieš visa tai paskelbiant viešai.

— Žinoma. Tai ir yra vienas iš susitikimo su Metjusu tikslų.

— Ar jūs nusiteikęs optimistiškai? — paklausė Fortūnatas.

— O kaip kitaip? Argi Metjusui nerūpi, kad aš jį paskyriau į šias pareigas?

— Na, aš nuolat savęs to klausiu, valdove. Bet jūs tikriausiai pastebite, kaip jam trūksta pagarbos ir supratimo. Man nepatinka, kad jis laiko save lygiu jums.

— Tačiau laikui bėgant jis pasidarys žymiai lankstesnis. Atrodo, jog Metjusas turi problemų dėl pasekėjų trūkumo. Žinau, kad dėl to patiria ir finansinių sunkumų, nes negali parduoti nereikalingų bažnyčių. Tai specifinės paskirties pastatai, todėl jam beliko tikėtis malonės ir pagalbos iš Pasaulio Bendrijos. Tas faktas jau nuvylė ambasadorius. Šiuo metu aš nemanau be saiko jį šelpti, bet gal pavyks susitarti.

Aštuoniolika

Baką pralinksmino, kad jo straipsnis tapo svarbiausiu dienos įvykiu. Apie tai buvo kalbama bet kuriame pokalbių šou, naujienų laidoje ir net keliose pramoginėse laidose. Viena studija net sukūrė trumpą animacinį filmuką apie šėlstantį gauruotą avinėlį. Savo kūrinį jie pavadino „Mūsų požiūris į „Avinėlio rūstybę“.“

Sklaidydamas laikraštį Bakas suprato, kad dabar, jam atskleidus savo požiūrį, gali tekti slapstytis ir tikriausiai bus neįmanoma išdėstyti savo nuomonę šio puikaus, platinamo visame pasaulyje, leidinio puslapiuose. Kalbėdamas per televiziją ar internetą, turės didesnę auditoriją, bet kažin ar jam pavyks turėti tokią įtaką, kokią turi dabar.

Žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo pats laikas vykti į saugųjį namą ir papietauti su Hete.

Po to, kai Reifordo ir Makalamo pilotuojamo lėktuvo ratai palietė oro uosto taką Romoje, lakūnai turėjo pusės valandos pertrauką poilsiui prieš išskrendant atgal į Naująjį Babiloną. Išlipdami jie prasilenkė su Petru Metjusu ir jo palydovu, lipančiais į lėktuvą. Reifordui kėlė pasišlykštėjimą vergiškas Karpatijaus keliaklupsčiavimas prieš popiežių. Jis girdėjo valdovą sakant:

— Kaip gerai, popiežiau, kad leidote mums atvykti ir jus pasiimti. Tikiuosi, kad mes reikšmingai pasikalbėsime ir tas duos naudos Pasaulio Bendrijai.

Kai jų nebegirdėjo joks pašalinis, Matas pasakė Karpatijui:

— Man nesvarbu, ar jums tai naudinga. Svarbu, kad tai duoda naudą Pasaulio Tikėjimui.

Radęs įtikinamą priežastį, Reifordas atsiprašė Makalamo ir grįžo į lėktuvo kabiną. Paaiškinęs Fortūnatui, kad „reikia patikrinti dar keletą dalykėlių“, jis greitai įsitaisė savo kėdėje. Užrakinęs duris, įjungė slapto pasiklausymo liniją ir ištempė ausis.

Taip sielvartaujančios Hetės Bakas nebuvo matęs nuo pat Paėmimo. Jis, kaip ir daugelis kitų žmonių, visuomet ją matydavo pasitempusią. Dabar, švelniai tariant, Hetę galėjai pavadinti nesusitvarkiusia. Jos rankinė buvo tiesiog kimšte prikimšta servetėlių ir mergina nuolat jomis naudojosi. Loreta parodė jai į vietą stalo gale, ir, kai pietūs buvo paruošti, jie visi sėdėjo tylėdami, tarsi kiekvienas norėtų išvengti reikšmingo pokalbio. Tada Bakas tarė:

— Amanda, ar gali pasimelsti už mus?

Hetė greitai sunėrė pirštus ir jais pasirėmė smakrą. Dabar ji atrodė tarsi maža mergaitė, atsiklaupusi maldai šalia savo lovos. Amanda pradėjo:

— Dangiškasis Tėve, kartais mes patenkame į tokias situacijas, kai sunku net suprasti, ką turėtume Tau pasakyti. Kartais būname nelaimingi ar sumišę. Kartais mes nežinome, kur pasukti. Pasaulyje būna tiek daug chaoso. Bet žinome, jog turime dėkoti Tau, kad tu esi. Dėkui Tau, kad esi gerasis Dievas. Dėkui už rūpestį ir meilę mums. Dėkojame, kad esi visagalis ir laikai pasaulį savo rankose. Taip pat Tau dėkojame už draugus, ypač už senus draugus, tokius kaip Hetė. Padėk mums pasakyti jai tai, kas ją padrąsintų ir nuramintų, ir dėkojame Tau už šį maistą. Jėzaus vardu, Amen.

Valgė tylėdami. Bakas pastebėjo, kad Hetės akys pilnos ašarų. Tačiau ji valgė greitai ir baigė anksčiau už kitus. Paėmusi kitą servetėlę, ji išsipūtė nosį.

— Ką gi, — tarė ji, — Reifordas primygtinai prašė, kad pas jus užsukčiau. Atsiprašau, jog negalėjau atvykti anksčiau ir su juo susitikti, bet manau, jis norėjo, kad pakalbėčiau su jumis. O gal tai jūs turite ką nors man papasakoti?

Ji atrodė tokia suglumusi, koks jautėsi ir Bakas. Kas čia vyksta? Ką dabar jiems daryti? Buvo labai sunku padėti šiai moteriai, jei ji pati nesiruošė išsipasakoti savo bėdų.

— Hete, dėl ko labiausiai šiuo metu nerimauji? — nedrąsiai pradėjo Loreta.

Nežinia, ar jos pasakyti žodžiai, ar tai, kaip ji juos ištarė, bet Hetę paveikė Loretos žodžiai ir ji apsipylė ašaromis.

— Viena aišku, — tarė ji susitvardžiusi, — aš noriu aborto. Mano šeima tam neprieštarauja. Nežinau, ką pasakys Nikolajus, bet jei man grįžus mūsų santykiai nepasikeis, tai šis noras tik dar labiau sustiprės. Manau, aš esu čia todėl, kad jūs pabandytumėt mane nuo to atkalbėti, o man reikia išklausyti abi puses. Reifordas man jau parodė, jo nuomone, teisingą poziciją, tai yra jis — už gyvybės išsaugojimą. Nemanau, kad norėčiau išgirsti šitai dar kartą.

— Tai ką tu nori išgirsti? — paklausė Bakas, jausdamasis per daug vyriškai ir dėl to visai nejautrus moteriškoms bėdoms.

Lyg priekaištaudama Chlojė žvilgtelėjo į jį, duodama suprasti, kad jam nederėtų daryti spaudimo.

— Hete, — tarė ji, — tu žinai mūsų poziciją. Ir čia esi visai ne dėl to. Jei tave reikia atkalbėti, tai mes pasiruošę. Jei nenori, kad mes atkalbinėtume, tai ką bepasakytume, neturės tau jokios įtakos.

Hetė atrodė visai netekusi vilties.

— Tai jūs manote, kad aš atvykau pasiklausyti pamokslo?

— Mes visai nesirengiame tau pamokslauti, — nuramino ją Amanda. — Kaip suprantu, tu žinai, koks yra mūsų požiūris į Dievą?

— Taip, žinau, — atsakė Hetė. — Atleiskite, kad jus sutrukdžiau. Manau, man pačiai reikia apsispręsti dėl šio nėštumo ir buvo tiesiog kvaila į tai įtraukti ir jus.

— Dar pabūk, neskubėk išvykti, brangioji, — tarė Loreta. — Tai mano namai, o aš jų šeimininkė ir tikrai įsižeisiu, jei taip greit išvyksi.

Hetė pažvelgė į ją, tarsi norėdama įsitikinti, ar Loreta nejuokauja.

— Aš juk galiu palaukti oro uoste, — tarė Hetė. — Atleiskite, kad pridariau jums tiek nemalonumų.

Bakas norėjo kažką pasakyti, bet žinojo, kad tokia tema jam geriau nekalbėti. Jis žvelgė į akis moterims, kurios atidžiai stebėjo Hetę. Galop atsistojo Chlojė ir, apėjusi Hetei už nugaros, uždėjo rankas jai ant pečių.

— Tu man visada patikai, — ramiai kalbėjo Chlojė. — Manau, kad kitaip susiklosčius aplinkybėms mes galėtume tapti draugėmis. Bet noriu pasakyti, jog žinau, kodėl tu čia atvykai. Nujaučiu, kodėl paklausei mano tėvo patarimo, nors gal ir nelabai norėjai čia atvykti. Kažkas man kužda, kad tavo apsilankymas namuose nebuvo labai sėkmingas. Galbūt tavo artimieji yra per daug praktiški. Gal jie visai tavęs neužjautė, o tau to reikėjo ne mažiau kaip ir jų patarimo. O gal jų nuomonė, kad nėštumą geriau nutraukti, nebuvo tai, ką iš tiesų norėjai išgirsti. Noriu tau pasakyti štai ką, Hete, — jei ieškai meilės, tai atvykai kaip tik ten, kur reikia. Taip, yra dalykai, kuriais mes tikime. Dalykai, kuriuos, mūsų manymu, tu turi žinoti ir su jais sutikti. Mes manome, kad tu turi priimti tam tikrus sprendimus. Turime minčių, kaip tau reikėtų pasielgti su savo kūdikiu, ir dar norime patarti, kaip tau reikėtų pasielgti su savo siela. Bet tai yra asmeniniai sprendimai, kuriuos priimti ar atmesti gali tik tu pati. O kadangi tai yra sprendimai, nulemiantys gyvenimą ar mirtį, dangų ar pragarą, mes galime pasiūlyti savo paramą, padrąsinimą, patarimą, žinoma, jei tu to paprašysi, ir dar meilę.

— Taigi, — sumurmėjo Hetė, — žadate meilę, jei tik priimsiu viską, ką jūs teigiate...

