Jenkins Emyl

Stilinga vagystė

EMYL JENKINS

Stilinga vagystė

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Regina Šeškuvienė

Alma littera

Versta iš: Emyl Jenkins STEALING WITH STYLE,

Algonquin Book of Chapel Hill, 2005

First published in the United States under the title:

STEALING WITH STYLE by Emyl Jenkins

Copyright © 2005 by Emyl Jenkins

Published by arrangement with Algonquin Books of Chapel Hill,

a division of Workman Publishing company, New York.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Regina Šeškuvienė, 2006

© Leidykla „Alma littera“, 2006

Skiriu Čakui Adamsui,

draugui, dvasios mokytojui

apskritai šauniam vaikinui

Louise Brockwell Joslin

atminimui

1905–1999

„Būdami per daug godus, rizikuojame

netekti visko.“

(Jean de la Fontaine, „Le Heren“)

1 skyrius

Gyvenime esu padariusi daugybę klaidų, nes pirma pasakau, o paskui pagalvoju. Pavyzdžiui, kai sutikau rašyti straipsnių seriją apie antikvarinius dalykus vienai spaudos agentūrai. Griežti terminai, klausimai, į kuriuos beveik neįmanoma atsakyti keliais žodžiais, o kur dar šūsnys laiškų apie vos kelerių metų senumo daiktus... Atrodo, bemaž kiekvienas galvoja, kad jeigu daiktas priklausė tavo senelei, tai jau yra antikvarinė relikvija. Toli gražu ne. Kiekvienas teisininkas jums pasakys, kad „antikvarinės vertės“ daiktas gali būti tik sulaukęs ne mažiau kaip šimto metų, o šios srities žinovai dar tvirtina, kad tikrosios antikvarinės vertybės siekia apie 1820 ar 1840 metus, kai naujosios pramoninės mašinos ir įrengimai pakeitė nemažai rankų darbo. Taip, man iš tiesų pirmiausia reikia pagalvoti, o tik tada kalbėti.

Bet tikriausiai pati didžiausia mano klaida buvo tada, kai sykį visiškai rimtai pareiškiau:

— Pakvieskite mane aprodyti savo daiktų ir po pusės minutės aš apie jus žinosiu beveik viską.

Gyriausi trokšdama pasirodyti aštriaprotė. Tikrai. Tai buvo pasakyta vieno draugiško pokalbio per kokteilių vakarėlį metu. Iš pasibaisėjimo kupino žvilgsnio (jį man pasiuntė piniginga sutuoktinių porelė, kurią aš tikėjausi tapsiant mano klientais) supratau, kad ne tik leptelėjau nesąmonę, bet dar ir mirtinai juos išgąsdinau. Kiekvienuose namuose rastum aibes šeimos paslapčių, kad ir ne drabužių spintose ar senelių kraičių skryniose — vis tiek tokių, kurių nenorima viešinti. Betgi, matot, aš esu turto vertintoja. Žmonės mane kviečia į namus ne tik apžiūrėti jų daiktų, bet dar ir moka pinigus už tai, ką jiems papasakoju. Kad ir kaip ten būtų, aš negaliu nekyštelėti nosies į jų giliausias paslaptis.

Man tikrai nereikia knaisiotis senose paplėkusiose skryniose, kad ką nors sužinočiau apie savo klientus, nereikia man nė būrimo kortų. Keli atidūs žvilgsniai po kambarį man pasako viską — tie žmonės išsilavinę ar savamoksliai, keliauja ar prisirišę prie namų, turtingi ar vargšai. Jeigu kvepia pinigais (paprastai tuose namuose, kur mane kviečia ir moka už apsilankymą, pinigų tikrai nestokojama), nesunku nuspėti, ar pinigai nauji ar seni. Viskas matyti kaip ant delno. Aš sprendžiu iš knygų, kurias šeimininkai išdėlioja ant kavos staliukų, ant sienų iškabintų paveikslų, perkamų šviestuvų gaubtų, porceliano figūrėlių, išdėliotų kampinėse stiklo indaujose. Labai svarbus ir pačios indaujos parinkimas — antikvarinė ar nauja, paprasta ar prašmatni, tradicinė ar moderni. Taip, iš tiesų žmonės patys pagarsina savo gyvenimus savo pačių namuose. Taip darydavo mano senelė, kai namo kieme pakabindavo džiūti savo skalbinius.

Tokia jau mano profesija, kad nuolat esu apsupta geidulio, godulio, pavydo, kartais net piktdžiugos, bet visai nesistengiu to įžvelgti. Betgi ko tikėtis, kai antikvariniai daiktai neša tokius didžiulius pinigus? Ak, gal nuo šių neįkainojamų praeities vertybių ir dvelkia poniškumu ir rafinuotumu, bet esmė yra ta, kad antikvarinių vertybių rinka labai primena akcijų rinką. Iš išorės yra blizganti ir tviskanti, o viduje — verdanti ir kunkuliuojanti blogiu.

Pamąstykime štai taip. Sakoma, pinigus lydi nusikaltimai. Jeigu nusikaltimai vyksta Wall Street’e (o mes žinom, kad ten tikrai jie vyksta), tai kitapus jūsų gyvenamos gatvės antikvariniuose kioskuose, parduotuvytėse ir aukcionuose gali dėtis įvairiausių dalykų. Pinigai gimdo gobšumą, o gobšumas tyko už kiekvienų durų, kiekviename name, kiekvienoje gatvėje. Susiduriu su tuo vos ne kasdien, kai atlieku turto įkainojimą turtingiems, labai turtingiems ir trokštantiems praturtėti, o kartais tiesiog mieliems ir paprastiems žmoneliams, kurie per daug prisižiūrėjo tiesioginių laidų apie antikvariatus. Juos visus vienija tikėjimas, jog jų daiktai bus istoriškai vertingi.

Net mano draugai, dirbantys aukcionuose ir muziejuose, suvokia, kaip sunku gyventi šalia brangių daiktų, kai neįstengi jų nusipirkti. Dingsta verslo skaidrumas, ima vyrauti pikta valia. Kartais jie pasisavina tai, ko neįstengia įsigyti. Tada aš sakau, kad „vagiama stilingai“.

Aš ir pati nesu gerutė, nesu Dievo avinėlis. Turiu gerą skonį brangiems drabužiams, papuošalams ir, žinoma, moku atsirinkti senienas. Kartais ir aš kankinuosi dėl matyto daikto, kurio negaliu turėti ar tiesiog neįstengiu nusipirkti. Betgi niekas nedraudžia aistringai ko nors trokšti. Esu susikūrusi nuostabų gyvenimą, dirbu turto vertintoja Lemonte, Virdžinijos valstijoje, ir nemanau, kad iš manęs išeitų bent jau pusėtinas vagis.

Norėdama išlikti versle, aš dar išmokau ir to, jog privalau saugoti pačias giliausias ir tamsiausias paslaptis, nes savo buvusio vyro dėka pati sukiojuosi tuose pačiuose socialiniuose sluoksniuose kaip ir mano klientai. Beje, galima būtų paaiškinti ir mano pavardės — Sterling Glas — atsiradimą. Žinau gerai, kad tokia pavardė turto vertintojui yra tiesiog Dievo dovana, nes ją gavau tikrai sąžiningai. Kai gimiau, mano tėvai jau buvo nebe pirmos jaunystės ir nujautė, kad kitų tėvų aš jau nebeturėsiu, todėl man prilipdė tiek vardų, kiek tik įstengė, net ir mano tėčio. Mane pakrikštijo Klara Elizabeta Sterling Smit. Vėliau aš ištekėjau už Henko Glaso, kurio pavardė puikavosi tarp pirmųjų kilmingųjų Virdžinijos šeimų pavardžių ir skambėjo taip — Henris Kečingtonas Glasas Penktasis. Vėliau, kai po dvidešimties metų mano santuoka subyrėjo į šipulius (anoks čia kalambūras), aš pasilikau Glasų pavardę iš dalies savo dukters, sūnaus ir savo pačios labui. Virdžinijoje atsisakyti Glasų pavardės būtų buvę tas pats, kas Kenedžių pavardę išmainyti į O’Malio. Be to, man labai patinka mano pavardė. Tie, kas ją gauna, niekada jos nepamiršta.

Vis dėlto kartais būdavo akimirkų, kai aš trokšdavau, kad mano pavardė nebūtų tokia garsi ir įsimintina. Lygiai taip pat trokšdavau, kad žmonės nebūtų tokie godūs. Turbūt dėl to ir jaučiu būtinybę papasakoti jums šią istoriją. Istoriją, kuri prasidėjo vieną vėlyvą, daug žadančią sausio popietę, bet pasibaigusią kaip ir visos kitos dienos. Tą dieną mano gimtajame miestelyje ir pačioje antikvarinio pasaulio širdyje — Niujorke aš pradėjau suvokti, kaip yra svarbu pasitikėti žmogaus prigimtimi. Tą dieną mano gyvenimas virto siaubingu košmaru, nuo jo ir šiandien dar negaliu atsigauti.

2 skyrius

K. Mano senelė turi seną XIX amžiaus dygsniuotą lovos užtiesalą Jis nė kiek nepanašus į tuos, kuriuos tenka regėti šiandien — iš įvairiausių raštų skiaučių. Vienose jo skiautėse pavaizduoti paukščiai, o kitoje — kažkokio namo atvaizdas.

Ar šis užtiesalas kiek nors vertingesnis už tuos rankų darbo skiautinius?

A. Jūs turite albuminį skiautinį. Dauguma Viktorijos laikų užtiesalų iš skiaučių būdavo „kvailoki“, sudaigstyti iš atsitiktinai parinktų medžiagos atraižų. Albuminiai skiautiniai būdavo kuriami labai stropiai ir meistriškai daigstomi. Jų skiautėse būdavo vaizduojami konkretūs daiktai ar tam tikram regionui būdingi gamtos vaizdai, pavyzdžiui, gėlės, paukščiai, rąstų nameliai. Jeigu paprasti skiautiniai pardavinėjami po kelis šimtus dolerių, tai retesni albuminiai skiautiniai gali papildyti jūsų kišenes dešimtimis tūkstančių dolerių.

Ką tik elektroniniu paštu išsiunčiau savo redaktoriui straipsnį ir jau buvau bežengianti pro duris eiti pas vieną klientą vertinti jo turto, kai staiga suskambo telefonas. Kiekvienas sveiko proto žmogus nekreiptų į tai dėmesio ir leistų jam skambėti toliau, bet kai naujas mano užsakymas nuskamba iš kito telefono laido galo, tai, vos jam čirkštelėjus, aš tuojau puolu prie ragelio. Aš netgi įsitaisiau tokį nedidelį juodą daikčiuką, kurio ekrane matau skambinančiojo pavardę ir numerį. Deja, bėda ta, kad daugelis mano klientų mėgsta prisidengti pseudonimu „Neatpažintas“ ar man dar labiau nepatinkančiais vardais, tokiais kaip „Asmeninis patarėjas“. Šį kartą skambučio identifikavimo aparato langelyje sumirksėjo užrašas: „Privatus“.

— Sterling Glas klauso, — skubiai pakėliau ragelį.

— Panele Glas, jūs manęs nepažįstate, — prabilo vyriškas balsas kitame laido gale su neklystamai sodriu bruklinišku akcentu. Jeigu nebūčiau taip smarkiai skubėjusi į rytinį susitikimą su klientu, tai turbūt būčiau surizikavusi jam paaiškinti, kad man dažnai skambina nepažįstami žmonės darbo klausimais.

— Aš norėčiau iš jūsų gauti ne įprastinį turto įvertinimą, kai turima galvoje antikvarinė vertybė ir norima sužinoti, už kiek ją galima parduoti, — kalbėjo jis. — Aš turiu senų liejimo formų, kurios naudojamos kuriant naujus dirbinius. — Jis nutilo ir švokščiamai, lyg senas rūkorius, atsikvėpė. — Norėčiau žinoti, kokia jų komercinė, taip sakant, pirkimo vertė, — ramiai paaiškino jis.

— Kad ir kaip norėčiau jums padėti, nežinau, ar sugebėsiu, pone... — prikandau lūpą, nes išsigandau, kad per skubėjimą, ko gero, būsiu praklausiusi jo pavardę.

— Hobsteinas, Solomonas Hobsteinas, — sušvokštė vyras.

— Pone Hobsteinai, nelygu kokios tos jūsų turimos liejimo formos.

— Tai nuostabios, labai gražios formos.

— Nė kiek neabejoju. O kam jos buvo naudojamos? O gal dar ir dabar tebenaudojamos?

— Telefonu nenorėčiau apie tai kalbėti, — kosčiodamas atšovė Hobsteinas, tik dabar jo balsas labiau priminė garsų šnibždesį.

Aš žvilgtelėjau į rankinį laikroduką. Ponia Markus pasižymėjo nepaprastu punktualumu, todėl nė kiek nenorėjau vėluoti. Be to, aš visai nenorėjau kalbėtis su žmogumi, kuris bet kurią akimirką galėjo uždusti ir iškeliauti pas Abraomą.

— Pone Hobsteinai, labai apgailestauju, bet jūs mane užklupote bežengiančią pro duris. Ar negalėčiau jums paskambinti kiek vėliau? O... gal jūs man paskambintumėte?

— Kada?

— Turėčiau grįžti apie pirmą, gal pusę antros.

— Gerai, — tarė jis ir nė neatsisveikinęs padėjo ragelį.

Šįryt jau antrą kartą žengiau lauk per savo namų slenkstį.

Laikydamasi duoto žodžio, ponia Markus paprašė įvertinti tik tris daiktus.

Dažniausiai žmonės man dievagojasi turį tik keletą daiktų ir sako, kad neturėčiau užtrukti ilgiau kaip valandą. Bet, kai nueinu pas juos į namus, tai jie pradeda traukti iš pakampių daiktus, kurie ištisus dešimtmečius nėra matę saulės šviesos. Aš tokius žmones vadinu „galdariršitais“, nes „kol esate čia, tai gal dar pasižiūrėtumėte ir šitą...“ Pridėkite keletą tokių „dar ir šitų“ ir valandos darbas užtruks visą darbo dieną. Suskilinėję porceliano indai, nublukę gobelenai, apdraskyti žemėlapiai, sulūžę baldai — nėra pabaigos tam, ką žmonės turi. Slėptuvės, kuriose žmonės sugalvoja sukaišioti, jų manymu, vertingus daiktus, įrengtos pačiose netikėčiausiose vietose tuščiose dėžutėse nuo kiaušinių, už televizorių aparatų, po radiatorių grotelėmis, senų batų maišelių kampuose, net įsigudrina plastikine lipnia juosta priklijuoti prie vamzdžių vonios kambario spintelėje.

Kartą man teko regėti, kaip vienos šeimos katė ėdė Meow Mix’ą iš Štoibeno dubenėlio, verto per gerą tūkstantį dolerių. O kitą dieną viena penkiametė pyplė žaidė lėlių gimtadienį su 1708 metų Karalienės Anos laikų aukščiausios prabos sidabriniu arbatinuku. Vėliau aukcione jis buvo parduotas už aštuoniolika tūkstančių dolerių, nors buvo įtrūkimų ir įlenkimų. Ne, žmonės iš tiesų nė kiek nenutuokia, kokių vertybių turi po nosim.

Bet ponia Markus priklauso tai retai žmonių kategorijai, kuri, baigusi skaityti rytinį laikraštį, iš karto nusviedžia jį į šiukšlių dėžę. Jos plaukučiai visada būna dailiai sušukuoti, ir ji visada sako tai, ką galvoja. Iš trijų ponios Markus daiktų, kuriuos ji prašė manęs įvertinti — didžiulė raudonmedžio lova su baldakimu ir valgomojo stalas nuleidžiamais galais, — buvo puikiausios aukštos kokybės reprodukcijos. Tokius daiktus dauguma žmonių mielai pavadintų antikvarinėmis vertybėmis, nors jos ir būtų pagamintos apie 1920 metus. O riešutmedžio kampinė indauja — iš tiesų neblogas XIX amžiaus vidurio antikvarinis daikčiukas. Visa tai buvo paprasti, nesunkiai apibūdinami daiktai, kuriuos tik reikėjo išmatuoti, aprašyti ir įvertinti draudimo sumetimais, o paskui jau lengva ranka galima siųsti kokiai dukterėčiai į Oregoną.

Aš atvykau ir per valandą ir penkias minutes mano misija buvo baigta, todėl turėjau marias laiko subėgioti į Gelbėjimo Armijos Ye Olde Thrifte Shoppe sendaikčių parduotuvę ir dar laiku sugrįžti namo iki pirmos ar pusės antros, ką buvau prižadėjusi ponui Hobsteinui. Man velniškai pasisekė, nes buvo sumokėta grynaisiais tiesiai į delną. Kišenėje aš nešiausi nedeklaruojamų pajamų.

Penktadienio rytas — pats tinkamiausias laikas užsukti į Ye Olde Thrifte Shoppe. Dabar visi geri daiktai, kurie atkeliavo per savaitę, jau bus įkainoti, sužymėti ir išdėlioti savaitgalio pirkėjų pasirinkimui. Kadangi didžioji dauguma žmonių pradeda slampinėti po parduotuvę tik apie pietus, rinktis tikrai būna iš ko. Dar šiuo metu lengviausia darbe užklupti ir Piterį Donaldsoną. Penktadienio popietėmis po pirmos ar antros valandos retai kada jį berasi darbe, o šeštadieniais ir visai nepasirodo, ypač jeigu šeštadienio rytą išparduodamas turtas. Aš nujaučiau, kad labai dažnai penktadienio vakarais Piteris apskritai lieka be miego. Jau antrą ar trečią valandą nakties pradeda buriuotis minios žmonių patiems geriausiems šeštadienio ryto namų turto išpardavimams, o Piteris paprastai tokiais atvejais kiurkso eilėje pirmas.

Jis — mano ištikimiausias draugas, nes atsikėlė gyventi į miestą maždaug prieš trejus metus — kaip tik tuo metu, kai aš išsiskyriau su vyru. Pavadinau jį savo gelbėtoju, ir visai ne be priežasties. Man dvasios pusiausvyrą grąžino kaip tik Piterio gerai apgalvotas elgesys ir rami prigimtis. Be to, jis buvo ir velniškai patrauklus.

Piteris Donaldsonas buvo ne iš tų eilinių parduotuvės klerkų. Jis iš savo senelio buvo paveldėjęs pinigų ir žemės, vedęs aukštuomenės damą Emiliją Batler, baigęs Jeilio kunigų seminariją ir, nesulaukęs nė dvidešimt septynerių, jau tapęs senos episkopalinės bažnyčios Čarlstone rektoriaus padėjėju. Parapijiečiai taip juo žavėjosi, kad, bažnyčios pastoriui išėjus į pensiją, Piteriui buvo skirta užimti jo vietą. Bet vieną dieną Piteris netikėtai išdygo Lemonte. Sklido gandai, kad jis pasitraukė iš bažnyčios, kai ankstyva jo žmonos mirtis galutinai palaužė jo tikėjimą Dievu. Žmonės kalbėjo, kad tada jis buvo neseniai įžengęs į šeštą dešimtį.

Kiti, ne tokie jam nuolankūs, čiauškėjo, kad Virdžinijos aristokratas, įpratęs gauti viską, ko tik užsigeisdavo, galiausiai nusivylė gyvenimu, nes sužinojo, kad jam nebus lemta tapti savo vyskupijos vyskupo padėjėju.

Aš su Piteriu artimai susipažinau maždaug po pusės metų, kai jis atsikėlė gyventi į mūsų miestą. Buvome šiek tiek pažįstami ir anksčiau. Visos miestelio aštrialiežuvės poruotojos jau senokai bandė pripiršti man šį maloniai išvaizdų bevaikį našlį, su poniškomis manieromis ir visu penketu metų už mane vyresnį. Pora kaip tvora. Bet tik nieko iš to neišėjo — iki tos lemtingos dienos, kai mudu visai atsitiktinai susitikom ant Kotsvoldo antikvariato slenksčio. Paklusdami likimo valiai, mudu tuojau pat užmezgėme pokalbį ir pratęsėme jį Gandų kavinėje, garsėjusioje nuostabiai gardžiu duonos pudingu, gausiai apšlakstytu viskiu ir pagardintu kaušeliu ledų su razinomis ir romu. Netrukus mudu įsiplepėjome kaip seni geri draugai. Prisimindama anuos laikus, galiu tai drąsiai liudyti. Tuo metu jo nedviprasmiškumas mane tiesiog nustebino.

— Kai mirė Emilija, buvau priverstas išvykti iš Čarlstono, — nutęsė Piteris savo neskubriu Virdžinijos dialektu. — Aš jau ir taip buvau pradėjęs abejoti, ar dar ilgai liksiu tarnauti Bažnyčiai. Emilijos mirtis galutinai privertė mane apsispręsti.

— Betgi Čarlstone taip gražu, — pasakiau aš, bandydama bent kiek nuasmeninti mūsų pokalbį.

— Teisybė. Dažnai jo pasiilgstu. Bet dar nespėjus nuvysti gėlėms ant Emilijos kapo, bene visos vienišos ar greitai būsiančios vienišos miestelio moteriškės puolė mane kviestis vakarienės, į koncertus ar kokią dailės parodą. Esant tokioms aplinkybėms, mane tai pradėjo labai nervinti, nes jos vaikėsi ne mane, o mano pinigus, — truktelėjęs pečiais padarė skubią išvadą.

— Abejoju, — tariau aš, su vargu atplėšdama savo žvilgsnį nuo jo rudų melancholiškų akių ir šviesių, smėlio spalvos plaukų galvodama, kiek moterų griebtųsi progos suteikti jam moralinę paramą.

— Ne, — tęsė jis, — tuo metu aš buvau visiškai tamsus.

— O ko čia atvažiavot? — klausinėjau toliau.

Vos tik užsiminiau apie Lemontą, Piterio veidas prašviesėjo.

— Aš nuo seno mylėjau Virdžiniją, bet grįžti į Leksingtoną nenorėjau. Čia labai gražu, o kadangi neliko nei šeimos, nei artimų draugų, pagalvojau, kad jeigu nepritapsiu, visada galėsiu išvažiuoti. Beje, Lemontas gana didelis ir čia gali lengvai pasiklysti, bet ne toks kaip Atlanta ar Hiustonas.

Palinkęs per stalą ir padovanojęs man akinamai baltų dantų šypseną, Piteris pridūrė:

— Kertu lažybų, kad nė už ką neatspėsite, kuo verčiuosi savo malonumui, — ir, pritildęs balsą, tarė: — Beveik niekam to nepasakoju.

Minutę kitą mąsčiau.

— Neturiu nė menkiausio supratimo, — prisipažinau.

— Nagi, pamėginkit atspėti. Juk jūs — turto vertintoja. — Ir, kad būtų išraiškingiau, pagrasino pirštu. — Kartais antikvarines vertybes reikia gelbėti lygiai taip kaip ir žmones.

Piteris atsilošė kėdėje ir kantriai laukė, kol aš mąsčiau, ką jis galėtų dirbti.

Bandžiau sugalvoti kokį šmaikštų atsakymą, bet nieko neišėjo.

— Tiek to, pasiduodu.

— Nė nemėginsite spėti?

Aš papurčiau galvą.

— Tuomet užbėkite kada nors į Gelbėjimo Armijos sendaikčių parduotuvę. Ten mane rasite sandėlyje, besirausiantį po senienas.

— Nejuokaukit! — nustebau taip smarkiai, kad negalėjau sugalvoti jokio gudresnio atsakymo. — Ye Olde Thrifte Shoppe? Negali būti! Norėjau pasakyti, kodėl ten? — Žodžiai kaip žvirblis išlėkė iš burnos, ir aš dabar iš gėdos norėjau susirangyti po stalu.

Piteris net krenkštelėjo iš pasitenkinimo, išgirdęs mano reakciją.

— Išsiaiškinkim vieną dalyką: pavadinimą ar, tiesą sakant, pretenzingą jo rašybą, — tęsė jis. — Juk ne aš prilipdžiau tas nereikalingas e raides ir dar vieną p. Kažkas kitas tą jau buvo padaręs dar gerokai prieš man ten įsidarbinant. — Ir jis šyptelėjęs nutilo. — Bet, žinot ką? Ta kvaila rašyba baisiai masina žmones. Pripratau ir man ji labai patinka. Dabar grįžkime prie jūsų klausimo, kodėl būtent čia. Netrukus po Emilijos mirties vieną dieną kaip paprastai traukiau į savo kontorėlę bažnyčioje, bet buvau smarkiai išsiblaškęs, — Piteris pritilo, — iš tikrųjų ne tiek išsiblaškęs, kiek susimąstęs, paskendęs savo mintyse. Staiga netyčia užkliuvau koja už kažkokio daikto ir suklupau, tiesą sakant, parvirtau. Žnektelėjau tiesiai ant juoduko džentelmeno, susirangiusio ant sekmadieninės mokyklos pastato slenksčio. Nepamenu, kuris iš mūsų labiau išsigando. Matyt, buvo gražus vaizdelis žiūrint iš šalies, kai mudu kepurnėdamiesi bandėme atsistoti ant kojų. Kaip tik tada aš ir pastebėjau, kad tas vyrukas buvo susisiautęs į seną antikvarinį lovos užtiesalą. Iš pradžių pamaniau, kad tai tipiškas Viktorijos laikų užtiesalas, nors ir toks man būtų buvusi tikra staigmena. Bet atidžiau žvilgtelėjęs pamačiau, kad spoksau į patį nuostabiausią albuminį skiautinį, kokio dar niekada nebuvau regėjęs.

Piteris padėjo į šalį duonos riekę, kurią kalbėdamas buvo pradėjęs tepti sviestu. Kai rankos buvo laisvos, jis nupiešė ore užtiesalo kontūrus.

— Viename langelyje buvo pavaizduotas tabako lapas, apsiuvinėtas auksiniu siūlu. Kitame — rąstų trobelė, taip dailiai susiūta iš medžiagos gabaliukų, kad rudos pailgos audinio skiautelės buvo labiau panašios į pusiau obliuoto medžio sijas, nei į namuose austos medvilnės atraižas. Aš net žado netekau.

— Ir ką jūs darėte? — paklausiau jo, slapta žavėdamasi jo žiniomis apie lovos užtiesalus.

— Pirmiausia pasielgiau kaip tikras krikščionis, — tiesiai šviesiai atšovė jis. — Susiradau panelę Fenę, bažnyčios ekonomę, ir mudu pavaišinom Čarlį — jo pavardė Čarlzas Dunlapas — kava ir kepta kiaušiniene su duona. Tada paklausinėjau jo apie užtiesalą.

— Ar ta sena paklodė? — nustebo Čarlis. — Radau ją anapus upės, kareivinėse, tik manęs ji nė trupučio nešildo.

Piteris nusišypsojo.

— Pasirodo, kažkoks Gelbėjimo Armijos parduotuvės darbininkas leido Čarliui išsirinkti užtiesalą iš visos krūvos apklotų, ir jis pasirinko šitą, nes jam pasirodęs gražiausias. Kol kalbėjomės, Čarlis vis dejavo, kad tas užtiesalas jo nė kiek nešildo. Neverta nė aiškinti, kad tą vakarą mudu apnakvydinom Čarlį „Saugioje prieglaudoje“ ir suradom jam šiltesnį apklotą.

— O kaip užtiesalas?

— Aha, — linktelėjo jis. — Kitokių raštų ten nebuvo, tik arklio pasaga su aplink ją išsiuvinėtomis geltonomis pienėmis. Pamaniau, kad tai talismanas — geros kloties ženklas. Nunešiau užtiesalą atgal į Gelbėjimo Armijos parduotuvę, tikėdamasis išsiaiškinti, iš kur jis ten atkeliavo, kad žinočiau, kam paskui grąžinti, — pasakojo Piteris. — Deja, pasirodo, jis buvo išmestas su kitais skudurais į vieną iš daugybės po miestą išstatinėtų atliekų dėžių. Man taip ir nepavyko išsiaiškinti, kas ir kada jį ten įmetė.

— O varge, — tariau aš. — Kiek brangaus turto prarandama per tokį neapdairumą.

— Tada man armijos kapitonas ir sako, jeigu jau aš tą užtiesalą suradau, be to, dar ir pasirūpinau senuku Čarliu, tai galiu jį pasiimti. Nunešiau užtiesalą garbingam antikvarinių daiktų perpardavėjui, kuris tuojau pat pardavė jį beveik už dvidešimt tūkstančių dolerių. Atskaičiavus mokesčius ir komisinius, mes pateikėme beveik šešiolikos tūkstančių dolerių čekį Armijos popamokinei programai remti. — Piteris iš laimės švytėjo it mažas vaikas. — Negaliu pasigirti, kad iš sakyklos būčiau naudingiau pasitarnavęs didesniam žmonių būriui.

— Jau kitą savaitę pradėjau dairytis po išparduodamo namų turto varžytuves. Per mėnesį laiko aš pardaviau kur kas daugiau daiktų, nei man pavyko įsigyti per tokius išpardavimus — ir su nemažu pelnu, prašau įsidėmėti — bei įsiūlyti juos tokioms prašmatnioms parduotuvėms, kaip King Street’o antikvariatai, ir uždirbti dar tris tūkstančius dolerių, kuriuos pridėjau, šelpdamas ankstesnę programą. Kai kuriems sėkmingiau pavyksta ganyti Dievo avis anapus nei šiapus bažnyčios slenksčio. Aš — vienas iš tokių, — tarė jis. — Žinoma, ne visi šitą reikalą suprato kaip tik taip, — dar pridūrė.

— Nė kiek neabejoju, — sutikau su juo, gniauždama šypseną. — Tarsi dabar girdžiu žmones dūsaujant, kaip jūs trypiat po kojom savo gyvenimą ir vėjais leidžiate savo pašaukimą. Kaip ten rašė Vordsvortis, kur mano mama mėgdavo cituoti? „Anksti... ar...“ A, prisiminiau! „Anksti ar vėlai, gavę ar praradę mes švaistome vėjais savo galias.“ Dedu galvą, kad jūsų parapijiečiai sulygino jus su elgeta — mieliau lakstote po sendaikčių parduotuves, nei ruošiatės sekmadienio mišių pamokslui. Kam taip vėjais švaistyti savo žinias?

— Taip. Kaip tik taip žmonės ir galvojo, — sutiko Piteris. — Aš buvau tikras, kad pamestais daiktais reikia rūpintis lygiai taip kaip ir paklydusiomis sielomis. Jeigu tie pamesti daiktai dar gali ir pagelbėti toms sieloms, tai juo geriau. Bet šitoks požiūris buvo per daug pasaulietiškas — net ir patiems episkopalinės bažnyčios nariams.

Nuo tos dienos mudu su Piteriu tapome neišskiriamais draugais, o po kurio laiko ir sielos broliais — platoniškąja šių žodžių prasme. Kartais pagalvoju, kad mūsų draugystė galėjo išsirutulioti ir iki rimtesnių santykių, jeigu Piteris nebūtų taip ilgai gedėjęs savo Emilijos, o aš nebūčiau taip neseniai išsiskyrusi, kai nusivylimas gyvenimu užgožia susižavėjimą kitu žmogumi. Betgi laikas nebuvo mūsų sąjungininkas. Šiaip ar taip mes buvome visiškai patenkinti tuo, ką turėjome.

Na, tiksliau tariant, aš tai ne visai...

Ypač kai pažvelgdavau į plačius Piterio pečius ir kuokštą plaukų, kuris nuolat užkrisdavo jam ant veido besijuokiant, arba tomis akimirkomis, kai užklupdavau jį stumdantį baldus ar dėliojantį knygas. Tada jis man pasirodydavo ypač seksualus. Bet ką gi man daryti? Piteris Donaldsonas man buvo XXI amžiaus Ešlis Vilkesas. Bėda ta, kad nežinojau, kas jam esu aš: ar Melani, ar Skarlet.

Kartą mama man buvo sakiusi: Pietuose visada šitaip, Sterling. Čia viskas daug tragiškiau.

Taigi mudviem su Piteriu labai patikdavo kalbėtis apie antikvarinius daiktus ir jis džiaugėsi, kad aš esu ištikima jo parduotuvės klientė. Jis išmanė antikvarinių daiktų vertę ir sąžiningai juos įkainodavo, o man visada pirmai pasiūlydavo pačias geriausias prekes.

Bet linksmiausia būdavo tada, kai mudu su Piteriu mąstydavom, kaip išpešti daugiau pinigų už neseniai aptiktą lobį. Aš ne per dažniausiai lankydavausi bažnyčioje, o kai tik galėdavau kaip nors jai padėti, tai visada jausdavau, tarsi būčiau prisidėjusi prie kilnaus Piterio tikslo. Štai kodėl reikia lenktis Viešpaties Dievo malonei, — sakydavo man mama, kai tik pamatydavom kokią nepritekliaus spaudžiamą šeimą ar gyvenimo kely parklupusį žmogų.

Mama mėgdavo nuolat žarstyti citatas. Mokymasis mintinai buvo pagrindinis jos savišvietos principas, ir aš buvau tikra, kad iš jos atminties neišbluko nė vienas eilėraštis ar poezijos eilutė. Vaikystėje klaikiai nemėgdavau, kai ji nuolat pritaikydavo kokią prasmingą citatą. O po jos mirties ir mano skyrybų aš nebeturėjau su kuo pasikalbėti, turbūt dėl to taip nebepykdavau, kai mano atmintyje vis atgimdavo vienas ar kitas jos pasakymas.

Tą dieną užtikau Piterį atraitotomis iki alkūnių rankovėmis, nuo laikraščių spaustuvės dažais ištepliotu veidu, triūsiantį už šūsnies knygų, neatsargiai sukrautų ant kažkieno dvidešimt penkerių metų senumo Meitago džiovyklės. Jis, laimingas lyg vaikas, strypčiojo aplink stendą su senais komiksais. Piteris ištraukė didelę kartoninę dėžę iš po savo stalo. Tai buvo ne kas kita, o tik senos medinės durys, iš vieno galo atremtos į anglių blokelių rietuvę, o iš kito — į surūdijusią dokumentų segtuvų spintelę. Jis panaršė abiem rankom po tą dėžę, žarstydamas į šalis gniužulus senų laikraščių, it kiemsargis šuo ieškodamas paslėpto kaulo.

— Pažvelk į šitą, — parodė jis man porcelianinę dėžutę, ne didesnę už stalo kortų kaladę ir primityviai išpaišytą oranžinėmis ir geltonomis gėlytėmis. Man net nereikėjo apversti dėžutės aukštyn dugnu, kad sužinočiau, jog ten bus užrašyta: Pagaminta okupuotoje Japonijoje. Sendaikčių turguose, senienų kioskuose ir savo klientų namuose tokių dėžučių esu regėjusi šimtais. Mano surauktas veidas jam viską pasakė.

Sugavęs mano žvilgsnį, Piteris krestelėjo dėžutę vieną kartą, šyptelėjo man ir pakratė dar kartą. Paskui padarė tą dar du kartus. Išgirdau neklystamai duslų metalo bilstelėjimą į porcelianinį paviršių.

— Auksas? Deimantai? Ne? Ką gi, tuomet neįkainojami Birmos rubinai platinos įsode, — lengvabūdiškai spėliojau aš.

Piteris pavartė akis.

— Turiu pripažinti, kad šansų, jog įspėsi, kas čia yra, beveik nulis. Tu čia niekuo dėta, — išpyškino jis. — Tiesiog neįtikėtinas dalykas, kad tokie daikčiukai galėtų apsireikšti Lemonte. Bet vos tik juos pamatysi, iš karto pažinsi. — Ir jis padavė man dėžutę. — Čia aš už tą dėžutę gaučiau ne daugiau kaip dešimt ar penkiolika dolerių. Ne ką geriau uždirbčiau ir sendaikčių kioske...

— Tikrai taip, — leptelėjau aš, atidarydama dėžutę.

— Bet aš nė kiek neabejoju, kad tau tikrai patiks tai, ką rasi viduje, — tarė jis, ignoruodamas mano įsikišimą.

— Tu teisus, man iš tiesų jie patinka. Bet iš kur tu juos gavai? Įdomu kas?..

Mano žodžiai ir mintys užkliuvo už liežuvio, kai pažėriau ant stalo krūvą plaukų segtukų, amuletų ir smeigių. Vieni buvo auksiniai, kiti bronziniai, treti sidabriniai — visi suberti į paprastą dėžutę, laikomą ant Piterio improvizuoto stalo. Išrinkau kelis nuostabaus darbo XIX amžiaus Mardi Gras papuošalus — sidabrinį lanką ir strėlinę, auksinę lyrą, išpuoštą mažulyčiais granatais, emaliuotą geltonų našlaitėlių vainiką su centre įsodintu ametistu.

— Iš pradžių pagalvojau, kad čia bus dar viena neišaiškinta paslaptis, — tarė Piteris, žarstydamas tarp pirštų savo radinį. — Bet aš tiksliai žinojau, iš kur ta dėžutė atkeliavo — iš Ibės Vilson namų. Jos anūkas atvežė ją kartu su visa puse sunkvežimio baldų, drabužių, virtuvės rakandų. Ko tik nori. Šitos knygos irgi jos, — pasakė jis, rodydamas į užgriozdintą Meitago džiovyklę. — Kai aptikau šiuos daikčiukus tarp karnavalinių papuošalų, iš karto paskambinau tam vaikiui ir paaiškinau, kas tai per daiktai.

Aš lioviausi apžiūrinėjusi ir ėmiau atidžiai jo klausytis.

— Atrodo, kad būčiau jam pasakęs, jog aptikau glėbį purvinų kojinių ar dar geriau — krepšį tuščių viskio butelių. Vaikis man atkirto, kad šie daiktai kadaise priklausė jo prosenelei iš Luizianos. Jis man aiškiai davė suprasti, kad šeimai jie nereikalingi. Ir dar kažką leptelėjo, kad neva jo mama išpažinusi kitą tikėjimą, o Mardi Gras atributai atseit esą velnio išmislas. Žinai, kartais pagalvoju, kad tiems perėjūnams į kitą tikėjimą lyg būtų kas padaręs kraujo perpylimą, kuris iki paskutinio lašo išsiurbia iš jų meilę gyvenimui. — Piteris beviltiškai skėstelėjo rankomis. — Aš jam paaiškinau, kad jo niekučiai verti beveik tūkstančio dolerių, o gal ir daugiau. Bet jis dievagojosi ir taip turįs nemažai rūpesčių, todėl jokie nešvarūs pinigai jo neviliojantys.

— Na, pažvelk kitaip į tuos daiktus, — pasiūliau jam. — Šeima geranoriškai pati atsisakė šių daiktų. Ar matei šios dienos laikraštyje straipsnį apie virtinę apiplėšimų Šiaurės Karolinoje? Juk būtų tikra tragedija, jei iš tavo šeimos imtų kas ir pavogtų visas šias vertybes.

Aš įdėmiai apžiūrėjau ant stalo pažertas miniatiūrines brangenybes.

— Piteri, sakyk man, iš kur tu žinai, kad čia tikrai Mardi Gras suvenyriniai atminimo daikčiukai? — paklausiau. — Dauguma žmonių pamanytų, kad čia tik smulkūs niekučiai, sėkmės amuletai, neturintys jokios istorinės reikšmės.