— Ne. Mes vis tiek tave mylėsime. Mylėsime tave taip, kaip myli Dievas. Mes mylėsime tave taip visapusiškai ir taip stipriai, kad niekur nuo šios meilės nepabėgsi. Jei tavo sprendimai prieštaraus tam, kuo mes tikime, ir net jei mums teks liūdėti dėl nekaltos gyvybės, dėl kūdikio, kuriam planuoji abortą, mes nesiliausime tave mylėję.

Chlojė apkabino ją per pečius, ir Hetė paplūdo ašaromis.

— Tai neįmanoma! Jūs negalite mylėti manęs nekreipdami dėmesio į tai, ką aš darau, ypač jei ignoruoju jūsų patarimą!

— Tu teisi, — tarė Chlojė. — Mes negalime mylėti besąlygiškai. Todėl norime leisti Dievui mylėti tave per mus. Jis yra vienintelis, kuris myli mus neatsižvelgdamas į mūsų poelgius. Biblijoje sakoma, kad Jis atsiuntė savo Sūnų numirti už mus, kol dar mes patys buvome mirę savo nuodėmėse. Tai besąlygiška meilė. Štai ką norime pasiūlyti tau, Hete, nes nieko daugiau ir neturime.

Hetė greitai atsistojo ir, apsisukdama apvertusi kėdę, apkabino Chloję. Taip jos stovėjo keletą minučių, o tada visi persikėlė į kitą kambarį. Hetė bandė šypsotis.

— Jaučiuosi kvailai, — tarė ji, — tarsi būčiau verkšlenanti mokinukė.

Kitos moterys neprieštaravo ir nebandė įrodinėti, kad ji atrodo puikiai. Jos tiesiog žvelgė į ją, o jų akyse galėjai įžvelgti nuoširdžią meilę. Vienu metu Bakas net ėmė pavydėti Hetei. Jis nelabai suprato tikrąją merginos padėtį, bet toks moterų elgesys jį pribloškė ir sujaudino.

— Eisiu tiesiai prie reikalo, — tarė Petras Metjusas Karpatijui, — jei yra būdų, kaip mes galime padėti vienas kitam, tai aš noriu žinoti, ko jums reikia. Nes yra dalykų, kurių man reikia iš jūsų.

— Ko, pavyzdžiui?

— Jei atvirai, tai man reikia, kad jūsų administracija panaikintų Bendro pasaulio tikėjimo skolas jai. Galbūt kada nors mes galėsime padengti įsiskolinimą, bet dabar neturime jokių pajamų.

— Jūs negalite parduoti nenaudojamų bažnyčių pastatų? — paklausė Karpatijus.

— Ak, tai tik dalis visų problemų, bet labai maža dalis. Tikrosios problemos siejamos su dviem religinėmis grupėmis, kurios ne tik atsisakė prisidėti prie mūsų sąjungos, bet dar ir yra priešiškai nusiteikusios. Jūs žinote, apie ką aš kalbu. Viena grupė atsirado dėl jūsų pasirašytos sutarties tarp Pasaulio Bendrijos ir Izraelio. Žydams mūsų nereikia, tad jiems nėra jokios prasmės prisidėti. Jie vis dar tiki vienu tikru Dievu ir Mesiju, kuris tuoj pat turi ateiti iš dangaus. Nežinau, kokie jūsų planai pasibaigus sutarties galiojimo terminui, bet aš tikrai galėčiau panaudoti prieš juos šiokius tokius ginklus. Kita grupuotė yra tie krikščionys, besivadinantys Negandų šventaisiais. Šitie tiki, kad Mesijas jau buvo atėjęs ir pasiėmė savo bažnyčią, o jie buvo palikti. Abejoju, ar jie teisūs, greičiau tik apgaudinėja save manydami, kad turi dar vieną šansą, bet jūs pats puikiai žinote, kad jie plečiasi tarsi koks miško gaisras. Keista, didelę jų dalį sudaro atsivertę žydai. Jiems galima priskirti tuodu keistuolius prie Raudų sienos, pasakojančius visiems, kad Jėzus yra Dievo sūnus, kad Jis buvo grįžęs ir vėl ruošiasi ateiti.

— Petrai, mano drauge, jums, kaip buvusiam katalikui, tai neturėtų būti keista doktrina.

— Aš nesakau, kad tai man neįprasta. Tik niekada nesupratau to baisaus nepakantumo kitaip mąstantiems, kuriuo anksčiau pasižymėjo Katalikų bažnyčia, o dabar ta pati netolerancija trykšte trykšta iš Negandų šventųjų pusės.

— Jūs taip pat pastebėjote prieštaravimus?

— Kas to nepastebėtų! Tie žmonės vertina Bibliją pažodžiui. Jūs girdėjote jų propagandą ir jų pamokslininkus masinių susirinkimų metu. Dešimtys tūkstančių žydų patiki tomis pasakomis ir papildo tų vadinamųjų šventųjų gretas. Jų nepakantumas ir bekompromisiškumas mus žeidžia.

— Kaip tai?

— Jūs žinote. Mūsų sėkmės paslaptis yra ta, kad Bendras pasaulio tikėjimas tiesiog panaikino mus skaidžiusius barjerus. Bet kokia religija, teigianti, kad yra tik vienas kelias pas Dievą, yra netolerantiška. Jie tampa pasaulio bendro tikėjimo, o kartu ir Pasaulio Bendrijos priešais. Mūsų priešai yra jūsų priešai. Tad turėtume kažko imtis.

— Ką jūs siūlote?

— To paties norėčiau paklausti ir jus, Nikolajau.

Reifordas galėjo tik įsivaizduoti, kaip Karpatijų nustebino tai, kad Metjusas kreipėsi į jį vardu.

— Tikite tuo ar ne, mano drauge, aš apie tai jau galvojau.

— Jau galvojote?

— Taip. Kaip jūs sakote — jūsų priešai yra mano priešai. Tiedu prie Raudų sienos, vadinamųjų šventųjų pakrikštyti liudytojais, kalbėjo apie nesibaigiantį sielvartą man ir mano administracijai. Nežinau, iš kur jie atvyko ir kokie tikrieji jų tikslai, bet tie žmonės terorizavo Jeruzalės gyventojus ir piešia mane ne pačiom gražiausiom spalvom. Visi tie fundamentalistai, atverčiantys į tikėjimą Kristumi tiek daug žydų, žiūri į tuodu tarsi į didvyrius.

— Tai kokią išvadą jūs padarėte?

— Jei atvirai, tai aš pasirinkau įstatymų leidybos kelią. Tradicinė išmintis sako, kad moralės negalima apriboti įstatymais. Nenorėčiau tuo tikėti. Pripažįstu, kad mano svajonės ir laimėjimai yra grandioziniai, bet manęs tai nesulaiko. Aš sieksiu visuotinės bendruomenės, kurioje tikrai viešpatautų taika ir harmonija, sieksiu utopijos, kur žmonės gyvena kartu darydami vienas kitam gera. Kai trijuose iš dešimties administracinių regionų buvo iškilusi maišto grėsmė, aš nedelsdamas daviau tam atsaką. Nepaisant begalinės mano kantrybės ir pačio nuoširdžiausio nusiteikimo prieš karą, tuomet priėmiau strateginį sprendimą. Dabar įstatymais aš apribosiu moralę. Žmonės, kurie nori gyventi kartu ir tęsti mano pradėtus darbus, supras ir pamatys mano kilniaširdiškumą ir taikų būdą. O keliantieji rūpesčius tiesiog išnyks. Viskas labai paprasta.

— Tai jūs, Nikolajau, norite paskelbti karą fundamentalistams?

— Tam tikra prasme taip. Tačiau mes nenaudosime nei tankų, nei bombų. Bet aš tikiu, kad atėjo laikas sugriežtinti naujosios Pasaulio Bendrijos taisykles. Jei jums tai pasirodys taip pat naudinga kaip ir man, norėčiau, kad dalyvautumėte formuojant ir pats imtumėtės vadovauti elitinių pajėgų organizacijai, kurią galėtume pavadinti, na, kad ir „Tyros minties organizacija“.

— Kaip jūs apibrėžtumėte tą „tyrą mintį“?

— Tai turėtų būti jaunų, stiprių ir sveikų pasišventusių Pasaulio Bendrijai vyrų ir moterų grupė, siekianti tobulinti savo protus ir kūnus, kad galėtų uoliai persekioti visus kitaminčius.

Per ausines Reifordas išgirdo, kaip kažkas atsistojo ir ėmė žingsniuoti. Jam toptelėjo mintis, kad tai turėtų būti Metjusas, kurį, matyt, sužavėjo tokia idėja.

— Manau, kad tai nebus uniformuoti žmonės.

— Taip. Jie neturi išsiskirti iš aplinkinių, bet parenkant kadrus reikia atkreipti dėmesį į jų įžvalgumą bei gerą psichologinį pasiruošimą. Pirmiausia jie turėtų mus informuoti apie visus įtartinus elementus, besipriešinančius mūsų tvarkai. Tikriausiai pritarsite, kad jau seniai praėjo tie laikai, kai buvo galima toleruoti ypač neigiamų viešųjų pokalbių poreikį.

— Aš ne tik sutinku, — greitai pritarė Matas, — bet esu pasiruošęs visais įmanomais būdais padėti. Ar gali pasaulio bendras tikėjimas padėti atrenkant kandidatus? O juos apmokyti, apgyvendinti ir aprengti?

— O aš maniau, kad jums labai trūksta lėšų, — juokdamasis tarė Karpatijus.

— Kaip tik tas ir duos mums daugiau pajamų. Kai eliminuosime opoziciją, kiekvienas pajus iš to naudą.

Reifordui pasigirdo, kad Karpatijus su palengvėjimu atsiduso.

— Mes pavadinsime juos PBMM: Pasaulio Bendrijos moralės monitoriai.

— Skamba kiek per švelniai, Nikolajau.

— Tai atitinka idėją. Juk nenorime jų pavadinti slaptąja policija, minčių policija, neapykantos policija ar dar kokia nors policija? Neapsigaukite. Tai bus slapta organizacija. Jie turės pakankamai galios. Pasaulio Bendrijos gerovės labui tie žmonės turės teisę kištis į visus reikalus.

— Ar nebus jokių apribojimų?

— Jokių.

— Ar bus ginkluoti?

— Be abejo.

— Ir tam tikrais atvejais jiems bus leidžiama juos panaudoti?

— Juk tai puiku, ar ne, popiežiau Metjusai? Pasirinkdami tinkamus jaunuolius, apmokydami juos taikių utopinių idėjų ir suteikdami jiems galią prireikus veikti už įstatymo ribų, mes greitai pavergsime priešą ir jį sunaikinsime. Jau įsivaizduoju, kad po kelerių metų PBMM apskritai nebereikės.

— Nikolajau, jūs tikras genijus!

Bakas jautėsi nusivylęs. Kai atėjo laikas nuvežti Hetę į Milvuokį, jis pajuto sumažėjusį jos priešiškumą. Jai kilo daugybė klausimų, ką su savo laiku darė jos pašnekovės. Hetę netgi sudomino mintis apie Biblijos studijas. Be to, prasitarė, kad jai taip trūksta artimų draugių, kurios tikrai ją suprastų.

Tačiau Bakas tikėjosi, jog pavyks pasiekti kažkokį esminį persilaužimą. Galbūt Hetė pažadės nedaryti aborto ar apsispręs ir taps tikinčiąją. Jis stengėsi išmesti iš galvos mintį, kad Chlojė gali pasiūlyti paimti tą nelaukiamą kūdikį ir auginti kaip savo. Jiedu su Chloje jau senokai galvojo turėti vaiką, bet jam buvo labai sunku apsispręsti auginti Antikristo vaiką.

Hetė visiems padėkojo ir kartu su kitomis moterimis įsėdo į „Reindž roverį“. Bakas apsimetė besiruošiąs vienu iš automobilių grįžti į „Global Community Weekly“ biurą, bet iš tikrųjų nuvažiavo į bažnyčią. Pakeliui sustojęs ir nupirkęs savo draugui maisto, o po keleto minučių perėjęs per rūsio koridorių ir slaptų durų labirintus, jis atsidūrė rabino Tsiono Ben Judo asmeninių studijų kambaryje.

Kaskart, kai Bakas patekdavo į šią patalpą, jis būdavo įsitikinęs, kad klaustrofobija, vienatvė, baimė ir liūdesys bus įveikę jo draugą. Nors iš tiesų buvo galima pasakyti, jog būtent Bakui labiau reikėjo šių susitikimų. Tsionas nelabai džiaugėsi jo pasirodymais. Rabinas beveik nesijuokdavo ir pamatęs Baką plačiai nenusišypsodavo. Jo akys buvo raudonos, o veide galėjai įžvelgti neseniai patirtą netektį. Nors šiaip išliko tvirtas. Jis dirbo, bėgiojo vietoje, darė šuoliukus ir dar daugelį kitų fizinių pratimų. Bakui gyrėsi, kad sportuoja apie valandą kasdien, ir tai buvo matyti. Kaskart, kai tik Kameronas jį pamatydavo, Tsionas atrodė vis blaivesnio ir aštresnio proto ir niekada niekuo nesiskųsdavo. Tądien atrodė, jog rabinui buvo ypač malonu sulaukti lankytojo.

— Kameronai, — kalbėjo jis, — jei ne mane kankinantis širdies skausmas, šią vietą galima būtų laikyti tikru rojumi. Aš galiu skaityti, studijuoti, melstis ir rašyti, galiu bendrauti telefonu ir per internetą. Tai tikro mokslininko svajonė. Žinoma, man trūksta bendravimo su kolegomis, ypač su man padėjusiais jaunaisiais studentais. Tačiau Amanda ir Chlojė pačios yra puikios studentės.

Jiedu drauge suvalgė Bako atvežtą greito maisto užkandą.

— Man reikia išsikalbėti apie savo šeimą. Tikiuosi, tu neprieštarausi?

— Tsionai, apie savo šeimą gali kalbėti su manimi kada tik nori. Atleisk, kad buvau nemandagus ir anksčiau apie tai nepaklausiau.

— Aš pažįstu tave kaip ir daugelį kitų ir, prieš pradėdamas kalbėti tokiu skausmingu klausimu, noriu gauti tavo sutikimą. Nenorėčiau kalbėti apie jų mirtį. Tiesiog pasidalinsiu savo prisiminimais. Žinai, kad savo sūnų ir dukrą auginau nuo aštuonių ir dešimties metų amžiaus iki jiems suėjo keturiolika ir šešiolika. Tai buvo mano žmonos vaikai iš jos pirmosios santuokos. Jos vyras žuvo per nelaimingą atsitikimą statybose. Pradžioje vaikai manęs nepripažino, bet man pavyko užkariauti jų širdis savo meile jų motinai. Aš nesistengiau užimti jų tėvo vietos ar apsimesti, kad labai jais rūpinuosi. Vieną dieną jie kreipėsi į mane kaip į savo tėvą, ir tai buvo viena iš pačių laimingiausių dienų mano gyvenime.

— Jūsų žmona buvo nuostabi moteris.

— Taip. Vaikai taip pat buvo nuostabūs, nors mano šeima niekuo neišsiskyrė iš kitų. Ir aš visai nenoriu jos idealizuoti. Visi šeimos nariai buvo labai puikūs. Tai teikė man daug džiaugsmo. Galėjau su jais diskutuoti apie subtilius ir sudėtingus dalykus. Dar prieš gimstant vaikams mano žmona mokėsi koledže. Abu vaikai lankė specialias privačias mokyklas ir buvo ypač geri mokiniai. Visų svarbiausia, kad, man ėmus pasakoti tai, ką sužinojau savo tyrimuose, jie niekuomet manęs nekaltino nusisukus nuo savo kultūros, religijos ir savo šalies. Jiems užteko išminties suvokti, jog aš atrandu tiesą. Niekada jiems nepamokslavau, nebandžiau kažkaip paveikti. Aš tik skaitydavau jiems ištraukas ir klausdavau: „Kokias išvadas galite padaryti? Ką Tora čia sako apie Mesijo savybes?“ Šis sokratiškasis metodas buvo toks veiksmingas, kad kartais man atrodydavo, jog jie anksčiau už mane sugebėdavo įžvelgti svarbius dalykus. Įvykus Paėmimui, aš tuoj pat supratau, kas atsitiko. Tam tikra prasme aš skaudžiai išgyvenau dėl to, kad nuvyliau savo šeimą ir jie visi trys buvo palikti kartu su manimi. Tuomet aš būčiau jų ilgėjęsis, nors ir dabar ilgiuosi, bet man būtų be galo malonu, jei kas nors iš jų būtų įžvelgęs tiesą ir pasielgęs pagal ją, kol nevėlu.

— Tu sakei, kad visi jie tapo tikinčiaisiais iškart po tavęs.

Tsionas atsistojo ir ėmė vaikščioti.

— Kameronai, aš nesuprantu, kaip, bent kiek žinant Bibliją, galima abejoti dėl masinių pranykimų prasmės. Reifordas Stylas, nors pats turėjo tik labai menkas žinias, suprato, nes girdėjo apie tai kalbant savo žmoną. Aš, kaip ir daugelis žmonių, taip pat turėjau tai žinoti. O dabar matai, kas aplinkui vyksta. Žmonės vis dar stengiasi rasti kitokių paaiškinimų. Dėl to man tiesiog širdis plyšta.

Tada Tsionas parodė Bakui, ką jis dabar dirba. Ben Judas jau buvo beveik baigęs vieną lankstinuką, pradėsiantį Briuso rašinių seriją.

— Nors ir būdamas toks jaunas, jis buvo stebėtinai puikus teologijos žinovas, — tarė Tsionas. — Jis nebuvo lingvistas kaip kad aš, todėl papildau jo darbą savo žiniomis. Manau, galutinis rezultatas nuo to tik pagerės.

— Esu tikras, kad Briusas tam pritartų, — tarė Bakas.

Bakas norėjo apsvarstyti klausimą apie Tsiono pagalbą bažnyčiai parenkant pastorių. Kaip į šią vietą tiktų Tsionas! Tačiau apie tai negalėjo būti nė kalbos. Kita vertus, Bakas nenorėjo, kad kas nors trukdytų svarbų Tsiono darbą.

— Žinai, Tsionai, tikriausiai aš būsiu pirmasis, kuris prisidės prie tavęs šioje slėptuvėje.

— Kameronai, nematau priežasčių, dėl kurių tu turėtum slėptis.

— Mane tai tiesiog siutina, gali neabejoti. Bet aš darausi neatsargus. Rizikuoju. Todėl yra pavojus, jog galiu įkliūti.

— Tuomet galėsi daryti tai, ką aš darau internetu, — nuramino jį Tsionas. — Aš bendrauju su šimtais žmonių, tereikia išmokti keletą triukų. Galėsi rašyti taip, kaip buvai įpratęs, laikydamasis visiško objektyvumo ir rimtumo. Ir dar tau nedarys įtakos laikraščio savininkas.

— Ką tu pasakei apie tiesą?

— Tu galėsi rašyti tiesą, štai ir viskas.

Bakas atsisėdo ir ėmė rašyti ant lapo. Jis nubraižė pirmąjį laikraščio puslapį ir pavadino jį paprastai — „Tiesa“. Buvo sužavėtas.

— Pažvelk štai čia. Galiu pats apipavidalinti, parašyti tekstą ir išplatinti jį internetu. Anot Donio Mūro, neįmanoma susekti, iš kur tai ateis.

— Nenorėčiau, kad tau savanoriškai tektų įsikalinti, — tarė Ben Judas. — Bet pripažįstu, jog tokia draugija man patiktų.

Devyniolika

Reifordas didžiavosi Hete Diuram. Užuot vykusi į Naująjį Babiloną, ji dar kartą apgavo Nikolajų ir jo ginklanešį Leoną Fortūnatą. Ji išskrido iš Milvuokio į Bostoną, bet nenuskrido į Bagdadą, o kažkur sustojo.

Aišku, Reifordas nieko negalėjo girdėti, kai susitikimai su Petru Metjusu tęsėsi Naujojo Babilono būstinėje. Žinojo tik tiek, kad visi, o ypač Nikolajus ir Leonas, tiesiog nustėro, sužinoję, jog Hetė vėl išsisuko nuo skrydžio grafiko. Nors Karpatijus ir buvo jai abejingas, nežinia, kur yra Hetė, jį erzino.