— Mudu su Emilija Naujajame Orleane turėjom draugų, kurie dažnai mus kviesdavosi į Mardi Gras šventes, — kalbėjo Piteris. — Būdavo labai linksma, bet mums tekdavo išvykti prieš didžiąsias Užgavėnių linksmybes, kad spėtume grįžti į Čarlstoną Pelenų dienos mišių.

Pabandžiau prisiminti, kada aš pirmą kartą susidūriau su Mardi Gras atributika. Ogi man teko turėti porą klientų, kilusių iš Naujojo Orleano, kurie turėjo nuostabių ir gana vertingų Mardi Gras daikčiukų. Taip aš buvau priversta sužinoti viską apie tuos dalykėlius. Juk niekada nežinai, kada koks niekaliukas, pakliuvęs į rankas vienuose namuose, kada nors pareikalaus iš tavęs gilių žinių kituose.

— Ar pameni, kaip praeitą balandį važiavau į Naująjį Orleaną įvertinti vienos garsios šeimos turto Norfolke? — paklausiau jo. — Spėk, ką jie ten turėjo? Ogi pilnus stalčius Mardi Gras atmintinų daiktų.

— Dauguma Virdžinijos gyventojų Mardi Gras šventes laiko pernelyg masinėmis ir triukšmingomis jų prigimčiai, — aiškino Piteris. — Per daug prancūziško šurmulio jų santūriam angliškam skoniui. Man patinka Vilsonai. Jų namuose nėra vietos jokiems bon temps. Tai ką parekomenduosi mums dabar daryti su šitais neįkainojamais perliukais, Madam Vertintoja?

— Išsiųsk juos atgal į Naująjį Orleaną. Tik ten jiems ir vieta.

— Tu teisi. Bet koks prancūzų perpardavėjas mielai juos pasisavins.

— Ir, žinoma, už vos kelis skatikus, todėl protingiausia būtų atiduoti juos į aukcioną. Aš rinkčiausi Nylo varžytynių kompaniją.

Paėmusi į rankas auksinę, baltai emaliuotą persiško kardo formos smeigę su vieninteliu gėlavandeniu perlu, tabaluojančiu ant rankenos galo, apverčiau ją ir bakstelėjau pirštu į išgraviruotą užrašą.

— Žiūrėk, Piteri, 1902-ieji ir... — sukiojau smeigę ir šiaip, ir taip, kad geriau matyčiau, kas ten taip neaiškiai parašyta. — Aha. Rex. Žinodami, kad ji buvo pagaminta specialiai 1902 metų Karališkajam pokyliui, žmonės siūlys už ją du ar net tris šimtus dolerių. Ir tik už šitą vieną daikčiuką. Gerai įsiūbuok varžytuves ir už visus daiktelius surinksi kur kas daugiau nei tūkstantį dolerių.

— Štai dėl to aš ir laukiau, kol pirma tu juos pamatysi, o tada ką nors spręsiu. Šįvakar netgi rengiausi nunešti juos į muziejų tau parodyti. Norėjau suspėti su tavim pasimatyti, kol neišvykai į Niujorką.

— Oi, į Niujorką išskrendu tik ketvirtadienį, — atsakiau jam. — Žinai, nėra prasmės skubėti jų atsikratyti. — Aš atsargiai sužėriau tuos daikčiukus atgal į porcelianinę dėžutę. — Atiduoti vasario išpardavimui jau vėlu. Kol kas pasidėk juos, o kai grįšiu, padarysiu sąrašiuką ir išsiųsiu Nylui. Žinai, gerai pagalvojus, tai visai neseniai Nylas pardavė aukštos prabos sidabrinę emaliuotą 1914 ar 1915 metų smeigę su spalvota papūgėle ir beždžionėle už beveik 375 dolerius, jeigu teisingai pamenu. Brangūs daikčiukai, pagaminti net po 1950 metų, gali būti parduoti nuo 200 iki 250 dolerių. Taip, — tęsiau aš, vis labiau pasitikėdama savimi, — viską sumetus į krūvą, bendra suma sudarytų apie 2000 ar net 3000 dolerių.

Išėjau iš Gelbėjimo Armijos parduotuvės džiūgaudama, kad pavyko susitikti su Piteriu ir kad buvau jam kažkuo naudinga. Ir dar man nereikėjo išleisti nė cento kokiam niekučiui, kurių ir taip jau buvo pilni mano namai.

Man taip buvo gera, kad net išsukau iš medžiais apsodinto Lemonto bulvaro, kuris driekėsi upės pakrante, ir „dobilo lapo“ formos sankryžoje patraukiau į verslo rajoną, kur viena šalia kitos grūdosi greito maisto užkandinės. Pasukau į automobilių eilę prie Taco Bell ir užsisakiau meksikietišką picą su didele stikline dietinės pepsikolos. Venoje rankoje laikydama picą, o su kita vairuodama automobilį, suplanavau likusią dienos dalį.

Prisiekiau sau, kad nieku gyvu nedirbsiu iki paskutinės minutės, o pasiliksiu pakankamai daug laiko susiruošti šio vakaro iškilmėms muziejuje. Juk apskritai visos Lemonto damutės jau buvo pradėjusios ruoštis pokyliui nuo ankstaus ryto, vos tik jų vyreliai spėjo išskubėti į darbą.

3 skyrius

K. Viename antikvariniame leidinyje neseniai skaičiau straipsnį apie anglų sidabrakalį Polą Storą. Ten publikuojami jo dirbiniai buvo tiesiog pasakiški. Norėčiau įsigyti bent vieną. Ar įmanoma šiais laikais rasti antikvariatuose jo darbų?

Ar jų kainos įkandamos? O gal man tektų užstatyti namą?

A. Polas Storas garsėjo savo nuostabiai ekstravagantiškais dirbiniais, pagamintais XVIII amžiaus pradžioje kilmingų patronų ir karališkos šeimos narių užsakymu. Dabar dauguma jo kūrinių randami tik muziejuose ar priklauso labai turtingų kolekcininkų nuosavybei. Nors Storas kalė ir smulkesnius dirbinius — arbatinukus, vyno butelių etiketes, net stalo įrankius, — dėl jo reputacijos ir meistriškumo kainos pasakiškai augo. Įdomumo dėlei galiu pasakyti, kad porą Storo sukurtų padažo samtelių ar serviravimo šaukštų galima įsigyti už 2500 dolerių, o ąsotėlis grietinėlei ar cukrinė, ko gero, jums atsieitų per 5000 dolerių, bet jo monumentaliausi darbai siekia nuo 50 000 iki 100 000 dolerių ar net daugiau.

Užmečiau akį į laikroduką. Pats laikas. Tarp ketvirtos ir penkiolika po keturių turi paskambinti Rojus Medisonas iš Lemonto Taupomojo ir paskolų banko pasidomėti dėl daiktų įvertinimo, kurį buvau jam prižadėjusi atlikti. Nė kiek nepykau ant Rojaus, kad prašė to įvertinimo, nes jau buvo penktadienio popietė, tradiciškai vadinamas „apsišvarinimo“ metas.

Ką gi, jis tikrai gaus atsakymą, dėl kurio bus skambinama. Aš buvau tikra, kad rezultatai jį apstulbins.

Daiktas Nr. 338. Garsus sidabrinis arbatos kaitintuvas, pagamintas Polo Storo apie 1807 metus. Pakeltas ant rutulio formos kojyčių, kriaušės formos korpusas dailiai puoštas raižiniais su to laikmečio heraldika. Kaitinamasis indas nepažeistas. Aiškiai matomas prabavimo spaudas. Iš Džono ir Merės de Kamp namų. Vertinamas 35 000-50 000 dolerių.

Aš niekaip nesupratau, kaip toks vertingas sidabro dirbinys galėjo tapti Saros Rouz Vilkins nuosavybe. Niekas nežinojo, kad ji turi tokį daiktą. Teisybė, ji ne iš tokių, kuri puikuotųsi ir visiems demonstruotų bei girtųsi turinti tą kaitintuvą, kaip daro dauguma žmonių. Vis dėlto kas nors apie tą daiktą turėjo žinoti ar bent jau jis turėjo būti kur nors aprašytas. Vienintelė priežastis, dėl ko šitas arbatos kaitintuvas išvydo dienos šviesą, buvo ta, kad Rojus, perdėm sąžiningas jaunesnysis Taupomojo ir paskolų banko Turto patikėjimo skyriaus tarnautojas, atsakingas už ponios Vilkins kuklios nuosavybės globą, man paskambino tą pačią dieną, kai ji mirė.

— Reikalas labai svarbus ir skubus, — tarė jis. Jo balse iš tiesų išgirdau nekantravimą. — Atvyko policija ir mums labai reikia, kad tu apžiūrėtum tai, kas yra buto viduje. Kuo skubiausiai!

— Rytoj rytą?

— Geriau jau šiandien. Sakykim, po pusvalandžio, — paprašė jis. — Matai, mirties aplinkybės gana neįprastos, vadinasi, bus keičiamos durų spynos. Atvirai tariant, Sterling, mes būtume tau labai dėkingi.

Jis tą dieną užklupo mane namie, ir aš neturėjau kur dingti, todėl teko eiti. Be to, bankas jau dvylika metų buvo vos ne svarbiausias mano klientas. Henko senelis jau dirbo banko valdyboje, todėl ir po skyrybų banko vadovybė naudojosi mano paslaugomis įprastine tvarka. Tad kas man liko daryti?

Prisimindama tą dieną, galvoju, kad galėjau pasakyti, jog esu peršalusi, trūko indaplovės žarna, išsiliejo vanduo ar nusėdo automobilio akumuliatorius. Visos priežastys pateisinamos, kad tik galėčiau ramiai sau pasilikti namie.

Į butą atvykau greičiau po valandos nei po pusvalandžio. Rojus pasitiko mane namo vestibiulyje ir nušvietė padėtį: Sara Rouz Vilkins, ta trapi senučiukė, ankstų pirmadienio rytą buvo nuėjusi pas savo gydytoją ir išklojo jam ilgiausią sąrašą sveikatos sutrikimų. Po poros dienų, praleistų ligoninėje, kai nieko rimto nebuvo pastebėta, ji pareikalavo išleidžiama namo. Ligoninėje ji visus varė iš proto, todėl niekas dėl to neprieštaravo. Vos po kelių valandų, kai sugrįžo namo, ji paskambino numeriu 911. Jos iškvietimas buvo kažkoks nerišlus. Staiga Vilkins ėmė dusti ir žiopčioti, tarsi būtų ištikęs širdies smūgis. Bet pirma dar ji buvo liepusi kažkam nešdintis lauk iš jos buto.

Prie durų budintis pareigūnas mums linktelėjo ir praleido į vidų, perspėjęs nieko neliesti, o tada buvo duotas leidimas laisvai viską apžiūrėti. Čia juk, šiaip ar taip, Lemontas.

Kreidos žymės lygiai tokios, kokias matome detektyviniuose filmuose, liudijo vietą prie miegamojo, kur buvo rastas lavonas. Aš nusipurčiau ir sugrįžau į svetainę.

Man pasirodė neįprasta tai, kaip keistai buvo apverstas žurnalinis staliukas su kėde. Ant grindų gulėjo sudaužytas porcelianinis arbatinis ir puodelis. Prie lauko durų mėtėsi šukės kadaise buvusios labai dailios porcelianinės balerinos figūrėlės su gėlėtu nėriniuotu pūstu sijonėliu.

Remdamasis numerio 911 pranešimu ir šitokia netvarka, Rojus pareiškė, kad pirmiausia policija įtarė įsilaužimą, bet, kai jie atvyko, ponios Vilkins lauko durys buvo užrakintos. Nebuvo jokių ženklų, kad vidury šviesios dienos būtų kas įsilaužęs. Vidinės buto durys buvo nepaliestos, neperrėžtas nė vieno lango stiklas. Pažliugusioje nuo žiemos sniego žemėje aplink namą nesimatė jokių pėdų ar statomų kopėčių žymių. Viduje nebuvo jokios užuominos apie galimą įsilaužimą, nerasta jokių svetimų pirštų atspaudų. Ant jos kūno nepastebėta jokių įbrėžimų ar įdrėskimų, nesimatė ir kraujo ar įpjovimo žymių, kaip galima buvo tikėtis, nuo aštrių porceliano šukių.

Kol policijos kapitonui pranešė, kad atvykom mudu su Rojumi, jis jau buvo spėjęs padaryti išvadą, jog Sarai Rouz Vilkins staiga pasidarė bloga svetainėje ir ji bandė nusigauti iki miegamojo, pakeliui išvartydama daiktus. Jis manė, kad ji tikriausiai ketino kažkam paskambinti, ir ją ištiko lemtingas širdies priepuolis. Jo žodžiuose būta tiesos. Ir dar buvo aišku, kad nėra jokios prasmės daryti skrodimą.

Tik niekas nesugebėjo paaiškinti to fakto, kad telefonu žmonės girdėjo, kaip ji liepė kažkam nešdintis lauk. Atrodytų, kad kaip tik dėl to ji ir skambino numeriu 911.

Paskui vienas iš jaunesniųjų policijos pareigūnų pakišo mintį, kad jai galbūt buvo užėjusios haliucinacijos. Gal Sarai Rouz Vilkins tik pasivaideno, kad bute yra dar kažkas. Jo senelė, gulėdama mirties patale, aiškiai kaip dieną regėjo savo velionį vyrą. Jis pasakojo toliau: „Mano senelė net kalbėjosi su seneliu ir prižadėjo netrukus pas jį iškeliauti“.

Aš juo tikėjau. Vieni tokius apsireiškimus vadina vaiduokliais, kiti — angelais, o dar kiti, siekdami išlikti nuovokūs šiais technologinės modernizacijos laikais — dvasiomis. Kad ir kaip juos vadintume, tokių svečių apsilankymai užregistruojami gana dažnai. Jų normalūs žmonės nemato, su jais bendrauja tik mirštantieji. Kartą man viena seselė porino, kad ji tikinti, jog šie dvasių apsireiškimai yra labai naudingi, nes dvasios neva ateinančios palydėti mirštančiųjų į paskutinę kelionę. Bet tuomet vėl savęs paklausiau: jeigu Sarą Rouz aplankė gerasis angelas, kodėl tada ji liepė jam nešdintis lauk? Ir dar taip piktai?

Nesileisk lengvai apmulkinama tos nakties įvykių, — prisiminiau mamos pastabą. Gerai, kad nespėjau užduoti to klausimo garsiai. Žinodama apie bekompromisę Saros Rouz prigimtį, supratau, kad mamos pastaba yra tikrai prasminga.

Aš gerai žinojau, kad nesu pratusi lėkti pagal iškvietimą į namus, kuriuose šeimininko lavonas dar neatšalęs, policija tiria nusikaltimo aplinkybes, o žmonės kalba apie vaiduoklius ir nukrypimus nuo sveikos mąstysenos. Turbūt kaip tik dėl to aš delsiau ir nebaigiau savo misijos, prižadėtos Rojui Medisonui. Man nepatiko slogi atmosfera Saros Rouz bute, vis nubėgdavo per nugarą šiurpuliukai, kai tik sėsdavau prie jos turto vertinimo.

Lemonto Taupomojo ir paskolų banko Turto patikėjimo skyrius buvo paskirtas ponios Vilkins turto globos patikėtiniu jau prieš dvylika metų, kai tik mirė ponas Vilkinsas. Bobas Vilkinsas neuždirbo daug pinigų kaip farmacininkas, bet jis buvo paveldėjęs žemės, kuri įgavo vos ne aukso vertę, kai 1960 metais Lemontas pradėjo sparčiai plėstis. Jis tada tą žemę pardavė, o kadangi iš prigimties buvo konservatyvus, padėjo pinigus į banką Saros Rouz vardu. Štai taip galima būtų paaiškinti, kodėl aš drauge su banko tarnautoju atsidūriau tiriamo nusikaltimo vietoje.

Užvirus tokiai maišalynei, niekas per daug nenustebo, kai spintoje netikėtai suradau tą arbatos kaitintuvą, suvyniotą į kandžių sukapotą paklodę ir įgrūstą į rudą popierinį maišelį. Betgi mane visada domino antikvariniai daiktai. Ne tiek jau daug žmonių nusimano, kodėl vienas daiktas gali būti lengva ranka išmetamas ar atiduodamas, o kitas — atnešti milijonus dolerių. Ak, tiesioginė televizijos laida apie antikvariatus iš tiesų bandė auklėti ir mokyti publiką, kaip vertinti daiktų kokybę, jų išskirtinumą ir atlikimo meistriškumą. Bet dauguma žmonių visa tai praleisdavo pro ausis ir paprastai suklusdavo tik tada, kai turto vertintojas paklausdavo: „Sakykit, ar bent nutuokiat, kokių pinigų vertas šis daikčiukas?“

Šitas retorinis klausimas visada juos įklampina lyg į liūną, kaip ir tą popietę, kai, išvyniojusi kaitintuvą ir atsigavusi po pirmojo šoko, pasisukau į Rojų Medisoną ir paklausiau:

— Ar nutuoki, kokių pinigų vertas šis daikčiukas?

— Ne, — atsakė jis man tada ir dar paskubom pridūrė: — Iš kur kavinukas gali būti toks jau brangus?

— Arbatos kaitintuvas, — pataisiau jį. — Daugiau nei prieš 175 metus, gerokai anksčiau, nei atsirado aukščiausios rūšies panelė Kava ir poniutė Arbata, patys prašmatniausi ir brangiausi kavos ir arbatos kaitintuvai buvo aprūpinti kaitinimo prietaisėliais, kuriuose ir slypi visas jų žavesys. Iki raudonumo įkaitintas geležies strypelis ar žiupsnelis anglių buvo dedami į kaitintuvo ertmę po cilindro formos kolba, kurie ir neleisdavo skysčiui ataušti. Per daugelį metų didžioji dauguma tokių kaitintuvų neteko šio sumanaus prietaiso, vadinasi, tie kaitintuvai, kurių kaitinamoji kolba sveika ir gyva, yra nepalyginti didesnės vertės — štai kaip šitas.

Iš pat pradžių Rojus buvo kupinas ryžto siekti, kad tik nepaaiškėtų, jog šis kaitintuvas kažkuo ypatingas. Kai jau trečią kartą atsisakiau jam pateikti konkrečią piniginę to daikto vertės išraišką, jis dar atkakliau ėmė reikalauti apibūdinti jo vertę arba, tiksliau tariant, jo vertės stoką.

— Na, pabandyk tiesiog paspėlioti, Sterling. Kiek? Trys šimtai? Keturi? Sakyk, ir baigiam šį reikalą, — maldavo jis. — Klausyk, niekas apie šitą kavinuką, tai yra arbatos kaitintuvą, nebūtų žinojęs, jeigu nebūtum jo pati suradusi...

— O ką dabar, kai aš jį suradau, ketini su juo veikti? — paklausiau. — Po visų šių įvykių jį parduoti, o tik paskui bandyti aiškinti Mokesčių inspekcijai, kaip šitas senas trijų šimtų dolerių vertės kavinukas, kaip tu sakai, buvo perparduotas už dvidešimt penkis tūkstančius ar daugiau?

Taip aš išsikovojau sau šiek tiek laiko.

Pasižiūrėjau į kataloge esančią arbatos kaitintuvo nuotrauką. Šis daiktas buvo įvertintas ir pateiktas pardavimui nuo trisdešimt penkių iki penkiasdešimties tūkstančių dolerių.

Ponios Vilkins kaitintuvas buvo netgi gražesnis. Jis buvo padarytas 1810 metais, porą metų vėliau nei tas, kur mačiau kataloge. Neabejotinai per tą laiką Polas Storas buvo patobulinęs jo dizainą. Kataloge pavaizduoto kaitintuvo kojelės buvo gražios, bet paprastos, rutulinės. Saros Rouz Vilkins kaitintuvo pagrindas buvo įmantresnis, o kojelės — puošnių klasikinio stiliaus delfinų formos, neskaitant dar įspūdingesnio dangtelio. Ant jo dar buvo išgraviruotas įmantrus herbas ir du heraldiniai ornamentai. Nustatyk pagal juos kunigaikštį, grafą ar lordą, kuris užsakė pagaminti šį daikčiuką, ir jo kaina milžiniškai šoktels aukštyn. Bet aš neturėjau jokio pagrindo gaišti laiką ir aiškintis kažkokio karališkos kilmės velionio anglo šaknų. Tai jau tam tikrų specialistų darbas. Esu tik bendroji turto vertintoja, kaip sakoma, bendrosios paskirties antikvarinio pasaulio tarnautoja. Aš tikrai gerai išmanau brangius dirbinius, todėl iš tų dviejų Saros Rouz kaitintuvas vienu mostu nušluostė nosį esančiam kataloge.

Atsiverčiau paskutinįjį aukciono katalogo puslapį, kur buvau prisegusi aukciono pardavimo rezultatų suvestinę.

Daiktas Nr. 338. 55 000 dolerių.

Tas daug paprastesnis kaitintuvas prieš ketverius metus buvo parduotas penkiais tūkstančiais dolerių brangiau už didžiausią aukcionui siūlytą kainą. Kiek tada kainuotų ponios Vilkins kaitintuvas? Žinoma, jis bus daug brangesnis už aną, nežiūrint į tai, ar rinkos vertė kyla ar krinta. Šešiasdešimt penkis tūkstančius dolerių? Daugiau? Septyniasdešimt penkis tūkstančius? Galbūt kokią ypač sėkmingą dieną. Bet greičiausiai apie šešiasdešimt aštuonis ar septyniasdešimt tūkstančių dolerių.

Pati sau priminiau, kad bankas pageidautų mažesnio įvertinimo. Šiaip ar taip šios penkiaženklės kainos svyravimai yra, kaip mes įpratę sakyti, „kailiuko auginimas“ prie trijų ar keturių šimtų dolerių vertės.

Asmeniškai aš jau nuo pat vaikystės esu tiesiog įsimylėjusi sidabrą. Mano tėvų namai buvo užgriozdinti įvairiausiais menkaverčiais Viktorijos laikų sidabriniais niekučiais — servetėlių žiedais, puoštais dviem krūtinėmis susiglaudusiais ant šakelės tupinčiais žvirbliukais; marinavimo stiklainiais su sidabriniais dangteliais, ant kurių puikavosi gražiausias bokserių veislės šuo, pasistiebęs ant užpakalinių kojų; sviestinė su karve, tešmeniu ir visa kuo, kas reikalinga, susirangiusia ant išgaubto dangtelio. Bet labiausiai žadą gniaužė ruoniai ir jūrinės ūdros, tarsi gyvai nardančios aplink mūsų 1870 metų vandens ąsočio dugną. Aš žvelgdavau į tuos visiškai neįtikėtino grožio daiktus ir jie man tapdavo keliu į kitokį pasaulį, kitokį laikmetį.

Dabar esu truputį išrankesnė. Užuot dievinusi išdykėliškus XIX amžiaus šunis, karves ir jūrines ūdras, aš pradėjau žavėtis rafinuotais XVIII amžiaus kriauklyčių, delfinų, užraitymų ir akantų papuošimais ant mano sidabrinių daiktų. Vis dėlto nepraleisdavau nė vienos galimos progos pavartinėti, puslapis po puslapio, sidabro dirbinių aukcionų katalogus, užuot naršiusi po internetą ar landžiojusi po ArtFact puslapius ir varvinusi seilę į meno šedevrus. Į juos galėčiau tik spoksoti ir niekada jų neturėti. Man tai buvo tolygu pasilakstymui su Ferrari.

Pasižymėjau kataloge puslapį, kuriame buvo rašoma apie tai, kas man jau seniai žinoma. Bet jis man buvo reikalingas tik kaip daiktinis įrodymas. Užvertusi katalogą padėjau ant stalo kaip tik tuo metu, kai suskambo mano telefonas. Pačiu laiku.

— Aš dėl to kavinuko, — pradėjo Rojus nė nepasilabinęs.

— Oi! Laba diena, Rojau. Beje, tai arbatos kaitintuvas, — pataisiau jį jau nežinia kelintą kartą.

— Tebūnie kaip tu nori. Arbatos kaitintuvas.

— Spėju, kad tau teks velniškai, na... — pritilau, kad būtų didesnis įspūdis, — apstulbti sužinojus, kiek jis vertas. Dabar jau gali Saros Rouz Vilkins bylą užversti. Aš jos nuosavybę, esančią tame bute, įvertinčiau apie... — žvilgtelėjau į savo užrašus, — dvidešimt tris ar dvidešimt keturis tūkstančius dolerių. Į tą sumą įeitų nesudaužyti porceliano ir krištolo daiktai, ta mažytė XIX amžiaus antologija, kurią įvertinau keturiais šimtais dolerių, ir baldai. Saros Rouz Vilkins bute nebuvo kažin kokių labai vertingų daiktų, o lėkštės, puodai ir visi kiti fajansiniai indai drauge su kasdieniais virtuvės rakandais, net įskaitant ir elektrinius prietaisus, siekia ne daugiau kaip... — padariau ilgoką pauzę, — dar šešis ar septynis šimtus dolerių.

Išgirdau, kaip kitame laido gale sušiureno popieriai. Kol kalbėjau, įsivaizdavau Rojų dienos pabaigoje žvalų ir gaivų, lyg po rytinio dušo, paskubom dėliojantį per dieną ištrauktus bylų segtuvus atgal į stumdomas lentynas.

— Sakykim, iš viso dvidešimt keturi tūkstančiai dolerių už jos turtą be automobilio. Primesk dar septyniasdešimt gabalų už kaitintuvą ir turėsi apie...

— Septyniasdešimt gabalų? Gal tu iš proto išsikraustei? Sterling, iš kur? Iš kur traukei tokius skaičius? Ar tikrai sakei septyniasdešimt tūkstančių dolerių?

Palaukiau, kol Rojus nusiramins, ir visai atlaidžiai krestelėjau savo plastikinį stebuklingąjį kamuoliuką, užsilikusį pas mane dar nuo vaikystės laikų. Pro drumzliną skystį, esantį jo viduje, išryškėjo užrašas: „Taip, septyniasdešimt tūkstančių. Neginčijamai taip“.

— Klausyk, Rojau, — kalbėjau toliau. — Suprantu, kad ne mano reikalas aiškinti, kodėl, po velnių, taip nusiminei, kad tas daikčiukas toks vertingas. Tikėjausi, kad nudžiugsi. Tu po viso šio sandorio išeisi kaip čempionas. Argi Turto patikėjimo skyrius negauna procentų nuo visos žmogaus turto įkainotos vertės? Juk devyniasdešimt keturi tūkstančiai ausiai skamba daug maloniau nei dvidešimt keturi. Bent jau mano ausims tai tikrai. Pridėk dar patikėtą indėlį... O gal aš čia kai ko nesuprantu?

Kažkodėl mane truputį nustebino Rojaus tyla, paskui negarsus krenkštelėjimas, atodūsis ir galiausiai pratisas: „Na...“

— Suprantama, tai turi likti griežčiausioj paslapty, — galiausiai išstenėjo jis.

— Žinoma, aš jau vertinau turtą Lemonto Taupomajam ir paskolų bankui tuo metu, kai tu dar mokeisi vidurinėje, — priminiau jam.

— Pasakysiu tau visiškai atvirai, Sterling.

Toks nuolankus Rojaus balso tonas manęs visai nedžiugino. Dar kartą pasukiojau rankoje savo stebuklingąjį kamuoliuką džiaugdamasi, kad Lemonte pokalbiai vaizdo telefonu buvo dar negirdėtas dalykas. Pasirodė užrašas: „Geriau tuo nepasikliauti“.

— Kaip žinai, Vilkinsai vaikų neturėjo, o artimiausi jų giminės, kurie iš tiesų jiems visai nebuvo artimi, gyvena gana toli, — prabilo Rojus. — Abu Vilkinsai buvo aktyvūs bendruomenės nariai, todėl visai logiška, kad jie savo pinigus išdalijo vietos labdaringoms organizacijoms.

— Vadinasi, jų pinigai vis tiek pasilieka Lemonte. Argi nuo to mums ne geriau?

— Ne visai. Bent jau mūsų bankui, — atsakė jis.

Nesu tikra, ar Rojus iš tiesų uždarė kabineto duris, ar man tik taip pasigirdo.

— Pagal testamentą biblioteka atsiima savo dalį grynaisiais, bet tiek to. O visi pinigai už parduotą nuosavybę atitenka Vilties namams.

— Ir kas? — nustebau.

— Gal tu laikraščių neskaitai, Sterling?

— Skaitau, o kas?

— Vilties namai ketina nupirkti senąjį kojinių fabriką, jį renovuoti ir įrengti laikiną prieglaudą, — dėstė jis, tarsi man nuo to būtų kas aiškiau. — Tai didžiulė grynųjų pinigų injekcija. Kaip tik šių pinigų jiems ir reikia įgyvendinti savo projektui.

— O kas čia blogo?

— Tas pastatas yra banko nuosavybė, Sterling.

— Na ir kas? Aš manyčiau, kad bankas turėtų tik džiaugtis, gavęs galimybę atsikratyti to pastato, kol dar jis visai nesugriuvo. Dauguma žmonių mano, kad jūs elgiatės labai neatsakingai, leisdami jam ten kiurksoti kaip kokiam krislui akyje, su lentom užkalinėtais langais ir iš po pamatų byrančiomis plytomis, juoba kad jis matomas nuo greitkelio. Ne pats geriausias vaizdelis miesto svečiams ar pravažiuojantiems pro šalį žmonėms susidaryti pirmą įspūdį apie Lemontą. O apie tuos, kas ten gyvena, aš jau nekalbu, Rojau. Ne vieną sykį mačiau prie jo stovinčias gaisrines. — Gerai, kad nieko nepasakiau apie konfederacijos vėliavą, kuri ten kabojo net kelias dienas, o paskui paslaptingai dingo, kaip ir buvo ten atsiradusi.

— Ar laikraštyje nebuvo straipsnio apie tai, kad bankas turėtų padovanoti tą pastatą Vilties namams kaip geros valios ženklą? — paklausiau. — Jeigu tas kaitintuvas pasitarnautų Vilties namams pritaikyti tą pastatą kilniems tikslams, tai laimėtų abi pusės.

— Gal tik iš išorės, — pompastiškai pareiškė Rojus, stengdamasis man parodyti, kokios gilios šio reikalo šaknys. — Juk rinkimus į valstijos senatą laimėjo Sparksas Bernsas. Kai tik jis apsigyvens Ričmonde, kas žino, kokius verslus sugalvos atvilioti į šį rajoną. O jeigu į Lemontą atvyks tinkamas gyventojas, galbūt valstijos valdžia susirūpins tęsti kelininkų darbą, dėl kurio miesto valdžia jau gerą dešimtį metų mina Kelių departamento slenksčius.

Sparksas Bernsas per pastarąjį Lemonto plėtros šuolį susižėrė milijonus dolerių, pardavinėdamas žemes. Nors jis ir čionykštis, sklandė gandai, kad jis pasirinktas neatsitiktinai ir buvo finansiškai remiamas rinkiminėje kampanijoje kažkokios grupelės verslininkų iš Vašingtono su glaudžiais ryšiais Virdžinijoje. Jis šį postą laimėjo labai lengvai. Sparksas Bernsas buvo ir banko valdybos narys, lygiai kaip ir savo laiku Henko senelis. Mintyse apmečiau esamą situaciją.

— Ak, — nieko gudresnio neišstenėjau.

Politikoje garbės neieškok, — sakydavo mano mama, cituodama Disraelį.

Jau buvo savaitės ir darbo dienos pabaiga, todėl Rojus iš manęs išsiurbė paskutinius syvus, bet vis tik. Aš tikrai neleisiu, kad tokiu įspūdingu kaitintuvu būtų manipuliuojama po banko valdybos posėdžių stalu.

— Suprask, Rojau, aš esu turto vertintoja, — tariau jam. — Aš negaliu išleisti iš rankų to kaitintuvo. O kaip tu sumanysi su juo pasielgti, tai jau tavo reikalas. Bet pasakysiu tau štai ką. Už to kaitintuvo slypi ne tik dideli pinigai. Visa jo esmė — meistriškas atlikimas ir mokumas. Ar aš nepaminėjau kultūros? Tegu jis ir ne toks vertingas kaip senieji dailės šedevrai ar Faberžė kūriniai, bet tik dėl to, kad sidabras nėra toks populiarus, neskaitant aštuntojo dešimtmečio brolių Hantų machinacijų su sidabru. — Aš giliai atsikvėpiau. — Klausyk, tu esi atsakingas už tai, kad būtų tinkamai pasielgta ne tik su kaitintuvu, bet ir su visu Saros Rouz Vilkins palikimu.

Žodžiai patys pylėsi man iš burnos. Jų nebeatsiimsi. Iš tų vyrukų ateity tiek ir tesulauksiu užsakymų — vargu ar bepadės net buvę giminystės ryšiai.

— Iki pirmadienio paruošiu tau ataskaitą, — pasakiau jau kiek ramesniu balsu. — Galiu permesti faksu arba užvežti tiesiai į kontorą, kai važiuosiu į užmiestį. Tu juk į darbą ateini apie pusę devynių, tiesa? — paklausiau.

— Verčiau jau užvežk, — Rojaus balsas nuskambėjo ryžtingai šaltai. — Įteik užklijuotame voke ir dar, kaip visada, įdėk savo išrašytą sąskaitą. Pasistengsiu, kad tau nedelsiant būtų išmokėti pinigai. Su šituo namų turtu norėčiau užbaigti reikalus kuo greičiau. Ir dar, Sterling... — jau kiek nuoširdžiau tęsė Rojus, — ačiū tau už stropumą. Aš irgi taip būčiau pasielgęs.

Padėjau ragelį, mąstydama apie jo atsisveikinimo frazę ir savo pačios išmintį, o gal jos stoką.

4 skyrius

K. Mano senelės sesuo paliko man deimantinį žiedą, kuris, mano manymu, buvo padirbdintas apie 1870 metus. Deimanto viršus yra visiškai kitoks nei tų, kuriuos matau šiandien — beveik apvalus, — in atrodo, kad jis mažiau spindi. Juvelyras sako, kad jis „raižytas kasyklose“. Ar tai kiek nors sumenkina deimanto vertę?

A. Kol nebuvo išrasti šiuolaikiniai deimantų raižymo įrankiai ir technika, jie būdavo raižomi su aukštu suapvalintu viršum, plokščia apačia ir ne su tokia daugybe briaunelių kaip šiandien. Priešingai nei anksčiau, šiandieniai deimantai raižomi su plokščiu paviršiumi, suapvalinta apačia ir daugybe briaunelių. Senasis kasyklose raižytas deimantas galbūt ir ne taip skaisčiai švyti, bet daugumai žmonių kaip tik dėl to ir patinka jo antikvarinė išvaizda, ypač jeigu tas deimantas įsodintas į gražų senovinį apsodą. Apskritai kalbant, deja, kasyklose raižyti deimantai daug pigesni, palyginti su šiandieniais briliantais.

Štai ir sugadino man puikų vakarą, kurio taip laukiau.

Likau viena be vyro, vaikai seniai išėję iš namų, todėl aš dažnai iki kaklo pasinerdavau į darbą, o Rojus Medisonas dar ėmė ir plekštelėjo man per pakaušį. Paprastai stengiuosi išlikti tvirta, o visokius pašalinius trikdžius praleidžiu pro ausis. Tiesą sakant, neturėdama su kuo išsikalbėti ir leistis nuraminama, aš gana greitai morališkai palūždavau. Kaip tik taip atsitiko ir dabar.

Aš nieko daugiau nenorėjau, tik šmurkštelėti į savo pižamą, susirangyti lovoje su taure vyno rankoje ir pasižiūrėti kokį seną Čevio Čeiso filmą. Betgi prižadėjau nueiti į muziejaus vakarėlį. Pasistengiau užmiršti neseniai įvykusį pokalbį ir susigrąžinti gerą nuotaiką. Įdėjusi pasiklausyti Marvino Gaye’ės kompaktinę plokštelę, prisileidau vonią karšto vandens. Nusprendžiau nemalonų pokalbį su Rojumi visai išmesti iš galvos. „Ko gero, senas posakis visiškai teisingas, — pusbalsiu tariau pati sau. — Su miesto valdžia nepakovosi“.

„Ar su didžiausiu miesto banku“, — pamaniau sau, kol Marvinas ir Tamis Terelis dainavo „Niekur nerasi tokio aukšto kalno“.

Tik išlipusi iš vonios dar pusnuogė pastebėjau skambučių identifikavimo aparatėlio ekrane mirksinčią lemputę. Numeris prasidėjo kodu 718. Man buvo palikta žinutė.

— Čia Solas. Vėl Solomonas Hobsteinas. Niekaip negalėjau paskambinti jums anksčiau. — Pažinau bruklinišką balsą su nežymiu europietišku akcentu. — Klausykit, aš vėl dėl to paties. Aš turiu tokius senus šablonus liejiniams.

— Taip, taip, — nekantriai pritariau nematomam pašnekovui.

— Jūsų pavardę sužinojau iš straipsnių kažkokiame laikraštyje apie turto vertintojus. Tikriausiai žinot, kokį turiu omeny? Taigi man patiko jūsų veidelis. Atrodote sąžininga. Matot, aš nenorėčiau, kad kas nors iš vietinių suuostų, ką aš čia tokio turiu. — Jis atsikosėjo. — Tiems niujorkiečiams terūpi tik pinigai. Dėl kitų dalykų jie nė piršto nepajudins. Aš jau apsiklausinėjau dėl jūsų, aplankiau ne vieną antikvariatą. Dabar noriu sužinoti, kada galite pas mane atvykti. Norėčiau iš anksto susitarti dėl laiko. Jeigu reikia, galiu apmokėti ir kelionės išlaidas. Būtinai man paskambinkit.

Kol kas išmečiau iš galvos tą skambutį ir grįžau prie svarbesnių reikalų. Šepetėliu brūkštelėjau per skruostus „natūralaus“ raudonio ir rūpestingai paryškinau akis rudu akių kontūrų pieštuku bei blakstienų tušu. Mes, blondinės, gal ir turime daugiau privalumų, bet mums tikrai reikia sugaišti daugiau laiko, kad mūsų akys atrodytų išraiškingesnės. Ant savo trumpų garbanų užpurškiau tirštą debesį ypač stipraus plaukų lako. Jį nusipirkau paklausiusi patarimo, kad su šiuo laku galėsiu pasidaryti profesionalią šukuoseną, mano plaukai blizgės, bus nesulipę ir malonu bus juos liesti. Už ausų kelis kartus bakstelėjau pirštu šlakelį Tresor kvepalų ir dar tiek pat ant abiejų riešų. Tada užsisegiau ant kaklo savo ikiskyrybinį perlų vėrinį su safyrais ir deimantu.

Pirmiausia veido kosmetika, o tik paskui perlai, — mama man buvo įkalusi į galvą. Daryti pastabas dėl tokių smulkmenų jai buvo taip nebūdinga, tad aš ėmiau ir atidžiai jos išklausiau: Ir būtinai tik po plaukų lako. Niekada, gink Dieve, netepk kvepalais kaklo. Plaukų lakas ir kvepalai iš karto sunaikins blizgantį perlų nektarą.