Kai pagaliau paaiškėjo, kad mergina pasirinko naują kelionės maršrutą, pats Karpatijus pareiškė norą asmeniškai susitikti su Reifordu. Šiam įėjus į „216“ apartamentus ir paprašius valdovo audiencijos, naujoji sekretorių komanda buvo savo vietoje ir pasiruošusi darbui.

— Puiku jus vėl matyti, kapitone Stylai. Bijau, kad laiku neišreiškiau savo dėkingumo už jūsų tarnybą, kaip tai būdavo iki šiol, nes per šį laiką įvyko tiek daug visokių dalykų, išblaškiusių mano dėmesį. Norėčiau iš karto pereiti prie reikalo. Žinau, kad panelė Diuram seniau dirbo su jumis. Iš tikrųjų atėjote čia dirbti per ją — ji jus rekomendavo. Žinau, kad kartais ji jums patiki savo paslaptis. Tad manau, nenustebsite, jog, kaip sakoma, „rojuje atsirado problemų“. Būsiu su jumis visiškai atviras.

Iš tikrųjų aš tikiu, kad panelė Diuram per daug rimtai žiūrėjo į mūsų santykius.

Reifordas prisiminė, kaip neseniai Nikolajus išdidžiai pranešė apie Hetės nėštumą ir tai, kad ji mūvi jo žiedą. Tačiau žinojo, jog neverta bandyt pagauti melagių melagį meluojant.

Karpatijus tęsė:

— Panelė Diuram turėjo suprasti mano padėtį. Aš neturiu laiko asmeniniam gyvenimui, tuo labiau jei jis apribojamas vedybomis ir šeimos rūpesčiais. Atrodo, ji buvo dėkinga už galimybę pagimdyti vaiką, mano vaiką. Tačiau šiuo klausimu aš nesiimu nei įkalbinti, nei atkalbinėti. Jei ji ruošiasi gimdyti, tai aš prisiimsiu visus finansinius įsipareigojimus. Tačiau jai nederėtų tikėtis, kad aš galėčiau skirti tam dar ir laiko, kaip tai daro normalus tėvas. Aš jai patarčiau nutraukti nėštumą. Bet, turėdamas omeny tai, kad atsakomybė už šį mūsų santykių rezultatą gula ant jos pečių, paliksiu jai apsisprendimo laisvę.

Reifordas buvo apstulbęs ir nesistengė to nuslėpti. Kodėl Karpatijus jam tai pasakoja? Ko iš jo tikisi? Atsakymų į šiuos klausimus nereikėjo ilgai laukti.

— Kaip ir visi kiti vyrai, aš turiu poreikių, kapitone Stylai. Jūs juk suprantate. Aš niekuomet nedarau kokių nors įsipareigojimų tik vienai moteriai, ir, būtent šiuo atveju, nesu nieko įsipareigojęs panelei Diuram. Šiuo metu turiu kitą draugę, su kuria palaikau intymius ryšius. Taigi pats matote mano dilemą.

— Nesu tikras, kad jus suprantu, — tarė Reifordas.

— Gerai, aš atleidau panelę Diuram iš savo asmeninės padėjėjos pareigų. Jaučiu, jog ji tiesiog pamišusi dėl to ir dėl neteisingų savo išvadų apie mūsų santykius, kurie nebeteko prasmės. Aš nežiūriu į juos, kaip į netekusius prasmės; tiesiog matau kiekvieną iš mūsų einant savo keliu. Bet, kaip jau sakiau, ji pernelyg vertino mūsų santykius ir įsipareigojimus, taigi dabar yra labai nusivylusi dėl šių sprendimų.

— Noriu jūsų paklausti apie žiedą, kurį jai davėte, — pasidomėjo Reifordas.

— Ak, jokių problemų. Aš nereikalausiu jo grąžinti. Iš tikrųjų visad tikėjau, jog akmuo kiek per didelis, kad tą daikčiuką mūvėtum kaip sužieduotuvių žiedą. Tai tik papuošalas. Jai nereikėtų rūpintis jį grąžinti.

Pamažu Reifordui viskas ėmė aiškėti. Karpatijus pasikvietė jį kaip seną Hetės draugą ir bosą, kad perduotų naujienas. Kam dar jam būtų reikalinga visa ši informacija?

— Su panele Diuram aš pasielgsiu teisingai, kapitone Stylai. Galite būti tuo tikras. Nenorėčiau, kad ji skurstų. Žinau ją pajėgsiant nesunkiai įsidarbinti, tikriausiai ne kaip kontoros darbuotoją, bet kur nors aviacijos pramonėje.

— Kuri, kaip jūs žinote, yra nuniokota karo, — paprieštaravo Reifordas.

— Taip, bet žinant jos darbo stažą ir galbūt įvertinant švelnų spaudimą iš mano pusės...

— Taigi jūs sakote, kad suteiksite jai tam tikrą tarnybą, stipendiją ar šiaip paramą?

Karpatijui tarsi prašviesėjo.

— Jei tai jai padės, aš būsiu labai laimingas galėdamas šiek tiek pagelbėti.

„Manau, kad tu būsi laimingas“, — pagalvojo Reifordas.

— Kapitone Stylai, turiu jums užduotį...

— Kažko panašaus tikėjausi.

— Taip, žinoma. Jūs esate labai nuovokus. Mus pasiekė žinios, kad panelė Diuram jau vyksta čia ir atskris į Bagdadą pirmadienio reisu iš Bostono.

Reifordas nustebo, kad Hetė vis atidėliojo savo sugrįžimą. Galbūt ji žinojo apie Amandos planus. Tikriausiai Amanda suorganizavo jų susitikimą ir jos skris drauge. Amanda turėjo ir kitą tikslą: sulaikyti Hetę nuo apsilankymo reprodukcijos klinikoje. Be to, ji norėjo išreikšti jai savo besąlygišką meilę ir paramą. Reifordas nutarė nesakyti Karpatijui, kad pirmadienį jis vyks į Bagdadą pasitikti savo žmonos.

— Tikiuosi, jog būsite laisvas, kapitone Stylai, o iš savo pusės užtikrinu, kad taip ir bus, tad norėčiau paprašyti sutikti ją oro uoste. Kaip senas draugas, jūs būsite pats tinkamiausias žmogus, galintis perduoti jai šią informaciją. Jos bagažą bus galima nugabenti į vieną iš butų jūsų pastate. Vieną mėnesį jai bus leista ten pasilikti, kol pati nuspręs, kur persikelti.

Reifordas jį pertraukė:

— Atleiskite, bet ar jūs neprašote manęs padaryti tai, ką jums pačiam derėtų?

— Ak, neapsigaukite, kapitone Stylai. Nė kiek nebijau šios konfrontacijos. Taip, man tai būtų tikra kančia, bet aš jaučiu savo atsakomybę. Tiesiog dėl daugybės svarbių susitikimų mano dienotvarkė tokia sudėtinga ir apkrauta. Dėl praėjusių neramumų mes išleidome daugybę naujų nutarimų ir įstatymų pakeitimų, kad aš tiesiog negaliu ištrūkti iš biuro.

Reifordas pamanė, kad Karpatijaus susitikimas su Hete Diuram truktų daug trumpiau nei šis jųdviejų pokalbis. Bet kokia prasmė su juo dabar ginčytis?

— Dar turite klausimų, kapitone Stylai?

— Ne, viskas labai aišku.

— Jūs tai padarysite?

— Neatrodo, kad galėčiau rinktis.

Karpatijus nusišypsojo.

— Jūs turite puikų humoro jausmą, kapitone Stylai. Nesakyčiau, kad nuo to priklauso jūsų darbas, bet aš gerbiu jūsų karinį išsilavinimą. Kiekvienas kareivis žino, kad, gavus komandą, ją reikia vykdyti. Žinokite, jog aš tai labai gerbiu.

Reifordas pažvelgė į jį. Vos nesusilaikė atrėžęs: „Nėra už ką“. Tik vos linktelėjo galva ir atsistojo.

— Kapitone Stylai, ar galiu paprašyti, kad dar pasėdėtumėte?

Reifordas vėl atsisėdo. „Kas čia dabar? Ar tai jau pabaigos pradžia?“

— Norėčiau pasiteirauti apie jūsų santykius su Kameronu Viljamsu?

Reifordas atsakė ne iš karto. Todėl Karpatijus tęsė:

— Kartais jis dar vadinamas Baku Viljamsu. Anksčiau buvo vyresnysis korespondentas „Global Weekly“, dabar „Global Community Weekly“. Jis atstovauja mano interesams tame laikraštyje.

— Jis yra mano žentas, — atsakė Reifordas.

— Ar galite pasakyti priežastį, dėl kurios jis man nepasakė šios linksmos naujienos?

— Manau, kad apie tai turėtumėte paklausti jį patį, sere.

— Ką gi, tada aš paklausiu jūsų. Kodėl jūs man to nepapasakojote?

— Tiesiog tai tik šeimos reikalas, — tarė Reifordas, stengdamasis išlikti ramus. — Kita vertus, kai jis dirba pas jus tokiose aukštose pareigose, tikėjausi, kad būsite nedelsiant apie tai informuotas.

— Ar jis pritaria jūsų religiniams įsitikinimams?

— Nenorėčiau kalbėti už Baką.

— Priimsiu šį atsakymą kaip teigiamą, — žiūrėdamas Reifordui į akis, tęsė Karpatijus. — Supraskite, aš nesakau, jog tai kažkokia problema.

„Puikiai viską suprantu“, — pagalvojo Reifordas.

— Tiesiog man buvo smalsu, — baigė Karpatijus.

Jis nusišypsojo Reifordui, ir iš šios šypsenos pilotas suprato viską, ką Antikristas turėjo omeny.

— Lauksiu jūsų raporto apie panelės Diuram sutikimą ir esu įsitikinęs, kad jus lydės sėkmė.

Bakas buvo „Global Community Weekly“ Čikagos biure, kai jam paskambino Amanda.

— Sulaukiau labai keisto skambučio iš Reifordo, — tarė ji. — Jis paklausė, ar į Bagdadą aš vyksiu iš Bostono kartu su Hete. Atsakiau — ne, nes maniau, kad ji jau sugrįžusi. Jis sakė manąs, jog ji pakeitė skrydžio laiką ir į Bagdadą tikriausiai atvyksime vienu metu. Tada dar paklausiau, kas atsitiko, bet, atrodo, jis neturėjo laiko pasakoti. Gal tu žinai, kas atsitiko?

— Nieko nežinau, Amanda. Ar tu taip pat skrisi per Bostoną?

— Taip. Juk žinai, kad Niujorko oro uostas dabar beveik uždarytas. Ir Vašingtono taip pat. Nežinau, ar tie lėktuvai gali nuskristi tiesiai iš Milvuokio į Bagdadą.

— Kodėl grįždama atgal Hetė taip ilgai užtruko?

— Neįsivaizduoju. Jei būčiau žinojusi, kad ji ruošiasi atidėti savo kelionę, būčiau pasisiūliusi skristi drauge. Mums reikia palaikyti ryšį su ta mergina.

Bakas pritarė Amandos mintims ir pridūrė:

— Chlojė tavęs pasiilgo. Jiedu su Tsionu dirba sudarydami Naujojo Testamento mokymo planą. Atrodo, lyg jie būtų tame pačiame kambaryje, nors juos skiria ketvirtis mylios.

— Žinau, jai tai patinka, — tarė Amanda. — Norėčiau kaip nors įkalbėti Reifordą, kad jis leistų ir man tuo užsiimti. Tada jį matyčiau rečiau, bet vis tiek Naujajame Babilone ir taip retokai jį matau.

— Nepamiršk, kad gali būti „tame pačiame kambaryje“ su Tsionu ir Chloje, nesvarbu kur bebūtum.

— Taigi, — tarė ji, — jei nekreipsi dėmesio į tai, kad tarp mūsų laiko juostų bus devynių valandų skirtumas.

— Jums tereikės suderinti savo darbo grafikus. Kur tu esi dabar?

— Skrendame virš žemyno. Maždaug po valandos turėtume nusileisti. Tai pas jus dabar kelios minutės po aštuonių?

— Taip, teisingai. „Negandų pajėgos“ ruošiasi pradėti darbus. Tsionas atrodo darbingai nusiteikęs ir patenkintas, nors laimingu gal ir nepavadinsi. Chlojė yra pas Loretą ir susižavėjusi naujomis mokymo galimybėmis, nors žino, kad ne visada galės laisvai tai daryti.

Aš esu čia, tu — ten ir netrukus susitiksi su Reifordu. Esu tikras, kad mes visi esame labai užsiėmę ir darome tai atsakingai.

— Tikiuosi, jog Reifordas buvo teisus dėl Hetės, — garsiai svarstė Amanda, — būtų puiku, jei oro uoste jis galėtų pasitikti mus abi.

Atėjo laikas Reifordui vykti į Bagdadą. Jis negalėjo suprasti, kodėl ilgokai būdama Denveryje Hetė tylėjo ir nebendravo su Karpatijaus žmonėmis, o po to Fortūnatui pateikė neteisingą informaciją apie savo grįžimą. Jei tokiu būdu ji nebandė susisiekti su Amanda, tai kokios dar galėtų būti šio keisto poelgio priežastys? Kas ją galėjo sulaikyti Bostone?

Reifordas nekantraudamas laukė susitikimo su Amanda. Jie nesimatė tik keletą dienų, bet juk buvo jaunavedžiai. Būsimas susitikimas su Hete atrodė nemalonus juo labiau, kad tuo pat metu turėjo atvykti ir Amanda. Dėl vieno dalyko jis buvo tikras: moterims pasikalbėjus su Hete saugiajame name, Hetės nebetrikdys Amandos draugija.

Bet buvo neaišku, ar tai, ką jis pasakys Hetei, bus jai blogos žinios? Galbūt tai palengvins jos ateitį. Ji žinojo, kad viskas jau baigta, tik baiminosi, jog Karpatijus jos nepaleis. Be abejo, bus priblokšta ir tikriausiai apstulbusi. Ko gero, ji nenorės nei jo žiedo, nei pinigų ar buto. Bet ji turi tai sužinoti. Mąstant vyrišku Reifordo protu, tai buvo visai praktiškas sprendimas. Kaip buvo supratęs iš daugiametės bendro gyvenimo patirties su Irena ir Amanda, nors Karpatijus ir tapo Hetei nepatrauklus, vis tiek tai ją įskaudins ir privers jaustis atstumta.

Reifordas paskambino Hetės vairuotojui.

— Gal gali mane pavėžėti arba paskolinti automobilį? Iš Bagdado turiu paimti panelę Hetę Diuram, o taip pat ir savo...

— Ak, atleiskite, sere. Aš jau nesu panelės Diuram vairuotojas. Dabar vežioju kitą asmenį iš valdovo aplinkos.

— Tai gal patarsite, kur galėčiau gauti automobilį?

— Galite pabandyt išsinuomoti, bet tai užtruks šiek tiek laiko. Turėsite užpildyti krūvą dokumentų, pats žinote.

— Tam aš neturiu laiko. Ką dar galima sugalvoti? — Reifordas jau ėmė pykti pats ant savęs, kad to nesuplanavo anksčiau.

— Jei pats valdovas paskambintų į nuomos kompaniją, automobilį galėtumėt gauti nedelsiant.

Reifordas paskambino Karpatijui. Atsiliepusi sekretorė pasakė, kad šiuo metu jis negali kalbėti.

— Ar jis netoliese? — paklausė Reifordas.

— Jis čia, sere, bet, kaip sakiau, labai užsiėmęs.

— Tai labai svarbus reikalas, Jei galėtumėt trumpam jį sutrukdyti, aš būčiau dėkingas, nes mūsų pokalbis tetruks kelias sekundes.

Kai sekretorė vėl paėmė telefono ragelį, ji tarė:

— Valdovas paprašė, kad, prieš atlikdamas jo pavedimą, trumpam užsuktumėt pas jį.

— Aš turiu labai mažai laiko, bet...

— Tai perduosiu jiems, kad jūs netrukus atvyksite.

Reifordas buvo per trejetą kvartalų nuo Karpatijaus rezidencijos. Jis įšoko į liftą ir ėmė leistis žemyn. Staiga jam šovė gera mintis, tad čiupo savo telefoną. Bėgdamas paskambino Makalamui.

— Makai? Ar tu dabar laisvas? Puiku! Man reikia sraigtasparniu nusigauti į Bagdadą. Atvyksta mano žmona, ir tikiuosi, kad pavyks sutikti ir Hetę Diuram. Gandai apie ją? Dabar nieko negaliu pasakyti, Makai. Po kelių minučių būsiu Karpatijaus biure. Susitiksime pakilimo aikštelėje? Gerai! Dėkoju!

Užsidaręs savo kabinete, Bakas dirbo prie kompiuterio, kai ekrane atsirado žinutė apie atsiųstą paštą. Tokie dalykai jam patiko. Tai buvo tarsi speciali pašnekesių linija su vienu asmeniu. Žinutė atėjo iš Tsiono. Jis klausė:

— Ar pabandysime įsijungti vaizdą?

Bakas išspausdino: „Žinoma“ ir įvedė savo slaptažodį. Dar reikėjo kiek palaukti, kol ekrane pasirodė Tsiono veidas.

Bakas parašė tokį tekstą: „Ar tai tu, ar aš matau save veidrodyje?“

Tsionas atsakė: „Tai aš. Jei esi saugioje vietoje, gal įsijunkime garsą ir pasikalbėkime?“

„Geriau nereikia, — išspausdino Bakas. — Gal nori ko nors ypatingo?“

„Man reikia kompanijos pusryčiams, — atsakė Tsionas. — Šiandien jaučiuosi kiek geriau, bet šiek tiek pradeda veikti klaustrofobija. Žinau, kad negaliu iš čia išeiti, bet gal tu galėtum atvykti nepastebėtas Loretos?“

„Pabandysiu. Ko norėtum pusryčiams?“

„Bakai, specialiai tau iškepiau kai ką amerikietiško. Pasuksiu vaizdą, gal galėsi pamatyti“.

Tačiau įrenginys nebuvo skirtas darbui tamsioje slėptuvės aplinkoje. Tad Bakas atsakė:

„Nieko nematau, bet tikiu tavim. Pasistengsiu atvykti kuo greičiau“.

Bakas pasakė budinčiajam, kad grįš už poros valandų, bet einantį link „Reindž roverio“ jį užklupo Verną Zy.

— Kur susiruošei? — paklausė ji.

— Atleisk, nesupratau? — atsakė jis.

— Noriu žinoti, kur tu būsi.

— Aš apskritai nežinau, kur būsiu, — atsakė jis. Informavau budintįjį, kad nebūsiu maždaug porą valandų. Ir nesijaučiu privaląs atskleisti smulkmenas.

Nepatenkinta Verną papurtė galvą.

Prieš įeidamas į Pasaulio Bendrijos būstinę, Reifordas sulėtino žingsnį. Pastatas buvo neįprastoje vietoje, o jį supo įvairių organizacijų rezidencijos. Kažkas patraukė Reifordo dėmesį. Tai buvo gyvūnų balsai. Lojo šunys. Jis žinojo, kad čia yra daug šunų. Daugelis darbuotojų laikė brangių veislių keturkojus ir dažnai juos vedžiodavo arba laikydavo pririštus prie savo namų.

Tai buvo tarsi koks klestėjimo įrodymas. Kartais Reifordas girdėdavo vieną ar kelis iš jų lojant. Bet dabar lojo visi šunys. Jie kėlė tokį triukšmą, kad kapitonas atsisuko pažiūrėti, kas juos taip sudomino. Pastebėjo, kaip keletas šunų pabėgo nuo savo šeimininkų ir garsiai skalydami pasileido gatve.

Jis gūžtelėjo pečiais ir įėjo į pastatą.