Kai atvykau, stovėjimo aikštelėje jau rikiavosi eilės jaguarų, mersedesų, limuzinų ir BMW. Įspraudusi savo aštuonmetį mersiuką į ankštą plyšelį, užsimečiau ant pečių paltą ir nosies tiesumu nudrožiau prie paradinių durų.

— Sterling, mieloji! — išgirdau vyrišką balsą.

Grįžtelėjusi išvydau, kaip Kreitonai šnopuodami skubėjo man pavymui. Iš prigimties gana smulkūs žmogeliai, dabar su kiekvienu dešimtmečiu jie dar labiau nyko ir menko.

— Kas čia tokia, Hovardai? — išsigandusiu balsu paklausė Marta Kreiton. Kai susilyginome, nei iš šio, nei iš to ji vėl leptelėjo. — Aš nebeturiu savo sidabrinio troškintuvo. Sara Rouz Vilkins jį pavogė.

— Ne, ne, brangioji. Nekalbėk niekų. Niekas nieko iš tavęs nepavogė. Žmonės tauškia ne apie tavo sidabrą. Dabar visi liežuviais mala apie sidabrinį arbatos kaitintuvą, kuris kadaise priklausė Sarai Rouz, — ramino ją vyras. Suktelėjęs galvą mano pusėn dar šnipštelėjo: — Mes su Sara Rouz Vilkins tame pačiame klube lošdavom dvigubą pokerį, o paskui ji numirė.

Gandai sklinda greitai. Betgi galėjau susiprasti, kad neverta tikėtis, jog Lemonte nepasklis kalbos.

— Ką tu čia paistai, Hovardai? — vėl prabilo ponia Kreiton. — Sidabrinį kaitintuvą? Aš pasiunčiau Sarai Rouz kažkokį sidabrinį kaitintuvą? — Ir ji įsistebeilijo į mane kataraktos užtrauktomis akimis. — Pastaruoju metu man darosi sunku ką nors atsiminti, — pridūrė ji. O paskui, plūstelėjus sveikai nuovokai, vėl atsigręžė į mane. — Ponas Kreitonas norėtų, kad užeitumėte pas mus ir apžiūrėtumėte mūsų daiktus. Gal galėtumėte užsukti arbatos, tuomet mes jums parodytume tuos daiktus? Mes turime tokią kėdę, kuri priklausė pono Kreitono prodėdei. Jis buvo didis operos gerbėjas, todėl neabejoju, kad ant jos buvo sėdėjęs pats Karuzo. Juk jis pažinojo visas garsenybes, argi ne tiesa, mielasis?

— O taip, — sutiko ponas Kreitonas, nudžiugintas savo žmonos proto prašviesėjimo. — O aš turiu pilną albumą pašto ženklų, kuriuos norėčiau jums parodyti. Rinkau dar vaikas būdamas. Norėtume žinoti, kiek jie dabar verti. Be to, dar turime tavo senelės Havilando^1 porceliano indų. Nepamiršk ir šito, Marta. Jeigu ji būtų gyva, kiek jai dabar būtų metų? Tuoj pasakysiu. Man aštuoniasdešimt septyneri, tai tavo senelei būtų apie...

„Na štai, ir vėl prasideda“, — pamaniau pati sau.

— Pasistengsiu užbėgti, — pažadėjau sunkiai bandydama nuslėpti kylantį susierzinimą. — Paskambinkit po kelių savaičių. Ketvirtadienį išskrendu į Niujorką.

— Į Niujorką! Mudu su ponu Kreitonu praleidom ten daugybę nuostabių akimirkų. Ar pameni, mielasis? Ar ne tenai tavo prodėdė susipažino... Kaip ten to dainininko pavardė? To, kur iš operos? — ponia Kreiton timptelėjo savo vyrą už rankovės.

Žvilgtelėjusi į laikroduką, paskubom tariau:

— Atrodo, visai pamiršau, kad skubu, ponia Kreiton. Nė nepagalvojau, kad jau beveik pusė aštuonių. Kai tik galėsite, būtinai man paskambinkite. Bijau, kad dabar manęs viduje laukia žmonės.

— Taip, bėkite, bėkite, — paragino mane Hovardas Kreitonas, nulydėdamas liūdnu žvilgsniu. — Einam ir mes, Marta. Tu gi pati žinai jo pavardę. Pasistenk prisiminti. Pabandyk.

Atsidusau ir paspartinau žingsnį. Nenorėjau pasirodyti nemandagi, bet užuomina apie kaitintuvą man priminė šios dienos pokalbį, o ponia Kreiton dar man atgaivino prisiminimus apie ilgametę mamos kovą su Alzheimerio liga. Negi negaliu bent vieną vakarą praleisti smagiai? O dar žmonės sako, kad tik daktarai nemėgsta kokteilių vakarėlių, kadangi juose tenka nemokamai dalyti medicinos konsultacijas. Į šį sąrašą galite įtraukti ir turto vertintojus.

Muziejaus viduje liejosi svaigalai ir atmosfera buvo ganėtinai įkaitusi.

Šio renginio tikslas buvo per Bado vakarėlį surinkti muziejui pinigų, kad jis galėtų nusipirkti neseniai surastą Roberto E. Lee^2 laišką, rašytą kažkokiam Armistedui Hanliui, vieno iš Lemonto miesto vadų proproseneliui. Vienas iš Armistedo Hanlio sūnų paskutiniame linksmajame dešimtmetyje buvo vedęs Niujorko gražuolę. Tas laiškas visais atžvilgiais buvo išsaugotas jankių giminės, o ne pietiečių atšakos, kuri buvo užsilikusi Virdžinijoje.

Minėtas laiškas — tai trumpas, bet jaudinantis paaiškinimas, kodėl jauni žmonės reikalingi kilniam Konfederacijos tikslui, buvo parduodamas internete per eBay. Jį už skatikus nusipirko apsukrus retų knygų supirkinėtojas. Gal už kokius septynis ar aštuonis tūkstančius dolerių, ne daugiau, kaip sužinojau iš vieno pilietinio karo entuziasto. Dabar tas knygų supirkinėtojas siūlė laišką Lemonto muziejui, užkėlęs kainą net iki dvidešimt penkių tūkstančių dolerių. Gal kiek per didelis pirkimo ir pardavimo kainų skirtumas, bet ne ką blogesnis, nei prašo juvelyrai ar automobilių pardavėjai. Muziejus tiesiog nėrėsi iš kailio, kad tik įsigytų tą laišką, bet jo fondai buvo riboti. Taigi muziejus surengė Bado vakarėlį. Jis vykdavo spalio mėnesį ir buvo atgaivintas muziejaus tarybos prezidentės Mojės Teilor pastangomis pagal seną Virdžinijos tradiciją.

— Šitokius vakarėlius rengdavo ir narsieji konfederacijos protėviai, norėdami surinkti lėšų kilniam tikslui, — pareiškė ji jungtiniame visuomeninių ir labdaros renginių organizatorių komiteto posėdyje. — Jie patys mažai ką turėjo valgyti, bet niekada neprarasdavo geros nuotaikos. Mes irgi turėtume taip elgtis. Reikia mokėti aukotis ir linksmintis. Kiekviename vakarėlyje brangiausiai kainuoja maistas. Sakyčiau, kad po Kalėdų mums visiems praverstų numesti po kelis svarus.

Mojė atsitiesė visu savo impozantišku metro septyniasdešimt penkių centimetrų ūgiu, įtraukė apvalainą pilvuką ir putlius skruostus, kad bent kiek išryškėtų kadaise buvę matomi skruostikauliai. Papūtusi raudonas lūputes, kukliai nosinaite bakstelėjo akių kampučius ir giliai, pratisai atsiduso. Paskui gerokai prislopintu balsu tęsė: — Žinokite, kad ir mūsų tikslas kilnus — tai daroma mūsų jau mirusių, bet pačių brangiausių žmonių atminimui. Jis tikrai labai visiems patiks.

Ta dramatiška moteriškaitė, mūsų Mojė Teilor, šiandien dėl savo tikslo stengėsi iš paskutiniųjų.

Džonas Rosas Vezerspūnas, labai panašus į konfederacijos armijos karininką, reinkarnavusį į XXI amžių, atsilošė kėdėje ir mestelėjo savo įprastinį, dviejų grašių vertą klausimą:

— O išgerti duosit?

— Baik, Džonai Rosai! — subarė jį Kora Mej Braun, pastoriaus Brauno žmona. Paskui dar pridūrė: — O vis dėlto jis teisus, Moję. Tikrai niekas neateis, jeigu neturėsime... spirituko.

Taigi po nedidelių diskusijų buvo vieningai nuspręsta, kad Kalėdų iškilmes teks atšaukti, o vietoj jų surengti Bado vakarėlį — su upeliais degtinės ir keliais dubenėliais riešutų, saikingai padėliotų ant stalo. Laikantis Mojės pažado, originali jos idėja sutraukė viso miestelio spalvingąją šviesuomenę, pasidabinusią deimantais ir savo diamonikomis. Lauke šviesos atšvaitai krito ant bronzinės Džefersono Deiviso, žlugusios konfederacijos prezidento, skulptūros. Užlietas ryškios prožektorių šviesos, išryškinančios liekną, tragiškai herojišką laikyseną, Deivisas traukte traukė visų dėmesį savo įspūdingu stotu.

O viduj, stropiai prižiūrimos muziejaus gidų, žvakės skleidė mirksinčių liepsnelių ir judančių šešėlių prieblandą, primenančią praėjusias dienas.

— Reikia manyti, kad nebus tikras Bado vakarėlis, — išgirdau sau už nugaros balsą, nutraukusį mano transo būseną.

— Ša! Labai prašau, nekelk scenų. Paskui galėsime nueiti į kokį klubą. Arba, jeigu nori, užsisakysim picą į namus, — maldavo moteris.

— Kurgi ne! Beje, kieno buvo šita sušikta idėja? Isteriškosios visuomenės? — Ir jis nusijuokė, tarsi pats pirmas būtų pakartojęs šimtus kartų girdėtą ir nuvalkiotą posakį.

Aš nuėjau į priėmimo kambarį. Kad ir kas jie tokie būtų, nesinorėjo susitikti su jais akis į akį. Jeigu būčiau žinojusi, kad susidursiu kaktomuša su Rojum Medisonu, gal būčiau surizikavusi ir dar kiek palūkuriavusi.

— Sterling!

Apkabindamas ranka per pečius, Rojus labai šiltai ir tėviškai mane spustelėjo, tarsi nebūtume matęsi nuo praėjusio vakarėlio. Net keista, kaip greitai viskis su ledu gali sušildyti žmogų.

— Tikiuosi, nepulsi kalbėti apie reikalus, ar ne, Rojau? — Keisė Medison, išsipusčiusi raudona vakarine kalėdine suknia, meiliai rėmėsi savo vyrui į parankę. Kilstelėjusi ranką, ji pataisė Rojui juodą kaklaraištį, kuris ir taip gulėjo nepriekaištingai tiesiai. Aš jos pusėn pasiunčiau užuojautos kupiną žvilgsnį. Rojaus ranka nuslydo man nuo peties.

— Aš vieną minutėlę, Keise. Klausyk, Sterling, po mūsų pokalbio buvau nuėjęs pas El Presidente. Mudu nusprendėme, kad teisingiausia būtų tuojau pat parduoti tą kavos ar arbatos kaitintuvą, — jis iš pasitenkinimo net šyptelėjo. — Matai? Aš mokausi, — truktelėjo mažą gurkšnelį iš savo aukštos taurės. — Mes tą kaitintuvą užrakinom į seifą ir visai nenorim teptis dėl jo rankų. Ką bankui su juo veikti?

— Ar tu čia rimtai? — prirėmiau Rojų žvilgsniu, bandydama iš atminties išginti viską, ką žinojau apie Vilties namus.

— Visiškai. Ką mums daryti, kad jo atsikratytume? Niekas iš čionykščių nesukrapštys tokių pinigų už sidabrinį niekalą. Ar tu negalėtum pasiimti jį savo žinion? Žinoma, už atskirą mokestį, — jis padovanojo man pačią įtikinamiausią kokteilių vakarėlių šypseną.

— Jį teks atiduoti į vieną didžiausių Niujorko aukcionų.

— Viliuosi, kad tu keliausi drauge su juo.

Aš truktelėjau pečiais.

Antikvarinių daiktų rinka laikėsi tvirtai net ir Niujorke. Bemaž kiekvienas tikėjosi, kad antikvarinių daiktų rinkos statinės dugnas iškris po 2001 metų Rugsėjo 11-osios, kai tragedija palietė vos ne kiekvieno asmeninį gyvenimą. Kas galėjo pamanyti, kad po šių įvykių žmonės dar galvos apie antikvarinius dalykus? Aš gerai žinojau, kodėl žmones traukia antikvariniai daiktai. Net ir pačiais sunkiausiais laikais jie vis tiek juos perka, sakydami, kad tai sentimentalu. Deja, iš tiesų reikalas slypi daug giliau. Tiek gerais, tiek ir blogais laikais antikvariniai daiktai būdavo kolekcininkų sielos maistas.

Aš daug kartų regėjau, kaip daiktai iš praeities suteikdavo žmonėms taip geidžiamo saugumo jausmo. Kiekvieną kartą, kai iš muziejaus kas nors nušvilpdavo paveikslą ar per karus dingdavo vertingi daiktai, šiuolaikiniam pasauliui būdavo tarsi primenama, kad seni daiktai gali būti lygiai taip pat pažeidžiami kaip ir žmonės. Pirkdami tai, kas sugebėjo išlikti šimtus, o kartais net tūkstančius metų per karus ir neramumus, mes, žmonės, šitaip mėgaujamės nemirtingumu, griebiamės nors žiupsnelio vilties, įsigyjame tai, kas, mūsų manymu, dar ilgai liks gyventi po mūsų. Turėti antikvarinių daiktų — juos liesti, jausti, žiūrėti į juos — yra subtilus, žodžiais nenusakomas paties savęs raminimas, kad viskas bus gerai.

Dėl šios priežasties rimti antikvarininkai paskutiniąją sausio savaitę sulėkė į Niujorką. Aš irgi. Tai buvo didysis antikvarinio pasaulio liūtų pasiganymas. Tą savaitę Manhatane buvo organizuojami trys svarbūs renginiai: du didieji aukcioniniai išpardavimai ir garsioji Žiemos antikvarinių daiktų paroda, kur patys žymiausi Amerikos elito atstovai bei saujelė perpardavinėtojų iš Anglijos ir kitų Europos žemyno šalių pristatinėjo savo pačius puikiausius daiktus. Abu aukcionai ir paroda — tikras rojus kolekcininkams, jeigu jų kišenės pakankamai išpūstos. O aš ketinau pasitrinti šalia jų.

Keisė nekantriai mindžikavo nuo vienos dailios kojytės ant kitos.

— Suprask, kiekvieną dieną per savo patikėtinius bankai išsiunčia milijono dolerių vertės obligacijų ir vertybinių popierių, — tarė Rojus.

— Verta pamėginti.

— Ei! — skėstelėjo jis rankomis nesutikdamas. — Aš gi nesakau, kad ne. Mes tau skolingi už informaciją. Tu niekada iš mūsų neprašei daugiau, negu reikia. Ir vis dėlto sudarome sandorį. Mes sumokėsime tau už kelionę lėktuvu ir darbo valandas, kol tu mums jį parengsi, neįskaičiuojant dienpinigių ar kelionėje praleisto laiko, tik važiuok ir darbuokis.

Šitaip Rojus subtiliai apkramtydavo bet kokią sąskaitą, kurią pateikdavau bankui už jau atliktą darbą. Nors ir gerai jaučiau, kad visas banko verslas mano saujoje, visada galėjo pasitaikyti galimybė, kad atsiras kitas turto vertintojas ir pasiūlys žemesnius įkainius. Siūlydamas man šitą kelionę, jis davė suprasti, kad turėčiau nuleisti savo kainas.

— Dieve, Rojau, negi negalima dėl šito susitarti darbo metu? — piktinosi Keisė, vis labiau irzdama.

— Sutarta, — tariau aš.

Ar jau besugalvosiu geresnį būdą susigrąžinti pinigus už nupirktą lėktuvo bilietą į Niujorką? Aš niekada nevagiu iš turčių ar vargšų, bet, kai pasitaiko proga vienu metu nudirbti keletą darbų, niekada jos neatsisakau, juoba kai moka kieti verslininkai. Pasakiau Rojui, kad išskrisiu į Niujorką ketvirtadienį. Mes abu turėtume bendromis jėgomis sutvarkyti reikiamus dokumentus. Pirmiausia pirmadienio rytą jis turi parengti man leidimus, kad aš pačiu tinkamiausiu ir pelningiausiu būdu galėčiau parduoti kaitintuvą.

— O dabar, balandėliai, bėkit ir paskanaukit a... — man gerklėje užstrigo žodis valgių, — riešutų. Žinoma, Virdžinijos žemės riešutų.

Nulydėjau akimis Medisonus, žygiuojančius koja kojon link gėrimų staliuko.

Man nėra jokio reikalo tempti to kaitintuvo į Niujorką; visus aukcionų sandorius galima sutvarkyti ir telefonu. Jau nesuskaičiuojamą daugybę kartų esu šitą dariusi. Įdomu, ar tik Rojus nebandė šitaip priversti mane nutylėti apie banko ketinimus dėl to seno fabrikėlio pastato? O gal jam tokią mintį pakišo kas „iš aukščiau“?

Keisė nė per žingsnį nesitraukė nuo savo vyrelio ir vis kažką kalbėjo. Nors mano jausmai Rojui ir jo profesionaliam sąžiningumui buvo slogūs, man nepatiko, kad jis yra šitaip valdomas žmonos. Atrodo, kad jis būtų talžomas iš abiejų pusių — darbe ir namie. O gal, kita vertus, jeigu aš būčiau bent kiek daugiau kabinėjusis prie savo Henko, tai šiandien gal nesitrinčiau vakarėlyje kaip dar viena vieniša pamestinukė. Aukšto lygio žmonelės iš tiesų moka parišti savo vyrelius.

Apsidairiau aplink. Aš visai nenorėjau eiti paskui Medisonus prie baro. Patalpoje žmonių vis daugėjo. Atrodo, muziejus iš tiesų surinks reikiamą sumelę šlamančių, ar bent jau netoli jos.

— Atsiprašau. Ar jūs būsite Sterling Glas? Antikvarininke?

Pasisukusi išvydau aukštą, tvirtai sudėtą ir gana išvaizdų žmogų. Bet skirtingai negu dauguma čia dalyvavusių vyrų, vilkinčių tradicinėmis tamsiomis eilutėmis su šilkiniais kaklaraiščiais, šis vyrukas ryšėjo siaurą juostelę po kaklu, prilaikomą segtuku su konfederacijos vėliava. Šitokie muziejaus renginiai, garsėjantys ryšiais su pietiečių vadinamais „Pastarųjų laikų nemalonumais“, sutraukia įvairiausio plauko žmonių, tebegyvenančių šlovingomis prieškario dienomis. O kadangi jie jau buvo atidavę savo duoklę federalinei rezervo armijai grynaisiais, tai čia buvo baisiai laukiami.

Šyptelėjau sau po nosim ir linktelėjau galva.

Jo arti viena kitos įsodintos akutės atidžiai mane nužvelgė. Dar vienas blogas ženklas.

— Šitame muziejuje galima rasti visai neblogų daikčiukų, — prabilo jis, linktelėdamas galvą sidabrinių ir porcelianinių grožybių ekspozicijos pusėn. — Tikriausiai žinote, kad čia šimtai visokiausių labai vertingų daiktų. Man pasakojo, kad jūs daug išmanote apie antikvarinius dalykus. — Ir jis man padovanojo nuoširdžią, dantis atidengiančią šypseną. Buvo akivaizdu, kad jis ketino užmegzti ilgą pokalbį. Aš norėjau išvengti to pokalbio. Mano pusėn dvelktelėjo losjono po skutimosi kvapas.

— Taip toli tikrai neičiau. Aš išties dar daug ko neišmanau, — tariau jam, žvelgdama per kairį jo petį, vildamasi rasti kokią nors išeitį, ir vis galvojau, kodėl tokiems vyrukams kaip šis taip vešliai želia ant galvos plaukai. O jie vis juos šukuoja aukštyn, link pakaušio, ir dar sulaižo.

— Jums reikėtų pamatyti mano kolekciją ir ją įvertinti. Aš turiu daugybę vertingų dalykų. Jeigu nebūtų užpuolę tie prakeikti jankiai, tai būčiau turėjęs dar daugiau. Dabar aš gyvenu Dikson Springs rajone, bet visa mano šeima atsikėlė iš Pitersburgo. Jūs gi žinote, kas ten dėjosi.

Kiekvienas gyvenimo druskos ragavęs Virdžinijos pilietis puikiai žino apie mirtį nešusią devynių mėnesių Pitersburgo apsiaustį, nuniokojusią miestą, badu numarinusią gyventojus, išskerdusią karines pajėgas nuo pietų iki šiaurės ir sudavusią lemiamą smūgį, kuris galiausiai baigėsi konfederacijos žlugimu. Bet aš mąsčiau visai ne apie šį tragišką įvykį. Aš galvojau, kad jeigu visi pietiečiai, kaip šis vyrukas, tebegedintys prarastų savo šeimos turtų (jeigu jų apskritai turėjo), liautųsi tai darę, tai tikrai daugiau išloštų. Jo daiktų? Šią akimirką mane labiau domino tas paslaptingasis sidabrinis arbatos kaitintuvas nei kažkokie niekniekiai, kuriuos galbūt kadaise šio vyro šeima ir turėjo.

— Atleiskite, — atsiprašiau jo, — aš dar nepasiėmiau ko išgerti.

Su taure rankoje patraukiau į muziejaus gilumą link galerijos salių, kai mane prisivijo Piteris.

— Visur tavęs ieškojau.

— Gaila, kad nesuradai anksčiau, — pasiguodžiau jam.

Piteris pasivedėjo mane į nuošalesnę vietelę.

— Tu vos spėjai išeiti iš krautuvėlės, kai, žiūrėk, kas pas mus atkeliavo. — Iš vidinės smokingo kišenės jis ištraukė deimantinę segę. — Ša! Tik nepradėk aikčioti, — perspėjo jis mane, mikliai sugniauždamas pirštus į saują, nes kažkas ėjo pro šalį.

Iš šoko aš vos nepaspringau.

— Iš kur tu ją pešei? — tylutėliai paklausiau.

— Niekaip nepatikėsi. Jeigu galėčiau prisiekti visais šventaisiais, tai pasakyčiau, kad čia pats vertingiausias iki šiolei turėtas radinys. LaTiša vertino virtuvės reikmenis, kuriuos jai buvo nusiuntęs bankas iš Saros Rouz Vilkins namų. Tarp senų nenaudojamų daiktų buvo primaišyta keletas ir visiškai naujų rankšluosčių bei puodkėlių. Ne tokių, kur tik uždedi ant puodo ąselės ir suimi, bet kur įkiši visą ranką. — Piteris ištiesė savo laisvąją ranką sulenktais pirštais ir styrančiu nykščiu parodė, kaip tai daroma.

Aš linktelėjau:

— Aišku.

— Taigi LaTiša sako, kad jos mamai reikia naujos puodkėlės, tad ji pasiėmė keletą tokių pirštinių pasimatuoti, kai kyštelėjo į vieną savo ranką, pajuto kažką aštraus. Norėdama pasižiūrėti, kas ten buvo, surado štai šitą.

Piteris vėl atgniaužė saują. Ant jo delno suspindo gėlių vainikas iš trijų didelių žiedų, kurių kiekvieno viduryje buvo įsodintas didžiulis perlas, apsuptas senais deimantų kasyklose raižytais briliantais ir padabintas mažyčiais, iš deimantų išdėliotais lapeliais. Brangakmeniai buvo sutvirtinti pasidabruotom gijelėm, o pats pagrindas padarytas iš aukso.

— Piteri! — sušukau aš.

— Ei, duokš man savo vyną, kol dar neišliejai, ir baik čia raukytis. — Alkūne bakstelėjęs man į šoną, kita ranka tuo pačiu metu nusibraukė nuo kaktos užkritusius plaukus. — Dar kas pagalvos, kad aš nešioju blogas naujienas.

— Kiek žinau, tai tikrai. Nieko nesuprantu. Aš peržiūrėjau visus Saros Rouz Vilkins daiktus, bet šito tikrai nemačiau.

— Ir negalėjai pamatyti. Kam šautų galvon ieškoti deimantinės segės puodkelėje?

Susiėmusi rankomis už veido, susikišau mažuosius pirštelius į burną ir stipriai sukandau dantimis, tikėdamasi, kad man tai padės blaiviau mąstyti.

— Jeigu dabar kas į tave pažiūrėtų, tai pagalvotų, kad pamatei kokį vaiduoklį, — nusijuokė Piteris.

Greitai nuleidau rankas žemyn ir išspaudžiau silpną šypsenėlę.

— Ar dabar atrodau geriau? Bet aš manau, kad... Man regis, aš mačiau vaiduoklį, arba tikriau — vaiduoklio pamestą segę. Klausyk, niekaip nesuprantu, kaip du tokie vertingi daiktai nukrito lyg iš giedro dangaus. Policija prisiekinėjo, kad jie dirbo sąžiningai. Bet jeigu...

Rateliai mano galvoje sukosi pašėlusiu greičiu, bet mintys strigo tarsi gilioje klampynėje.

— Kas „bet jeigu“? Nekvailiok, gerai? — Piteris taip ryžtingai atmetė mano įtarinėjimus, kad aš pasijutau visiška besmegenė. „Ak, tas gerasis nesujaudinamas Piteris“, — pagalvojau sau. Jis man ištiesė segę.

— Nori panešioti? — paklausė. — Tau labai tiks prie perlų. Ir suknelę šiek tiek pagyvins.

— Kur jau tau nepagyvins! Su tokia puošmena ir purviniausia prijuostė bus panaši į Chanel mados šedevrą. Manai, kad prisisegsiu ir visiems aiškinsiu, iš kur ji pas mane atsirado? Aš? Išsiskyrusi moteris? Tik jau ne šitame mieste.

Piteris mostelėjo ranka ir nusijuokė:

— Nieko panašaus nepagalvojau.

— Na, tai ką dabar darysi? — paklausiau jo, kai jis vėl susikišo segę atgal į kišenę.

— Atsilyginsiu LaTišai. Padovanosiu jai puodkėlę ir paaukštinsiu pareigas. Ir gal dar leisiu išsirinkti kokį papuošalą iš vakarinės bižuterijos dėžutės, — pridūrė lyg tarp kitko.

— Turiu omeny — su šita? — įsmeigiau akis į Piterio kišenę ir vos susilaikiau neišvadinusi jo avigalviu ar dar blogiau.

Jis truktelėjo pečiais.

— Piteri, — prabilau į jį pašnibždomis, — pameni neseniai laikraštyje išspausdintą straipsnį apie vieną moterį, kuri nusipirko perlų vėrinį Gudvilio parduotuvėje? Atrodo, kažkur pakelėje į Denvilį. Ji įsigijo tuos perlus už šešiasdešimt devynis centus, parsivežė namo į Koloradą ar Arizoną, Vajomingą ar dar kitur. Ten jis buvo įvertintas penkiasdešimčia tūkstančių dolerių. Tikrovė keistesnė net ir už fikciją. Tu juk šitą žinai!

Piteris pavartė savo rudas akis.

— Juk žinai, tai ko tyli?

Jeigu būtume vienu du, tai tikrai būčiau treptelėjusi koja.

— Ar nesi žiūrėjęs laidos „Tikrovės ir iliuzijos“ per Sci-Fi kanalą? — prirėmiau jį klausimu. — Istorijos, kurių negalėtum nė įsivaizduoti, iš tiesų yra tikriausi gyvenimo faktai — štai kur visa problema. Tiesiog niekas nesuvokiama. Pirmiausia tas Polo Storo arbatos kaitintuvas, vertas beveik penkiasdešimties tūkstančių. Dabar nuostabiausia XIX amžiaus vidurio deimantinė segė verta... — skėstelėjau rankomis ore, — septynių tūkstančių? Aštuonių? Pasitelk aritmetiką. Abu daikčiukai paslaptingai atsiduria tarp Saros Rouz Vilkins daiktų ir niekas nieko negali paaiškinti? Čia kas nors ne taip.

— Tu per daug prisižiūrėjai serialo „Tetulė Flečer“, Sterling, — ramiai tarė Piteris, suimdamas ranka man už žasto. Jeigu nebūčiau tokia susierzinusi, tai nuo jo prisilietimo būčiau išlėkusi iš orbitos. — Abu labu gerai žinom, kad žmonės turi prisislapstę visokiausių dalykėlių, kurie į dienos šviesą išlenda tik jiems mirus.

— Tik jau ne Sara Rouz, — atkirtau garsiai. — Ką gi, — atsidususi pabandžiau nusiraminti, — bent jau kaitintuvas su sege dabar patikimose rankose. Apie segę pranešiu Rojui pirmadienio rytą. Dabar tam netinkamas laikas.

Piteris dėbtelėjo į mane kitokią nuomonę reiškiančiu žvilgsniu. Bet aš visu kūnu jaučiau, kad Keisė man nagais iškabintų akis, jeigu dabar pradėčiau dar vieną dalykinį pokalbį. Aš papurčiau galvą.

— Verčiau palaukime, Piteri, — paprašiau.

— Palaukime? Ko, Sterling?

Ko? Ogi ir aš pati nežinojau ko.

Mojė Teilor su savo pagalbininkais buvo sumaniai organizavusi vakarą, tad lygiai aštuntą mes visi sugužėjome į auditoriją.

Mojė buvo apsirengusi tinkamai šiai progai — violetine prieškario laikų satino suknele su didžiuliu raukiniu už nugaros, prilaikomu klostuotų raukinukų turniūro (tokius paprastai labai mėgsta pūstakrūtės moteriškaitės), puikiai derančio prie skaisčiai raudonų vokų šešėlių. Pečius siautė sunkus siuvinėtas juodo šilko antikvarinis šalis, o ant rankos tviskėjo žiedas su svarainio dydžio deimantu, kokius paprastai nešioja labai turtingos senos kartos pietietės arba visos kitos amerikietės, prisikimšusios kišenes naujų laikų pinigų.

Neliko nepastebėta ir tviskanti juokdario lazdelė, kuria Mojė mosavo į vieną ir į kitą pusę, nuolatos primindama svečiams apie muziejaus svarbą, jo vietą šalies istorijoje ir garsiai plodama už milžinišką paramą, kurią suteikė muziejui Lemonto miestas, paskolindamas pinigų perpirkti šventąjį R. E. Lee laišką. Aidint entuziastingiems plojimams visi vieningai sutiko, kad renginys sulaukė milžiniško pasisekimo. Netrukus Piteris nusliūkino į šalį su kažkuo susitikti.

Dar pusantros taurės Chardonnay ir nieko neįpareigojantis pokalbis su vienu kitu pažįstamu padėjo man visai iš galvos išmesti mintis apie kaitintuvą ir segę. Ir beveik pamiršau Piterį. Man buvo labai linksma, bet akis vis kliuvo už siaurajuosčio vyruko su aukštyn glotniai sušukuotais plaukais, kuris slampinėjo netoli manęs ir dairėsi po pilietinio karo laikų ekspoziciją. Jis tikrai nesekiojo paskui mane, bet vis kažkaip tarsi netyčia išdygdavo ten, kur ir aš pasisukdavau.

Pirmai progai pasitaikius atsisveikinau su Moję ir nepastebimai pasišalinau.

Vakare, susirangiusi lovoje su baldakimu ant keturių stulpelių, užmigau kaip kūdikis vaikystėje, o atsibudau jau šiais laikais, tuoj po skyrybų, ir ėmiau galvoti apie prabėgusią dieną. Ji iš tiesų buvo kupina netikėtumų. Bet man labai stigo žmogaus, su kuriuo būčiau galėjusi juos aptarti.

Žvalgydamasi po savo kambarį ir regėdama, kaip dauguma greičiau pasakytų, „chaotišką netvarką“, vėl prisiminiau kaitintuvą ir segę. Sara Rouz Vilkins šiuos daiktus nusipirko ar paveldėjo? Kad ir kaip ten būtų, įdomu, iš kur jie pas ją atsirado? Ir kodėl, po galais, ji juos slėpė?

Gaila, kad daiktai nemoka kalbėti.

Mano akys bėgiojo po kambarį. Ant kosmetinio staliuko gulėjo mano senelės rankinis veidrodėlis, kurį turiu nuo keturiolikos metų. Ant sienos kabojo antikvarinis siuvinėjimo darbelis šalia labai nesėkmingo mano dukters Lilės mėginimo pasidarbuoti adata ir siūlu, kai jai tebuvo devyneri. Jai daug geriau sekėsi varžytis su savo broliu Keču futbolo aikštelėje, nei vargti su siūlu ir adata.

Užsimerkiau. Šaižus telefono skambutis nutraukė mano apmąstymus ir išgąsdino taip, kad net kūnas pašiurpo. Kas, po paraliais, drįstų skambinti tokį vėlų metą? Nė neužsidegusi lemputės čiupau ragelį.

— Klausau.

Į mano pasisveikinimą atsakė tylus trakštelėjimas.

Užsidegiau šviesą ir nukūriau laiptais žemyn į savo darbo kambarį pasižiūrėti, kokį numerį rodo juodosios dėžutės ekranas.

Jis buvo tuščias.

Kad būtų užregistruotas skambinančiojo numeris, reikia palaukti dviejų pyptelėjimų.

Aš pakėliau ragelį po pirmojo.

5 skyrius

K. Išėję į pensiją mudu su vyru miesto sendaikčių turgelyje atsidarėme nuosavą kioskelį. Viena moteris iš užmiesčio paprašė manęs supirkti jos motinos daiktus iš namo, kuris yra vos už kelių kvartalų nuo mūsų kioskelio. Bet kai nuvykau į jos namus, supratau, kad šį darbą turėtų atlikti miesto aukcionas. Kadangi ta moteris skubėjo grįžti į kaimą, ji paprašė manęs susisiekti su atstovu iš aukciono. Kai aš tą padariau, jis man pasiūlė mokestį už radybas.

A. Žinoma, moteris paprašė jūsų atlikti darbą, o turto vertintojas liko dėkingas už kreipimąsi į jį. Toks verslo dėsnis. Aukcionai mielai moka „radybų“ mokestį tarpininkams ir turto vertintojams, atsiunčiantiems jiems savo klientus.

Šios lėšos daugiausia skiriamos iš aukcionų kampanijos fondų, bet ne iš pardavimo metu gautų pajamų. „Radybų“ mokestis yra lyg simbolinis atsidėkojimas — paprastai 3-5 procentai nuo pardavimo kainos. Bet už didelį turtą ar labai brangų daiktą šis procentas gali būti gana reikšminga sumelė.

Ketvirtadieni išskridau į Niujorką į komandiruotę, kuri žadėjo man daugiau darbo nei malonumų.

Vos tik įsikūrusi viešbutyje savo numeryje, iš karto paskambinau Naidželui Rodesui iš Leitono aukciono rūmų anglų dekoratyvaus meno skyriaus, tikėdamasi, kad jis man pasiūlys pačią geriausią pardavimo kainą mano kaitintuvui. Naidželas kalbėjosi su klientu, bet man buvo pasakyta nedelsiant eiti pas jį.

Patys turtingiausi, garsiausi muziejinio elito atstovai ir bemaž kiekvienas, atkakliai siekiantis vieną gražią dieną tapti antikvarinio pasaulio išrinktųjų būrio nariu, skubėjo į Leitono rūmus paskutinį kartą paganyti akis po antikvarines grožybes prieš lygiai penktą užsitrenkiant ekspozicijų salės durims. Minučių tikslumu, lygiai vieną minutę po penkių, Leitono mobilioji grupė pradės pašėlusiu greičiu tuštinti lentynas ir ruošti vertybes artėjančiam išpardavimui.

Mėlynakraujai karališkieji palikuoniai netrukus susimaišys vienoje minioje su mėlynaplaukiais tatuiruotaisiais siaurakelniais. Turtais aptekusios matronos lygiai kaip ir studenčiokai šliaužios ant rankų ir kelių, kad pamatytų kažkokio seniai mirusio amatininko įrėžtus inicialus ar ksilografines klišes. Kartais man pavykdavo atskirti garbingus visuomenės šulus nuo muziejaus prižiūrėtojų — ir vienų, ir kitų matydavau tik atstatytus užpakalius — pagal mobiliųjų telefonų laidelius, besidriekiančius nuo paausių. Šituos paprastai nešioja aukštuomenės atstovai, nes nuolat kalbasi su antikvarinių investicijų patarėjais, taip kaip pramogų verslo atstovai mėgsta kalbėtis su savo asmeniniais psichiatrais. Bet visų jų pinigai vienos spalvos — žalios. Tai tikras demokratiškas procesas.

Aš norėjau apžiūrėti daiktus ir pamatyti tuos žmones, bet mano pirmoji pareiga buvo pasirūpinti sidabriniu kaitintuvu. Buvau jį išsiuntusi į Niujorką pirma savęs. Kelias valandas užtrukau, kol jį antradienį supakavau ir atidaviau FedEx’ui. Atvykau į Leitono aukciono rūmus kaip tik tuo metu, kai Naidželas išlydėjo savo klientą pro paradines duris. Mane pamatęs, jis pamojo ranka nuo administratoriaus posto ir nusivedė į savo kabinetą, kur kaitintuvas jau buvo paruoštas ekspozicijai.

— Kaip visada, galiu drąsiai sakyti, pačiu laiku, — tarė Naidželas.

Naidželas buvo gana neišvaizdus, į akis nekrintančio veido vyrukas su šviesiais, bet jau retėjančiais plaukais, todėl savo asmenybę stengėsi pabrėžti išskirtiniais drabužiais. Šį rytą jis vilkėjo trumpą mėlyną jūreiviško stiliaus švarkelį ir buvo pasirišęs geltoną taškuotą peteliškę. Kalbant Naidželo antakiai vis šokčiodavo aukštyn, o su amžiumi šis įprotis dar labiau ryškėjo, ypač kai smarkiai susijaudindavo, kaip kad dabar.

— Su tokia heraldika — mažiausiai aštuoniasdešimt penki tūkstančiai dolerių. Sakai, kad nežinai kieno šis herbas?

Aš papurčiau galvą.

— Tiek to. Pasitelksim į pagalbą Rozalindą. Čia jos sritis, supranti? O dabar apmeskime sąmatėlę. Ne, gal geriau nereikia.

Naidželas pritilo ir visus skaičiavimus atliko mintyse.

— Nuo šešiasdešimt penkių iki septyniasdešimties tūkstančių. Taip, na štai. Šitaip daug geriau. Bendra vertė nuo šešiasdešimt penkių iki septyniasdešimties tūkstančių, — pakartojo pats sau. — Turėtų suvilioti pirkėjus. Pamanys, kad galima derėtis. Per galvas versis, kad tik kaina būtų artimesnė siūlomai aukciono. Bet, kai ji pradės kilti, viskam jau bus per vėlu, — ir jis nusijuokė su neslepiamu džiugesiu.

Kaip ir daugumos tikrų aukštuomenės anglų, kalbant Naidželui niekada nematei jo dantų. Aš dažnai pagalvodavau, gal anglai specialiai mokosi nukraginti viršutinę lūpą taip, kad ji kalbant paslėptų viršutinius dantis. O gal jų dantys tiesiog trumpesni?

Naidželas visu kūnu parimo virš rašomojo stalo.

— Sterling, tu neįsivaizduoji, kaip šiuo metu sunku gauti išties vertingų daiktų. Kai atsargos pradeda sekti, turtingieji užsimano pirkti. Tada bėda ta, kad kolekcininkai nenori parduoti. Jie laikosi įsitvėrę savo daiktų kaip paskutinio butelio vyno, — kalbėjo jis. — Praėjusią savaitę visą dieną sugaišau Long Ailende, įkalbinėdamas vieną šeimą parduoti keletą daiktų, kuriuos jų prosenelis buvo nusipirkęs didžiosios depresijos metais. Jie iš manęs juokėsi. Šiais laikais daryti biznį labai sunku.

Naidželas pritūpė ant savo kėdės krašto.

— Sako, kad proseneliui investicijos į antikvarines vertybes buvo pelningesnės nei į akcijas. Viena investicija buvo tokia pelninga, kad už ją jis nusipirko dar vieną kadenciją Džordžijos valstijos prisiekusiųjų teisme, o galėjo sukišti į tūkstantį IBM akcijų, — jis visai atsitiesė. — Todėl aš esu nepaprastai tau dėkingas, kad pasiūlei man šitą daikčiuką. Galvą dedu, kad Čarlis Bakingemas surems ietis su Eriku Frydmanu. — Jo antakiai net šokinėjo iš nekantrumo, kada gi greičiau įvyks tas aukcionas.

Amerikietis Bakingemas, savo galva prasimušęs į milijonierius, valdė visą armadą namų, išsibarsčiusių po platųjį pasaulį. Kai tik kas porą metų žurnalai „Kaimas ir miestas“ arba „Architektūros apžvalga“ rengdavo didžiulį straipsnį su iliustracijomis apie kurį nors jo namą, tai vis paminėdavo, kad jis ieško kokio nors brangaus sidabrinio daikčiuko savo naujojo namo valgomojo kambario nuotraukai. Kaitintuvas buvo kaip tik toks dalykėlis, kokius labai mylėjo Čarlis Bakingemas. Pastatyk jį ant regentystės laikų raudonmedžio indaujos tarp dviejų nuostabių Metju Boultono darbo kandeliabrų, ir nuotraukytė taps puikiausia žurnalo vidurio įklija ar net viršeliu.

Erikas Frydmanas buvo asmeninis didžiausių Holivudo žvaigždžių antikvarinių vertybių pirkėjas. Niekas niekada nežinojo, kam jis perka. Visai neseniai jis buvo nupirkęs keletą pačių brangiausių anglų sidabro dirbinių ir prasitarė Naidželui, kad paieškotų dar tokių.

— Hmmm. Taip, gerai. Dar liko „Sinkleras ir Sinkleras“, — pridūrė Naidželas, turėdamas omeny garsiąją Manhatano sidabro galeriją, kurios savininkais buvo anglų prekeiviai, o jų proproprosenelis su broliais savo laiku buvo pagrindinis brangių daiktų tiekėjas Karalienės Viktorijos dvarui.

— Anądien jaunasis Sinkleras manęs užklausė, ar nepasirodė koks nors Storo dirbinys. Sako, jų prekių atsargos jau senka. — Naidželas perbraukė pirštu per arbatos kaitintuvo raižinius.

— Jis toks keistas, — kalbėjo Rodesas, glostydamas ranka kaitintuvo korpusą. — Tas jaunuolis turi intuiciją. Jis uoste užuodžia, kada į dienos šviesą išlenda koks sidabro dirbinys. Spėju, kad tai užprogramuota jo genuose.

Naidželas staigiu mostu loštelėjo galvą atgal ir vėl jo dėmesys grįžo į mane.

— Hmmm. Taip, gerai, — pakartojo jis savo britanišku įpročiu. — O dabar papasakok man, kaip jis pateko į tavo rankas. Jau turbūt gerą dešimtmetį joks aukcionas nei vienoje, nei kitoje Atlanto pusėje nebuvo gavęs pardavimui tokio nuostabaus kaitintuvo. Na, apie Anglijos kolekcininkus aš jau nekalbu. Hmmm. Taip, gerai. Atsižvelgdamas į tai, kam priklauso šita heraldika, Sterling, manau, kad šis kaitintuvas peršoks šimto tūkstančių dolerių ribą. — Jis plačiai nusišypsojo.

Akimis ieškojau Naidželo dantų, bet taip jų ir neišvydau.

— Tai būtų gražu. O tau tektų nemažas „radybų“ mokestis, — tarė jis ir kilstelėjo vieną antakį. Aš susilaikiau nuo komentarų.

— Taigi. Palauksime, kol Rozalinda išaiškins, kas buvo tikrasis jo šeimininkas, — Naidželas pabarbeno pirštais į stalą. — Ar tu tikrai žinai, kad ten neliko jokių kitų sidabro daiktų? Gal dar yra kas nors? — kamantinėjo jis mane, žvelgdamas pro pusinius akinius ir pildydamas sandorio dokumentus.

Aš lyg ir stabtelėjau, galvodama, ar užsiminti apie segę. Naidželas nuleido akis ir vėl ėmėsi popierių.

— Nenorėčiau, kad temptum daiktus pas mano gerąjį draugužį Penelą Evansą.

Penelas Evansas buvo Rozenbergo galerijos, pagrindinio Leitono varžovo, sidabro dirbinių skyriaus vadovas.

Naidželas stumtelėjo per stalą dokumentus į mano pusę.

— Jokių sidabro dirbinių, — atsakiau jam, vis dar galvodama apie deimantinę segę.

Rodesas akimirksnį dvejojo, lyg norėdamas kažką pasakyti, paskui bakstelėjo pirštu į sutartį.

— Pasirašyk štai čia, Sterling, ir nutraukiame derybas. Ši brangenybė tuojau pat iškeliaus į sandėlį ir bus uždaryta į seifą. Nesijaudink, aš pats ją prižiūrėsiu.

Bet mano mintys sukosi apie segę. Dėl jos atsiradimo irgi nebuvau informavusi banko, bent jau kol kas. Buvau prisiminusi ją ir ketinau pakalbėti su Rojumi, kai pirmadienio rytą jam skambinau. Bet jo sekretorė man pranešė, kad jis staiga buvo iškviestas kažkur išvykti ir grįš į darbą tik trečiadienio popietę. Trečiadienį man buvo pranešta, kad jo lėktuvo reisas iš Čikagos atidėtas dėl prasto žiemos oro. Rojaus sekretorė negalėjo man pasakyti, kada jis žada grįžti. Aš ketinau išskristi ketvirtadienio rytą penkios minutės po septynių ir grįžti į Lemontą tik pirmadienio vakarą. Tiesą pasakius, apsidžiaugiau, kad turėsiu laiko dar kartą viską dorai apmąstyti.

— Taip, gerai. Atrodo, jau ir viskas, — tarė Naidželas, sudėdamas dokumentus į segtuvą. — Sakyk, ar turi minutėlę laisvo laiko? Jeigu taip, ar nenorėtum paėjėti su manim ir nunešti šitą grožybę į jos naujuosius namučius? Ar esi kada mačiusi mūsų saugyklas?

— Ne.

— Tuomet eime.

Aš nusekiau paskui jį į saugyklas.

Mane pasitiko įspūdingas vaizdelis. Nuo žemės iki pat lubų, ant lentynų metalinėse dėžėse gyveno rečiausi ir vertingiausi daiktai — vieni nuo neatmenamų laikų, kiti daug jaunesni, bet kiekvienas buvo tarsi gyvas prisiminimas apie praeitį. Čia jie gulėjo ir laukė, kada bus išvežti į naujuosius namus. Mes ėjome pro porceliano, krištolo, dramblio kaulo, nefrito, žalvario ir sidabro gausias dirbinių eiles, sunkiai įsivaizduojamas mano protu, bent jau man taip pasirodė.

— Na, štai ir atėjome.

Naidželas įdėjo kaitintuvą į dėžę tarp labai kuklaus, bet labai puikaus sidabrinio Šefildo krepšelio sausainiams, pagaminto apie 1770 metus, ir įmantrios aukštos prabos sidabro vaisių lėkštės, pagamintos porą dešimtmečių vėliau. Kartu visi trys šie dirbiniai atrodė kaip vienos šeimos daikčiukai.

— Ištisas valandas galėčiau čia kiurksoti, — tariau aš.

— Geriau negu muziejuje.

— Juoba kai čia nėra užrašų: „Rankomis neliesti“. Naidželai, aš žinau, kad tavęs laukia daugybė darbų. Ačiū už ekskursiją.

— Nėra už ką, tik atvežk man dar kokį daikčiuką, panašų į šitą. Jeigu apskritai ko prireiktų, iš karto skambink. — Naidželas draugiškai ištiesė ranką, kas man pasirodė visiškai natūralu, ypač tokioje išskirtinėje aplinkoje.

Mudu patraukėme į koridorių ir susidūrėme su Deinu Henchlo, vienu man nemaloniausių antikvarinio pasaulio atstovų. Jis Leitone dirbo regioninio padalinio vadovu. Keletas privilegijuotųjų, kurie užimdavo aukštus, taip visų trokštamus postus, buvo kilę iš kilmingų, turtingų šeimų su plačiais ryšiais. Jie keliaudavo iš vienos valstijos į kitą ir vietinės reikšmės muziejuose skaitydavo paskaitas, dalyvaudavo iškilminguose galerijų renginiuose, šniukštinėdami vertingų dalykų Niujorko aukcionams. Deinas Henchlo buvo apsistojęs Nešvilyje, iš ten jį gerai ir pažinojau. Kas mėnesį jis man skambinėdavo ir klausinėdavo, ar aš negirdėjusi kokio parduodamo namo, ar neužėjusi kokio vertingo vogto radinio Lemonte. Aš jam sykį mestelėjau užuominą, kad jeigu ir rasčiau, tai jau pati kuo puikiausiai mokėčiau su tokia užduotimi susidoroti. Bet Deinas buvo iš tokių pasalūnų, kurie, žiūrėdami tau į akis, taip mikliai smogia peiliu į nugarą, kad net nepajunti skausmo. O po gerų dviejų savaičių netyčia iš pašalinių žmonių sužinai apie jo padarytą žalą.

Prieš kelerius metus jis įkalbino mane pasakyti, kur bus parduodamas senovinis nuostabusis Čipendeilo veidrodis, kai jo šeimininkė iškeliaus į amžino atilsio vietą. Ir tai buvo neišvengiama. Deinas gudrumu įsibrovė į jos namus, sudarė sandorį su senolės drauguže, ir veidrodis iš jos namų iškeliavo anksčiau už mirusiosios kūną.

Paskui mes susitikome viename kokteilių vakarėlyje. Padrąsinta kelių taurių alkoholio aš išrėžiau Deinui, ką manau apie jo slaptas machinacijas. Nuo tada tarp mūsų tarsi juoda katė būtų perbėgusi kelią.

— O, ar tik čia ne Sterling Glas? — šūktelėjo Deinas tipišku užmiesčio gyventojo balsu. — Senokai nesimatėme, — dar pridūrė, meiliai duodamas suprasti, kad aš nesu kviečiama į tuos išskirtinius renginius, kuriuose tenka lankytis jam. — Tiesa, prisiminiau. Taigi, Naidželai, aš ir vėl gausiu keletą puikių daikčiukų iš to dvaro Virdžinijos valstijoje, kur tau jau ne sykį siunčiau. Gaila, kad neparduoda visko iš karto, vis kaišioja po kąsnelį. — Ir šyptelėjo į mano pusę.

Aš norėjau vemti.

— Na, aš tuoj palydėsiu Sterling ir mes apie tai pasikalbėsime kiek vėliau, — atsakė jam Naidželas.

Bent jau šitas buvo tikras džentelmenas.

Laikas bėga kaip vanduo. Susigriebusi pamačiau, kad man reikia skubiai šokti į taksi, jeigu dar noriu spėti į Brukliną susitikti su Solu Hobsteinu. Mudviem šiaip ne taip pavyko susiskambinti vėlų pirmadienio vakarą. Kai užsiminiau jam, kad išskrendu į Niujorką, jis mane įtikino, kad tiek finansine, tiek darbo prasme man bus naudinga pamatyti jo paslaptingąsias liejimo formas. Nors iki šiolei aš dar gerai neįsivaizdavau, ką jis ten tokio turi.

6 skyrius

K. Mano devyniasdešimt septynerių metų tėvuko namo palėpėje aptikome dėžę su taurėmis ir lėkštėmis salotoms bei žalio stiklo grafiną vandeniui, suvyniotus į 1950 metų laikraščius. Nors visi šie daiktai yra skirtingų spalvų, jų atlikimo stilius vienodas. Mano brolienė teigia, kad jie pagaminti iš depresijos laikų stiklo. Ar jie kiek nors vertingi?

A. Antikos laikais stiklas buvo tiek pat vertingas kaip ir auksas, bet jau nuo XIX amžiaus stikladirbiai išmoko lieti lydytą stiklą į formas. „Presuotas stiklas“ pasidarė nebevertingas.

Jūsų brolienė teisi; jūsų dirbiniai iš depresijos laikų stiklo pagaminti apie 1920 ar 1930 metus. 1970 ir 1980 metais depresijos laikų stiklas vėl grįžo į madą ir tapo toks populiarus, kad imta iš jo gaminti dirbinius, kurie užplūdo ir veikiai numarino rinką. Bet vis dėlto kai kurie daiktai liko vertingi ir iki šių dienų. Pavartykite depresijos laikų stiklo dirbinių katalogą ir; suradusi savo daiktų pavyzdžius, nustatysite jų vertę. Taurės gali kainuoti vos keletą dolerių, bet už grafiną jūs turbūt galėtumėte gauti nepalyginti daugiau.

Planavau pasigauti taksi Medisono aveniu, bet, kai pradėjo snigti didžiuliais kąsniais, nukūriau pėsčiomis iki Leksingtono gatvės. Pradėjus snigti, anksti sutemo. Užsižiebus gatvės šviesoms, tarsi pagal sinchronijos dėsnį snaigės pasidarė dar tankesnės ir krito lyg sidabriniai cechinai^3. Iškilus dar didesnio sniego grėsmei ir besiartinant popiečio spūsties valandai, visi užmiesčio taksi veržėsi į centrą gaudyti klientų. Nulipusi nuo šaligatvio pamojau ranka prieš jūrą geltonųjų lemingų, plūstančių pietų kryptimi. Prie manęs vienu metu čiūžtelėjo du vairuotojai. Vienas užkirto kelią kitam ir stabtelėjo šalia manęs.

— Vinstono gatvė vienas, — pasakiau jam ir pridūriau: — Brukline.

Netoli septyniasdešimtosios gatvės Leksingtono aveniu besirikiuojančios aukšto rango meno ir antikvarinių daiktų galerijos pamažu užleido vietą prabangių drabužių parduotuvėms, batų salonams ir užkandinėms. Ryškiai apšviestose brangių parduotuvyčių vitrinose pliušiniai zuikučiai rungėsi su smilginiais strazdais. Kairiojoje gatvės pusėje dominavo Musdžio odinės skrandos su gobtuvais. Dešinėje akį rėžė 250 dolerių kainuojantys geltoni bikiniai, strateginėse vietose apibarstyti kinrožių žiedais. Brazilijoje tokie bikiniai su dirželiais vadinami filbo dental — dantų valymo siūlais. Vermontas ar Ipanema? O aš traukiau į Brukliną.

Staiga taksi metėsi į šoną, kirto gatvę prieš eismą ir pasuko rytų šešiasdešimt pirmąja gatve link FDR kelio, kad nereikėtų gaišti laiko spūstyse. Važiuodami Bruklino tiltu audėme iš vienos kelio juostos į kitą, palikdami už nugaros vakarėjančio miesto spindesį. Tylomis pravažiavom virtinę parduotuvių Kolumbijos gatvėje. Po kelių posūkių sulėtinome greitį, ir taksi pagaliau sustojo.

Vienas priešais kitą pūpsojo du devynių ir dešimties aukštų gamyklos pastatai. Net ir saulėtą dieną ši gatvelė turėtų būti tamsi. Tarp pastatų čia buvo vietos tik iš šonų išsikišusiems avariniams laiptams. Mano galvoje šmėstelėjo prisiminimai apie 1911 metų Trikampio sportiškų palaidinukių siuvimo fabriko gaisrą žemutiniame Manhatane. Šie avariniai laiptai, šiandien laikomi akies skauduliais, buvo įrengti priverstinai po to, kai dešimtys jaunų emigrančių, daugiausia žydų tautybės merginų, susigrūdusių ankštose siuvimo patalpose, prikrautose greitai užsiliepsnojančių medvilnės ritinių, šoko pro langus tiesiai mirčiai į nasrus. Tuo metu dar nebuvo vaizdo kamerų ir niekas nenufilmavo šios tragedijos, kad paskui per žinias galėtų parodyti plačiajai Amerikos visuomenei. Įdomu, ar nuo to tragedijos reikšmė būtų tik padidėjusi ar sumažėjusi?

Nuo vakaro tamsos, nuo sniego baltumo ir gatvės tylos man darėsi baugu.

— Vinstono gatvė vienas, — taksi vairuotojas bedė pirštu į tiksintį taksometrą ir pridūrė: — Dvidešimt du doleriai ir aštuoniasdešimt penki centai.

Įgimta nuojauta man kuždėjo geriau pasilikti taksi su šiuo niekada neregėtu vairuotoju ir šauti atgal į Manhataną, nei išlipti, bet aš paprašiau čekio ir ėmiau skaičiuoti pinigus, kuriuos turėjau jam sumokėti.

— Kaip man patartumėte grįžti? — paklausiau.

— Tikriausiai su taksi. Kiek čia užtruksite?

— Ilgokai. Neverta laukti. Ačiū.

Išlipau iš mašinos ir sustingau ant šaltos, tylios gatvės kampo. Šiame kvartale gyvybės ženklus rodė tik raudoni nuvažiuojančio taksi žibintai, bet ir jie veikiai išnyko tamsoje. Likau tik aš ir snaigės. Štai kokia romantika. Pasijutau taip, lyg būčiau ta vargšelė degtukų pardavėja, tik be degtukų. Dieve, kaip aš nemėgdavau, kai mama skaitydavo man tą pasaką, ypač prieš Kalėdas. Pažvelgiau aukštyn į dangų. Į veidą plūstelėjo smarkus sniego šuoras, šalčiu nudilgydamas mano skruostus. Kaip galėdama tvirčiau susisiaučiau į savo žieminį Virdžinijos tvido paltą. Prakeikimas, kaip šalta. Lauke temperatūra ne tik sparčiai krito, bet dar nuo krintančių ir čia pat tirpstančių bei vėl stingstančių snaigių ledėjo šaligatvis. Tai vadinama „juoduoju ledu“, ir visiškai teisingai. Nutipenau arčiau pastato, kad, slystelėjus kojai, turėčiau ko įsitverti ar atsišlieti, o tada šiaip taip nusikasiau iki gelžbetoninių durų, boluojančių už poros metrų. Ant laiptų buvo dar šildžiau nei ant šaligatvio. Norėjau įsitverti į metalinį turėklą, bet mano pirštinėta ranka tuoj pat nuslydo žemyn. Dar kartą, tik jau tvirčiau, čiupau už turėklo.

Ilgokai spaudžiau durų skambutį vieną, paskui dar antrą kartą. Palaukiau. Jau kėliau ranką belsti, bet staiga suvokiau, kad jeigu Solas Hobsteinas negirdi durų skambučio, tai mano beldimo tikrai neišgirs. Pagalvojau, kad galėčiau nusiauti batą ir pabelsti į duris su juo, bet man jau ir taip kojos šalo. Kai dar kartą stipriai nuspaudžiau skambutį, koridoriuje įsiplieskė šviesa, visiškai mane sugluminusi. Anoje durų pusėje sužvangėjo spynos ir grandinėlės. Aš net prisimerkiau, kad įžiūrėčiau prieš mane išdygusį vyriškį.

— Jau maniau, kad neatvažiuosite.

Išgirdau šniokštimą ir supratau, kad čia Solas Hobsteinas. Jis tikriausiai eidamas iki durų smarkiai užduso. Kyštelėjęs galvą į ką tik nusileidusią naktį, sumykė:

— Hmmm... sniegas. Lipnus? Užeikite.

Tik dabar jis žengtelėjo į šalį ir padarė man vietos prasmukti pro jį ir įeiti į siaurą koridorių. Net ir prie šviesos purviname viduje buvo tamsoka ir nyku.

Kadaise Solomono Hobsteino būta vidutinio ūgio, bet su amžiumi jo pečiai gunktelėjo. Man jis atrodė bebaigiąs aštuntą dešimtį ar pradedąs devintą. Nors apie giliai įdubusias pilkas akis ir nukarusius skruostus buvo susimetusios raukšlės, jo aukštos kaktos oda atrodė visiškai lygi, o veide buvo likusi ta griežta, dailiai nugludinta skruostikaulių forma, taip būdinga Šiaurės Europos žydų vyrijai. Jaunystėje jis turėjo būti nepaprastai gražus.

Solas Hobsteinas mechaniškai ėmė užrakinėti spynas ir nerti grandinėles.

— Eime į galą.

Jis vedė, o aš sekiau paskui jo krypuojančią figūrą. Žili Solo Hobsteino plaukai nuo apsitrynusios apykaklės driekėsi ant megztinio, kuris iš nugaros pusės pūpsojo atsikišęs, matyt, dėl jo amžiaus ar gunktelėjusių pečių. Jis vilkėjo senamadiškais drabužiais kaip anų laikų džentelmenas — balti marškiniai su kaklaraiščiu ir megztinis — tipiškas gamyklos cecho meistras ar kontrolierius. Be senelio, kuris pasimirė prieš daugybę metų, nuo vaikystės nebuvau regėjusi kito žmogaus, mūvinčio languotomis poliesterio kelnėmis. Mane užliejo netikėta nostalgijos banga.

Labai lėtai mano susirūpinimą, atsidūrus tokioje vietoje su nepažįstamu vyriškiu, pakeitė smalsumas. Trimis keturiomis eilėmis palei sienas riogsojo krūvos dėžių ir padėklų. Jų buvo pilna ir per patį didžiulio sandėlio vidurį. Vienos buvo aptrauktos plastikine plėvele, kitos — net neuždarytos. Gal tuščios? Gal buvo ruošiamos pakavimui? Eidama pro šalį bandžiau įskaityti juodus užrašus, bet tokioje prieblandoje tai padaryti buvo neįmanoma. Ant grindų pūpsojo ritiniai rudo ir balto vyniojamojo popieriaus. Visoje patalpoje jautėsi sunkus pelėsių tvaikas.

Hobsteinas nusivedė mane į savo kabinetą, mažutę patalpėlę. Palyginti su didžiuliu pastatu, dabar ji buvo naudojama kaip sandėlis. Kambarį apšvietė vienintelė ant jo stalo stovinti lempa. Jis nukreipė ją į mane. Aišku, norėjo įdėmiau mane apžiūrėti.

— Taip, jūs iš tiesų esate sąžiningo veido, — tarė jis, žvairakiuodamas giliai įsodintomis akutėmis. Patenkintas pakvietė sėstis į priešais jo stalą stovinčią pilką metalinę kėdę.

— Sėskitės.

Pats stovėjo tol, kol aš atsisėdau. „Labai jau džentelmeniškas elgesys“, — pagalvojau.

— Ką žinote apie Kidders? — paklausė Solas Hobsteinas, kai pagaliau pats įsitaisė kėdėje.

— Apie repro kompaniją?

Jis linktelėjo.

— Jie vykdo gana stambias operacijas, — tariau jam. — Dažnai matau jų daiktų — eksportuojamų dubenų, netikrų Sevro porceliano vazų... keletą Kapo di Monte figūrėlių. Daugiausia porcelianas, bent jau kiek man teko matyti. Girdėjau, kad jie pradėjo gaminti depresijos laikų stiklo indus, naudodami nusipirktas liejimo formas. Kažkokie statybininkai rado originalius indus pastate, kuris buvo rengiamas rekonstrukcijai, siekiant įkurti stovėjimo aikštelę.

— Skaitėte straipsnį, ar ne? — šyptelėjo Hobsteinas. Iš popierių krūvos jis išsitraukė pakelį Camel cigarečių ir vieną išsiėmė. — Bandau mesti rūkyti, — paaiškino jis.

Jis įsidėjo į burną nepridegtą cigaretę ir keliskart ilgai ir sunkiai atsikosėjo, trūkčiodamas pakumpusiais pečiais.

— Jeigu atmintis nešlubuoja, — tęsiau aš, — naujųjų indų spalva šiek tiek kitokia nei originalaus stiklo. Rimtas supirkinėtojas ar kolekcininkas iš karto pastebėtų skirtumą, bet tik ne Džo Blou. Net ir tikrieji dirbiniai nėra tokie brangūs. Plagijatai parduodami bemaž už tokią pačią kainą kaip ir tikrieji, maždaug dvidešimt-trisdešimt penki doleriai už vienetą, bet jų ne tiek jau ir daug. Už gana retą daikčiuką šokteli iki kelių šimtų. Didelio skandalo nekyla — čia tau ne Pikaso klastotė už milijoną ar XIX amžiaus Čipendeilo stiliaus kėdė, parduota kaip XVIII amžiaus vertybė už visus penkiasdešimt tūkstančių gabalų. Dabar parduodama tiek daug brangių padirbtų gaminių, kad nemanau, jog atsirado originalių stiklo dirbinių, išlietų pagal senas stiklo liejimo formas. Kiek prisimenu, to straipsnio esmė — aprašyti faktą, kad statybininkai rado senąsias liejimo formas, ir suteikti buvusio fabriko teritorijai istorinės reikšmės nei tai, kad rinkoje pasirodys naujų falsifikuotų daiktų.

— Matot, panele, jums gal ir atrodo, kad tie dirbiniai nėra vertingi, bet pasakysiu jums štai ką. Tie daiktai po trisdešimt penkis ir penkiasdešimt dolerių kartais gali atnešti pasakiškus turtus, juoba kai turi originalias liejimo formas. — Įkritusios Solo Hobsteino akys žybtelėjo virš juodų paakių. — O kaip tik jas aš ir turiu.

— Stiklo liejimo formas?

— Net kai ką geresnio, dailesnio.

Jis pakilo nuo savo stalo, iš kišenės išsitraukė Bic žiebtuvėlį, uždegė visiškai betiksliai, o paskui padėjo kartu su cigarete ant stalo.

— Eime su manim, — pakvietė.

Mes ir vėl atsargiai grįžome tuo pačiu keliu į sandėlį, tik šįkart pasukome į dešinę.

— Pone Hobsteinai, ar esate kada girdėjęs apie Trikampio sportiškų palaidinukių siuvimo fabriko gaisrą?

— Taip, esu. Dar ir dabar kai kas apie jį kalba, daugiausia senoliai, nes jie turėjo brolių ir seserų ar pažinojo tuos, kurie žuvo tame gaisre. Kodėl klausiate?

— Mano prosenelis kaip tik tuo metu viešėjo Niujorke. Po to jis dar ilgai pasakojo, kaip tą šaltą kovo vakarą girdėjo kaukiančias gaisrinių sirenas, aižančias ramaus saulėlydžio tylą. Jis visą gyvenimą paskui prisimindavo, kaip išsigandusios siuvėjos šoko pro langą tiesiai mirčiai į nasrus. Jį tikriausiai labai skaudžiai paveikė ši beprasmiška jaunų nekaltų merginų mirtis. Man pasidarė įdomu, ar tie prisiminimai dar gyvi, ypač dabar, po Bokštų dvynių tragedijos.

— Taip, prisiminimai dar neišblėso, bet jau nebeilgam. Kai numirs paskutinieji, tokie kaip jūs, kurie girdėjo šią istoriją, išnyks ir prisiminimai. Liks tik praeitis, — tarė jis šaltai apie įvykį, kuris, mano manymu, jam turėjo būti labai reikšmingas.

Mudu priėjome ilgo koridoriaus galą. Stabtelėjęs prie dvivėrių durų, Solomonas Hobsteinas iš kišenės išsitraukė laikrodžio grandinėlę. Viename jos gale kabojo Dovydo žvaigždė ir trys raktai. Jis suėmė pirštais vieną iš jų.

— Čia bus šalta ir tamsu, bet akys netruks apsiprasti. Maniškės greitai pripranta. Reikės vieną kurią dieną paprašyti, kad Džojus atsineštų kopėčias ir pakeistų perdegusias elektros lemputes.

Jis pasuko raktą spynoje ir stipriai pastūmė duris.

— Aš eisiu pirmas, o jūs palaukite čia, kol pakviesiu.

Kai durys girgždėdamos atsivėrė, aš pamačiau, kad grindys, lyg kokia rampa, driekėsi nuožulniai žemyn į neįžiūrimą beribę tamsą. Solas Hobsteinas daug drąsiau ir greičiau žengė jomis negu lygiomis koridoriaus grindimis. Aš vos susilaikiau nešūktelėjusi jam eiti atsargiau.

— Jau atėjau. Tuoj paieškosiu šviesos.

Fluorescencinės lemputės prieš užsižiebdamos kelis kartus mirktelėjo.

— Palaukit, uždegsiu dar vieną, — perspėjo jis. Tyloje išgirdau spragtelint dar vieną šviesos jungiklį. — Na štai.

Visa eilė nepridengtų lempučių, kabančių nuo palubės gegnių, apšvietė patalpą dar keliais blausiais vatais.

— Dabar galite ateiti.

Čia nebuvo jokio ranktūrio, ir aš nuožulniomis grindimis nuklibikščiavau taip, kaip tuo apledėjusiu šaligatviu. Gilumoje manęs laukė Solas Hobsteinas, ištiesęs savo raukšlėtą ranką. Nežinau, kieno ranka labiau drebėjo ar buvo šaltesnė — jo ar mano. Čiupau jo ranką ir žengiau ant lygių grindų.

— Dabar atsargiai, — įspėjo Hobsteinas staiga jaunatviškai pagyvėjusiu balsu.

Išgirdusi jo žodžius apsidairiau, kur man toliau statyti koją. Kai pamačiau, net aiktelėjau.

Prie mano kojų gulėjo padrikai suverstos krūvos kūno dalių. Ant betoninių grindų bolavo rankos ir kojos. Iš vienoje patalpos pusėje sukrautų kartoninių dėžių į mane žvelgė dailiai nulietos žmonių galvos, atskirtos nuo kūnų. Kitoje dėžėje kyšojo dar daugiau netvarkingai suverstų rankų ir kojų. Už kelių pėdų nuo manęs ant kortų stalelio lyg mažos raketukės, laukdamos starto, stovėjo koks pustuzinis jau surinktų moters figūrų. Joms prie kojų mėtėsi tamburinai, skėčiai, lankai ir kamuoliai. Ant kito staliuko stovėjo vyriškos figūros, daugiausia klasikine sportine stovėsena, apdėliotos ietimis, diskais ir strėlėmis.

Aš apsisukau. Už manęs ant tvirtos skardos lakšto, padėto ant keturių medinių trinkų, buvo sukrautos atskiros žmogaus kūno dydžio figūrų dalys. Tarp krūvelių, lyg tarp vaikiškų dėlionių, kurias kas nors turėtų surinkti ir suderinti, buvo palikti tarpai. Ant grindų mėtėsi srieginiai varžtai ir apvaliašonės veržlės.

Šis siurrealistinis vaizdas man priminė šiurpias nuotraukas, kurias prieš daugybę metų, dar ankstyvoje vaikystėje, regėjau Antrojo pasaulinio karo kronikų žurnaluose. Juos buvau radusi savo senelių rūsyje. Tada man buvo gal kokie penkeri ar šešeri metai. Seneliai manė, kad aš atsiguliau pogulio, ką paprastai buvo verčiami daryti visi Pietų valstijų vaikai karštomis vasaros popietėmis, bet aš slapčiomis nusirioglinau nuo senelių namuose mamos man įrengto gulto ir nutipenau į rūsį. Ten, pačiame tolimiausiame kampe, aš aptikau šūsnis žurnalų, tvarkingai įrištų ir sukrautų pagal metus, mėnesius ir savaites. Juose regėtos dujų kamerose užtroškusių žmonių nuotraukos man paliko neišdildomai šiurpų įspūdį.

Tylus pono Hobsteino krenkštelėjimas sugrąžino mane į dabartį.

Apsidairiau. Aplink mane esančių turtų piniginė vertė buvo stulbinanti. Nieko keisto, kad jis taip džiūgavo.

Pasilenkusi atsargiai iš dėžės paėmiau pirmą pasitaikiusią galvą, paskui dar vieną. Abu veideliai buvo atlikti tiesiog nepriekaištingai puikiai — santūri šypsenėlė, papūstos lūputės, žaismingas žvilgsnis, išdykėliškos akys, pergalinga veiduko išraiška. Tai buvo maži meno šedevrai. Kiekviename veidelyje buvo užfiksuota kažkokia laike sustingusi žmogaus emocija. Viskas dailiai išskobta seniai pamiršto dailininko ranka.

— Argi jos ne gražios? — paklausė senasis džentelmenas, kupinu nuolankaus pagarbumo ir baimės balsu.

Mano galvoje ėmė skambėti mamos balsas, cituojantis jos pamėgtas eilutes iš Kytso „Odės graikų vazai“:

Amžinai šiltas ir mėgstamas,

Amžinai uždusęs ir jaunatviškas;

Kai amžius nuvarys kapuos šią seną kartą,

Pasiliks tik...

draugas žmogui, kuriam jis pasakys,

„Grožis yra tiesa, tiesa — tai grožis“...

— Gražios? Išties nuostabios. Tiesiog nuostabios, — ištariau pašnibždomis.

— Aš jų turiu šimtus! — ponas Hobsteinas gracingai skėstelėjo rankomis lyg koks baleto šokėjas. — Ištisas dienas, savaites ir net mėnesius renku kelias figūrėles, — šitai sakydamas, jis paėmė vieną varžtą ir įsuko į liekną moters torsą. — Tai nelengvas darbas.

Aš norėjau dar pabūti čia, pakvėpuoti tuo nenusakomu stebuklu, tvyrančiu aplink mane. Man reikėjo laiko suvokti šį retą ir be galo reikšmingą atradimą.

7 skyrius

K. Pastaruoju metu susidomėjau antikvariniais daiktais, bet man labiausiai patinka art deco stilius. Neseniai per televizijos laidą apie antikvarines vertybes vienas turto vertintojas nustatė, kad daiktas priklauso art nouveau stiliui. Ar tai tokio pat stiliaus daiktas kaip ir art deco?

A. Tiesios ir su aštriais kampais art deco linijos daug populiaresnės nei banguotos ar raitytos art nouveau, ypač Amerikoje. Art nouveau baldai, papuošalai ir metalo dirbiniai išpopuliarėjo Europoje XIX amžiaus pabaigoje, bet Jungtinėse Valstijose jie taip ir neprigijo. Išimtis buvo tik art nouveau „moteris“, nupiešta amerikiečių knygų iliustratoriaus Čarlzo Deino Gibsono. Jo paveikslai su gražiomis, ilgais, banguojančiais plaukais moterimis tapo Amerikos idealu ir vėliau buvo pavadintos „Gibsono merginomis“.

Bet šiaip art nouveau stilius tikriausiai buvo pernelyg jausmingas puritoniškajai amžių sandūros amerikiečio mąstysenai.

— Viskas prasidėjo senajame žemyne, — ėmė pasakoti Solas Hobsteinas. — Mano senelis Karlas buvo dar visai jaunas, kai atsiskleidė jo dideli meniniai sugebėjimai. Jis buvo išsiųstas į Berlyną iš mūsų mažojo Elzaso-Loreino kaimelio. Ten drauge su to laikmečio garsenybėmis studijavo skulptūrą. Jis sparčiai žengė į priekį ir netrukus jo darbus pradėjo eksponuoti didžiosiose Salono parodose Paryžiuje.

— Kada tai buvo? — paklausiau.

— A, — pasitrynė jis smakrą. — Pirmą kartą tai atsitiko, man regis, 1890 metais. Jis dažnai dalyvaudavo tose parodose ir laimėdavo garbės ordinus. Didžiojo prizo niekada nėra laimėjęs, bet kitokių apdovanojimų — gana dažnai. Paryžiuje jis susipažino su mano senele Eimi. Ji irgi buvo labai talentinga, netgi talentingesnė už jį. Juodu susituokė ir drauge ėmė gaminti šias figūrėles puošniausiems Europos namams. Jie buvo apsukrūs, išmanė verslą lygiai taip kaip ir meną. Jie buvo ne tik kūrybingi dizaineriai ir drožėjai, bet dar ir turėjo liejyklą, kur buvo liejamos figūrėlės. Karlas ir Eimi rūpestingai atlikdavo savo darbą ir nuoširdžiai juo didžiavosi, todėl kiti menininkai tempdavo jiems gaminti savo kūrinius. Bet mano giminės liejiniai vis tiek buvo laikomi geriausiais. Taip aš ir paveldėjau šiuos lobius.

Solas Hobsteinas net švytėjo iš pasididžiavimo. Jis nuėjo, tiesiog nušokavo prie kito stalelio ir sugrįžo su maža moters skulptūrėle rankose, ne didesne negu dvidešimt ar dvidešimt trys centimetrai. Jos ilgi plaukai gaubė kūną kaip drabužis, išryškindami kiekvieną moterišką linkį. Kūno detalės buvo paslėptos po gundančiomis, dailiai išdrožtomis drabužio klostėmis, primenančiomis tikrą audinį.

— Eimi buvo ir juvelyrė. Ji mėgo savo pagamintas figūrėles puošti sidabru ir auksu, jeigu užsakymus gaudavo iš kunigaikščio ar net karaliaus. Ar matote mažulyčius ametistus? — savo rodomuoju pirštu, susuktu artrito, Hobsteinas parodė į tamsiai mėlyno purpuro akmenėlius, įsodintus vietoj akių.

— Ak! — aš net palinkau į priekį, kad galėčiau geriau pasigrožėti žmonių meistriškumu. Jo dėka buvo pagaminta šita art nouveau figūrėlė iš bronzos ir dramblio kaulo, kuriai tobulumo ir moteriškumo teikė subtilus detalių išbaigtumas.

Solas Hobsteinas atsakė šypsniu į tokią mano reakciją, paskui susiraukė.

— Taip. Viskas buvo gerai iki pasikėsinimo į erchercogą Francą Ferdinandą. Vėliau visa pasikeitė. Įsiplieskė karas. Mano senoliai būgštavo dėl savęs ir savo verslo, bet, — jis vėl šyptelėjo ir padavė man mažąją figūrėlę, švelniai spustelėdamas ranką, — Eimi buvo nepaprastai talentinga. Jos gabumai buvo tokie įspūdingi, kad mano senelis, tuo metu jau ir būsimasis mano tėvas su savo dėde gavo prieglobstį pas politiškai įtakingus patronus. Štai čia, mano brangioji, ir prasideda tikroji meno istorija, kaip tik ta, kurią jūs regite šiandien. — Jo akys meilingai apžvelgė patalpą.

Aš jam irgi nusišypsojau, siekdama parodyti, kad jo pasitikėjimas manimi nebus apviltas.