Bakas nutarė užsukti į Loretos namus ir pasiimti Chloję kartu. Dar reikėjo sugalvoti, ką pasakyti Loretai bažnyčios raštinėje. Jis galėtų taip pastatyti automobilį ir įeiti į bažnyčią, kad jo niekas nepastebėtų. O gal jiems su Chloje reikėtų aplankyti Loretą, pasikalbėti su ja, o po to apsimesti išvykstančiais. Jei niekas nepastebėtų, jie galėtų prasmukti pas Tsioną. Planas atrodė neblogas. Bakas jau buvo nuvažiavęs apie pusę kelio iki Maunt prospekto, kai jo dėmesį patraukė keisti dalykai. Tai buvo kelyje suvažinėti gyvūnai. Daugybė gyvūnų. Ir dar daugiau panašių padarėlių, lakstančių gatvėmis. Jis matė voveres, triušius, gyvates. Gyvatės? Teko matyti keletą jų Vidurio Vakaruose, bet čia panašių dalykų nepasitaikydavo. Tai buvo tik vienos rūšies gyvatės, bet iš kur jų tokia daugybė?

Aplinkui bėgiojo meškėnai, oposumai, žąsys, antys, šunys, katės. Jų buvo nesuskaičiuojama daugybė. Bakas pravėrė automobilio langą ir ėmė klausytis. Didžiuliai debesys paukščių puldinėjo nuo vieno medžio prie kito. Bet danguje nesimatė nė debesėlio. Nepūtė nė menkiausias vėjelis. Net medžių lapai nejudėjo. Bakas stovėjo ir laukė užsidegant šviesoforo signalo, kai staiga pamatė linguojant šviesoforą ir kelio ženklus. Tada įsijungė šviesas ir visu greičiu pasileido gatve tolyn.

Reifordą palydėjo į Karpatijaus kabinetą. Už konferencijų stalo sėdėjo keletas svarbių svečių. Nikolajus greitai pasivedėjo Reifordą į šoną.

— Ačiū, kad užsukote, kapitone Stylai. Norėjau tik pasakyti, jog dabar aš negaliu matytis su panele Diuram. Tikriausiai ji norės pasišnekėti su manimi. Apie tai negali būti nė kalbos. Aš...

— Atleiskite, valdove, — pertraukė jį Leonas Fortūnatas, — sere, mes gavome keistus mūsų matavimo prietaisų parodymus.

— Jūsų matavimo prietaisų? — nepatikliai paklausė Karpatijus. — Aš patikėjau tai jums ir jūsų tarnybai, Leonai...

— Sere! — kreipėsi į jį sekretorė. — Perspėjantis skambutis jums arba ponui Fortūnatui iš Tarptautinio seismografijos instituto.

Karpatijus atrodė suirzęs ir dėbtelėjo į Fortūnatą.

— Atsiliepkite, pagaliau, Leonai. Matote, kad aš užsiėmęs.

Fortūnatas paėmė ragelį, ir atrodė, jog bando elgtis ramiai, bet tuoj pat sušuko:

— Ką? Ką?!

Dabar jau Karpatijus neišlaikė:

— Leonai!

Reifordas pasitraukė nuo Karpatijaus ir pažvelgė pro langą. Apačioje ratais lakstė šunys, kuriuos beviltiškai bandė sugauti jų šeimininkai. Reifordas išsitraukė mobilųjį telefoną ir skubiai paskambino Makalamui. Karpatijus dėbtelėjo į jį.

— Kapitone Stylai! Aš jums kalbėjau, kad...

— Makai! Kur tu esi? Greičiau užvesk variklį! Aš tuoj būsiu pas tave!

Staiga užgeso šviesos. Švietė tik palubėje esančios avarinio apšvietimo lempos, o lauke spindėjo ryški saulė. Sekretorė suriko. Fortūnatas pasisuko į Karpatijų ir bandė paaiškinti, ką prieš minutę išgirdo. Tada, perrėkdamas visą triukšmą, valdovas sušuko:

— Norėčiau paprašyti tvarkos!

Staiga, tarsi paspaudus jungiklį, viskas aplinkui aptemo lyg naktį. Dabar net suaugę vyrai ėmė dejuoti ir rėkti. Tik akumuliatorių šviesos silpnai apšvietė pastatą, kuris jau ėmė virpėti. Reifordas pasileido durų link. Bėgdamas jautė kažką sekant už nugaros. Paspaudęs lifto mygtuką, staiga prisiminė, kad nebėra elektros. Laiptais užlėkė ant pastato stogo, kur su paruoštu pakilti sraigtasparniu jau laukė Makalamas.

Staiga pastatas po Reifordo kojomis susvyravo lyg bangos nešama burlentė. Sraigtasparnis siūbtelėjo pirma kairėn, po to dešinėn. Pribėgęs Reifordas stvėrė durų rankeną ir išvydo pilnas siaubo Mako akis. Jam bebandant įlipti vidun, kažkas taip stipriai stumtelėjo į priekį, jog jis akimirksniu atsidūrė šalia Mako. Staiga išgirdo šaukiant Karpatijų:

— Kylame! Kylame!

Makalamas pakėlė sraigtasparnį per pėdą nuo stogo ir sušuko:

— Atbėga dar žmonių!

— Nėra vietos! — sustaugė Karpatijus. — Kylame!

Dviem jaunoms moterims ir keletui vidutinio amžiaus vyrų įsikibus į sraigtasparnio atramas, Makas pakilo ir ėmė tolti nuo pastato. Pasukęs kairėn, sraigtasparnis savo šviesomis apšvietė pastato stogą, ant kurio buvo matyti šaukiantys ir klykiantys iš siaubo žmonės. Reofordas su siaubu stebėjo, kaip didžiuliame dulkių debesyje su baisiu trenksmu prasmego aštuoniolikos aukštų pastatas su šimtais jame buvusių darbuotojų. Į sraigtasparnį įsikibę žmonės klykdami vienas paskui kitą ėmė kristi žemyn.

Reifordas pažvelgė į Karpatijų. Silpnos nuo sraigtasparnio valdymo prietaisų sklindančios šviesos apšviestas veidas nerodė jokių emocijų. Atrodo, šis žmogus rūpinosi tik savimi. Reifordas negalėjo atsitokėti. Jis matė žūstančius. Karpatijus įsakė Makui pakilti ir paliko mirčiai žmones, kuriuos buvo galima išgelbėti. Reifordas plikomis rankomis galėjo nužudyti šį žmogų.

Akimirką net buvo suabejojęs, ar ne geriau būtų buvę pasilikti tame pastate ir žūti drauge su visais. Bet tuoj pat papurtė galvą ir prisisegė saugos diržą.

— Į Bagdadą! — sušuko jis. — Į Bagdado oro uostą!

Bakas puikiai suprato, kas vyksta, ir nepaisydamas šviesoforo signalų bei kelio ženklų, šokinėdamas per šaligatvius ir aplenkdamas automobilius bei sunkvežimius lėkė visu greičiu. Pirmiausia jis norėjo pasiekti Chloję, buvusią Loretos namuose. Tad čiupo savo telefoną, bet dar nebuvo užprogramavęs greito rinkimo telefono numerių, o važiuojant tokiu greičiu ir bandyti suspaudyti mygtukus buvo neįmanoma. Pamatęs, jog tai beviltiška, jis numetė telefoną ant sėdynės ir važiavo toliau. Jam kertant sankryžą, staiga sutemo. Diena virto naktimi ir visoje apylinkėje nutrūko elektros tiekimas. Vairuotojai greitai įsijungė savo automobilių šviesas, bet kelio priekyje atsiradusį plyšį Bakas pastebėjo per vėlai. Jis dideliu greičiu lėkė į ką tik atsivėrusį griovį. Plyšys atrodė maždaug dešimties pėdų pločio ir beveik tokio pat gylio. Suprato, jog įkristi į jį būtų pražūtinga, bet lėkė per daug greitai, kad galėtų to išvengti. Bakas staigiai suktelėjo vairą kairėn ir prieš įlėkdamas į plyšį „Reindž roveris“ apsivertė. Keleivio pusėje esanti oro pagalvė išsiskleidė ir tyliai subliūško. Atėjo laikas išsiaiškinti, ko vertas šis automobilis.

Priešais esantis plyšys staiga susiaurėjo. Neužvedus variklio, iš čia nebuvo įmanoma išsikapstyti. Bakas įjungė visų keturių ratų pavarą bei ratų blokavimą, perjungė pirmą pavarą, švelniai pasuko vairą į kairę ir nuspaudė akceleratorių. Priekinė kairioji padanga įkibo į tvirtą plyšio kraštą, ir Bako automobilis beveik šaute iššovė į viršų. Iškart paskui jį plyšin įsmigo nedidėlė mašina ir tuoj pat paskendo liepsnose.

Žemė judėjo ir trūkinėjo. Didžiulė šaligatvio dalis pakilo apie dešimt pėdų į orą ir su trenksmu krito į patį gatvės vidurį.

Automobilio viduje garsas buvo prislopintas. Bakas neatidarė langų, bet girdėjo, kaip sunkvežimiai trenkiasi į gatvės apšvietimo ir telefono linijų stulpus, girdėjo, kaip griūna namai.

Jis nusprendė sumažinti greitį. Taip lėkdamas tikrai gali užsimušti. Reikėjo pastebėti atsirandančias kliūtis ir neskubant jas įveikti. „Reindž roveris“ šokinėjo į viršų ir slydinėjo į šonus. Žmonės, kuriems pavyko išlikti gyviems, važiavo tiesiog beprotiškai ir mašinos atsitrenkdavo viena į kitą.

Kiek laiko tai tęsis? Bakas beveik nesiorientavo vietovėje, tad važiavo žiūrėdamas į kompasą ir stengdamasis laikytis vakarų krypties. Vienu metu jam pasirodė, lyg gatvė būtų panaši į audeklą. Ji tai kilo, tai leidosi, vėl kilo ir vėl leidosi, tarsi čia būtų kokie „amerikietiški kalneliai“, bet didysis žemės drebėjimas dar tik prasidėjo. Pradžioje atsiradę kelio nelygumai, kuriuos „Roveris“ nesunkiai įveikdavo, dabar virto judančiomis purvo ir asfalto gabalų masėmis. Automobiliai tiesiog panirdavo jose.