— Kiekvieną naktį Karlas ir Eimi išeidavo iš namų. Dviese jie iškasė gilią duobę, — tęsė jis savo pasakojimą prislopintu balsu. — Prieš išvykdami į patikimą vietą, jie pirmiausia saugiai paslėpė savo mažąsias brangenybes. Karas pasibaigė ir jie sugrįžo namo. Verslas atsinaujino, bet gyvenimas buvo pasikeitęs. Keitėsi ir mados. Betgi jūs visa tai žinote, — tarė jis, vienu sakiniu užbaigdamas visą savo gyvenimo istoriją. — Taigi Eimi ir Karlas ėmėsi gaminti figūrėles naujuoju — art deco — stiliumi.

Ir vėl Hobsteinas nužingsniavo į kitą patalpos galą. Šįkart jis sugrįžo nešinas daug didesne figūrėle, kažkokios šokėjos, įsitaisiusios ant onikso postamento, viena koja pasistiebusios ant pirštų, o kitą, aukštai iškeltą ir sulenktą per kelį, ji laikė priglaustą prie savęs. Rankos buvo išskėstos ir plačiai atmestos į šalis. Šokėja buvo beveik neapsirengusi, tik su viršutine maudymosi kostiumėlio dalimi, parišta ant kaklo, ir šortukais, o plaukai paslėpti po glotniai prigludusia kepuraite — tipiška trečio dešimtmečio kordebaleto šokėja.

Man pasidarė juokinga iš koketiško statulėlės begėdiškumo.

— Jums šitas stilius labiau patinka, — tarė jis, paduodamas man statulėlę.

— Ne visai. Nepamirškite, kad aš meno vertybių vertintoja. O vertintojams neleidžiama demonstruoti savo skonio. Jeigu kartais taip atsitinka, tai mes turim neleisti jam daryti įtakos profesiniam sprendimui. Mums galima tik nešališkai reikšti savo nuomonę dėl daikto kokybės. Būtent ji nulemia tikrąją daikto vertę, pone Hobsteinai. Tai — kokybė, — paaiškinau jam, sukinėdama rankose figūrėlę. — Aš tiesiog be galo sužavėta, matydama vienoje vietoje tokią gausybę nuostabiausių skulptūrėlių. Stilių kontrastas. Figūrų grožis. Tai... tai...

— Nepakartojama! Wunderbar! — po trumpos pauzės jis užbaigė mano sakinį, o vėliau pridūrė: — Žinot, jūs visiškai teisi dėl to, ką kalbėjote apie stilių įvairovę. — Ranka pasitrynęs smakrą ir linktelėjęs galvą, jis tęsė toliau: — Juk iš tiesų įdomu regėti drauge susipynusius art nouveau ir art deco stilius, ar ne? — Tarsi jis būtų naujomis akimis pažvelgęs į savąjį lobį.

— Nepamirškite, ką jums sakiau, — tarė Hobsteinas. — Eimi ir Karlo reputacija buvo tokia aukšta, kad pas juos su užsakymais eidavo kiti skulptoriai. Ne visi iš šių daiktų buvo sukurti mano giminaičių. Gal jūsų rankose laikomas daikčiukas labiau panašus į Fritzo Praiso ir profesoriaus Poertzelio kūrinį. Kas sukūrė šias figūrėles? Kas padarė šitą... arba šitą? — Jis truktelėjo pečiais. — Per ilgus metus išnyko ar tiesiog buvo sunaikinti bemaž visi įrašai.

— Neabejoju. — Pasijutau bejėgė kaip nors jį paguosti. — Taip dingo nemažai figūrėlių. Bet jūs vis tiek turite lobį, kurio savininkas ne visai žinomas. Aš tiesiog nerandu žodžių, pone Hobsteinai. Jūs pats gal visko ir nesuvokiate, bet man tai sako neapsakomai daug.

— Šitos irgi buvo ties išnykimo riba, — kalbėjo senasis džentelmenas, aistringai mosteldamas ranka į art deco figūrėles, sudėliotas kitame kambario gale. — Jas išgelbėjo tik karti mano senelių patirtis. Kai dar sykį įsiplieskė karas, mano giminaičiai spėjo jas suslėpti. Tunelis jau buvo iškastas, tereikėjo tik sugrūsti tiek, kiek į jį tilpo.

— O kaip jūsų šeima? — nedrąsiai pasidomėjau aš.

— Nepamirškite, kad Eimi buvo prancūzė. Kai prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, ji jau buvo sena, bet vis dar gerbiama. Šįkart jiems padėjo prancūzai ir keletas žydų, — pasakė jis. — Ne visiems iš mūsų šeimos pavyko išgyventi, bet tai jau praeitis. O šitai, — plačiu rankos mostu jis vėl apvedė kambarį, — šitai yra mano palikimas.

Ši pastaba manęs visai nenustebino. Jau ne vieną kartą teko įsitikinti, kad žmonės, kurie brangina materialines vertybes kaip dalelę savo kultūrinės praeities, labiau linkę gyventi nūdiena negu tie, kurie šlovina savo giminės genealogiją kaip įrodymą, kad jie irgi yra kažkas.

— Čia visas mano palikimas. Šitos figūrėlės, — tarė jis, — ir liejiniai. Jie man nepaprastai brangūs. Kai kurie pagaminti iš porceliano. Jie kruopščiai supakuoti į dėžes ir paslėpti. Tai sakykit, panele Glas, ar man padėsite?

— Kaip?

— Išsiaiškinti, ko verti mano liejiniai, kad žinočiau, kiek pinigų už juos prašyti Kidders, — nekantriai paaiškino jis.

— Tokio skaičiaus aš negaliu jums imti ir išplėšti iš lubų, pone Hobsteinai. Pirmiausia reikia rasti atsakymus į keletą klausimų. Kiek jūs turite liejinių?

— Solas. Vadinkite mane Solu. Jūs jau susipažinote su mano gyvenimu, mano siela. — Pirmiausia jis plačiu mostu apvedė patalpą, o paskui ant krūtinės ties širdimi prispaudė sukryžiuotas rankas. — Jums aš turėčiau būti tik Solas. Kiek aš turiu liejinių? Iš kur man žinoti? — truktelėjo pečiais.

— Ir dar man reikia žinoti, ar buvo parduotas bent vienas senasis liejinys. Jeigu taip, tai už kiek. Reikalas nėra toks paprastas. Be to, nereikia pamiršti ir figūrėlių vertės.

Mane krėtė drebulys iš dalies nuo šalčio ar nuo jaudulio, sumišusio su tokia keista situacija, kurios aš vis dar niekaip negalėjau suvokti, nebent tik pajusti, kokia ji nuostabi.

— Grįžkime į mano kabinetą, — pakvietė jis mane, aiškiai patenkintas tuo, kad man aprodė viską, ką norėjo. Ir tada aš prisiminiau tai, ką visai buvau pamiršusi nuo susijaudinimo.

— Oi! Pone Hobsteinai, Solai, sniegas!

— Taip, pamiršau. Sniegas. O jūs juk iš pietinių valstijų. Taip, paskubėkime, reikia suktis.

Mes susirinkome daiktus iš Solo kabineto ir patraukėme per šaltas patalpas lauko durų link. Užėjus tarsi stebuklingai sutemai, sniego pritvinkę debesys jau buvo nuslinkę į rytus, ir danguje švietė ryški pilnatis.

— Taigi. Pūga praėjo, bet jau vėlu. Kadangi mano lobius jau apžiūrėjote, tai galime ir eiti. O jie puikūs, tiesa? Jūs man būtinai parūpinsite atsakymus. Taip? — klausinėjo Solas, dukart patikimai užrakindamas sunkias metalines duris.

— Ar taip? — pakartojo jis.

Aš linktelėjau pritardama. Man buvo taip šalta, kad negalėjau nė prasižioti. Nuo kiaurai skrodžiančio vėjo man jau buvo bepradedąs virpėti apatinis žandikaulis.

— Nepamirškite, kad aš turiu figūrėlių ir liejimo formų, iš kurių galiu pasigaminti jų ir daugiau, — gyrėsi Solas lyg vaikas, norėdamas sužavėti mane savo žaislais. — Per daugelį metų kai kurios figūrėlės ir liejiniai susigadino, bet man dar liko pakankamai daug. — Jis su pasitenkinimu šypsojosi.

Ranka rankon mudu su Solu įžengėme į gūdžią tamsą. Mums po kojomis sugirgždėjo plonas šviežio sniego paklotas. Mes patraukėme iki sankryžos už kokių trijų kvartalų, kur jis man pasiūlė susigauti taksi. Pagaliau.

— Jeigu aš Kidders parduosiu visus savo turimus liejinius, tai dauguma iš jų, laikyk, jau žuvę. Iš karto išparceliuos tuos, kurie jiems nepatiks, — garsiai svarstė Solas, mąstydamas apie ateitį. — Mano mažųjų figūrėlių liejimo formos išgyveno du karus, kelionę per vandenyną... Kada tai buvo? Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimtaisiais? Taip. Prieš šitokią daugybę metų. Ir dėl ko? Kad dabar staiga kažkur pradingtų? — Žmogelis stabtelėjo atsikrenkšti ir kvėptelėti šalto nakties oro. Kai mūsų žvilgsniai susitiko, jis vis dar tebešnopavo. — Matot, aš žinau, kad jie nenukopijuos visų figūrėlių, bet aš ir negaliu pasakyti, kokius liejinius jie pasirinks. Tik aš vienas žinau, kurie iš jų yra geriausi. Betgi kokybė jų tikrai nedomina. Jiems svarbu tik kiekybė, tai, kas patinka masėms. — Kuo labiau jis jaudinosi ir nervinosi, tuo labiau duso. — Ką geriausiai pirktų masės. Betgi tie liejiniai — mano vaikaičiai. Bet ir vėlgi, — jis sudvejojo, trumpam nutraukęs savo paties tiradą, — turėčiau džiaugtis, kad išliko sveiki bent keletas. Laikai pasikeitė. Taip. „Senajai tvarkai atėjo galas.“

— “Ji užleido vietą naujajai“, — tariau aš, užbaigdama Tenisono eilutę.

Dabar jau būdamas daug ramesnis Solas man šyptelėjo:

— Matau, kad panelė išmano literatūrą lygiai taip pat šauniai kaip ir senienas.

— Esu dėkinga savo mamai. Ji mėgo literatūrą. — Ilgai mąsčiau, bet paskui vis tiek ryžausi garsiai išreikšti savo mintį. — Bet man keista, kad jūs gerai išmanot anglų literatūrą, — nedrąsiai tarstelėjau.

— Kaip ir mano brangenybės, garsios frazės yra universalios, mieloji.

Solas vėl atnaujino žingsnį, bet dabar jau daug lėčiau.

— Muzika, menas, literatūra... antikvariniai daiktai. Mano tėvas Julius, Karlo ir Eimi sūnus, sykį man pasakė, kad jeigu išmanai antikvarinius dalykus, tai privalai būti gerai susipažinęs ir su istorija, technologijomis, kultūra. Ak, Sterling, žmonės, kurie mano, kad siekiai yra tik paprasti dalykai, nesuvokia pačios gražiausios gyvenimo esmės. Antikvariniai daiktai yra mūsų pačių ir su mumis gyvenusių ar anksčiau už mus mirusių žmonių gyvenimo atspindys, veidrodis. Šitą tai aš jau žinau.

Solo žodžiai užklupo mane visiškai nepasiruošusią.

— Tai žavu, pone Hobsteinai, — atsakiau jam, kovodama su ašaromis, kurios tvenkėsi akyse nuo veidą daigančio šalčio, o gal greičiau nuo to, ką jis pasakė.

— Klausykit, — linksmai šūktelėjo man Solas, spartindamas žingsnį, — sukoriau tokį kelią, nes noriu jums dar kai ką parodyti. Čia kertam gatvę.

Eidami per kelią, laikėmės susikibę už pirštinėtų rankų. Sniego buvo ne daugiau kaip pusė colio, bet vis tiek labai klastingo. Mano peršlapusios ir sušalusios kojos dar nebuvo spėjusios išdžiūti, be to, baisiai būgštavau, kad bet kurią akimirką mano kompanionas gali paslysti. Jaučiau, kad jo griuvimo tikrai nesulaikyčiau. Esamomis aplinkybėmis sulaužytų kaulų mums mažiausiai tereikėjo. Laimei, už kvartalo kito jau girdėjosi mašinų gausmas. Nieko nenujausdamas apie mano nuogąstavimus, Solas mynė į priekį, rodydamas kelią, kol priėjome menkai apšviestą pastatą.

— Arnoldo parduotuvė. Matote? — Jis parodė lanku ant parduotuvės lango užrašytą pavardę. — Džo Arnoldas — mano draugas. Jis irgi atsibastė iš Europos, pasikeitė pavardę. — Jis pabandė nusijuokti ir vėl pradėjo kosėti. — Mes visi čia pasikeitėm pavardes, — tęsė jis, jau atgavęs kvapą. — Mažasis Džojus dabar tvarko tėvo verslą, todėl paprasčiausiai dabar vadiname Džojaus parduotuve. Anksčiau sakydavom antikvariatas, bet šiais laikais jis ėmė pardavinėti tai, kas pakliūva į rankas ir ką žmonės mielai perka. Žiūrėkit. Matot?

Pro vitrinos langą blausiai skverbėsi šviesa, sklindanti nuo paslėpto lempučių apšvietimo parduotuvėlės lubose. Visiškas kontrastas greta esančioms, žaižaruojančioms Manhatano parduotuvių vitrinoms.

Prispaudusi kaktą prie šalto lango stiklo, pamačiau nepilną Marko Tveno raštų rinkinį, įspraustą tarp dviejų smuiko pavidalo knygų atramėlių. Šalia jų stovėjo keletas senų Avono buteliukų, Nipono arbatinis ir, kaip supratau, netikras Tiffany šviestuvas. Tokio stiliaus padirbtų Tiffany gaminių esu mačiusi vienoje antikvarinėje parduotuvėje Lemonte. Kažkas — spėju, galbūt Džojus — panūdo savo ekspozicijai suteikti šiek tiek meniško žavesio, tik nelabai turėjo iš ko.

Tuoj už vitrinos visos grindys buvo nustatytos senais, nudėvėtais baldais. Šito aš ir tikėjausi.

— Ar matot? — paklausė Solas.

Prisimerkiau, gal iš dalies kad geriau įžiūrėčiau, o gal greičiau nuo šalčio.

— Matot? A?

Perbėgau akimis lentyną su daiktais, spėliodama, ką turėčiau pamatyti. Paskui tolimiausiame dešinės pusės kamputyje neaiškiai išvydau bronzinę moters figūrėlę, parvirtusią ant šono.

— Graži, ar ne? — kalbėjo Solas. — Tai „Šecherezada“.

Vaikystėje mama buvo nusivežusi mane į Niujorką pasižiūrėti prašmatnaus Rimskio-Korsakovo baleto „Šecherezada“. Vėliau sužinojau, kad art deco skulptoriai sėmėsi įkvėpimo iš šio baleto ir kūrė figūrėles, kopijuodami baleto šokėjus su egzotiškais persiškais kostiumais. Šiais laikais dideliuose tarptautiniuose aukcionuose tokios figūrėlės gali kainuoti dešimtis tūkstančių dolerių ar net daugiau.

— Ji pati gražiausia, — tęsė Solas. — Mes tik vakar pastatėme ją į vitriną šalia kitų. Visos jos gražios, bet ne tokios kaip „Šecherezada“. Toji pati nuostabiausia.

— Nė kiek neabejoju. Bet ar ji nepargriuvusi? — Aš mačiau tik vieną figūrėlę. Gal kitos jo paminėtos statulėlės jau buvo parduotos, bet nespėjau jam apie tai pasakyti.

— Ką?

— Ji tikriausiai parvirto. Ji nestovi. Ji, na... matote? Ji guli ant šono. — Aš žengtelėjau į šalį, padarydama jam vietos prieiti ir atsistoti į mano vietą.

— Nieko nesuprantu. Džojus neleistų, kad jai kas nors atsitiktų. Kam ne kam, bet tik ne jai.

— Na, nemanau, kad kas nors blogo, — bandžiau padrąsinti jį. — Nemanau, kad ji sudužo. Gal tiesiog parvirto, ir tiek.

Solas prisidengė rankomis iš šonų akis ir prigludo prie stiklo.

— Čia tikrai kažkas negerai. O kitos? Kur dingo kitos figūrėlės? — Jis atsisuko į mane. — Kiek dabar valandų?

— Truputis po septynių.

— Maniau, kad daugiau, — išsigandusiu balsu tarė Solas. Jis sugriebė mane už rankos. — Džojus! O kur Džojus? Ar jūs neturite to... kaip ten to? Telefono? — Solas pridėjo ranką prie ausies, lyg kalbėtų mobiliuoju telefonu. — Jis niekada neužsidaro anksčiau aštuntos.

Solas apsisuko, nuėjo prie durų ir paspaudė skambutį, paskui keliskart niršiai truktelėjo už rankenos ant metalinių virbų.

— Džojus. Jam kažkas atsitiko.

Lyg kas įstrigo gerklėje, ir negeras jausmas nusmelkė visą mano kūną — pakirto kojas ir aš pajutau, kaip jas ėmė daigčioti milijonai smailių adatėlių.

— Gal norite, kad kam nors paskambinčiau? — vos išstenėjau.

Dabar jau Solas taip baisiai švokštė, kad aš ne juokais dėl jo baiminausi.

— Iš galo. Eikite iš galo. — Jis dūrė pirštu į tamsą. — Ne, palaukite. Aš eisiu.

Mano širdis plakė kaip pašėlusi.

— Gal iškviesti pagalbą numeriu 911?

— Ne, eime.

Solas nuėjo už namo. Man neliko nieko kito, kaip tik sekti paskui jį.

8 skyrius

K. Kai aš su broliais ir seserimis išsirinkome viską, ką norėtume pasiimti iš tėvų namų, liko dar daug daiktų. O kai šių daiktų supirkti atėjo antikvarininkas, mes didžiai nustebome, kad kai kurie, mūsų manymu, labai vertingi daiktai pasirodė esą visiškai beverčiai ir, atvirkščiai, tų daiktų vertė, kuriuos mes manėm esant niekam nereikalingus, mus tiesiog pribloškė. Kas iš tiesų daro vienus daiktus vertingesnius už kitus?

A. Jūsų patirtis labai tipiška. Kad tinkamai ir tiksliai įvertintumėte senieną, prisiminkite šį derinuką: amžius + būklė + kokybė + retumas = vertė. Iš tiesų vertingos senienos turi atitikti visus keturis kriterijus. Pavyzdžiui, prastos kokybės, dažnai aptinkamas netikusios būklės daiktas nebus vertingas, net jeigu jis ir senas. Taip pat net ir labai geros būklės sendaiktis, jeigu jis nėra retenybė, nebus ir vertingas. Dar nepamirškite, kad senienoms irgi būdingos mados, kaip ir suknelių ilgiai ar šukuosenos. Todėl, norint sužinoti tikrąją sendaikčio vertę, patartina pasikonsultuoti su žmonėmis, kurie išmano esamas vertybes ir juo labiau pačius daiktus.

Namuose būčiau pasakiusi, kad iš baimės prikroviau kelnes. Bet aš buvau ne namie. Aš sėdėjau Brukline. Net nesuvokiau, kaip baisiai buvau išsigandusi.

Juodžiausioje tamsoje pėdinau paskui Solą. Jo šnopavimas man buvo vienintelis kelrodis. Vos ne kas žingsnis klupinėjau, laviruodama tarp ištrupėjusio šaligatvio duobių, už kurių kliuvo nuo šalčio sustirusios mano kojos. Mes pasukome už kampo į grindinio akmenimis klotą kiemą už Džojaus parduotuvės. Virš galinio įėjimo durų švietė maža lemputė, todėl šį tą jau galėjau įžiūrėti. Bet, turint omeny, kad šiame grėsmingame kieme buvome tik mes su senuku, ar bent jau aš taip maniau, tokia švieselė mažai teikė paguodos.

Solas nuėjo pirmas, pamojęs man ranka neatsilikti.

Slopindama norą pasilikti kieme ar tiesiog bėgti kur akys veda, aš nenoriai nusekiau paskui jį. Prie galinių durų Solas grabaliojo sau po senu storu paltu, negalėdamas surasti grandinėlės su raktais.

— Aš turiu Džojaus raktą, — giliai šnopuodamas sušvokštė jis, bet tuo metu plačiai atsilapojo durys ir tėškė jį prie pastato sienos.

Solas aiktelėjo, aš garsiai suklikau, tuo tarpu kažkoks juodas drūtas šešėlis pranėrė pro mus ir nukūrė per kiemą.

— Solai! Solai, ar jūs gyvas? Solai!

Prisiplojęs prie namo sienos, vargšelis atrodė toks apgailėtinai bejėgis. Maniau, kad tuoj ims ir susmuks ant žemės.

— Džojus, — jis sunkiai gaudė orą. — Mes turime surasti Džojų.

Jis svirduliuodamas atsiplėšė nuo sienos ir pastūmė duris.

Jos dusliai girgžtelėjo, atsitrenkdamos į šaltą mūrą. Aš instinktyviai puoliau prie Solo, norėdama jį sugauti, bet jis atstūmė mano ranką.

— Man viskas gerai. Eime. — Jis žengė per slenkstį į niūrų parduotuvės vidų. Čia jis nusiyrė tarp aukštai eilėmis sukrautų baldų.

— Džojau, kur tu? Ar tu gyvas? Džojau! Džojau!

Kiekvieną kartą ištarus Džojaus vardą, Solo balsas silpo, darėsi vis graudesnis.

— Gal kam paskambinti? — paklausiau.

Solas įnirtingai papurtė galvą.

— Nereikia.

Aš luktelėjau, kol Solas brovėsi į priekį, čiuopdamas kelią blausioje šviesoje. Staiga išvydau porą batų, kabaluojančių virš grindų. Vos susilaikiau nesurikusi, bet mano aiktelėjimas vis tiek buvo girdimas alsioje tyloje. Solas jį išgirdo ir grįžtelėjo atgal.

Jis irgi pamatė tai, ką regėjau aš. Solas metėsi į priekį, nusitverdamas už baldų, kad nepargriūtų.

— O ne! Džojau!

Džojus gulėjo išsidrėbęs visu ūgiu iki pat galo atloštame LaZ-Boy krėsle, o jo kojos karojo per atramos kraštą. Jis žiūrėjo tiesiai į mus, plačiai išsižiojęs, praskelta sutinusia lūpa, apspangusiomis akimis. Kilstelėjęs vieną ranką bandė parodyti, kuria kryptimi nudūmė jo užpuolikas.

— Ar tu sveikas? Ar jis tavęs nesužeidė?

Atsišliejusi į aukštos komodos šoną ėmiau grabalioti po savo rankinės dugną, ieškodama mobiliojo telefono.

— Solai, maldauju, leiskite kam nors paskambinti.

Džojus pirmiausia dėbtelėjo į mane, paskui į Solą, tada papurtė galvą.

— O kodėl?

Džojus vėl papurtė galvą, bet šįkart ne drausdamas man tai padaryti, o tiesiog atsipeikėdamas. Įsikirtęs į krėslo ranktūrius pasikėlė iki pusiau sėdimos padėties. Jis buvo toks smulkutis, kad išpampusio veliūrinio krėslo guolyje atrodė visiškai prapuolęs. Solas nuleido kojų atramą žemyn ir pakėlė krėslo atlošą. Džojus nuslydo iki pat kėdės krašto. Išvydusi tokį smulkų jaunuolį, nejučia pagalvojau, kad tik pats beširdiškiausias nusikaltėlis gali trokšti padaryti jam ką nors negero. Senokai skustos barzdos ražiena teikė jo išvaizdai ne jėgos, o tik darė jį netvarkingą. Tiesą pasakius, stipresnis vėjelis būtų išvertęs jį iš koto.

— Vandens, — sukomandavo Solas, o pats išsitraukė iš kišenės nosinę ir ėmė šluostyti per Džojaus smakrą srūvantį kraują. Veltui dairiausi kokios stiklinės, bokalo ar grafino.

— Ant stalo, — parodė Solas vos už kelių žingsnių nuo manęs.

Ant Džojaus stalo gulėjo kita, taip Solo mylima figūrėlė, tik jau sudužusi. Nuskilusi dramblio kaulo ranka tįsojo atokiau kūno. Šalia jos gulėjo tamburinas, kurį ji anksčiau buvo laikiusi rankoje. Čia pat gulėjo ir parverstas vandens grafinas su sudužusia stikline. Aplinkui mėtėsi knygos. Akivaizdu, kad vyko grumtynės, Džojui teko atlaikyti užpuoliko smūgius. Jeigu jo užpuolikui ir liko kokia nuobrozda ar mėlynė, tai tik dėl to, kad puolė Džojų, o ne kad šis būtų parodęs bent menkiausią pasipriešinimą.

— Man atrodo, jis pasiėmė figūrėles, tas, kurios buvo vitrinoje, — sudejavo Džojus, padedamas senuko atsistoti ant kojų. — Nežinojau, ką man daryti. — Jo balsas buvo lygiai taip pat graudus kaip ir jo išvaizda. — Labai atsiprašau, Solai, — tarė Džojus, knapsėdamas į priekį. — Neleidau jam imti tų figūrėlių, kol nesumokės pinigų.

— Atsisėsk ir pamiršk tas figūrėles, Džojau. Dabar svarbiausia tavo sveikata. Ar smarkiai tave prikūlė?

— Jis man kirto tik sykį, — tyliai sukikeno Džojus. — Tiek man ir tereikėjo, Solai, tik tiek. — Jis atsargiai palietė perskeltą lūpą. — Oi! — Palinkęs į priekį Džojus plačiai išsižiojo. — Kaip mano dantys? — paklausė.

Solas nusijuokė.

— Visi savo vietoje. Nedaug trūko ir būtų tave patiesęs pasliką, vyruti.

Man taip palengvėjo, kai išgirdau linksmesnę gaidą, kad net garsiai atsidusau. Tai išgirdę, jie abu sužiuro mano pusėn.

— Vanduo išsipylė, o stiklinė sudužusi, — beviltiškai skėstelėjau rankomis.

Solo akys sustingo prie sudužusios figūrėlės.

— Paduokit ją man, — paprašė Solas.

Paėmiau statulėlę ir, surinkusi jos nuskilusias dalis, sudėjau į ištiestą Solo ranką.

— Kaip manot, kas tai padarė? — paklausiau Džojaus. — Kas čia atsitiko?

— Viskas įvyko labai greitai. Nepaprastai greitai. Aš buvau parduotuvės gale, kai išgirdau durų skambutį. Nuėjau prie pagrindinių durų ir įleidau jį. Šis ėmė klausinėti apie figūrėles ir nužingsniavo prie lango vitrinos. Aš nusekiau paskui jį, bet jis manęs nepalaukė, ištiesė ranką ir pasiėmė dvi statulėles. Šitą, — jis parodė į sudužusią statulėlę, — ir kitą. Aš liepiau jam elgtis atsargiai. Ar nemanot, kad tai buvo mano klaida? — paklausė jis, dar kartą pasičiupinėdamas skaudamą lūpą.

Ir tada aš pastebėjau didžiulį Džojaus žiedą. Keturios plačios eilės deimanto akučių glaudėsi viena prie kitos tarp dviejų lygiagrečių aukštų auksinio žiedo briaunų. Jis apėmė beveik visą bevardžio piršto narelį — nuo didžiojo sąnario iki delno. Jo kraštai buvo tokie platūs, kad didysis ir maželis pirštai styrojo atsiknoję nuo bevardžio, dėl to jo plaštaka atrodė apgaulingai didelė.

— Ir kas atsitiko paskui? — paklausė Solas.

— Jis norėjo sužinoti, kiek jos kainuoja, todėl aš nuėjau prie savo stalo pasižiūrėti kainų. Aš gi neketinau tavęs apgaudinėti, Solai.

Solas liūdnai palingavo galvą.

— Pasakok toliau.

— Aš pradėjau vartyti kainininką, o jis tuo tarpu padėjo atgal į vietą vieną statulėlę. Spėju, kad šitą, — ir Džojus parodė į sudužusiąją. — Ir kaip tik tada, man regis, aš vėl išgirdau durų skambutį, — pridūrė jis.

Solas metė į mane supratingą žvilgsnį. Jis atrodė visiškai ramus.

— Tai buvom mes, — tarė jis.

— Jis čiupo mane už krūtinės ir ėmė kamantinėti, iš kur aš jas gaunąs. Tada viskas vyko labai greitai. Aš nejuokais susirūpinau. Visai nenorėjau, kad jis pamatytų kainininką. Mikliai susivokiau, ar ne? Nenorėjau, kad jis ką nors sužinotų, todėl pasakiau, kad aš pats nieko nežinau. Bet jis vis tiek griebė iš mano rankų sąsiuvinį.

— Ar atėmė?

— Nežinau. Aš jam smogiau. — Džojus mostelėjo ore savo didžiulį žieduotą kumštį. — Kad užsimojau, tai žinau gerai, bet nesu tikras, ar jam pataikiau.

Džojus pritilo ir apsidairė, tarsi mėgindamas prisiminti, kaip buvo.

— Man atrodo, aš dar kartą išgirdau skambutį, bet jis taip smarkiai mane talžė, kad imu tuo abejoti. Bet tuomet jau pamačiau jus... Labai atsiprašau dėl visko.

— Nesijaudink, Džojau. Figūrėlės, kurias jis paėmė nuo lentynos... — Solas suraukė antakius.

— Jų buvo trys, pridėk dar „Šecherezadą“, — užbaigė Džojus, akimis ieškodamas Solo veide atleidimo.

Solas nusijuokė.

— Teisingai, trys. Ir ne pačios geriausios, ne kažin ko vertos. O „Šecherezada“ tebėra ant palangės. Trys figūrėlės? Ko jos vertos? Nieko. Ne, man daugiau rūpesčio keli tu pats.

„Ir kainininkas“, — norėjau pridurti, bet susilaikiau. Mažai tepažinojau Solą, bet negalėjau pakęsti minties, kad šiam doram senam džentelmenui gali nutikti kas nors bloga. Jeigu įsilaužėlis, kad ir kas jis toks būtų, išsinešė kainininką, tai dabar jis jau žino Solo pavardę, gal net jo adresą ir telefono numerį.

Nuėjau prie stalo, tarsi norėdama sutvarkyti ant jo pažertus daiktus.

— Eime, Džojau, — švelniai paragino Solas. — Pasiimsim ir „Šecherezadą“. Dabar mudu abu eisime namo. Viskas bus gerai. — Solas pažvelgė į mane. — Jums jau irgi reikėtų eiti, — tarė.

— Ne, aš jaučiuosi gerai. Noriu padėti jums susitvarkyti, — atsakiau jam galvodama, kaip dabar nenorėčiau eiti į tamsią gatvę, kur nėra nė vieno taksi ir kur kiekviename skersgatvyje nežinia kas manęs tyko. Na jau ne! Tik ne šiame gyvenime, ir ne kitame.

— Prašyčiau paduoti man „Šecherezadą“, — paprašė Solas, pasinaudojęs mano pasiūlymu padėti jiems susitvarkyti. — Matai, Džojau, ir tu jautiesi gerai, bent jau bus gerai, kai sugis lūpa, ir „Šecherezada“ su mumis. Viskas bus gerai.

O apie kainininką — nė žodelio.

Solas atsargiai ir labai švelniai paėmė iš mano rankų figūrėlę, perbraukė delnu per jos egzotišką persišką drabužį ir brangakmeniais nusagstytą galvos papuošalą ir stipriai priglaudė prie krūtinės. Tada pažiūrėjo į mane atkutusiu, ramiu žvilgsniu.

— Čia pati nuostabiausia mano figūrėlė. Ji tokia graži, kaip ir ją gaubianti legenda; drąsi, bet kartu ir grakšti, kaip ir didinga Rimskio-Korsakovo muzika; melodinga ir viliojanti. — Jis atplėšė nuo krūtinės žavingąją statulėlę ir atkišo man. — Ir dar mįslinga, — pagarbiai pridūrė. — Pažiūrėkite pati.

Lengvai šyptelėjęs kalbėjo toliau:

— Visą savaitę krapščiausi prie jos, kol surinkau iš atskirų dalių! Bijojau, kad niekad nerasiu plunksnos jos galvos papuošalui.

Prisiminusi daugybę visokiausių smulkmenų, prikrautų dėžių fabriko sandėlyje, puikiai jį supratau.

— Kai tik surenku figūrėlę, iš karto nešu ją Džojui. Jis jas parduoda, o pinigus pasidalijam.

— O už kiek jas Džojus parduoda?

— Šitoji „Šecherezada“ kainuoja labai daug — keturis šimtus dolerių. Kitos, daug mažesnės ir paprastesnės, kaip štai šita, — Solas linktelėjo galva į sudužusią figūrėlę, — visai nedaug — vieną du šimtus.

Jau buvau besižiojanti sakyti, kad keturi šimtai dolerių yra ne pinigai. Net ir keturi tūkstančiai dolerių būtų kaip už dyką. Akimirksnį buvau besusigundanti leptelėti, kad pati ją nupirksiu. Dieve, kaip aš jos norėjau!

„Atsipeikėk“, — subariau save, prisiminusi vos prieš kelias minutes įvykusį mirtį nešantį incidentą. Keista, bet net ir tokie grėsmingi prisiminimai apie patirtą įvykį neištrynė iš mano vaizduotės vizijos, kad keturis šimtus dolerių kainuojanti Solo „Šecherezada“ galėtų puikuotis ant Leitono aukciono katalogo viršelio.

— Jas greitai nuperka, — kalbėjo Solas. — Žmonės klausinėja Džojaus, iš kur jis jas gauna, ar ne, Džojau?

Džojus, dabar jau daug linksmesnis, kad nesmarkiai nukentėjo, linktelėjo.

— Mes niekam nepasakojam, iš kur jas gaunam, — tarė jis.

— Ar jūs jam skambinate? Tam, kuris šiandien buvo atėjęs, kai padarote užsakytą figūrėlę? — paklausiau.

Džojus sukluso.

— Et, ne jis vienas pas mus perka. Mes...

— Ne, mes niekam nepranešam, — įsiterpė Solas. — Aš niekada nežinau, kiek užtruksiu, kol surasiu reikiamas dalis ir varžtus ir viską susuksiu. Bet net ir žinodami, kad gali figūrėlių nerasti, klientai vis tiek pas mus ateina. Kartais jie nusiperka kitų daiktų. Džojus gauna tikrai labai neblogų niekučių iš senų Bruklino šeimų, kai numiršta paskutinis jų narys. Aš jam priekaištauju, kad per pigiai parduoda, bet jis man įrodinėja, kad jam patinka, kai daiktai neužsiguli lentynose, vieni keičia kitus. Taip verslui geriau, suprantate?

— Rytdienai turiu neblogą masaliuką, — pradėjo Džojus.

Apsidairiau, bandydama suvokti, kaip Džojus elgiasi su vertingais daiktais. Šiuo metu mane mažiausiai domino jo prekyba. Mane stebino tai, kaip Solas su Džojum sugeba taip greitai pamiršti šio vakaro įvykius ir grįžti į normalų kasdienį gyvenimą. Turbūt tuo ir skiriasi gyvenimas Brukline nuo gyvenimo Lemonte.

— Ar nemanote, kad tas, kuris šįvakar pasidarbavo, dar sugrįš? Ką judu tada darytumėte? Ar parduosite jam daugiau figūrėlių? — Mano galvoje viena mintis vijo kitą.

— Ne, dabar mes turime jus, tai nebereikės. Tiesiog parduosiu liejinius ir apsirūpinsiu pinigais visam likusiam gyvenimui, — patenkintas šypsojosi Solas.

Aš tyliai sudejavau. Man taip norėjosi, po perkūnais, liepti jam pamiršti tuos liejinius. Svarbiausia — figūrėlės. Juk iš čia pliūptels visi pinigai. Maišai pinigų. Kaip Solas nesupranta, kad aukso gysla yra figūrėlės, o ne tie liejiniai? Tikriausiai dabar dar ne laikas aiškinti pagrindines ekonomikos ir antikvariato taisykles. Todėl pasielgiau taip, kaip man pasirodė tinkamiausia: jam nusišypsojau, nors ir labai santūriai.

— Bet jums tai tikrai reikia eiti, Sterling, — priminė Solas. — O visa kita gali ir palaukti kokią dienelę. Mudu su Džojumi gyvename netoliese greta. Mes neprapulsime.

Pažvelgiau pro langą į neregėtai tamsią naktį.

— Tuomet išeikime visi kartu, — pasiūliau.

— Galime ir kartu, — sutiko Džojus, stodamasis ant kojų, šįkart be niekieno pagalbos. Minutėlę stabtelėjo, susikaupė, tada pasuko savo stalo link ir išdidžiai nuo jo paėmė juodą storą sąsiuvinį.

— Štai jis, — tarė Džojus, grūsdamas sąsiuvinį, kurio baisiai išsigandusi aš net nepastebėjau, į didžiulį krepšį. — Duokite „Šecherezadą“. Mes čia jos nepaliksime.

Kol Džojus dukart rakino parduotuvės duris, paskui apsaugines metalines grotas, aš stovėjau prisiplojusi prie namo sienos. Kažkur skaičiau, kad šešėliui susidaryti reikalinga šviesa. Šešėlių čia buvo iki valiai, bet nė žybsnelio šviesos, arba jos nepakankamai, kiek man reikėjo. Netoliese gatve sliūkino kažkokia vieniša tamsi būtybė. Širdis ėmė daužytis krūtinėje. Atgavau kvapą tik tuomet, kai supratau, kad ten buvo šuo.

Tylomis visi trys ėjome tol, kol pasiekėme apšviestą sankryžą. Atrodo, laukėme visą amžinybę, kol kažkoks taksi išniro iš už kampo ir pasuko prie mūsų. Aš iššokau į gatvės vidurį, kad mus pamatytų.

Kol Solas atidarė man dureles, aš plačiu mostu apkabinau Džojų.

— Dėkok Dievui, kad likai gyvas, — tariau jam.

— Solai, rytoj visą dieną būsiu užsiėmusi, bet kai tik atsilaisvinsiu, būtinai paskambinsiu, — prižadėjau jam, glėbdama rankomis senuką. Jis noriai atsakė į mano apkabinimą.

— Žiūrėk, dabar ji tavo žinioje, — tarė Solas vairuotojui, uždarydamas paskui mane mašinos dureles.

„Tikras džentelmenas“, — pagalvojau.

Dar kartą grįžtelėjau ir mečiau paskutinį žvilgsnį pro galinį mašinos langą. Juodu susiglaudę stovėjo tamsoje. Solas vyniojosi ant galvos šaliką, o Džojus tuo tarpu prilaikė jį už rankos. Paskui koja kojon jie nužingsniavo gatve.

Susisupau į paltą ir įsitaisiau ilgesnei kelionei. Mes suktelėjome nuo kelkraščio ir patraukėme į Manhataną, bent aš taip maniau. Staiga vidury gatvės taksi apsisuko šimto aštuoniasdešimt laipsnių kampu. Aš nebesusigaudžiau, kur esame. Dairiausi tai pro vieną mašinos langą, tai pro kitą, mėgindama įžiūrėti kokį gatvės ar parduotuvės pavadinimą, kad užsikabinčiau už kokios nors minties.

Ir tada išvydau tamsų žmogaus siluetą, stovintį skersgatvyje tarp dviejų namų.

Kilstelėjau galvą, kad geriau įsižiūrėčiau. Taksi suktelėjo už gatvės kampo. Tokioje aklinoje tamsoje visi daiktai tiesiog supanašėja. Kur mes? Tas namas panašus į Solo. Ir anas. Ir netgi tas.

Susirangiau kamputyje ir užsimerkiau. Gal man viskas pasivaideno?

9 skyrius

K. Neseniai nugirdau, kaip viena sendaikčių supirkinėtoja pasakojo savo klientei apie provenansą^4. Ką tiksliai tai reiškia?

A. Šiuolaikiniai senienų kolekcininkai pamėgo terminą „provenansas“. Jis suteikia daiktui patikimumo, o kartais net kilmingumo. Provenansas dažniausiai nurodo, iš kur daiktas kilęs, taip pat jis gali byloti ir apie tai, kas tą daiktą ilgą laiką turėjo. Ši savybė dažnai nulemia daikto vertę. Pavyzdžiui, žmonės mielai paklos didesnius pinigus už deimantą, kurį nešiojo Vindzoro kunigaikštienė, ar beisbolo kamuolį, kurį lietė Tedas Viljamsas, arba už Šeikerio stalą iš senosios Opros Vinfri kolekcijos. Pagaliau žinant daikto provenansą — iš kur jis kilęs ar kas jį kadaise turėjo — galima sumokėti daugiau kaip keletą tūkstančių dolerių.

Visą naktį prasivarčiau ir prasiblaškiau lovoje. Galiausiai atsikėliau gerokai anksčiau, nei suskambo viešbučio radijo žadintuvas. Manhatano centras buvo pakirdęs šios dienos gyvenimui dar gerokai prieš aušrą.

Aštuntą valandą ryto aš jau buvau išsimaudžiusi vonioje, apsirengusi ir sušveitusi apskritą bandelę su sviestu bei išgėrusi puodelį drungnos arbatos šalimais esančioje kavinukėje. Bėda ta, kad Niujorkas, koks jis bus man reikalingas, atgis tik po geros valandos. Bandžiau prisiversti skaityti Times, kurį radau prie savo numerio durų, bet mano galvoje sukosi tik vakarykštė diena. Deja, aš nieko nesusapnavau, nė menkiausio vakardienos įvykio.

Stengiausi išmesti iš galvos tai, kas vakar vyko Džojaus parduotuvėje, ir sukoncentruoti dėmesį į Solo problemą. Mintyse apskaičiavau, kad man teko pamatyti vos ne dvidešimt kruopščiai surinktų Solo figūrėlių, o dalių ten buvo... kelioms? Kas žino? Dešimtims, šimtams, o gal net daugiau? Vienas Dievas žino, kiek Solas turi tų liejinių. Tik vienintelis žmogus už Europos ribų gali žinoti apie tas figūrėles daugiau nei bet kas kitas už jos sienų — tai Ričis Danielsas, Leitono šiuolaikinio dekoratyvaus meno skyriaus vadovas. Susitikti su juo man buvo pirmoji šio svarbaus reikalo dalis.

Su Ričių susipažinau, kai jis buvo tik pradėjęs dirbti Leitone. Aš tuo metu vienoje atkampioje sendaikčių parduotuvytėje Venicoje, Kalifornijoje, buvau radusi puikų Bakaros juodo emalio ir krištolo rinkinį stipriems gėrimams. Vienas žvilgsnis į tą rinkinį — ir aš mintimis nukeliavau pas Fredą ir Džindžer, namo balkone Kopakabanoje besisukančius kariokos ritmu „Linksmojoje našlėje“.

Ne visiems kliuvo laimė išvysti tai, ką pamačiau aš, nes rinkinys buvo visas nuo senumo apdulkėjęs. Jis buvo sumestas į vieną krūvą kartu su senais Revere Ware troškintuvais ir rotango krepšiais iškyloms, kurie atrodė tokios prastos būklės, kad verčiau jau būtų buvę išmesti ar palikti miškų glūdumoje. Akivaizdu, kad tatuiruotasis parduotuvės savininkas nė nepasivargino pažiūrėti į grafino ar stiklinių dugno apačią ir pasidomėti firmos ženklu, arba nebuvo girdėjęs garsiausios pasaulyje prancūzų stiklo dirbtuvės pavadinimo. Ant kiekvieno šio rinkinio daikto dugno buvo aiškiai matyti pavaizduota grakšti aukštakojė taurė ir aplink ją užrašyti žodžiai: BACCARAT, FRANCE. Ant grafino kaklelio kabojo etiketė, skelbianti, kad šis devynių dalių rinkinys buvo pagamintas 1950 metais ir atsieis man dvidešimt penkis dolerius. Iš tiesų rinkinys buvo sukurtas 1920 metais ir galėjo būti vertas viso tūkstančio. Šiais laikais jis kainuotų trigubai daugiau.

Ričis Danielsas buvo teksasietis. Jam labiau patiko būti vadinamam trumpiniu nei pilnu vardu — Ričardsonas. Jis beveik niekuo nesiskyrė nuo Naidželo Rodeso ir buvo lyg nukritęs iš Bakelito planetos. Ričis visad vilkėjo juodu megztiniu aukšta atlenkiama apykakle, dizainerių siūtais džinsais, Ralfo Loreno tvido švarku. Juodi jo plaukai būdavo visuomet stropiai suglostyti atgal, nei per ilgi, nei per trumpi. Niekad nemačiau, kad jis, praeidamas pro veidrodį, seną ar naują, neužmestų kreivos akies į savo atvaizdą. Nors Ričiui buvo jau gerokai per keturiasdešimt, gal net arti pusamžio, jam labiau patikdavo, kai žmonės galvodavo, kad tai amžinai jaunas vaikinukas, koks buvo tada, kai pradėjo rašyti straipsnius ir knygas apie viską, kas tik susiję su art deco laikmečiu — baldus, stiklą, sidabrą ir bronzines figūrėles. Iki tol niekas Amerikoje į šį stilių nekreipė dėmesio. Kita vertus, art deco ne taip seniai ir atsirado. Net ir dabar jį dar ne visai gali vadinti „antikvariniu“ stiliumi.

Kam tas rūpi? Art deco stilius šiuo metu tapo Holivudo žvaigždžių, televizijos laidų vedėjų ir apskritai visų, kurių namučiai atsidurdavo People žurnalo gyvenimo būdo nuotraukų skiltyje, mada. Kaip buvo kalbama mūsų versle, Ričis Danielsas pats sukūrė rinką. Jo pasisekimas buvo toks didelis, kad net užsitarnavo kvietimą dalyvauti Lario Kingo pokalbių laidoje ir svečio teisėmis buvo pakviestas pas Oprą, kai ši rengė laidą apie tai, ką kolekcionuoja žvaigždės.

Kai tik laikrodžio rodyklė nuo 8 valandų ir 59 minučių pasisuko iki 9, aš paskambinau Ričiui. Taip, jis mielai priims mane šįryt bet kuriuo metu. Šią savaitę, kaip jis pareiškė, scenoje dominuoja Amerikos senienos, tad jis praktiškai laisvas.

Tuojau pat susiradau taksi. Bet šįryt, skirtingai nei vakar rytą, kai Naidželas pats užvedė mane į viršų, dabar teko pačiai šokinėti per Leitono kliūtis. Pasisakiau pavardę nuo galvos iki kojų apsirėdžiusiai Versace drabužiais blondinei sekretorei su iš koto verčiančiais auksiniais auskarais ausyse. Akimirksniu pagalvojau, kas ji tokia galėtų būti. Kieno ji giminaitė? Aukštuomenės merginos su paauksinta giminystės linija net griūdamos kimba į pasiūlytą darbą Niujorko aukcionuose. Pasisakiusi, kad ten dirbi, įgauni visai kitokį statusą. Apie antikvarinius daiktus gali ir nieko neišmanyti; jau vien tik buvimas šalia jų reiškė labai daug. Ji sėdėjo laukiamajame, apsupta poros XIX amžiaus Venecijos juodaodžių skulptūrų, rankose laikančių liepsnojančius deglus. Ant marmuru tviskančių sienų didžiuliai spalvoti plakatai reklamine kalba šaukte šaukė apie rekordinius Leitono pardavimus — XVIII amžiaus amerikietiškas Karalienės Anos kosmetinis staliukas, ankstyvasis Stafordšyro polichrominis glazūruotas medžių sodinimo šventės vaizdelis, II amžiaus romėniška marmuro skulptūra, XIX amžiaus navahų^5 dėvimas apsiaustas, 1928 metų Le Korbiuzjė^6 gilus pašto karietos krėslas. Vien tik atsidūręs tokioje aplinkoje, rėkte rėkiančioje apie neišpasakytą prabangą, jautiesi atliekąs ypač svarbias pareigas.

Ta graži jauna būtybė nuspaudė Ričio telefono linijos mygtuką ir suvebleno keletą kimių žodžių. Aš tuo tarpu mindžikavau po priimamąjį, galvodama, kiek galėčiau atskleisti to, ką mačiau.

— Sterling, širdele!

Pasisukusi išvydau Deiną Henchlo, lipantį iš lifto drauge su mėlynai žilų plaukų dama, pasiramsčiuojančia lazdele su auksiniu smaigaliu. Aš gailiai atsidusau. Iš už jų iš lifto išniro Ričis ir pribėgo prie manęs. Mus išvydęs pašalietis galėjo pamanyti, kad aš esu šeimos advokatė, nekantraujanti kuo greičiau įteikti šiam vyrukui čekį už pasimirusios močiutės išparduotą turtą. Jo entuziazmas privertė mane elgtis apdairiai. Žinojau, kad aš jam mažiausiai rūpiu.

Ričis čiupo mane už rankos ir įsitempė į laukiantį liftą, kuriuo pakilom į trečią aukštą, kur buvo jo kampinis kabinetas. Priešais jo šventyklos duris sėdėjo dar viena įspūdinga anoreksiška būtybė. Jai net nereikėjo stotis, kad pamatyčiau ir įsitikinčiau, jog ji veikiausiai kokių metro septyniasdešimt aštuonių centimetrų ūgio ir ne daugiau kaip penkiasdešimt keturių kilogramų svorio su visu kailiniu paltu. Ji atrodė kažkokia siaura ir ilga — plaukai, veidas, karantys auskarai.

— Sterling, čia Ana. Ana, kada Sterling Glas man bepaskambintų, iš karto sujunk, — tarė jis, mirktelėjęs vieną akį.

Ana be pavardės dėbtelėjo į mane akimis, iš kurių siauro žvilgsnio galėjau suprasti, kad vakar buvo per daug linksmintasi. Ko tikėtis, kai turi tokias mėlynai žalsvas jūros gelmių akis, kuriose nuskęsta kiekvienas vaikinas. Be savo žvilgsnio, ji niekaip kitaip nesiteikė pripažinti mano egzistavimo. Už tokį prastą elgesį mano mama būtų išvijusi mane iš namų. „Tikriausiai labai jau svarbi persona“, — pamaniau sau.

Atsidūręs savo kabinete Ričis pasijuto tarsi smuktelėjęs laipteliu žemyn. Ačiū Dievui! Bet, kai manęs paklausė: „Tai ką man šįkart atvežei?“ — aš pasijutau dar nejaukiau.

Ant viršutinės raudonmedžio knygų spintos lentynos pamačiau šokėjos figūrėlę, stovinčią ant onikso pagrindo plačiai išskėstomis rankomis, tik su viršutine maudymosi kostiumėlio dalimi, surišama ant sprando, ir šortukais — stebėtinai panašią į tą, kurią laikiau savo rankose Solo sandėlyje. Bet ši figūrėlė iš bronzos ir dramblio kaulo stovėjo ant abiejų kojų, o ne ant vienos, ir ant galvos buvo užsirišusi spalvotą skarelę, o ne glotnią kepuraitę.

— Atvežiau? Aaaa... — vos atplėšiau nuo jos žvilgsnį. — Tiesą pasakius, aš atvežiau Naidželui nepaprastai gražų Polo Storo arbatos kaitintuvą, — tariau jam.

Ričis tyliai švilptelėjo.

— Spėju, kad jam nusišypsojo laimė.

— Atrodė ganėtinai patenkintas.

— Bet telefonu buvai minėjusi kažkokius deco darbus, ar ne? — Ričis užkišo sulenktą nykštį už džinsų juosmens. Kur mes — Leitone ar Teksase? Ričis metė linksmą, atvirauti kviečiantį žvilgsnį. Ant jo dešinės rankos pastebėjau tvarstį. Jis sugavo mano žvilgsnį.

— Skvošas. Gaudžiau kamuoliuką. Mano partneris irgi. Nepamačiau, kaip parklupau, o tas kirto per ranką su rakete. — Ričis nusijuokė, o aš dar pastebėjau nežymią nuobrozdą ant jo kairiojo smakro šono.

— Apgailestauju, — tariau.

— Na, tai dėl ko buvo skambinta?

— O taip. Norėjau paknebinėti tavo smegenėlių — štai dėl ko skambinau. — Ir vėl nudūriau žvilgsnį į figūrėlę. Panašumas tarp dviejų kūrinių buvo iš tiesų stulbinantis. — Matai, deco — ne visai mano sritis. Aš geriau išmanau XVIII amžiaus vyšnios medžio baldus ir anglų sidabrą. Betgi šitą ir tu pats žinai, — šyptelėjau pagalvojusi, kaip čia tinkamiau pradėti kalbą apie Solo figūrėles ir liejinius. Vaikystėje nuolat turėdavau bėdos, nes pradinėse klasėse nemokėjau nekaltai meluoti. O jeigu ir sumeluodavau, tai iš karto matydavosi. Turbūt dėl to visą savo amželį ir likau tokia sąžininga. Pamėginau dar kartą. — Kita vertus, niekada ne vėlu mokytis naujų dalykų, tiesa? Užmirškim praeitį, pirmyn į ateitį. Mes juk gyvename dvidešimt pirmame amžiuje. Laikas man pasivyti bent jau dvidešimtąjį. — Tikėjausi, kad mano žodžiai nuskambės juokingai kvailai.

— Pavyzdžiui, paimkime kad ir šitą deco figūrėlę, — tariau jau daug rimtesniu balsu ir parodžiau į lentyną. — Ar daug po pasaulį blaškosi jos klastočių? — Ir žvilgsniu parodžiau į pasaulį po jo trečiojo aukšto kabinetu.

— Sakyčiau, kad išmanai deco gana neprastai, jeigu be jokio vargo sugebi pastebėti Baccarat taurių rinkinį. Eikš, — pakvietė Ričis, globėjiškai vesdamasis prie savo darbo stalo, — sėskis. Turiu prisipažinti, kad esu šiek tiek nusivylęs. Naidželui atitempei keturženklės ar penkiaženklės sumos daikčiuką, o iš manęs reikalauji paskaitos apie deco figūrėles? Ar skaitei bent vieną mano knygą? — Jo balse išgirdau kiek cinišką gaidelę.

Dieve, na ir įkliuvau šįkart!

— Jeigu atvirai, tai aš turiu vieną tavo knygą apie deco stiklą ir porcelianą, bet... — pasistengiau nuduoti atgailaujanti, — dar jos neperskaičiau, nors iliustracijas visas peržiūrėjau. Dėl to ir noriu užduoti keletą klausimų asmeniškai tau. Tu rašai knygas tik apie tikrus ir pačius geriausius daiktus, iliustruoji jų pavyzdžiais. Aš būgštauju dėl naujų daiktų, dėl klastočių.

— Ak, tie komplimentai. Man jų niekada nėra per daug, — Ričis šyptelėjo su paslėpta užuomina, — ir jie visada sulaukia tinkamų rezultatų.

Jis nuėmė žaviąją figūrėlę nuo aukštosios lentynos ir, labai švelniai pastatęs tarp mudviejų ant rašomojo stalo, vėl įsitaisė savo kėdėje. Ričis žvilgtelėjo į Cartier rankinį laikrodį.

— Nieko naujo apie šią figūrėlę negalėčiau tau pasakyti, — prabilo jis, o lūpų kampučiai jam kalbant nežymiai užsirietė į viršų. — Pirmoji pamoka: ji pati geriausia iš esamų — originali, nepažeista. Dramblio kaulas yra puikios būklės — nei įskilęs, nei praradęs spalvą. Bronza? Be jokio įbrėžimo. Ji turi kuo puikiausią provenansą. Figūrėlė atkeliavo čia tiesiai iš vienos garsios aukšto rango šeimos Vokietijoje.

— Šit kaip? Ar nežinai, iš kokios?

Ričis dvejojo.

— Galėčiau pasižiūrėti.

Jis lenkėsi prie apatinio stalčiaus, bet sustojo pusiaukelėje.

— Hmmm. Pagalvojau ir prisiminiau, kad jie kurį laiką gyveno Vokietijoje, o gal Austrijoje — kažkur Europoje, bet daikčiukas pas mus atkeliavo iš Argentinos. — Jis vėl apdovanojo mane ta beprotiška šypsena. — Iš vienos tų apsukrių žydų šeimų, kurie emigravo dar būdami turtingi ir sugebėjo atsiimti savo daiktus trečio dešimtmečio pabaigoje.

— Grįžkime prie klastočių, — pabandžiau tęsti pokalbio temą, kuri nutrūko tik suskambėjus telefonui. Tikriausiai vėl koks nors klientas, kurio skambučius Anai buvo liepta nedelsiant permesti.

— Ar galiu? — mandagiai atsiklausė jis.

— Žinoma, — nusišypsojau jam supratingai.

— Alicija! Širdele, kaip laikaisi? — kalbėdamas telefonu Ričis man mirktelėjo vieną akį. Visi, kas tik bent kiek sekė kino pasaulio gyvenimą, žinojo, kas ta Alicija. Aišku, kad jai buvo leidžiama skambinti bet kada.

— Kaip sekasi filmuotis? Aplenki grafiką? Negirdėta, bet kai tu tokia profesionalė... — ulbėjo Ričis. — Klausyk, mano kabinete sėdi sena gera draugė, tau reikėtų su ja susipažinti. Tai — Sterling Glas. Taip, iš tiesų fantastiška pavardė. Be to, ji pati kiečiausia senienų vertintoja, gerai išmano savo sritį. Tau jos kartais gali prireikti. Pati supranti, dėl šventos ramybės, — nusijuokė jis. — Ne, Alicija, jokių vagysčių, dėl Dievo meilės. Betgi su kiekviena diena tavo daikčiukai vis brangsta.

„Dėl Dievo meilės“, — pasakyta labai teisingai, pagalvojau mintyse. Kodėl aš turiu susipažinti su Alicija? Vos susilaikiau nesusijuokusi.

Man buvo daug maloniau stebėti, kaip jis vynioja aplink pirštą ją, nei klausytis, kaip pristato mane, XVIII amžiaus liekaną, trumpalaikei spaudos numylėtinei, užstrigusiai trečiame dešimtmetyje, bet susižėrusiai XXI amžiaus milijonus dolerių. Jam už tai, žinoma, moka pinigus; jis privilioja pinigų švaistūnus ir šie prilimpa kaip bitės prie medaus.

— Tuoj gausime išties šaunių daikčiukų, į vieną iš tokių dabar ir žiūriu. Nuostabus dalykėlis tavo miegamajame, ant naktinio stalelio ar komodos, kur tik nori.

Įdomu, ką jis atsakytų: „Maža daili statulėlė, tau kainuosianti vienos dienos uždarbį, bet pardavusi už tuos pinigėlius galėtum pasiųsti sūnų metams ar dar ilgiau į Ivy League mokyklą“.

Jis pasilenkė į priekį ir prisitraukė arčiau savęs figūrėlę.

— Tai išskirtinio grožio moters statulėlė — šokėja. Sakyčiau, 1926 ar 1927 metų. Ne, ne taip šauniai sumodeliuota kaip taviškė Čiparuso „Panelė Kita“. Ši daugiau koketiška, flirtuojanti, bet kartu ir labai šiuolaikiška. Man labai primena tave, Alicija, — tarė jis, o balsas skambėjo švelniai kaip šilkas. — Atsiųsiu tau nuotrauką ir išmatavimus. Kaip norėtum: elektroniniu paštu ar gauti dokumentinę kopiją? Beje, kalbant apie „Panelę Kitą“, — Ričis pritilo, kad būtų didesnis efektas, — aš šiek tiek pasidomėjau. Neseniai viena tokia su švilpesiu buvo parduota tik už 140 000 dolerių. Tu gavai pusvelčiui.

Nekantriai laukiau, tikėdamasi išgirsti, kiek Alicija paklojo už savąją, bet taip ir nesužinojau. Deja, pasakysiu vieną dalyką. Ričis kalbėjo su Alicija visai ne pašaipiai. Akivaizdu, kad ji puikiai nusimanė apie savo art deco stiliaus daikčiukus. Aišku kaip dieną, kad net ir už mane geriau.

Vos tik jis padėjo ragelį, aš iš karto įkišau savo trigrašį.

— Klausyk, aš apie šitas figūrėles klausinėju dėl to, kad neseniai aptikau jų net keletą, visiškai tikrų. Galvą dedu.

— Tikrai?

— Taip.

— Kur?

Šito klausimo aš nesitikėjau.

— Juk tau tai nėra labai svarbu, ar ne? — paklausiau.

— Nepamiršk provenanso. Jeigu liejiniai atkeliavę iš Europos — tai viena, o jei čionykščiai — visai kas kita.

— Ne visai galiu tau atskleisti, iš kur jie, — maloniai jam nusišypsojau. — Vertintojo ir kliento susitarimas.

Ričis truktelėjo pečiais ir apsilaižė lūpas. Kas jam liko? Išsitraukęs sidabrinį, didžiuliu perlu puoštą parkerį, ėmė greitai kažką užsirašinėti.

— Gerai. Kiek jų yra? — atžariai metė klausimą. Šilkinio Ričio balso nebuvo likę nė kvapo. Dabar jis skambėjo dalykiškai.

Man nepatiko tokia staigi mūsų pokalbio permaina, norėjau čiupti ragelį ir skambinti Piteriui. Jis tai žinotų, kaip pasielgti. Velnias. Nepatinka, kai turiu atsiklausti dar kieno nors nuomonės.

— Kiek, sakei, tu jų ten matei? — neatlyžo Ričis.

Nurijau seilę, nes nenorėjau duoti Ričiui tikslaus atsakymo.

— Keletą.

— Baik, Sterling. Ką tau reiškia „keletas“? Tris, keturias, dešimt, penkiolika? Dieve šventas, tai kiekgi? Juk negali būti taip labai daug. Gal kokia kolekcija? Tik jau tikrai ne iš parduotuvės. Gal iš muziejaus? — jis be perstojo bėrė man klausimus, o žvilgsnis buvo šaltas. Rodos, mačiau, kaip kaista jo smegenėlės, taip niršiai stengiantis mane pakabinti. Įdomu, ar jis pats nujaučia, kad jam akyse jau žybsi doleriai, ir jis darosi labiau panašus į Ričį Ričą iš multiplikacinio filmuko, nei į Ričardsoną Danielą, tarptautinio aukciono ekspertą.

Aš suakmenėjau.

— Vaje! — akimirksniu išmečiau rankas į orą lyg koks Parko aveniu kelių eismo patrulis, iššokęs priešais dideliu greičiu neriantį limuziną. Aš giliai įkvėpiau oro.

— Gerai jau, gerai, — pamažėle atlyžo Ričis.

Jis keliskart pasukiojo ore savo parkerį. Paprastai žmonės tokiu atveju pabilsnotų juo per popieriaus lapą. Bet jis bijojo įlenkti 14 karatų auksinę plunksną.

— Puikiai suprantu tavo atsakomybę prieš klientą, bet spėju, kad atėjai pas mane dėl to, jog nori jas iškišti.

Jis nė nelaukė mano atsakymo.

— Reikia nepamiršti vieno labai svarbaus dalyko. Tu tikriausiai nenori jomis užversti rinkos. Kaip žinia, pernelyg daug vienos rūšies daiktų ir mažai kolekcininkų — ir dugnas iškrinta.

Įvertinusi situaciją, ėmiau dvejoti, ar man iš viso verta užsiminti apie liejinius. Supratau, kad neverta, bet smalsumas mane tiesiog degino. Juk tik aš žinojau, kur tos figūrėlės.

— Velniškai įdomu tai, — prabilau gan lėtai, — kad savininkas turi ir keletą tokių figūrėlių liejinių. Originalių liejinių.

— Liejinių? Čia tai bent! — Jo veide ir balse atsispindėjo nuostaba, bet jis greitai vėl atgavo nerūpestingą išraišką. — Na, iš jų dabar niekas nepeš jokios naudos, — atsainiai žėrė Ričis. — Parduotuvėse dabar pilna jų klastočių ir reprodukcijų. Net jeigu ir turėtum originalius liejinius gaminti kūnus iš bronzos, tai neturėtum dramblio kaulo. O jo dabar tikrai niekur negausi. Aš kaip tik ir atskiriu naujas figūrėles nuo originalių. Veidai, rankos ir kitos kūno dalys, kurios paprastai būdavo daromos iš dramblio kaulo, dabar grynas plastikas arba dar kokia nors sintetinė medžiaga.

Jis atsargiai padėjo parkerį ir sunėrė pirštus. Pamačiau, kaip pabalo jo krumpliai. Veidas liko visiškai ramus.

— Kita vertus, būtų visai įdomu istoriniais sumetimais įsigyti keletą senų liejimo formų. Žinoma, jos nieko nevertos. Gal nebent susigundytų koks muziejus? Betgi kiek jie galėtų eksponuoti? — paklausė jis lyg tarp kitko, praktiško ir viskam abejingo žmogaus balsu. — Taigi, sakykime, kad tavo klientas pasirengęs parduoti keletą figūrėlių ir dar magaryčioms pridėti kelias liejimo formas.

— Aš abejoju, ar mano klientas tikrai norės parduoti.

— Bandai, ar gilu, ar ne? — Ričis krenkštelėjo, nuplėšė popieriaus lapą, ant kurio ką tik rašė, ir įsibruko į vidurinį savo darbo stalo stalčių. Tada atsistojo, nuėjo prie durų ir tyliai jas uždarė. Grįžęs prie stalo atsisėdo ir įsistebeilijo į mane savo mėnulio akmens žydrumo akimis.

— Aš atsilyginsiu tau už sugaištą laiką, jeigu atneši man jas čia. Bet tik kaskart po vieną ar dvi figūrėles. Negalima jomis užversti rinkos. Ir dar kelias liejimo formas, kurias mes pamėginsime prastumti kokiam muziejui, — jis reikšmingai dėstė savo pasiūlymą, — ar istorinės pakraipos kolekcininkui.

Staiga Ričis nutilo ir sugriežė dantimis.

— Tai labai klastinga, supranti? Ak, tie liejiniai, liejiniai. — Jis nervingai papurtė galvą. — Nevalia leisti, kad jie pakliūtų į nedoras rankas, nebent jie tikri, originalūs, tada tai iš tiesų plačiai atsilapotų rinkos durys. — Jo akys susiaurėjo. — Mums šito reikalo teks imtis drauge, Sterling, — tęsė jis jau daug ramiau. — Negaliu leisti, kad viename aukcione pasirodytų dublikatai ar tikslios tų pačių figūrėlių kopijos.

Jis mechaniškai paglostė akimis telefoną.

— Žinoma, — patylėjęs prabilo vėl, o lūpų kampučiai lėtai užsirietę į viršų, — yra dar ir privatūs kolekcininkai.

— Be abejo, — nuolankiai sutikau aš, lyg papūga kartodama jo žodžius vien tik tam, kad būčiau tikra, jog tinkamai viską supratau, — privatūs kolekcininkai. — Vadinasi, šiame sandoryje jis norėjo apeiti aukcioną, ar ne?

Aš atsistojau. Nebenorėjau daugiau jo klausytis. Man reikėjo gerai viską apmąstyti.

— Tai va, — prakalbo Ričis, patenkintas savimi lyg vaikas. — Panašu, kad vis dėlto tu turėsi man kažką atnešti.

Pasekęs mano pavyzdžiu, Ričis irgi patraukė durų link. Uždėjęs ranką ant bumbulo, stabtelėjo.

— Neblogai padirbėjom, tiesa? Kada žadi grįžti namo? Kur tu gyveni — Virdžinijoje ar Šiaurės Karolinoje? Jau senokai nesimatėme. Net nebeprisimenu. Virdžinijoje, tiesa? Klausyk, gal šįvakar pavakarieniaujame, ką?

Nepamanykit, kad aš tokia sąžininguolė, jog nors vieną dešimtąją sekundės dalį būčiau dvejojusi ar priimti jo pasiūlymą. Ėrienos kepsnys „Keturių metų laikų“ restorane? Nymano Rančos kiaulienos frikadelės „Voveraitės“ restorane? Čilietiškas keptas jūrų ešerys šviežio maisto restorane Klintono gatvėje Nr. 71? Niekada neatspėsi, kur Ričis nusitemptų mane išlenkti taurę vyno ir pavakarieniauti — vien tam, kad išpeštų kuo daugiau informacijos.

— Ačiū. Labai gaila, bet negaliu. Juk žinai, kaip būna, kai ne taip dažnai tenka atvažiuoti į didmiestį, — atsakiau jam meiliai, su nežymia apgailestavimo gaidele.

— Taip, žinoma, suprantu. Aš visai pamiršau, kad šįvakar prasideda aukcionas.

Pagaliau Ričis atidarė duris. Mudu įžengėme į koridorių.

— Tu mane taip sužavėjai nauja bendradarbiavimo perspektyva, kad aš visai pamiršau, dėl ko tu čia atvykai, — tarė jis. — Gal galėčiau kuo nors tau padėti? Gal užsakyti tau vietą? Šįvakar čia susirinks marios žmonių. Smalsautojai jau būriuojasi išankstinei apžiūrai, o merginos iš aptarnaujančio personalo man šnibžda, kad gauna daug prašymų iš negalinčių dalyvauti ir reikalavimų statyti telefonu.

— Vieną dalyką dėl manęs tikrai galėtum padaryti, — suskubau aš, pasinaudodama Ričio pasiūlymu, kol jis nepersigalvojo. — Ar kartais neturi paskutiniojo deco aukciono katalogo? Norėčiau panagrinėti kainas ir pagilinti žinias. Man nesmagu, kad užmyniau ant uodegos tokiam lobiui ir neišmanau tiek, kiek turėčiau.

Ričis sugrįžo į kabinetą, paėmė du, paskui dar trečią katalogą nuo savo lentynos ir pervertė puslapius.

— Pasėdėk kurį laiką prie šitų. Beje, — pridūrė jis, atversdamas vieną katalogą ties spalvota nuotrauka per visą puslapį, kurioje buvo matyti didžiulė bronzinė vyro figūra nuoga krūtine ir ilgomis kelnėmis, stovinti ant marmurinio pagrindo ir laikanti strėlę su lanku, — pažiūrėk, gal turi ką nors tokio. Alekso Kelečio „Šaulys“, kainuoja 186 700 dolerių. Alicija nusipirko jį savo namelio su baseinu pagrindiniam įėjimui papuošti.

Aš pagalvojau apie Solo keturių šimtų dolerių vertės „Šecherezadą“.

— Tikiuosi, tavo ranka bus lengvesnė, — tariau jam.

10 skyrius

K. Neseniai vienoje angliškoje antikvarinių daiktų parduotuvėje norėjau nusipirkti dramblio kaulo statulėlę. Kai savininkas sužinojo, kad aš amerikietė, atsisakė man ją parduoti. Nuo kada pasidarė nelegalu įsigyti dramblio kaulo daiktų bet kam, kas jų nori?

A. Šio įstatymo priešistorė siekia 1920–1930 metus. Per šį art deco klestėjimo apogėjų kasmet iš Kongo į Liverpulį būdavo išgabenama per 60 000 dramblio kaulo ilčių. Iš vienos ilties būdavo išdrožiama dešimtys art deco figūrėlių galvų, torsų, kojų ir kitų kūno dalių. Dramblio kaulas tada buvo nebrangus, bet dėl jo buvo nužudyta milijonai drambliu. Suvokus, kaip grėsmingai nyksta dramblių populiacija, Tarptautinė prekybos nykstančiais gyvūnais konvencija 1989 metais visiškai uždraudė prekybą dramblio kaulu, o atitinkamai Amerika išleido įstatymą, draudžiantį jį importuoti į šalį.

Dar gerokai prieš mirtį mano mama mėgo nuolat kartoti vieną litaniją. „Man neramu, aš pasimetusi, man neramu“, — kartodavo ji dieną naktį, diena iš dienos. Tada tai mane varė iš proto. Dabar aš supratau, kaip ji jautėsi, bet buvau kur kas nuovokesnė. Aš pasijutau nusiminusi, supykusi, įžeista ir įskaudinta. Dar niekada per visus mano darbo kaip turto vertintojos metus nebuvo taip tiesmukai pasiūlyta imti kyšį. Negi aš Ričiui pasirodžiau tokia apgailėtinai kvaila, kad jis panūdo įvilioti mane į savo pinkles? Negi aš pasirodžiau jam tokia nesąžininga? Kam kitam būčiau tuoj pat atšovusi:

— Ei! Aš ne iš Mėnulio nukritusi!

Ką dabar daryti? Skambinti Piteriui? Solui Hobsteinui?

Skambindama Solui iš viešbučio ėmiau nuogąstauti, ar turiu kokių šansų užklupti jį namie penktadienio rytą apie dešimtą valandą. Aš nieko nežinojau nei apie jo įpročius, nei apie tai, kaip jis leidžia laiką dieną. Bet viešbučio numeryje mane aplankė laimė, ir jis tuoj pat atsiliepė. Pasakiau, kad kuo skubiausiai maunu pas jį.

Net ir vaiskią, speiguotą ir saulėtą dieną Vinstono gatvėje taip pat buvo tamsu. Pastatas ir dieną atrodė ne ką šviesesnis kaip naktį. Mes nuėjome į Solo kabinetą, aplenkdami eiles sukrautų dėžių.

— Beje, o kas jose? — paklausiau.

— Et, priveža čia visokių. Vienas dėžes keičia kitos. Nekreipiu dėmesio. Išnuomoju šitą kampą kaimynui. Jis su savo draugeliais čia kažką sandėliuoja. Užtenka man tos vietos.

— Tai visas šis pastatas priklauso jums?

— Nusipirkau jį aštuntame dešimtmetyje už prieinamą kainą, — paaiškino jis. — Viršuje gyvenęs vyras turėjo įrengęs siuntų gabenimo agentūrą, o pirmame aukšte aš turėjau įtaisęs nedidelę moteriškų apatinių drabužių siuvyklėlę — daugiausia apatinukų ir apatinių sijonų. Dabar niekas tokių nebenešioja, tiesa? — Jis nusijuokė savo kimiu, trūkčiojančiu balsu. — Kai tas vyrukas baigė verslą, niekas į jo aukštą neatsikraustė. Tada aš ir nusipirkau šį namą, bet visų patalpų taip ir neišnaudojau. Džiaugiuosi, kad rūsį galiu pritaikyti laikyti savo figūrėlėms. Jūs esate trečias ar ketvirtas žmogus, įkėlęs ten koją. Na, neskaitant Džojaus ir mano žmonos. Ji jau seniai mirusi. Mes neturėjome vaikų, tai Džojus man kaip sūnus.

— Jis labai geras, nedidelio ūgio, bet atkaklus, geros širdies ir tokios pat jautrios sielos, — šitai ištaręs, Solas, regėjosi, visiškai pamiršęs tą nelemtą įvykį.

— Tai ko pas mane atėjote? — linksmai paklausė jis.

— Tiesą pasakius, dėl dviejų dalykų — dėl statulėlių ir liejinių, — atsakiau jam.

Solas krenkštelėjo.

— Na, nieko kito aš daugiau ir neturiu, poniutėle.

Aš šyptelėjau.

— Pradėkime nuo keleto klausimų. Jūs surinkinėjate figūrėles po vieną, ar ne?

Solas kažko įnirtingai ieškojo ant savo stalo, kol pagaliau surado suglamžytą pakelį cigarečių, kurį ir vakar vartė rankose. Įdomu, kiek laiko jos jau ten guli? Lygiai kaip ir vakar, įsidėjo vieną į burną ir paliko karoti nepridegtą.

— Taip.

— Kiek, jūsų manymu, jau esate... — aš stabtelėjau, ieškodama tinkamo žodžio, — surinkęs?

— Šituo užsiimu ne per seniausiai. Daugelį metų mane kankino nemalonūs prisiminimai. Vienu metu jau rengiausi viską sunaikinti. Norėjau išmesti visas dėžes į šiukšlyną. Nekilo rankos nė jų atidaryti. — Jis pažiūrėjo į mane. — Bet ir šito padaryti neišdrįsau. Taip jos, kaip ir aš pats, užsiliko. Ko gero, tuščiai praleidau daug metų.

— Mes visi stengiamės esamomis aplinkybėmis elgtis kaip galima tinkamiau, — tariau aš.

— Kas padaryta, nebesugrąžinsi, — reziumavo jis šias liūdnas mano mintis. — Klausiat, kiek? — Ir jis ėmė po vieną belsti pirštais į stalą, garsiai skaičiuodamas ir kalbėdamas. — Kartu su ta, kurią jau matėte, gal dvidešimt šešias ar dvidešimt septynias, o gal net trisdešimt. Apie tiek.

— Ar pardavėte visas figūrėles, išskyrus tas, kurias mačiau vakar ir kurias surinkote jūs pats?

— Taip, dauguma jau parduotos. Ar turiu pardavimui naujų? Šiuo metu — ne. — Jis atplėšė nuo lūpų cigaretę ir pasidėjo ant stalo. — Matot, aš jų visų neparduodu. Kelias esu atidavęs draugams, o jų man likę tikrai nedaug. Pati suprantate, aš juk senas. — Jis graudžiai pažvelgė į mane. — Supraskite, labai netikęs įprotis karšti pamažėle. — Solui vėl užėjo tas baisus kosulio priepuolis, kurio aš tikėjausi ir kurį man buvo taip sunku ištverti.

Metų našta niekada nebuvo maloni, — sušnibždėjo man į ausį mama.

— Suprantama, — pritariau savo brangiajam Solui, laukdama, kol jis liausis kosėjęs. — Žinote, kai mudu kalbėjomės telefonu, jūs man paminėjote tik tai, kad turite kažkokius liejinius, o kokius — tiksliai nenupasakojote. Tiesą pasakius, aš daugiau išmanau apie XVII amžiaus Delfto fajansinius indus nei apie XX amžiaus skulptūrą. Jaučiu, kad tenka prisipažinti, jog jūs pasirinkote ne tą meno kūrinių vertintoją, išskyrus tik tai, kad esu sąžininga. Mane iš tiesų labai domina skulptūros ir jūs pats.

Jo veidas nušvito.

— Būkite sąžininga. Aš daugiau nieko iš jūsų ir nereikalauju.

— Ar jūs suvokiate, kad jūsų surenkamos figūrėlės yra daug kartų vertingesnės už pačius liejinius?