Siaubas buvo per švelnus žodis norint nupasakoti tai, kas vyko. Reifordas negalėjo prisiversti kalbėtis su Karpatijumi ir net su Maku. Jie skrido Bagdado oro uosto link, o Reifordas neatitraukė akių nuo sugriauto miesto. Visur aplinkui draikėsi liepsnų liežuviai. Jos apšviesdavo sudaužytus automobilius, sugriautus pastatus ir nuolat tarsi putojanti jūra banguojančią žemę. Jo žvilgsnį patraukė didžiulis degantis kamuolys. Tai buvo mėnulis, kabantis taip arti, kad, rodos, galėjai jį paliesti ranka. Krauju pasruvęs mėnulis.

Bakas negalvojo apie save. Jam rūpėjo Chlojė. Jis galvojo apie Loretą ir apie Tsioną. Ar Dievas jiems leido viską iki šiol ištverti, kad dabar žūtų šio didžiojo žemės drebėjimo, šeštojo Antspaudo bausmės metu? Jei jiems visiems lemta eiti pas Dievą, tuo geriau. Ar verta dar prašyti, kad visi artimieji žūtų be skausmo? Jei jiems lemta išeiti, jis ėmė melstis: „Viešpatie, paimk juos greitai“.

Žemės drebėjimas vis nesiliovė. Tai buvo tarsi viską naikinanti pabaisa. Bakas sustingo iš siaubo, kai jo automobilio šviesos apšvietė pastatą, kuris prasmego po žeme tiesiog jam bežiūrint. Ar toli jis yra nuo Chlojės ir Loretos namų? Gal geriau būtų vykti į bažnyčią pas Loretą su Tsionu. Staiga Bakas suvokė, kad jo džipas liko vienas. Aplinkui nesimatė automobilių, nebuvo gatvės žibintų, šviesoforų, jokių kelio ženklų. Traškėdami griuvo namai. Abiejose kelio pusėse jis girdėjo šauksmus, matė bėgančius, griūvančius, ir besiridenančius žmones.

„Reindž roveris“ šokinėjo ir kratėsi. Bakas negalėjo net suskaičiuoti, kiek kartų galva trenkėsi į mašinos stogą. Staiga atsiridenusi šaligatvio dalis parvertė automobilį ant šono. Bakas pagalvojo, kad artinasi paskutinioji. Jis tikrai nebūtų galėjęs pastatyti mašinos ant ratų. Taip ir gulėjo prisisegęs saugos diržu ir prispaustas prie kairės automobilio pusės. Ištiesęs ranką link diržo, norėjo jį atsisegti ir išlipti pro keleivio langą. Prieš pat atlaisvinant diržą, besikilnojanti žemė ištiesino „Reindž roverį“ ir jam pavyko ištrūkti iš spąstų. Dužo stiklai. Griuvo sienos. Išnykdavo restoranai. Po nuolaužomis dingdavo automobilių parduotuvės. Įstaigų pastatai stovėjo pasvirę, o po kiek laiko lėtai susmukdavo. Staiga Bakas vėl pamatė kelyje properšą, kurios išvengti jau buvo per vėlu. Jis užmerkė akis ir įsitempė, laukdamas smūgio. Staiga pajuto, kaip džipo padangos rieda per neįprastą paviršių, ir išgirdo dūžtant stiklą bei lankstomo metalo garsą. Pasukęs kiek į kairę, pažvelgė atgal ir pamatė, kad pervažiavo per kažkieno į tą įgriuvą patekusį automobilį. Jis sunkiai besuvokė kur esąs. Tiesiog laikėsi vakarų krypties. Jei tik pavyktų pasiekti bažnyčią arba Loretos namus! Bet ar jam pavyks juos atpažinti? Gal reikėjo melstis, kad visi jo pažįstami kaip nors išgyventų?

Makas žvilgtelėjo į mėnulį. Reifordas pamatė, kad jį apėmė siaubas. Jis pasuko sraigtasparnį taip, kad ir Nikolajus galėtų tai pamatyti. Atrodė, jog Karpatijus žvelgia į šviesulį su nuostaba. Mėnulis apšvietė jo veidą raudona šviesa, ir tas žmogus tapo kaip niekada panašus į šėtoną.

Reifordo krūtinę draskė skausmas. Žvelgdamas į sugriuvusius pastatus ir sudarkytus kūnus, jis suprato turįs nedaug šansų surasti Amandą. „Viešpatie, prašau, pasiimk ją pas save taip, kad ji nesikankintų!“

Ir Hetė! Kažin, ar prieš visa tai ji priėmė Kristų? Gal kas nors Bostone ar lėktuve padėjo jai tai padaryti?

Staiga prasidėjo tikras meteorų lietus, tarsi pats dangus būtų kritęs žemėn. Iš aukštybių krito didžiuliai liepsnojantys luitai. Reifordas matė, kaip diena virto naktimi, o dabar nuo liepsnų vėl tapo šviesu kaip dieną.

Staiga už kažko užkliuvęs, Bako „Reindž roveris“ visiškai sustojo. Galiniai džipo ratai pateko į negilią įgriuvą, ir automobilis taip pasviro, kad jo šviesos ėmė šviesti beveik vertikaliai. Abiem rankom įsikibęs į vairą, Bakas atsilošęs žvelgė aukštyn. Staiga atsivėrė dangūs. Siaubingi juodi ir purpuriniai debesys tarytum šoko kažkokį šokį. Gal taip šviesa bandė nugalėti tamsą? Žemyn ėmė kristi meteorai, naikindami viską, kas dar sugebėjo išlikti per žemės drebėjimą. Vienas nukrito visai šalia Bako automobilio durelių. Nuo jo sklido toks karštis, kad ėmė lydytis automobilio stiklas. Tad nieko nelaukdamas Bakas atsisegė diržą ir bandė išlipti pro keleivio duris. Bet dar nespėjus jam atverti durelių kita išsilydžiusi uola sprogo už „Reindž roverio“. Smūgis automobilį išsviedė iš duobės. Stipriai atsitrenkęs galva į lubas, Bakas nulėkė ant galinės sėdynės. Nuo smūgio kiek apsvaigo, bet žinojo: jei pasiliks vienoje vietoje — jis žuvęs. Perlipęs per sėdynę, vėl atsisėdo už vairo. Segdamasis saugos diržą dar pagalvojo, kad šiuo metu tokia apsaugos priemonė atrodo juokingai.

Žemės judesiai nė kiek nesilpnėjo. Nebuvo jokių pakartotinių smūgių. Žemė drebėjo ištisai ir neatrodė, jog tai greitai baigsis. Nors Bakas važiavo nedideliu greičiu, automobilio šviesos šokinėjo lyg pašėlusios. Pirma vienoje pusėje, po to kitoje nukrito nedideli meteorai. Džipui įveikiant kelio nelygumus, staiga vietovė Bakui pasirodė pažįstama. Taip, tai buvo restoranas, esantis gatvės kampe, už trejeto kvartalų nuo bažnyčios. Kažkaip reikėjo važiuoti toliau. Didesnes kliūtis jis lenkdavo, o per kitas tiesiog pervažiuodavo. Žemė vis vilnijo, bet jis nesustojo. Per išdužusį džipo langą Bakas matė bėgančius žmones, girdėjo jų šauksmus, matė sužalotus kūnus ir kraują. Kai kurie bandė pasislėpti tarp išlindusių iš žemės akmens luitų. Kiti ieškojo priedangos po asfalto gabalais ar šaligatvio dangos nuolaužomis, bet krintantys meteorai viską lengvai sudaužydavo. Tarp griuvėsių stovėjo pagyvenęs vyriškis. Jis buvo be marškinių, basas, visas paplūdęs kraujais ir, iškėlęs plačiai išskėstas rankas, pro sudaužytus akinius žvelgė į dangų. Staiga jis ėmė šaukti:

— Dieve, užmušk mane! Užmušk mane!

Bakui privažiavus arčiau, tą žmogų prarijo atsivėrusi žemė.

Reifordas visai prarado viltį. Viena jo pusė meldėsi, kad sraigtasparnis nukristų ir sudužtų. Tai buvo ironiška, bet jis žinojo, kad Karpatijus gyvens dar dvidešimt vieną mėnesį, o tada prisikels iš numirusių ir gyvens dar trejetą su puse metų. Joks meteoras nepalies to sraigtasparnio. Ir kur jie benusileistų, joks pavojus negrės. Visa tai todėl, kad Reifordas dirbo Antikristui.

Bakas net nušvito pamatęs „Naujosios vilties“ bažnyčios varpinę. Juos teskyrė gal kokie šeši šimtai jardų, bet žemės drebėjimas nesiliovė. Pastatai vis dar griuvo. Didžiuliai medžiai griūdami nutraukė elektros laidus. Skindamasis sau kelią per nuolaužas, medžių, purvo ir cemento krūvas, Bakas užtruko keletą minučių. Kuo labiau jis artėjo prie bažnyčios, tuo labiau jam spaudė širdį. Stūksojo tik varpinės bokštas. Visa kita buvo sulyginta su žeme. Automobilio šviesos apšvietė netvarkingai stovinčius suolus, kai kurie iš jų buvo visiškai sulaužyti. Visa kita — vitražiniai langai, sienos, arkos — gulėjo didelėje krūvoje. Administracijos pastatas, mokymo klasės, darbo kabinetai buvo sugriauti, o jų vietoje stirksojo plytų, stiklo ir tinko krūva.

Jis pastebėjo vieną automobilį, kyšantį iš didžiulio kraterio, prasivėrusio anksčiau buvusios stovėjimo aikštelės vietoje. Automobilio padangos buvo sutrūkusios, o jo dugnas rėmėsi į žemę. Iš po mašinos kyšojo dvi nuogos žmogaus kojos. Maždaug už šimto jardų nuo tos vietos Bakas sustabdė savo džipą ir, atsisegęs saugos diržą, išlipo pro keleivio dureles. Staiga žemės drebėjimas liovėsi. Vėl pasirodė saulė. Mount prospekte, Ilinojaus valstijoje, buvo skaistus ir šviesus pirmadienio rytas. Bakui skaudėjo visą kūną. Per suverstos žemės krūvas jis ėjo link to mažo sutraiškyto automobilio. Priėjęs pakankamai arti, pastebėjo, kad tam sutraiškytam kūnui trūksta vieno bato. Likęs batelis patvirtino skausmingus jo nuogąstavimus. Po savo sumaigytu automobiliu gulėjo Loreta.