— Negi taip gali būti? — Pirma jo veidas išdavė nusivylimą, paskui nuostabą. — Turėdamas liejinius, meistras gali pagaminti naujų figūrėlių.

— Bet ar jūs žinote, už kiek parduodamos senosios figūrėlės, tos, kurias jūs turite čia, ir tos, kurioms pagaminti jūs turite ruošinių?

— Džojus be jokio vargo prastumia už vieną, du ar keturis šimtus dolerių. Bet paimk liejimo formą ir iš jos pagamink krūvą figūrėlių, parduok jas po penkiasdešimt ar septyniasdešimt penkis dolerius ir tada galėsi kalbėti apie didelius pinigus, tikrus pinigus, — nekantriai aiškino man Solas, tarsi aš nemokėčiau skaičiuoti. — Aš juk jums sakiau. Kidders tikrai susidomės.

— Kidders dar jų nematė, tiesa?

— Aš gi jums sakiau, kad matė tik mano artimieji ir jūs. Dėl to jūs man ir reikalinga, kad žinočiau, kiek užsiprašyti, kai pateiksiu pasiūlymą Kidders.

Vienintelis dalykas, dėl ko man nepatikdavo senienų vertintojos darbas, nors per kokteilių vakarėlius ir tekdavo klausytis, kaip žmonės pasakoja apie savo senienas, buvo dar tas, kad dažnai turėdavau juos nuvilti. O Solas, kaip ir dauguma senyvų žmonių, daiktų vertę suvokė atvirkštine tvarka, manydamas, kad šitą daiktą galima atiduoti pusvelčiui, o anas neva yra labai vertingas, kai tuo tarpu viskas buvo priešingai. Tai viena iš priežasčių, kodėl taip pasigailėtinai lengva apdumti senolius.

Buvo labai didelė tikimybė, kad Solas nepatikės tais faktais, kuriuos aš išpešiau iš Ričio. Žinojimas, kad jo surinktos figūrėlės galėtų atnešti tūkstančius dolerių pelno, teikė mažai paguodos; jo visos mintys ir viltys buvo nukreiptos į liejinius.

— Pirmiausia pažvelkime į reikalo esmę iš gerosios pusės, — pradėjau atsargiai. — Vieną jūsų figūrėlę, pačią paprasčiausią, galima būtų parduoti veikiausiai už tūkstantį aštuonis šimtus, du tūkstančius du šimtus, o gal net ir už visus tris tūkstančius dolerių.

Išsitraukusi vieną iš katalogų, atverčiau ir pakišau Solui, kad jis pats pamatytų. Atverčiau tą puslapį, kuriame buvo pavaizduotos statulėlės, labai panašios į tas, kurias aš mačiau jo rūsio sandėlyje — egzotiškai apsirėdžiusios moterys provokuojančiomis pozomis.

— Retesnė figūrėlė galėtų kainuoti dar kokius dešimt tūkstančių dolerių viršaus. Bet šiuo metu aš dar negaliu jums tiksliai pasakyti, kurios jūsų figūrėlės yra tik už kelis tūkstančius dolerių, o kurių kainos jau skaičiuojamos dešimtimis tūkstančių. — Aš atsargiai nutylėjau šešiaženkles sumas, už kurias galima būtų parduoti pačias rečiausias jo figūrėles. — Labai prašau, patikėkite mano žodžiu — už figūrėles galite gauti milžiniškas krūvas pinigų. Jūs būsite nepaprastai turtingas, pone Hobsteinai.

Solas klausėsi manęs be jokių komentarų ir net nekostelėjęs. Jis dėbtelėjo į figūrėlių nuotraukas skersa akimi, be jokio susidomėjimo.

— Matote, — tęsiau aš, — jūs ne tik čia turite nuostabius daiktus, bet ir jų turtingą istoriją. Jų provenansas — tai yra vieta ir laikas, kada ir iš kur jie atkeliavo — jau atskira istorija. Jūsų tėvai, seneliai. Tai, kaip jūs prieš daugelį metų pats atgabenote čia figūrėlių dalis ir liejinius ir tik po šitiekos daugybės metų atidarėte išsaugotas dėžes. — Aš linksmai nusijuokiau. — Nesistebiu, jeigu netyčia į jus kreipsis Vendi Mūnan ar Džonas Berendtas, kai tik apie tai pasklis gandas.

— Kas jie tokie?

— Ak! — Aišku, iš kur jam galėjo būti pažįstamos šios pavardės. — Vendi Mūnan rašo straipsnius į New York Times apie antikvarinius daiktus. Džonas Berendtas yra parašęs knygą apie vieną antikvarinių daiktų perpardavinėtoją, — paaiškinau jam.

— Kadaise ir aš buvau labai gerai apsiskaitęs, — nuoširdžiai prisipažino Solas ir skubiai pridūrė, — bet negaliu sakyti, kad tada daug skaičiau apie antikvarines vertybes. Bet, Sterling, mano liejiniai, jie...

— Solai, apie jūsų liejinius galiu pasakyti tai, kad jau dabar iš jūsų figūrėlių daromos kopijos ne pagal senuosius liejinius, o pagal tuos, kuriuos žmonės pasigamina, nusipirkę statulėles. Pagal juos jie gamina naujus liejinius ir daro figūrėles.

— Kidders? — paklausė jis garsiai švokšdamas, o jo veide ryškėjo susirūpinimo žvilgsnis.

— Ne, ne Kidders. Manufaktūrininkai, kad ir kas jie tokie būtų, metalines detales gali pagaminti ir iš bronzos. Bet šiais laikais jie niekaip negaus dramblio kaulo, iš kurio daromos tam tikros figūrėlių dalys. Tad jeigu kokia kompanija ir turėtų senųjų liejinių ir jais pasinaudotų, naujai pagamintos figūrėlės vis tiek nebūtų tokios, kaip senosios.

— O aš dramblio kaulo turiu, — pasipiktinusiu balsu atšovė Solas ir net atkakliai kilstelėjo smakrą aukštyn. — Jeigu Kidders ar kam kitam reikia dramblio kaulo, tai aš jo turiu. Galiu parduoti.

— Jūs turite dramblio kaulo? Iš kur?

— Kai mano artimieji pakavo figūrėles, norėdami paslėpti liejinius, jie mažais gabaliukais supakavo ir dramblio kaulo atsargas, dalimis supjaustę dideles iltis. — Solas susiraukė ir pasitrynė kaktą delnu. — Berods, kažką ir prisimenu, kad dramblio kaulas buvo pardavinėjamas. Gal ketvirtame dešimtmetyje? Žaliava paseno ir pasidarė trapi. Aaa, taip. — Jis atitraukė ranką nuo kaktos ir jo švelnios akys sužaižaravo, aiškiai prisiminus vakarykštį gyvenimą. Tas gyvenimas buvo daug malonesnis nei šiandieninis. Aš tuo buvau visiškai tikra.

— Taip, taip. Dabar prisiminiau, — džiūgavo jis. — To dramblio kaulo, kuris buvo senas ir bepradedąs trupėti, turėjo kažkoks kitas skulptorius. Dramblio kaului reikia drėgmės, — lyg koks mokytojas aiškino jis man. — Mano šeima visada laikydavo dramblio kaulą suvyniotą į minkštučiuką audeklą, iš kurio siuvamos vėliavos. Tėvas turėjo nemažai gražaus, balto dramblio kaulo. Jį pasidalydavo su draugais. Toks jau jis buvo. — Apsvaigintas džiugių prisiminimų, Solas švelniai šyptelėjo. — O paskui, prieš pat karą, kai, ruošdami kelionei į slėptuvę, pakavome figūrėles, tėvas man tarė: „Kruopščiai suvyniok ir dramblio kaulą. Jis neturi išdžiūti“. Aš padariau taip, kaip jis liepė.

Solas pakilo nuo kėdės ir nuėjo į kitą kambario galą. Išsitraukęs iš kišenės laikrodžio grandinėlę su trimis raktais, mažesniuoju iš jų atrakino segtuvų spintos stalčių. Iš ten jis iškėlė baltą dėžę, ištepliotą tamsiomis rudomis dėmėmis, ir padėjo ją ant stalo. Atidaręs ją išėmė, kaip man pasirodė, nemažą gniužulą vatos. Į ją, lyg kūdikis vystykluose, buvo suvyniota figūrėlė — veidelis, rankos ir kojos — viskas iš dramblio kaulo. Aš iš karto pažinau jos veiduką. Veido bruožai ir išraiška buvo jei ne identiški, tai bent jau kaip tikros sesers tos skulptūrėlės, kurią mačiau Ričio kabinete. Kol Ričis telefonu bandė nupasakoti Alicijai tą figūrėlę, aš ją atidžiai stebėjau, įsidėmėdama kiekvieną jo žodį.

— Koketiškai drovi, — taip apibūdino statulėlę Ričis, — flirtuojanti, bet kartu ir šiuolaikiška. Labai panaši į tave, Alicija.

— Šita figūrėle aš labai didžiuojuosi, — pasakė Solas, vartydamas ją rankose. — Ją išdrožiau dar besimokydamas skaptuoti iš dramblio kaulo kūno dalis. Aš nebuvau toks perspektyvus menininkas kaip mano senelis, bet vis dėlto buvau talentingas. Gal iš manęs ir būtų kas išėję padoresnio, jeigu būčiau gimęs kitu laiku ir kitoje vietoje, bet atsitiko kitaip. — Jo balse nesigirdėjo jokios nuoskaudos, tik veide švietė pasididžiavimas. — Pastaruoju metu turiu tiek daug laisvo laiko, kad vėl ėmiausi miklinti ranką ir pats kurti figūrėlėms reikalingas kūno dalis. Matot? Visai neblogai, — tarė jis, su meile žvelgdamas į savo kūrinį.

— Ar galima?

Solas padavė man figūrėlę veidu žemyn. Ne veidu aukštyn, kaip aš tikėjausi, o žemyn.

— Matot? — pakartojo jis, tik šįkart daug linksmiau. — Pažvelkite į jos sprando duobutę, virš kurios raitosi trumpos plaukų sruogelės. Matot? Aš ten palikau savo inicialus — S. S., — jis parodė pirštu. — Raidė neįterpta, tik S. S., tai reiškia Solas Šteinas. Pavyko šauniai, tarsi dar pora gražių garbanėlių ar bangelių. — Solas net švytėjo iš laimės. — Man tik labai skaudu, kad šie inicialai primena gėdingąjį SS derinį, bet... — Jis net nusipurtė nuo tokio sutapimo.

— Jūs tikras meistras, — sušukau aš. — Ji tiesiog nuostabi. Kiek tokių figūrėlių esate išdrožęs?

Aš ėmiau atidžiai apžiūrinėti figūrėlę, stropiai įsimindama kiekvieną jos detalę. Tai bus labai svarbu, bandant atskirti paties Solo išdrožtas skulptūrėles nuo tų, kurias jis buvo surinkęs iš jau pagamintų detalių.

— Čia mano pirmoji. Pasilikau ją sau. Kitoms tiesiog išdrožiau tas kūno dalis, kurios man buvo reikalingos. Tų dalių prisidrožiau keturioms figūrėlėms. Iš viso išdrožiau penkias figūrėles; vėlesnės jau buvo geresnės. Tris atidaviau dovanų. Dar vieną pardavė Džojus.

— Pasakykite man vieną dalyką. Ar jūs nuo ko nors nukopijavote šitą veiduką? Ar gali būti kur nors dar toks veidelis? Iš senesnių figūrėlių?

— Na... ir taip, ir ne. Dauguma veidelių šiek tiek panašūs vienas į kitą. Jie sukurti pagal tų laikų stilių. Dėl pozų ir kostiumų jos irgi labai panašios viena į kitą. Atitinka deco stilių. Vis dėlto yra nedidelių subtilybių ir nereikšmingų skirtumų. Jie suteikia individualumo bruožų. — Solas trumpam pritilo. — Kiekvienas menininkas turi savo stipresnių vietų. — Jis nusišypsojo. — Vieni geriau drožia nosytes, kitiems labiau patinka aukšti skruostikauliai. Aš mėgstu išraiškingą burną. Jūsų burna labai graži, Sterling, — senukas nutilo, nes jam žadą užkando kosulys, — ypač kai šypsotės. Jūs nė kiek nesivaržote, tuomet jūsų visas veidas šypsosi.

Aš taip buvau sukaupusi dėmesį į figūrėlę, kad tik po kurio laiko suvokiau jo žodžių prasmę. Kai iš karto neatsakiau į jo repliką, Solas nerimastingai susiraukė, tarsi pabūgęs, kad aš galbūt dėl jo komentaro įsižeidžiau.

Yra keletas dalykų, kuriuos privalu išmokti ir nuolat kartoti, Sterling, — kalė man į galvą mama. Prisipažink klydusi, kai esi padariusi klaidą. Atsiprašyk, kai jautiesi graužiama sąžinės. Padėkok, kai tau sako komplimentus. O svarbiausia, tavo žodžiai turi plaukti iš širdies gilumos.

— Oi, labai jums ačiū, Solai. Malonesnio komplimento dar niekada neteko girdėti. — Dar niekada per visą savo gyvenimą nebuvau taip nuoširdžiai ištarusi šių žodžių. — Negaliu atsidžiaugti jūsų drožiniais, jūsų talentu. Aš tiesiog nerandu tinkamų žodžių.

Mano mintys vijo viena kitą. Negi įmanoma, kad ta figūrėlė, kurią mačiau Ričio kabinete, yra vienas iš Solo kūrinių?

Provenansas.

Ričis man minėjo, kad ji atkeliavusi iš Argentinos. Bet, gerai pagalvojus, jis lyg ir buvo bepradedąs pasakoti apie kažkokią šeimą iš Vokietijos ar Austrijos. Įsitikinti galėjau tik vieninteliu būdu.

— Jūs juk pažymėjote savo inicialais tas figūrėles, kurias pats išdrožėte, tiesa? — pasakiau laukdama savo žodžiams patvirtinimo. — Visas penkias — šitą ir dar tas keturias.

— O taip. Nepamirškite, kad aš neturiu vaikų, Sterling. Tai mano palikuonys, sulaukus tokio senyvo amžiaus. Pavadinau juos savo vardu. Na, beveik savo.

— Solai, pasakykit man štai ką. Ar gali tas pats veidelis būti naudojamas derinyje su kitomis kūno dalimis, kuriant naujas figūrėles? — paklausiau jo.

— Žinoma.

Jam tai atrodė taip paprasta.

— Kai jūs surinkinėjate figūrėles... — aš vėl pradėjau mąstyti balsiai.

Solas užbaigė mano pradėtą mintį:

— Iš kur aš žinau, kokias kūno dalis parinkti? Kartais darau tai iš atminties. Prisimenu statulėles, prie kurių dirbau labai seniai, netgi tas, kurias kūrė mano tėvai ir seneliai. Kitas kuriu pagal senus katalogus... pagal tuos kelis puslapius, kurie dar užsiliko. O visos kitos — tik bandymai ir klaidos. — Jis pats sau prunkštelėjo.

— Dėl to daugiau ir nebekuriu, — vėl prabilo jis. — Procesas labai ilgas. Reikia pritvirtinti galvą prie kūno, parinkti ir pritvirtinti rankas, kurios tarpusavyje tiktų. Dirbdamas aš darau daug klaidų. Ir nors dalys baigtos ir parinktos teisingai, dar laukia ilgas sutvirtinimas varžtais, kad jos nesubyrėtų. Tai labai kruopštus ir sunkus darbas. Bet tada! Bet tada! — Jis lyg koks dirigentas skėsčiojo ir mosikavo rankomis. — O tada! — Susijaudinimas sukėlė jam kosulį. Jis neteko žado ir ėmė švokšti. — Man pradėjo nebesisekti montuoti smulkias detales ir ėmė stigti kantrybės, todėl pats ėmiau jas drožti iš dramblio kaulo.

Aš dar pasukiojau rankose dailią dramblio kaulo statulėlę, įsimindama kiekvieną jos detalę.

— Šitiek darbo! Kiek jums prireikė laiko ją išdrožti?

— Labai daug. Kelių savaičių. Oi... neapsigaukite, Sterling. Anais laikais taip ilgai niekas neužtrukdavo. Nieko gero iš to nebūtų išėję. Figūrėlės turėjo būti gaminamos viena po kitos. Reikėjo kalti pinigus. Tais laikais dramblio kaulo drožiniai jau buvo beveik paruošti.

Solas nutilo, pasikasė pakaušį.

— Aišku, bruožai nebuvo išdrožti, tik iš dalies suformuoti. — Ir vėl jis nutilo, kaip darydavo visada, kai ieškodavo tinkamų žodžių. Tada vėl prakalbo: — Pirma jas apdorodavo mašinomis. Drožėjui duodavo dramblio kaulo ruošinius, kurie jau iš anksto būdavo reikiamos formos ir dydžio: apvalūs — galvai, ilgi ir ploni — rankoms. Iš didesnių ir stambesnių gabalų formuodavo liemenis. Ką tik nori.

Kalbėdamas Solas rankomis nupiešdavo ore kiekvieną formą. Dienos šviesoje aš pastebėjau, kad jis turi grakščias, išraiškingas menininko rankas.

— Tada iki galo atskiras dalis užbaigdavo dailininkai, — tęsė jis, vis tebesidarbuodamas rankomis ore. — Jie užbaigdavo kūno dalis pagal piešinius, nuo kurių nusižiūrėdavo — pagal šablonus. Bet vis dėlto pridėdavo ir savų detalių. Taip figūrėlės tarsi įgaudavo gyvasties. Esmė yra detalėse, drožėjų ir meistrų darbe. Tik jie iš tiesų padarydavo figūrėles tokias tobulas.

Aš linktelėjau.

— Baigiamasis bruožas. Suprantu. Anksčiau lygiai taip pat droždavo baldų kojeles iš medžio gabalo ar ruošinio. Drožėjo rankose kojelė virsdavo arba paprasta, kasdiene koja, arba meistriškai išdrožta liūto letena ant rutulio.

Buvo aišku, kad Solo visai nedomino tai, ką aš jam aiškinau, nors baldus išmaniau geriau nei skulptūrą. Mano paaiškinimas padėjo man pačiai suprasti jo darbo procesą.

— Nagi, sakykit, Sterling. Ką mums dabar daryti? Man reikia pasistengti ir surinkti figūrėles iš jau turimų detalių. Turbūt neverta gaišti laiko drožinėjimui.

— Ne, jūs privalote drožti naujas. — Būtų neteisinga atimti iš Solo jo užsiėmimą. — Jūs privalote ir toliau tęsti savo drožinėjimą, tik nesumaišykite figūrėlių, — aš kalbėjau labai lėtai, pabrėždama kiekvieną žodį. — Solai, nesumaišykite tų figūrėlių, kurioms jūs pats drošite veidelius ir kitas kūno dalis, su tomis, kurias rinksite iš jau turimų dalių. Laikykite jas atskirai. Supratot? Matot, čia yra du visiškai skirtingi dalykai. Viena yra tai, kad jūs renkate figūrėles iš senų detalių, ir kita, kad jūs drožiate trūkstamas dalis savo meno šedevrams iš atminties. Tai naujai atgimęs prarastas menas.

— Pasistengsiu. Laikysiu jas atskirai, — prisiekė jis, daužydamas kumščiu į krūtinę, matyt, šitaip ketindamas nuslopinti bekylantį kosulį. Paskui, įgavęs naujų jėgų, pridūrė: — Žinau. Aš darbuosiuos prie abiejų. Abiejų rūšių darbai ilgi ir nuobodūs. Kai nusibos rinkti iš atskirų dalių, imsiu drožinėti. O kai akys pavargs nuo drožinėjimo, imsiuosi surinkinėti. Man tai patinka.

— Ir nebeduokite statulėlių pardavinėti Džojui, — paprašiau, — bent jau kolei kas.

— Ne, tikrai nebeduosiu. Jeigu jis negaus figūrėlių parduoti, tai niekas jo ir nebepuldinės, tiesa? Bet aš turiu dvi beveik baigtas, — tęsė jis. Jo balse buvo girdėti nusivylimo gaidelės. — Matote, figūrėlių surinkimas... naujų dalių drožimas... na, parūpina man šiokio tokio užsiėmimo. Kas belieka senam žmogeliui, kai jo gyvenime pasaulis ir laikas jau seniai pralėkė pro šalį?

— Oi, jūs būtinai privalote ir toliau dirbti savo darbą, — pritariau jam, — būtinai turite. Tai jūsų pareiga. Jūs atliekate šitokį nuostabų darbą. Niekas kitas nesukurs to, ką sukuriate jūs. — Man visai nesunku buvo jį įtikinėti. Tai, ką aš jam kalbėjau, buvo gryna tiesa.

— Laikykite pas save visas figūrėles, kurias surinksite ir kurias išdrošite, — paliepiau jam. — Man dar reikia pasirankioti medžiagos ir gerai viską apmąstyti. Aš jau kalbėjau su žmogumi, kuris galėtų mums pagelbėti gauti nemažai pinigų už tas figūrėles, kurias jau turite surinkęs. Juk nenorėsite parduoti figūrėlės... — Jau buvau besižiojanti sakyti: ...kainuojančios penkiasdešimt tūkstančių dolerių vietoj kelių šimtų, bet paskui persigalvojau. — Juk nenorėsite parduoti savo brangenybės pigiau, nei ji iš tiesų kainuoja.

Solas prasižiojo, lyg ketindamas man paprieštarauti.

— Jūs privalote man prisiekti, — maldavau jo. — Tiesiog palaukime.

Solo akys susidūrė su mano žvilgsniu.

— Štai ir vėl ta žavinga šypsena, — tarė jis. — Darysiu taip, kaip jūs liepsite, Sterling.

11 skyrius

K. Neseniai sužinojau, kad mano Vindzoro kėdė yra amerikietiška. Argi Vindzoro pavardė nereiškia angliškos kilmės?

Jeigu mano kėdė amerikietiška, tai ar jos vertė menkesnė už angliškos?

A. Taip, Vindzoro krėslai pirmiausia atsirado Anglijoje viduramžiais, kai sostai simbolizuodavo valdžią — todėl juose galėdavo sėdėti tik krėslo savininkas arba, jam leidus, garbingas svečias. XVIII amžiaus pabaigoje, deja, kai viskas sparčiai tobulėjo, patogios smaiginiais atlošais Vindzoro kėdės sparčiai išpopuliarėjo tarp augančios vidutiniosios klasės atstovų abiejose Atlanto vandenyno pusėse. Amerikietiškos Vindzoro kėdės faktiškai yra retesnės nei jų angliškieji analogai. Šiandien viena gerai išlaikyta Pensilvanijos Vindzoro kėdė gali kainuoti nuo 3000 iki 5000 dolerių.

Pora tokių kėdžių gali būti parduotos už kainą nuo 10 000 ar 15 000 dolerių iki 65 000 ar 75 000, jei jų kokybė itin gera

Prieš išeidama iš Solo, dar užsirašiau jo darbo ir namų telefono numerius. Man teko jam paaiškinti, kad šios kelionės metu aš su juo veikiausiai jau nebepasimatysiu, bet būtinai paskambinsiu jam iš Lemonto. Jeigu jis būtų buvęs normalios sveikatos, aš nedelsdama būčiau trumpam persikėlusi į Niujorką ir padėjusi jam atsirinkti reikiamus liejinius ir kibti daryti figūrėles.

Suprasdama, kad jam šioje žemėje gyventi liko labai nedaug, aš pajutau, kad man darėsi dvigubai sunkiau atsisveikinti su Solu, bet man reikėjo veikti, reikėjo nuspręsti, ką daryti toliau. Aš galėjau grįžti į Leitono aukcioną ir dar kartą gerai apžiūrėti Ričio figūrėlę — šitą padaryti iš tiesų troškau, arba galėjau pašmirinėti po galerijas ir senienų parduotuves, pasirankioti informacijos apie senas ir naujas art deco figūrėles — tą padaryti būtinai privalėjau. Bet mano urzgiantis skrandis balsavo už visiškai kitokią veiklą.

Mano galvoje šmėstelėjo mintis. Pietūs. Nė vienas tikras niujorkietis niekada nepraleis tuščiai pietų pertraukos valandėlės, nebent siaubingai verstų aplinkybės. Ar yra šansų, kad Ričis bus išėjęs pietauti? Nusprendžiau, kad gana daug. O jeigu neičiau pietauti, tai į kokį sporto klubą? Verta buvo surizikuoti. Beje, netoli Leitono aukciono buvo įsikūrusi šauni delikatesinė kavinukė, kur duodavo gardų Rubeno sumuštinį su kopūstų salotomis ir raugintais agurkėliais. Užbėgsiu ten po to, kai Ričio kabinete apžiūrėsiu statulėlę. Aš pati niekada nepraleisdavau pietų ar vakarienės, nebent tai būtų neišvengiama, o visokių sporto salių vengdavau kaip maro.

Bet kaip man patekti į Ričio kabinetą? Aš mąsčiau. Pasitrinsiu po prancūzų Dekoratyvaus meno ekspoziciją viešojoje galerijoje tiek, kad galėčiau pakomentuoti vieną kitą eksponatą ir suvaidinti, jog praleidau ten valandų valandas. Jeigu Ričis bus viduj, tai ir nesupras, kad buvau kur nors išėjusi iš pastato.

Antrą kartą per dešimt minučių aš vėl atsidūriau prie administratoriaus stalo.

— Puiki ekspozicija, — šyptelėjau. — Turiu vieną klausimą ponui Danielui. Jeigu jo nėra kontoroje, mielai pasikalbėčiau su jo sekretore... — bandžiau prisiminti jos vardą, — su Ana.

Kaip aš galėjau jį pamiršti? Kai Ričis ištarė jos vardą su ilgu „aaa“, tai jo skambėjimas prilygo jos ūgiui. Sukryžiavau du pirštus, kad mane lydėtų sėkmė ir kad Ričis būtų išėjęs, o Ana leistų man pakilti į viršų.

— Ne, jis yra. Ką tik padėjo ragelį, — pasakė administratorė, spaudžiodama jo vietinio telefono numerį ir burkuodama į ragelį.

Prakeikimas.

— Jis sako, kad jūs pati žinote kelią. — Ji parodė ranka į liftą.

Koks kontrastas karštam šio ryto sutikimui.

Praėjau pro aukštąją, tyliąją Aną, kuri sėdėjo užsiėmusi dievaižin kokiais darbais ir vis dar atrodė įspūdingai, ir kyštelėjau galvą į Ričio kabinetą.

— Atleisk man, Sterling, — tarė Ričis, pakeldamas galvą nuo knygos, kuri gulėjo ant stalo priešais jį tik tiek, kad dėbtelėtų į mane akies krašteliu. — Sulaukiau svarbaus skambučio. Dabar reikia pasirankioti informacijos. Turi vėl skambinti, bet kurią minutę, — jis bėrė žodžius vieną po kito, tuo pačiu metu vartydamas knygą.

Aš trypčiojau vietoje ir galvojau. Buvo truputis po pirmos. Kelionė prieš eismą į Brukliną buvo lyg lengvas skrydis pavėjui, o mano susitikimas su Solu truko visai neilgai. Įdomu, ką per tą laiką veikė Ričis. Pirmiausia jis paėmė mane dominančią figūrėlę nuo savo stalo ir padėjo ant mažo staliuko po langu. Langas žvelgė į Medisono aveniu. Staiga man dingtelėjo mintis, kaip nusigauti iki tos figūrėlės — mažo miestelio moterėlė stebi didmiesčio gyvenimą.

Ričis, įsikniaubęs į knygą, kažką neaiškiai burbtelėjo ir parodė kėdę.

— Niekis, pastovėsiu, — mostelėjau jam atgal. — Dėl manęs neskubėk. Man patinka spoksoti į miestą, ypač žiemą, kai gali pasigrožėti tokia daugybe kailinių. Man patinka žiūrėti į kailinius. — Neskubėdama išdainavau jam ir dar vylingai truktelėjau pečiais.

— Aha, — sumykė Ričis.

Nuėjau prie lango pasižiūrėti į kailinius. Po kelių minučių pritūpiau ir ėmiau apžiūrinėti figūrėlės sprandą. S. S. — be jokios abejonės.

— Ak, štai kur, — Ričis pasižymėjo vietą knygoje ir pasisuko į mane. Jo mėlynos akys buvo plačiai atmerktos, tarsi laukinės katės, tykojančios grobio. Atrėmęs žvilgsnį į akinančią saulę man už nugaros, greitai prisimerkė. Paskui vokai lėtai susiaurėjo ir grįžo į įprastinę, mieguistą padėtį. Bet kuriuo atveju — pusiau primerktos ar plačiai atvertos — Ričio akys slėpė kažką daugiau, nei mano mažo miestelio nuovoka galėjo iššifruoti.

— Labai atsiprašau, — tarė jis. — Taip greitai sugrįžai?

— Apžiūrinėjau prancūzų...

Suskambo jo telefonas.

— Atleisk. — Jis metė man dar vieną atsiprašantį žvilgsnį ir pakėlė ragelį.

— Klausau, Ana. Kas? Ar paskambinai Treisei, kad nueitų ir apžiūrėtų? — nekantraudamas paklausė jis. — Kur ji? Oi, visai pamiršau. Ne, dabar aš negaliu. Pati nuvažiuok ir apžiūrėk. Ką? Kokios būklės? Aišku. Be autografo? Gal nieko nevertas? Jeigu turėsi klausimų, kreipkis į informaciją. Paprašyk, kad atidėtų, aš paskui pats pasižiūrėsiu. Esu tikras, kad tu sugebėsi susitarti ir dėl pradinės kainos.

Ričis padėjo ragelį, mirktelėjo akimis ir tarė:

— Kažkas įsivaizduoja turįs vertingą daiktą. Kaip visa tai ir galima ištverti? Ar tau neskambina dieną naktį su prašymais apžiūrėti ir pasakyti, ko vertas vienas ar kitas daiktas? Paprastai su tokiais atsitiktiniais klientais bendrauja mano asistentė Treisė Holins, bet dabar ji išvykusi į Hemptoną, vaikosi labai senus Laliko daikčiukus. Ana sako, kad nori mokytis, tad mesiu ją tiesiai liūtams į nasrus. Tikiuosi, jos... — jis stabtelėjo, aiškiai rinkdamas mintyse tinkamus žodžius, — laimė neaplenks. Tai apie ką mes čia?

— Jau ruošiausi išeiti, kai staiga prisiminiau, kad turiu tau dar vieną klausimą, — pasakiau. — Kur menininkai palieka autografus ant savo darbų? Berods esu skaičiusi, kad inicialai ar parašai dedami ant pagrindo apačios. Ar galima? — Daviau Ričiui suprasti, kad atidžiai apžiūrinėju ant stalelio stovinčią statulėlę ir norėčiau paimti ją į rankas.

— Žinoma, mielai prašom. — Jis pritariamai man linktelėjo. — Visiškai teisingai. Paprastai menininkai įspausdavo savo inicialus jau į liejimo formą, dar prieš liejant figūrą. Be to, daug liejinių yra likę ir be autografų. Patikėk manim, baisiai norėčiau, kad jie visi būtų su autografais, — nusijuokė Ričis. — Inicialų nebuvimas pridaro daug keblumų, — tęsė jis, liūdnai linguodamas galvą. — Kartais būna labai sunku, netgi neįmanoma tiksliai nustatyti, kas sukūrė vieną ar kitą neidentifikuotą skulptūrą. Net ir pačias geriausias. Turbūt neverta nė aiškinti, kad, žinant autorių, numanomi dideli pinigai.

— Tai ką tada jūs darote, kai aptinkate puikią skulptūrą be pavardės ar inicialų?

— Lygiai tą patį, ką ir Lajamas Welingtonas kitame koridoriaus gale, kai suranda puikią nepasirašytą drobę: pasikviečiu žmones, kurie visą gyvenimą tik tuo ir užsiima. Šie ekspertai nustato, ar skulptūrėlė... — jis tyliai nusijuokė, — na, mūsų visų džiaugsmui, yra tikra ir sukurta garsaus menininko. Žinoma, visados yra didžiulė tikimybė, kad ji gali būti padirbta ar nukopijuota, bet mes paprastai tokias iš karto atskiriam. — Ričis pavartė akis. — Trumpai drūtai kalbant, kai reikia identifikuoti darbą, mes nustatom nepažymėtos skulptūros autorystę tokiu pačiu būdu, kaip ir meno ekspertai išaiškina Rembrantą ar Renuarą.

— Betgi, be abejo, menininkai irgi žinojo, kad jų skulptūrų pagrindai su autografais gali būti nudaužti ar pakeisti kitais. — Aš luktelėjau, paskui nežymiai pasukau figūrėlę šonu ir paklausiau: — Ar menininkai visada patys užrašydavo savo inicialus ar pavardes?

— Kiek žinau, ne. — Ričis stabtelėjo. — Žinoma, kad jau apie tai prakalbom, tai kasdien atrandama vis naujų dalykų. Tu ir pati žinai. Tai senienoms teikia žavesio. Kai tavo draugužė Nensė Evans išleido knygą, kurioje nurodė Lankasterio, Pensilvanijos ir Vindzoro kėdžių gamintojų pavardes, šių daiktų kainos šoktelėjo iki dangaus. Dabar visi it pamišę ieško Vindzoro kėdžių su D. Danforto ar Kalvino Stetsono inicialais.

Aš palinkau į Ričio pusę.

— Dabar atėjo mano eilė žavėtis. Iš kur tu taip daug žinai apie Vindzoro kėdes?

— Stengiuosi nieko nepraleisti pro ausis.

Ričis nusišypsojo ta iš proto varančia šypsena.

— Ką žinai? Aš nuolat trinuosi po naudotų baldų komisus. Gal kada kokią ir rasiu! Akys ir ausys nuolat budi. Mūsų versle šitai yra svarbiausia. Sėkmė nusišypso tiems, kas viską gerai išmano.

Jam šyptelėjau.

— Ir kieno protas viskam pasirengęs, — pridūriau aš, tyčia pasiųsdama jam meilikaujantį komplimentą. Paskui vėl sutelkiau visą savo dėmesį į rankose laikomą figūrėlę. — Užvedžiau kalbą apie inicialus ir parašus dėl vienos priežasties, — nedrąsiai pradėjau vėl. — Ką pasakytum apie šitą? — Ištiesiau ranką su figūrėle.

— Apie ką? — Jo smalsus žvilgsnis man pasufleravo atsakymą į klausimą, ką aš ir norėjau sužinoti. Nieko neįprasto jis nebuvo pastebėjęs.

— Nežinau, ar tai ką nors reiškia, — nekaltai tariau aš, — bet pažiūrėk čia, kur garbanojasi jos plaukai. Štai čia. Jeigu atidžiai įsižiūrėsi, šios dvi pirmosios bangelės man labai panašios į dvi didžiąsias S. O čia ar ne taškas? Pagalvojau, kad gal čia kokie inicialai ar parašas?

Ričis susiraukė.

— Ne, nesakyčiau.

— Puiku. Man tiesiog buvo labai įdomu. Tai šįvakar pasiimtum?

— Ne. Kitą savaitę laukiu darbų griūties. Šiandien, kai tik apsidirbsiu, iš karto lekiu namo. O tau linkiu sėkmės. Statysi?

— Taip. Už klientą. Pažiūrėsim, kaip seksis.

Ričis nieko daugiau nepasakė. Pasisukusi išeiti dar spėjau pamatyti, kaip jis sukiojo rankose figūrėlę, atidžiai ją apžiūrinėdamas.

Lifte puoliau įnirtingai galvoti. Keista, kad Ričis nė žodeliu neužsiminė apie ankstesnįjį šiandieninį mūsų pokalbį. Nieko nepasakė nei apie figūrėles, nei apie liejinius. Elgėsi taip, tarsi apskritai būtų pirmą kartą mane pamatęs. O gal jį tiesiog taip paveikė atidus susikaupimas? Bet man buvo visiškai aiškus vienas dalykas — kai išeidinėjau, jo visas dėmesys buvo sutelktas į statulėlę.

Kol sulaukiau Rubeno sumuštinio, pamaniau, kad numirsiu iš bado. Prie mano alkio prisidėjo ir vienas kitą vejantys šio ryto įvykiai. Jeigu noriu per aukcioną likti žvali, reikėjo būtinai trumpai snūstelėti. Patraukiau atgal į savo viešbutį. Truputėlį pailsėsiu, o tada vėl keliausiu į Leitoną. Pavalgiusi vėlyvus pietus, galėsiu apsieiti ir be vakarienės. Po aukciono išgersiu taurę vyno ir krimstelėsiu kokių užkandžių.

Įžengus į viešbučio numerį mane apėmė baisus noras sužinoti, ar Lemonte man nėra kas palikęs kokių žinučių. Surinkau 9, kad išeičiau iš vietinio ryšio zonos, ir susijungiau su savo namų telefonu. Man buvo paliktos penkios žinutės. Net juokinga: kas gali sužadinti žmogui savigarbą, kai jis lieka vienas.

Pirmojo skambučio nė nesirengiau klausytis, nes skambino kažkoks telekomunikacijų pardavėjas.

Antruoju skambučiu buvo prašoma antikvarinio daikto įvertinimo — tai man sukėlė susidomėjimą.

Trečiasis skambutis buvo nuo mano dukters Lilės. Telaimina ją Dievas. Ji klausinėjo apie komandiruotę, bet kartu spėjo įsprausti keletą užuominų ir apie naujus drabužius. Mintimis nuklydau į tuos laikus, kai taip dažnai mudvi abi su Lile keliaudavome į Niujorką, kai ji buvo dar visai maža. Gerai, kad dar iš viso mane prisimena.

Ketvirtasis skambutis privertė mane suklusti.

„Matas Jardlis iš Babsono ir Maiklo. Aš dabar savo atstovybėje Niujorke, ponia Glas. Gavome gan didelį ir kiek neįprastą prašymą dėl kelių labai vertingų antikvarinių daiktų iš jūsų regiono. Prašymas pirmiausia buvo pateiktas Ričmondo kontorai, bet jie persiuntė jį mums. Mums buvo perduota ir jūsų pavardė. Gal galėtumėte man paskambinti? Primenu, čia buvo Matas Jardlis iš Babsono ir Maiklo draudimo kompanijos. Telefono numeris 212...“

Perklausiau įrašą du kartus.

Penktasis skambutis buvo nuo Amelijos Notovėj, mano geriausios draugės, kuri skambino sugrįžusi po savo kelionių ir norėjo man pranešti, kad mano namuose viskas gerai. Ji gyvena kiek toliau, toje pačioje gatvėje.

Iš penkių skambučių du — su darbo užsakymais. Visai neblogai.

Žinoma, užuot ėjusi snūstelėti, kaip buvau prisižadėjusi, paskambinau Matui Jardliui. Įtariau, kad mano buvimas Niujorke buvo gera lemiantis ženklas. Kai pasisakiau jam, kur esu, jis liepė man atvykti pas jį tuojau pat.

— Tikrai nepasigailėsite, — tarė jis. — Prašymas iš tiesų labai svarbus.

Šįkart dolerio simboliai sušmėžavo jau mano akyse.