Bakas suklupo ir veidu griuvo į purvą. Pajuto, kaip kažkas giliai perpjovė skruostą. Bet nekreipdamas į tai dėmesio prišliaužė prie automobilio. Iš visų jėgų bandė jį atversti, tačiau tai nepavyko. Sumaigyti mašinos likučiai net nepajudėjo. Visa Bako esybė tarsi šaukė, kodėl jis palieka Loretą čia. Bet jei ir pavyktų ištraukti kūną, ką darytų tuomet? Verkdamas jis žirgliojo per nuolaužų krūvas ir ieškojo įėjimo į požeminę slėptuvę. Tik atpažinęs kai kurias susirinkimų salės detales, Bakas pamažu ėmė orientuotis tame, kas buvo likę iš bažnyčios. Kabelis, ėjęs link varpinės, buvo nutrauktas. Bakas prasiskynė sau kelią per plytas ir medienos nuolaužas. Galop jam pavyko surasti ventiliacijos angą. Pasilenkęs ties ja, sušuko:

— Tsionai! Tsionai! Ar tu čia?

Tada prikišo ausį prie angos ir pajuto iš slėptuvės plūstant vėsaus oro srautą.

— Aš čia, Bakai! Ar girdi mane?

— Girdžiu, Tsionai! Ar tau nieko neatsitiko?

— Jaučiuosi gerai! Tik negaliu atidaryti durų!

— Tu nenorėsi matyti to, kas dedasi čia, viršuje, Tsionai! — šaukė Bakas, jausdamas, kaip silpsta jo balsas.

— Kaip Loreta?

— Jos nebėra!

— Ar tai buvo didysis žemės drebėjimas?

— Taip!

— Ar gali patekti pas mane?

— Pamėginsiu kaip nors iki tavęs prisikasti, Tsionai! Man prireiks tavo pagalbos ieškant Chlojės!

— Aš jaučiuosi gerai, Bakai, ir esu pasirengęs padėti! Palauksiu tavęs!

Bakas pasisuko ir pažvelgė saugiojo namo link. Jis pamatė krauju paplūdusius žmones suplėšytais drabužiais, kai kurie gulėjo ant žemės ir, atrodė, mirs jam bežiūrint. Net neįsivaizdavo, kiek laiko užtruks, kol pasieks Chloję. Būdamas tikras, kad nenorės matyti to, ką ten ras, jis žinojo, jog nenusiramins tol, kol to nepadarys. Jei ją išgelbėti tėra vienas šansas iš milijono, jis tai padarys.

Virš Naujojo Babilono vės suspindo saulė. Reifordas ragino Makalamą toliau skristi link Bagdado. Kur tik jie žiūrėjo, visur matė vien griuvėsius. Žemė išrausta meteorų kraterių. Plaikstėsi ugnies liežuviai. Visi pastatai buvo sugriauti. Keliai sunaikinti.

Pamatęs Bagdado oro uostą, Reifordas nuleido galvą ir pravirko. Lėktuvai buvo išvartyti, kai kurių tik galai kyšojo iš didžiulių žemės įgriuvų. Keleivių terminalas riogsojo sugriautas, valdymo bokštas taip pat. Visur pilna žuvusiųjų.

Reifordas rankos mostu parodė Makui, kad tas nusileistų ant žemės. Tačiau peržvelgęs vietovę viską suprato. Galėjo tik melstis, kad Amandos ir Hetės lėktuvas būtų buvęs ore prieš tam įvykstant.

Sraigtasparniui nusileidus, Karpatijus paklausė:

— Gal kuris iš jūsų turite veikiantį telefoną?

Reifordas jautė tokį pasibjaurėjimą Karpatijumi, kad atidarė šalia jo esančias dureles ir iššoko ant žemės. Tada atsegė saugos diržą, čiupo jį už skvernų ir išmetė iš kabinos. Nudribęs tiesiai ant užpakalio, Karpatijus akimirksniu pašoko, lyg būtų pasiruošęs kautis. Reifordas prispaudė jį prie sraigtasparnio.

— Kapitone Stylai, suprantu, kad jūs nusivylęs, bet...

— Nikolajau, — pro sukąstus dantis tarė Reifordas, — jūs galite tai aiškinti kaip tik norite, bet pirmiausia pasakysiu jums štai ką: jūs ką tik matėte Avinėlio rūstybę!

Karpatijus susigūžė. Reifordas dar kartą bloškė jį į sraigtasparnį ir nustūmė šalin. Tada pasisuko link tolokai esančio oro uosto terminalo. Meldėsi, kad tai būtų paskutinis kartas, kai reikės pastato griuvėsiuose ieškoti mylimo žmogaus.

Epilogas

Ir sutrimitavo penktasis angelas. Aš išvydau žvaigždę, nukritusią iš dangaus žemėn. Jai buvo duotas raktas nuo bedugnės šulinio.

Ji atidarė bedugnės šulinį, ir išsiveržė dūmai iš šulinio, tarytum iš milžiniškos krosnies. Ir aptemo saulė ir oras nuo šulinio dūmų, o iš dūmų pasipylė žemėn skėriai, kuriems buvo duota galia, kaip turi galią žemės skorpionai.

Jiems buvo įsakyta nekenkti žemės žolei, nei jokiam žalumynui, nei jokiam medžiui, o vien tik žmonėms, kurie neturi savo kaktose Dievo antspaudo.

Ir jiems buvo leista ne žudyti žmones, bet kankinti penkis mėnesius; jų kankinimas it kankinimas skorpiono, kai jis įgelia žmogų.

Anomis dienomis žmonės ieškos mirties ir jos neras, trokš numirti, bet mirtis bėgs nuo jų.

Skėrių išvaizda panaši į žirgų, parengtų kautynėms. Ant jų galvų tartum vainikai, panašūs į auksą, o jų veidai — tartum žmonių veidai; jie turėjo plaukus, panašius į moterų plaukus, o jų dantys buvo lyg liūtų dantys.

Apreiškimo 9,1-8

Apie autorius

Jerry B. Jenkins (Džeris Dženkinsas) — daugiau kaip 100 knygų autorius. Jis buvo Moody Biblijos instituto Čikagoje viceprezidentu leidybai, taip pat daugelį metų dirbo „Moody Magazine“ redaktoriumi. Jo kūryba pasirodė daugelyje leidinių, tarp kurių pažymėtini „Reader’s Digest“, „Parade“ ir daugybė krikščioniškų periodinių leidinių. Jis rašo keturių žanrų knygas: biografijas, apie santuoką ir šeimą, nuotykinę literatūrą vaikams ir suaugusiems.

Jerry B. Jenkins parašytos biografijos apie Hank Aaron, Bill Gaither, Luis Palau, Walter Payton, Orei Hershiser, Nolan Ryan, Brett Butler ir Billy Graham bei daugelį kitų. Knygos apie Hershiser, Ryan ir Graham yra patekusios į žurnalo „New York Times“ bestselerių sąrašą.

Penki jo apokalipsiniai romanai, parašyti kartu su Tim LaHaye, yra patekę į „Christian Booksellers Association“, „Publishers Weekly“ bei „Evangelical Christian Publishers Association“ bestselerių sąrašus.

Kaip knygų apie santuoką ir šeimą autorius ir lektorius, Jenkins daugelį kartų dalyvavo daktaro Džeimso Dobsono „Focus on the Family“ radijo laidose.

Džeris taip pat kuria sporto istorijų komiksą „Gil Thorp“, kurį „Tribūne Media Services“ platina visose Jungtinėse Valstijose.

Džeris su Diana ir sūnumis gyvena „Three Son Acres“ Ilinojaus valstijos šiaurės rytuose.

Dr. Tim LaHaye (Timas Lahėjis) yra žymus autorius, tarnautojas, patarėjas, televizijos komentatorius ir plačiai pripažintas JAV lektorius, skaitantis paskaitas šeimyninio gyvenimo ir Biblijos pranašysčių temomis. Jis yra organizacijos „Family Life Seminars“ įkūrėjas ir prezidentas, taip pat organizacijos „The PreTrib Research Center“ įkūrėjas. Šiuo metu Dr. LaHaye skaito paskaitas pagrindinėse Biblijos pranašysčių konferencijose, vykstančiose JAV ir Kanadoje. Jis yra parašęs septynias labai populiarias knygas apie Biblijos pranašystes.

Dr. LaHaye yra baigęs Bob Jonės universitetą ir turi magistro bei daktaro laipsnius, gautus Westem Conservative teologijos seminarijoje. 25-erius metus jis buvo vienos iš žymiausių San Diego bažnyčių, vėliau išaugusios į tris bažnyčias, pastoriumi. Per tą laiką jis įsteigė dvi akredituotas krikščioniškas aukštąsias mokyklas, dešimt krikščioniškų vidurinių mokyklų ir „Christian Heritage“ koledžą.

Dr. LaHaye yra parašęs daugiau kaip 40 knygų, kurios išleistos 11 milijonų tiražu ir išverstos į 33 kalbas. Jo knygų tematika yra labai įvairi, kaip antai: šeimyninis gyvenimas, temperamentai, Biblijos pranašystės. O knyga „Santuokos aktas“ — apie intymiąją santuokos pusę, parašyta kartu su žmona Beverly, jau yra tapusi krikščionišku klasikiniu standartu šia tema ir rekomenduojama dr. Džeimso Dobsono bei daugelio kitų pastorių. Jo apokalipsiniai romanai kartu su Jerry Jenkins — „Palikti“, „Negandų pajėgos“, „Nikolajus“, „Sielų pjūtis“ ir „Apolijonas“ yra patys geriausi krikščioniški bestseleriai. Kiti jo kūriniai yra: „Dvasios kontroliuojamas temperamentas“, „Kaip būti laimingu santuokoje“, „Apreiškimas: iliustruotas ir paprastas“, „Kaip pačiam studijuoti Biblijos pranašystes“, „Nebijokite audrų“, serija knygų jaunimui, „Palikti: vaikai“ ir „Ar mes gyvename paskutiniais laikais?“

Dr. Tim LaHaye turi keturis vaikus ir devynis vaikaičius. Kalnų slidinėjimas, vandens slidės, golfas, šeimos atostogos ir bėgimas — toks jo laisvalaikis.

Paskutines naujienas rasite:

http://www.leftbehind.com

Content

Дженкинс Джерри Б, et al Nikolajus