Pažadėjau būti pas jį apie pusę keturių, kad dar spėčiau nusiprausti, iš naujo pasidažyti ir greitai persirengti kitais drabužiais. Iš pono Jardlio kontoros ketinau lėkti tiesiai į Leitono aukcioną. Nieko drastiško, tik kita palaidinukė ir puošnesni bateliai, puikiai derantys prie visur tinkančio klasikinio juodo kostiumėlio iš švarko ir kelnių. Užsivilkau savo žieminę balto šilko palaidinę, pirktą nukainotų prekių parduotuvėje. Prie trikotažinių kelnių palaidinukė atrodys daug puošniau, nei už tikrąją 59,95 dolerio kainą, kuri buvo sumažinta iki 22,95 dolerio. O kur dar leistina 25 procentų nuolaida nuo naujosios kainos! Taigi su visais pridėtinės vertės mokesčiais man ši palaidinukė atsiėjo šiek tiek daugiau nei aštuoniolika dolerių. Įsispyriau į vakarinius Prada batelius, kuriais puikavausi visą rudenį, pabaigoje pasipuošiau perlais (žinoma, tokiame dideliame mieste tik dirbtiniais) ir auskarais iš perlų ir onikso (tikrais, kadangi pagalvojau, kad ten, kur einu, niekas nedrįs išplėšti man jų iš ausų), ir išėjau pro duris.

Naujo darbo perspektyva mane stebuklingai greitai atgaivino, bet sveika nuovoka netrukus parodys, kad ji neilgaamžė.

12 skyrius

K. Kai mano kaimynai atostogavo, jų namą apiplėšė ir išnešė daug vertingų antikvarinių daiktų. Bet policija jiems paaiškino, kad tai ne apiplėšimas, o įsilaužiamoji vagystė. Koks čia, po galais, skirtumas?

A. Dauguma žmonių, kai įsilaužia į jų namus, sako, kad juos apvogė. Bet policija ir draudimo kompanijos labiau linkę vartoti tikslesnius terminus. Jų manymu, apiplėšimas — tai žmogui priklausančių daiktų atėmimas jėga. Pavyzdžiui, jūs einate gatve, o jums į šoną įbeda pistoletą ir sako: „Atiduok pinigus ir brangenybes“. Kai jūs tai padarote, reiškia, kad jus apiplėšė. O kai įsilaužiama į jūsų namus ir pavagiami jūsų daiktai be jokios fizinės prievartos, tada tai traktuojama kaip įsilaužiamoji vagystė.

Patogiai įsitaisiusi priešais Matą Jardlį jaukiai įrengtoje kontoroje šeštojoje aveniu, pradėjau pildyti man jo įteiktą milijono dolerių vertės meno vertybių draudimo polisą. Jis sėdėjo susinėręs rankas ir ramiai stebėjo mane. Teko rimtai susikaupti, kad nepažvelgčiau į jį. Kai pajutau į skruostus plūstančią šilumą, meldžiau Dievą, kad jis šito nepastebėtų. Nors turbūt visi žavūs vyrai įpratę, kad moterys raustų nuo jų žvilgsnio.

Jeigu nebūčiau pamaniusi, kad mudu su Piteriu praleidom savo laimės šansą, tai šiandien tikrai nealpėčiau nuo šio vyro žvilgsnio. Bet, gerai pagalvojus, juk niekas merginai nedraudžia svajoti, ar ne?

Matas buvo iš tų žmonių, kurie kalbėdami žiūri tau tiesiai į akis ir lygiai taip pat įdėmiai spokso į tave, kai kalbi. Daugumos vyrų akys, kai tik moteris prasižioja, ima ir kažkur nuklysta. Tie, kurie sugeba išgirsti kiekvieną jos tariamą žodį, akimirksniu pakeri ir jos širdį. Skvarbios, pilkai žalios Mato akys ir ori laikysena teikė jam elegantiškumo, o išmaningas žvilgsnis tikrai nekomplikavo padėties.

Atsivertusi lapus su brangenybių ir dekoratyvaus meno dirbinių sąrašu, pamėginau dar labiau susikaupti.

— Atkreipkite dėmesį į žvaigždute pažymėtus punktus, — tarė Matas. — Tai tie daiktai, kurių trūksta.

Aš ėmiau braukti pirštu per sąrašą žemyn, stabtelėdama tik ties žvaigždute pažymėtu punktu. Jų buvo net keletas.

Koplendo Spodo porceliano rinkinys desertui, pagamintas apie 1850 metus — 7800 dolerių.

Kiniškas eksportinis ąsotis punšui, pagamintas apie 1770–1790 metus — 4200 dolerių.

Viktorijos laikų sidabrinis vandens grafinas — 1250 dolerių.

Moderni Karterio apyrankė su rubinais ir deimantais — 15 000 dolerių.

Angliška Derbio kriauklės pavidalo stalo lėkštė, pagaminta apie 1830 metus — 3200 dolerių.

Dvi XIX amžiaus Dresdeno žvakidės — 2800 dolerių.

Šveicariškas auksinis laikrodis, pagamintas apie 1780 metus6500 dolerių.

Prancūziškas art nouveau stiliaus pasidabruotas auksinis portsigaras — 1200 dolerių.

Aukštos prabos sidabro Šteifo vandens grafinas su Baltimorės rožių piešiniais — 2800 dolerių.

XIX amžiaus pabaigos Širvano maldos kilimėlis — 2700 dolerių.

Viktorijos laikų žalvarinė rūmų žvakidė — 500 dolerių.

Sevro porceliano desertinė lėkštė, pagaminta apie 1773 metus, restauruota — 1400 dolerių.

XIX amžiaus bronzinė Minervos skulptūrėlė ant onikso pagrindo — 1750 dolerių.

Georgijaus laikų perlų ir deimantų gėlių segė — 8500 dolerių.

Versdama vieną po kito lapus, bandžiau pajusti, kas yra kas. Sustojus ties sege, mane išpylė šaltas prakaitas. Atidžiai perskaičiau ilgą, išplėstinį jos aprašymą.

Madinga Georgijaus laikų gėlių šakelės pavidalo segė, sudaryta iš trijų didelių žiedų, kurių centre yra po vieną didelį (maždaug 7 mm skersmens) perlą, aplink apsagstytą senoviniais nešlifuotais deimantais (maždaug po 0,2 karato kiekvienas) ir pagražintą mažyčiais deimanto akučių lapeliais. Segės pagrindas iš aukso su sidabrinėmis šakelėmis. Originalioje odinėje dėžutėje. Pagaminta apie 1850 metus. Kaina 8500 dolerių.

Įvertintų daiktų sąrašo pabaigoje buvo pridėtos kiekvieno smulkiai aprašyto daikto nuotraukos. Nors apraše buvo minima, kad segė buvo laikoma specialioje odinėje dėžutėje (o nuotraukoje dėžutė irgi buvo aiškiai matoma), nekilo jokių abejonių, kad tai ta pati segė.

— Matai, — tariau aš, pagaliau atplėšusi akis nuo sąrašo, — man regis, aš šitą esu mačiusi.

Matas nusivedė mane į pasitarimų kambarį, kur aš galėjau paskleisti ant stalo turto įvertinimo popierius. Jis sugrįžo į savo kabinetą pasiskambinti į Ričmondo skyrių ir pasiteirauti, ar negauta naujos informacijos apie vagystę. Aš irgi neleidau laiko veltui ir taip pat paskambinau.

— Piteri, ačiū Dievui, kad tave radau.

— Sterling? Ar gavai mano žinutę?

— Klausyk, skambinu tau iš Babsono ir Maiklo draudimo kompanijos pagrindinės būstinės. Pala, o ko tu man skambinai? Ar tik ne dėl segės, ką?

— Ne, tiesiog norėjau pasidomėti, kaip tau...

— Ar tebeturi tą segę, Piteri? Turi ją namie? — pertraukiau jį.

— Taip. Ar kas atsitiko?

— Matai, esu šimtu procentų tikra, kad LaTišos rasta segė yra vienas iš keleto draudiminiame ieškinyje išvardytų trūkstamų daiktų. Čia ne paprasta vagystė su įsilaužimu. Tai daug sudėtingiau. Be to, tai atsitiko ne Lemonte, todėl dar labiau komplikuoja padėtį. Ieškinys buvo pateiktas iš vieno didžiulio dvaro netoli Šarlotesvilio. Seni žmonės, seni pinigai. Tų žmonių pavardė Heinsvortai. Pirmiausia ieškinys buvo iškeltas Ričmondo kontorai, bet jis toks didelis, kad drauge su mano pavarde buvo perduotas į Niujorką. — Uždususi stabtelėjau įkvėpti oro.

— Segė? Mes čia iš tiesų kalbame apie Saros Rouz Vilkins segę? — paklausė Piteris.

— Matai, segė ne jos. Veikiausiai ji priklausė Heinsvortams. Kol kas ją saugiai paslėpk. Man reikia išsiaiškinti, ar čia tikrai ta pati segė, nors nė kiek tuo neabejoju. Ačiū Dievui, kad nesumaniau jos parduoti aukcione!

— Paslėpti? Kur? — nustebo Piteris, pertraukdamas mane. — Penktadienio vakaras, jau greit bus penkios, Sterling. Nebespėsiu nulėkti į banką ir padėti į saugomų daiktų seifą. Ką man patarsi daryti? Visą savaitgalį laikyti namie pavogtą brangenybę?

— Dieve šventas, kai tu taip kalbi...

Apimta panikos tik palingavau galvą, tikėdamasi, kad šis veiksmas padės man blaiviau mąstyti. Bet ką būčiau atidavusi, kad dabar po ranka turėčiau savo stebuklingąjį kamuoliuką.

— Sterling, aš maniau, kad ta segė yra Saros Rouz Vilkins ir sutikau ją palaikyti pas save tol, kol tu susisieksi su Rojumi. Tai, ką tu man ką tik papasakojai, smarkiai keičia reikalą. Aš nesirengiu priglausti vogto daikto, — atšovė man Piteris ganėtinai ramiai ir tyliai, bet pakankamai atkakliai. — Man ne tiek skauda galvą dėl kažkokių, sakykim, neprašytų atklydėlių, ieškančių mano namuose pavogtų daiktų, kaip kad atsitinka filmuose, — iš toli sklindančiame Piterio balse girdėjosi nusiminimas, sumišęs su nerimu, — kiek dėl Gelbėjimo Armijos parduotuvės ir jos reputacijos, kurių likimas mano rankose. Man lieka tik vienas kelias — pranešti policijai ir pasakyti jiems, kad man į rankas netyčia pakliuvo veikiausiai pavogtas daiktas. O tada jau tegu policija su draudimo kompanija sprendžia, kaip pasielgti toliau.

— O varge! — sudejavau. — Aš irgi neišmanau, ką daryti, tai yra — ką tau daryti. Papasakojau Matui, kaip ta segė atsidūrė Gelbėjimo Armijos parduotuvėje. Pamaniau, kad būsiu pasielgusi tinkamiausiai, — pasakiau aš, dabar jau aiškiai dvejodama dėl savo poelgio.

— Tiesa visada būna teisi, — tarė Piteris ramiu, užtikrintu balsu. — Tu pasielgei teisingai.

— Tikiuosi.

— Sterling, kiek ilgai dar galima bus rasti tave šiuo numeriu?

— Nežinau. Matas — Matas Jardlis — dabar skambina į Ričmondą, o aš tuoj po penkių turiu lėkti į aukcioną statyti už Kacius.

— Norėčiau paskambinti leitenantui Pavičui. Kadaise turėjau su juo keletą reikalų. Ar galiu tau paskambinti į mobilųjį telefoną?

— Gali pamėginti, bet vos tik prasidės aukcionas, turėsiu jį išjungti. Tada skambink į viešbučio numerį ir palik žinutę. Kada vėliausiai žadi eiti gulti?

— Jeigu nepavyks tau prisiskambinti, tai sėdėsiu tol, kol sulauksiu tavo skambučio.

Man regis, jo balse išgirdau kažkokį meilikavimą. Betgi nebūčiau aš, jei ko nors neprisigalvočiau.

Man dedant ragelį, į kambarį sugrįžo Matas.

— Iš mano pusės — jokių naujienų. Mūsų padalinys Ričmonde nieko naujo neturi, išskyrus tai, ką man jau perdavė. — Jis nužingsniavo prie stalo. — Jūs čia išjudinot keletą gana rimtų klausimų. Iš sąraše išvardytų daiktų esate mačiusi tik segę, tiesa? — paklausė jis apdairiai.

— Iš mano regėtų — taip. Bet, — suskubau pridurti, — sąrašas velniškai ilgas.

Buvau atidžiai peržiūrėjusi keletą žvaigždute pažymėtų sidabrinių dirbinių, kurie, manoma, buvo pavogti, bet tarp jų neradau nė vieno Polo Storo ar XVIII amžiaus pasigesto dirbinio. Dabar jau nėra prasmės užsiminti apie Saros Rouz arbatos kaitintuvą.

Matas įsitaisė už stalo priešais mane, pasirengęs užsirašinėti. Jo plaukuose jau kur ne kur matėsi sidabro gijos, o jis pats buvo labai panašus į tipišką Niujorko valdininkėlį.

— Mums nėra keista girdėti, kad tokios pasiturinčios šeimos kaip Heinsvortai nariai po tėvų mirties peržiūrėtų užregistruotą turtą ir imtų tarp savęs dalytis sidabrą ir brangenybes. Kai namuose tokia galybė vertingų dalykų, tai dažniausiai tik po mirties pasigendama, kad kažko trūksta. Dažniausiai per metus gauname po porą ar trejetą tokių ieškinių, — paaiškino jis dalykiškai. — Labai dažnai vienas ar keli daiktai netikėtai vėl atsiranda. Žiūrėk, jį bus pasisavinęs koks tolimas giminaitis ar tiesiog jis buvo pražiopsotas surašant daiktus. Žmonės, gal geriau derėtų sakyti — turtingi žmonės, paprastai labai sąžiningai žiūri į savo šeimos nuosavybę. — Jo veide švystelėjo šypsenėlė. — Tai palengvina mano darbą.

Neįsivaizdavau, kad Matas Jardlis galėtų pažinoti ką nors kitą be turtingų žmonių.

— Dėl daiktų daugybės ir jų įvairovės — pradedant sege ir baigiant Širvano kilimėliu, — kalbėjo jis, sklaidydamas tarp pirštų lapus, — šis ieškinys tampa ypatingas.

— Ir visi šie daiktai lengvai pervežami, — tariau aš, skubiai užsirašydama kai kurias detales, viena vertus, norėdama užfiksuoti mūsų pokalbio smulkmenas, o antra — išlaikyti sutelktą dėmesį. — Deja, galima manyti, kad laikui bėgant kai kas gali ir pasigesti šių trūkstamų daiktų. Pavyzdžiui, maldos kilimėlio, nes jis labai mažas ir plonas, pakanka tik sulankstyti ir įsimesti į rankinę, arba, — stabtelėjau ties puslapiu, kuriame buvo aprašyta trijų tūkstančių dviejų šimtų dolerių vertės angliška Derbio porceliano kriauklės pavidalo desertinė lėkštė, — puikaus porceliano dirbinio.

Pagal rodyklę suradau reikiamą nuotrauką ir parodau Matui, kad ir jis pasižiūrėtų.

— Įsivaizduoju, kad tokia lėkštė statoma ant bufeto ar dedama ant kampinės indaujos lentynos. Betgi čia apskritai tiek daug nuostabių dalykų...

— Taigi. Be to, vaikai nesisvečiuodavo tėvų namuose kasdien. Kas žino, kaip dažnai ir ar iš viso jie užsukdavo į valgomąjį. Ponia Heinsvort pasimirė ketveriais, ne, penkeriais metais anksčiau už poną Heinsvortą. Šis irgi buvo ne kažin kokios sveikatos. Žmonos mirtis jį taip sukrėtė, kad vaikai nusprendė nieko iš namų neimti, nors ji ir buvo testamentu jiems palikusi daug vertingų daiktų. Manau, kad jiems labiau rūpėjo tėvo ir motinos reikalai, nei šeimos daiktai.

— Ponas Heinsvortas išgyveno ilgiau, nei šeimynykščiai tikėjosi, — tariau aš.

— Teisybė.

— O tai reiškia, kad labai galimas dalykas, jog kartkartėmis, švelniai tariant, daiktai kažkur netyčia dingdavo, ar ne?

Matas, liūdnai man pritardamas, keliskart linktelėjo galvą į vieną šoną.

— Kartais taip iš tiesų yra, juoba kai dabar į dienos šviesą išplaukė šita segė.

— Taip, — sutikau aš. — Bet aš skubu daryti išvadas. Man reikia pasitikslinti, ar čia tikrai ta pati segė. Be to, man dar reikėtų atidžiau peržiūrėti visus ieškinio dokumentus. Čia kažkas ne taip, bet kol kas negaliu pasakyti kas. Kaip patarlėje sako: „Šeštas jausmas nemeluoja“.

— Nė kiek neabejoju, kad jums pavyks tai išsiaiškinti, — užtikrintu balsu tarė Matas Jardlis. Daug užtikrinčiau, nei aš tikėjausi. Jis ėmė rinkti nuo stalo segtuvus su dokumentais. Aš ėmiau daryti tą patį, netyčia dar užmesdama akį į jo rankas. Vestuvinio žiedo nėra, bet tai dar nieko nereiškia. Henkas, kaip ir mano tėtis, irgi niekada nenešiojo vestuvinio žiedo.

— Turbūt žinote, kad į Lemontą grįšiu tik pirmadienio vakare? — paklausiau.

— Jūs čia mielai laukiama, panele Glas. Jeigu čia viešėdama galite atlikti kokį tyrimą, kreipkitės į bet ką, skambinkite, kam tik norite. Jūs šioje kontoroje išbuvote, — jis žvilgtelėjo į savo Piaget laikrodį, kokius matydavau reklamose, bet retai kada nešiojamus, — jau geroką valandą. Užmokėsim už taksi. Čia atvykote su taksi. Dabar reikės su taksi važiuoti, sakėte, į Leitono aukcioną? Surinkite čekius. — Matas Jardlis ištiesė ranką atsisveikinimui. — Mano vizitinę kortelę rasite aplanke. Ar daugiau nieko nereikia?

— Kol kas ne.

„Gal ir ne visai“, — šnipštelėjo balsas pasąmonėje. Bet tiek to.

13 skyrius

K. Mudvi su drauge keliaujame į Niujorką, ir ji ketina dalyvauti viename iš prašmatniausių aukcionų. Aš dar niekada nesu buvusi tikrame aukcione ir nieko neišmanau apie antikvarinius daiktus. Kai prieš porą dienų ji man pareiškė, kad statys už keletą daiktų, nesupratau, ką ji turėjo omeny.

Ar negalėtumėte man paaiškinti?

A. „Daiktai“ — tai paprasčiausiai eilės tvarka sunumeruotos aukciono prekės. Kiekvienas aukcionas prasideda „Pirmuoju daiktu“ ir einama toliau eilės tvarką. Tas „daiktas“ gali būti sudarytas iš vienos ar kelių dalių. Pavyzdžiui, daiktas Nr. 115 gali būti „Viktorijos laikų krėslas, pagamintas apie 1855 metus, su raižytų rožių ornamentu ant atlošo viršaus“, arba daiktas Nr. 126 gali būti „Keturi ranka piešti augalų estampai, priskirti XX amžiaus pradžiai, ir du estampai su peizažais“. Toks panašių prekių grupavimas į vieną „daiktą“ padeda sparčiau atlikti aukciono darbą.

Dabar jūs man pasakykite, kaip aš po tų visų mane užgriuvusių įvykių per pastarąsias septynias ar aštuonias valandas bei po vakarykščio Džojaus fiasko galiu patirti malonumą dalyvaudama aukcione? Aš pati tikrai nežinau. Bet, kai įsitaisiau Leitono aukciono namų salės krėsle su savo numerio lentele rankoje ir laukiau beprasidedančių statymų, pastarųjų dviejų dienų įvykiai man visai išgaravo iš galvos, ir mano jausmus užvaldė neramus laukimas. Net jeigu ir pirkdavau ne sau, statymas man visada keldavo didžiulį emocijų antplūdį. Vieniems patinka lošti rulete, kiti mėgsta žirgų lenktynes, o mane labiausiai žavi aukcione praleistas vakaras. Visi šie žaidimai reikalauja didelės rizikos. Pastatei už bet ką ir les jeux sontfaits. Tavo likimas jau nuspręstas.

Prieš dešimt ar penkiolika metų aš nebūčiau tūnojusi Niujorke ir nebūčiau stačiusi už amerikietiškas antikvarines vertybes jauno gydytojo ir jo žmonos iš Lemonto prašymu. Kačių šeima net nebūtų gyvenusi Lemonte. Bet visose pietinėse valstijose laikai ir reikalai pasikeitė. Žmonės, kurie tada manė, kad Čarlstounas yra Šiaurės, o ne Pietų Karolinoje, dabar pradėjo supirkinėti namus Džeimstaune — greitai besiplečiančiame metropoliteno priemiestyje Grynsbore, Šiaurės Karolinoje, o ne kur nors netoli Viljamsburgo Virdžinijoje. Rekonstruotieji jankiai — taip mama vadino naują žmonių grupę, kuri ėmė plūsti į pietus apie septinto dešimtmečio vidurį. Ji mėgdavo iškraipyti šį istorijos faktą Pietų valstijų naudai.

Mano misija buvo statyti už daiktą Nr. 37 ir jį nupirkti. Tai klevo lapais apraizgyta Šeratono žvakidė su dailiai išraižytu pjedestalu, pagaminta apie 1805 metus ir įvertinta nuo šimto dvylikos iki šimto penkiolikos dolerių; arba daiktas Nr. 39 — šešių Šeratono kėdžių komplektas, kurį atsitiktinai anądien pastebėjau, — įvertintas nuo penkių iki aštuonių tūkstančių dolerių; arba daiktas Nr. 58 — įspūdingas Filadelfijos mokyklinukės siuvinys, datuojamas apie 1800 metus ir įvertintas nuo dešimties iki dvylikos tūkstančių dolerių; daiktas Nr. 123 — penkių dalių sidabrinis Bostono arbatos servizas, pagamintas apie 1820 metus ir įvertintas nuo trijų iki penkių tūkstančių dolerių. Man labiau patiko kėdės, bet siuvinys buvo patrauklesnis ir žadėjo didesnių investicinių galimybių. Aš paskaičiavau mintyse, kad imčiausi dalyvauti varžytynėse dėl kėdžių tik tada, jeigu jų pradinė kaina būtų gerokai mažesnė už dabar siūlomą.

Salėje pastebėjau didžiuosius ryklius: Bilį Vaitą, Vaito, Kroso ir Vaito prezidentą, ir Džordaną, kurie turėjo 32-ą aukciono dalyvio numerį. Ašeris Bergas, garsus Niujorko antikvarinių vertybių supirkinėtojas, sėdėjo salės gale su žentu Semu, kuris paprastai stato už Ašerį ir perka daiktus meno galerijai, esančiai rytų penkiasdešimt aštuntojoje gatvėje.

Paskutinį kartą sklaidydama katalogo lapus išgirdau nuo aukciono salės durų sklindantį Ričio balsą.

— Širdele mano, kaipgi tu laikaisi?

Palinkau į priekį pasižiūrėti, ką gi čia jis vadina širdele šįkart. Ogi laimė man tikrai nusišypsojo. Ričis buvo atsukęs man nugarą. Šalia jo stirksojo Ana. Stovėdama ji atrodė dar aukštesnė ir lieknesnė, nei sėdėdama, veikiausiai dėl jos vilkimo ilgo juodo kašmyrinio Česterfildo palto.

Ričis sveikinosi su Margareta ir Frenču Everetais, kurie atrodė amžinai jauni, įsigaubę į du vienodus, kulkšnis siekiančius juodojo brilianto spalvos audinės kailinius, nors jiems abiem buvo gerokai per septyniasdešimt. Everetai buvo legendiniai interjero dizaineriai, supirkinėjantys nuostabius antikvarinius dirbinius savo klientams iš Vestčesterio ir Sauthemptono. Ričis pagaliau liovėsi purtęs Frenčo delną ir dabar pakštelėjo Margaretai į rankutę, žemai jai nusilenkdamas.

— Jums būtinai reikia susipažinti su Ana, — tarė jis, — naująja mano sekretore. Jeigu tik kada manęs prireiks, iš karto liepkite jai su manimi sujungti. Tu juk tai prisiminsi, ar ne, Ana? — kalbėjo jis, žvelgdamas aukštyn į ją. Jis nedavė Anai progos net atsakyti. Ši stovėjo prie jo šono, puse galvos už jį aukštesnė ir gluminančiai žavi.

— Beje, — Ričis labai atsargiai suktelėjo galvą į vieną ir į kitą pusę, tarsi apsidairydamas, ar niekas jo negirdi, bet balso nė kiek nepritildė, — po geros savaitės bus išparduodama nepaprastai gerų mano deco stiliaus dalykėlių. Rinkoje darosi karšta ir temperatūra kasdien kyla. Ar negirdėjote apie Aliciją?

— Kaipgi galėjome negirdėti? — atkirto Frenčas. — Jos nuotraukos kabo visur. Ar ji kartais nebuvo paskutiniame žurnalo „Kaimas ir miestas“ numeryje? Mes buvome jo pristatyme. Nesu matęs nė vieno jos filmo...

— Ir nesakyčiau, kad noriu pamatyti, — pridūrė jo žmona.

— Bet pavardė mums tikrai gerai žinoma, — tęsė Frenčas. — Man regis, ji dalyvavo viename iš Voreno ir Anetės rengiamų pobūvių, kuriame buvome ir mes. O gal ją matėme pas Maiklą ir Kateriną?

— Gal ir buvo, — atsakė Ričis, gudriai išsisukdamas nuo patikslinimo, kuriame pobūvyje ji yra buvusi. — Vienas patarimėlis. Alicija gana rimtai susidomėjo deco. Ji pozuoja žurnalo Vanity fair viršeliui ir spėkite, kaip ji tai daro?

— Tikiuosi, ne kaip Demi Moore, — su nepasitenkinimu vyptelėjo Margareta.

Ričis pagavo jos balso toną.

— Ar tai dėl viršutinės dalies? — išpyškino jis, o paskui nusijuokė. — Nesijaudinkit. Alicija pozuoja deco stiliumi. Ji dėvi autentiškus ketvirto dešimtmečio drabužius. Jai netgi bus atvesti šunys: du nuostabūs medžiokliniai kurtai su deimantiniais antkakliais, kaip tos nenusakomai viliojančios bronzinės Poertzelio skulptūros. Pirkėjai eis iš proto. — Ričis apsilaižė lūpas.

Everetai susižvalgė tarpusavyje ir kilstelėjo antakius.

— Ačiū už perspėjimą, — padėkojo Frenčas.

Everetai, demonstratyviai nešdamiesi lentelę su 50-uoju numeriu, įsitaisė savo vietose pirmoje eilėje.

Kaciai man buvo skyrę dvidešimties tūkstančių dolerių limitą — plius minus tūkstantis kitas. Pridėjus Babsono ir Maiklo išmokėtus pinigus greta mano jau uždirbtų dviejų tūkstančių penkių šimtų dolerių čekio, kurį man turės apmokėti Solas, susidarytų apvali sumelė.

Iš anksto buvau nusižiūrėjusi keletą daikčiukų, bet netrukus prieš aukcioną nustatytos kainos ėmė kilti 20, 25 ir net visais 50 procentų. Geriau jau man pasilaikyti tuos pinigėlius didžiajam sausio mėnesio aukcionui Sakse penktojoje aveniu... arba išpardavimui Gelbėjimo Armijos parduotuvėje Lemonte.

Pagaliau paskelbė klevo lapais puoštos sidabrinės žvakidės pardavimą, ir aš ją nusipirkau už 1350 dolerių, beveik už tą pačią, prieš aukcioną nustatytą kainą. Dėl Šeratono kėdžių teko pasiduoti, nes netrukau įsitikinti, kad turiu per daug stiprių varžovų. Be to, nusprendžiau, kad siuvinys bus daug tinkamesnis pasirinkimas. Vieną akimirksnį salė buvo šiek tiek aprimusi, kai keli Currier ir įves estampai buvo parduoti jų žemiausiomis kainomis, bet paskui kainos ir vėl pradėjo smarkiai kilti. Matyt, siuvinį nebus taip lengva nusipirkti, kaip aš tikėjausi.

Jau per pirmąsias penkias kainos siūlymo sekundes išvydau savo varžovus — Ašerį Bergą ir Everetus. Pirmiausia leidau jiems galynėtis tarpusavyje. Jeigu įsiterpsiu, tai kaip trečias dalyvis automatiškai kilstelsiu kainą. Po dvidešimties sekundžių siūloma kaina pasiekė keturiolika tūkstančių dolerių ir sustojo.

Siuvinys išties buvo nuostabus ir vertas kiekvieno už jį siūlomo cento. Jame išsiuvinėtoje scenelėje buvo pavaizduota šeima, išsirikiavusi priešais savo dviaukštį federacijos susikūrimo laikų namą. Jo spalvos tebebuvo gan ryškios. Šis siuvinys buvo su autografu ir turėjo nenuginčijamai tvirtą provenansą — visi faktoriai, lemiantys didžiulį norą jį įsigyti. Tiek Everetai, tiek ir Bergas — kad ir kas jį nusipirktų — perparduodami prie šios aukciono kainos pridės mažiausiai dar 50 procentų. Jeigu šio aukciono kaina pašoks iki penkiolikos tūkstančių dolerių, pridėjus 20 procentų Leitono aukciono dalyvio mokestį, o paskui dar 50 procentų (ar daugiau) perpardavimo antkainį, priplakant ir visokius kitus mokesčius, tai kažkam teks pakloti nei daug nei mažai — dvidešimt aštuonis arba dvidešimt devynis tūkstančius, — o gal ir dar daugiau. Tokiu būdu Kadai mažiau nei už dvidešimt tūkstančių įsigiję šį siuvinį pasijustų gavę jį vos ne dykai.

Po kelių neryžtingų Everetų siūlymų prieš Bergą salėje įsivyravo neišvengiama tylos valandėlė. Aš iškėliau savo lentelę ir maksimaliai padidinau Ašerio Bergo siūlomą 16 250 dolerių sumą. Mano pasiūlymas buvo sutiktas keleto į mane grįžtelėjusių galvų.

— Šešiolika tūkstančių penki šimtai dolerių. Jauna ponia. Šešiolika tūkstančių penki šimtai. Šešiolika tūkstančių penki šimtai dolerių.

Aukcionatorius reikšmingai pažvelgė į Bergą. Semas su pasidygėjimu apvertė skaičiais žemyn lentelę ir pasidėjo ją ant kelių.

— Puikus ženklas, — garsiai visai salei pareiškė aukcionatorius. — Šešiolika tūkstančių penki šimtai dolerių už daiktą Nr. 58 — puikų Filadelfijos siuvinį. Ar daugiau siūlymų nebus? — Ir jis paskutinį kartą mikliai permetė akimis salę. — Parduota numeriui...

Aš aukštai iškėliau savo numerį.

— Šešiasdešimt vienas. — Jis man šyptelėjo ir užsirašė mano numerį į registracijos žurnalą. Kai aukcionatorius vėl pakėlė į mane akis, aš jam irgi šyptelėjau linktelėdama galvą.

Kai aukcionas pridėjo priemoką už žvakidę ir siuvinį, aš, pasirodo, buvau išleidusi per dvidešimt tūkstančių dolerių kažkieno pinigų ir dar gavau atlyginimą už tai, kad tai padariau, nors džiaugiausi kiekviena čia praleista minute. Kadai galės palaukti dar dienelę kitą, kol įsigis tą XIX amžiaus sidabrinį arbatos servizą.

Man kilo pagunda čia kiek pabūti ir pasižiūrėti, kuo viskas baigsis, bet labai knietėjo išgirsti žinių iš Piterio. Vaikinukui iš administracijos pasakiau, kad užbėgsiu čia rytoj. Pridaviau savo lentelę ir užpildžiau reikalingas anketas, o tada, sugavusi taksi, patraukiau į viešbutį.

Kaciai man žadėjo apmokėti visas kelionės išlaidas, bet ramia sąžine galėjau to paties pareikalauti ir iš Mato Jardlio. Buvo parduota Viktorijos laikų rūmų žvakidė, esanti trimis numeriais aukščiau už siuvinį, ne identiška, bet labai panaši į Heinsvortų sąraše minėtąją 500 dolerių vertės žvakidę, pažymėtą dingusia. Šiandieninė parduota už 650 dolerių. O vienas iš daiktų, gerokai prašokusių pradinę siūlomą aukciono kainą, buvo dvi angliškos Derbio kriauklės pavidalo desertinės lėkštės. Viena Heinsvortų lėkštė buvo įvertina, jei gerai pamenu, 3200 dolerių. Šita pora parduota už 10 000 dolerių. Daiktų poros visada parduodamos daug brangiau nei vieno atskiro daikto dviguba kaina. Vis dėlto man reikėjo budriai sekti puikaus angliško porceliano rinką. Akivaizdu, kad kainos auga, o mano reikalas nuo jų neatsilikti.

Apsvaigusi iš laimės ant savo 6,25 dolerio vertės taksi čekio brūkštelėjau žodį „išsiaiškinti“ šalia emblemos ženklo „Aš Niujorką“.

14 skyrius

K. Neseniai vienoje antikvarinių daiktų parduotuvėje aptikau art deco figūrėlę, visiškai identišką tai, kurią aš paveldėjau, tik skirtumas tas, kad maniškė labai mažutė, vos dvidešimt penkių centimetrų, o matytoji parduotuvėje — gal penkiasdešimties ar šešiasdešimties centimetrų. Ar tai nereiškia, kad kažkuri iš jų yra klastotė?

A. Ketvirtame dešimtmetyje nišos sienose buvo labai populiari architektūrinė detalė. Tokiose vietose labai tiko bronzinės ar bronzos ir dramblio kaulo figūrėlės, o kadangi maža skulptūrėlė didelėje nišoje ar labai aukštame kambaryje gali tiesiog prapulti, tai daugelis gamintojų tokias pačias figūrėles pradėjo daryti įvairaus dydžio. Tad vien tik iš aukščio dar negalima spręsti, ar gaminys tikras, ar suklastotas.

(Beje, atsirado skulptūrėlių su tuščiaviduriu pagrindu, kuriame būdavo įtaisoma spalvota elektros lemputė, kad niša atrodytų įspūdingiau, bet tokių yra išlikę labai nedaug.)

Ryte pasijutau tarsi būčiau nė bluosto nesudėjusi. Ir vėl lovoje prasiblaškiau kiaurą naktį. Tai bent puikiai leidžiu laiką Niujorke. Dukart per naktį buvau nubudusi nuo baisaus sapno apie Basakojį Lemonto Terbelniką.

Žmonės apie Terbelniką beveik nieko nežinojo — nei kiek jam metų, nei iš kur imdavo pinigų, ar turėjo jis šeimą. Tai buvo amžinas valkata, slampinėjantis pirmyn ir atgal Lemonto gatvėmis. Sklido gandai, kad Terbelnikas vaikščioja basas dėl to, jog ir Jėzus buvo basas.

Jo tikroji pavardė — Šo Bagvelis. Bagvelis tapo Terbelniku, nes nuolatos tampėsi su savimi nudriskusią ašutinę terbą. Ką jis nešiojosi toje terboje, visiems buvo didžiausia paslaptis. Kai kas manė, kad ten buvo visas jo užgyventas turtas, kiti tvirtino, kad ten tik tuščios aliuminio skardinės ir stiklo buteliai. O treti prisiekinėjo, kad jo terboje esąs konfederatų auksas, neva buvęs užkastas Lemonto prieigose paskutiniosiomis didžiosios apgulties dienomis.

Realiame gyvenime Terbelnikas kadaise glaudėsi seno Sanduskio dvaro rūsiuose Upės gatvėje. Daktaras Filipsas su žmona, prieš penkiolika metų nusipirkę šį dvarą, paveldėjo ir Terbelniką su visais jo daiktais — lygiai kaip žmonės gauna dovanų seną nudrengtą šaldytuvą, paliktą buvusiųjų namo šeimininkų. Bet, kaip matyti, Terbelnikas jiems nekėlė didelių rūpesčių.

Niekas nežinojo, ar Filipsams, ar dar kam nors kitam yra tekę lankytis Terbelniko lindynėje, o tai jį supančiai legendinei aurai teikė tik dar daugiau paslaptingumo. Tie keli, kuriems buvo tekę su juo pasikalbėti, tvirtino jį esant gana nekvailą, tad nebuvo pagrindo praminti jį dar ir miestelio bepročiu. Man sakydavo (taip mėgdavo kalbėti miestelėnai), kad jis kiek „trenktas“ ar „maišu luptas“.

Kvaištelėjęs, — sakydavo mama. — Tai daug taiklesnis ir konkretesnis žodis.

Kartais Terbelnikas ateidavo į Gelbėjimo Armijos parduotuvę nusipirkti kokio padėvėto megztinio ar dubenėlio karštos sriubos. Piteris bandė įtaisyti jį kokioje geresnėje pastogėje, bet Terbelnikas atkakliai tvirtino, kad jo krosnelė pakankamai gerai jį šildo žiemą, o vasarą ant plūktos aslos maloniai vėsu.

Mano sapne Basakojis Terbelnikas, lyg koks klajūnas iš XIX amžiaus romano, buvo apsikarstęs vertingais sidabro dirbiniais, antikvarinėmis brangenybėmis ir bronzinėmis figūrėlėmis. O kaip dažnai sapnuose ir nutinka, Terbelnikas jojo namo į savo lindynę rūsyje ant didžiulio dramblio su keturiomis milžiniškomis iltimis.

Pažvelgiau į laikrodį. Jis rodė penkiolika minučių po septynių.

Persisvėrusi per lovos kraštą pasiėmiau Naidželo duotą aukciono katalogą ir pradėjau versti puslapius. Stabtelėjau ties XVIII amžiaus Amerikos sidabro dirbiniais. Ir vėl prisiminiau Polo Storo arbatos kaitintuvą. Jis man nedavė ramybės nuo tada, kai netyčia buvo aptiktas įkištas į rudą popierinį maišelį, suvyniotas į seną, kandžių sukapotą paklodę, ir paslėptas Saros Rouz Vilkins spintos gilumoje. O kai senoje pirštinėje puodams nukelti buvo rasta segė, tai iškilo dar daugiau keblių klausimų ir įtarinėjimų. Bet dėl ko? Dėl Saros Rouz Vilkins? Ji tikrai buvo be jokių priekaištų.

Vieną nepaaiškinamą daikto atsiradimą gal ir galima būtų atleisti — sakykim, laimingas atsitiktinumas. Bet jau dviejų nepaaiškinamų dalykų — niekaip. Juo labiau kai moterys nešioja brangenybes. Nors, deja, ta segė ir labai brangi, bet ne per labiausiai krintanti į akis. Kad ir kaip ten būtų, ji nebuvo tinkamai įvertinta. Po teisybei, aš netgi abejoju, ar jau taip daug žmonių ką nors suprastų žiūrėdami į vertingus deimantus, nes ta segė tikrai nerėžė akies: „Pažiūrėkite į mane, kokia aš graži!“ Aš tiesiog negalėjau patikėti, kad Sara Rouz Vilkins, kad ir kokia kukli ji buvo, būtų atsisakiusi ją segėti, jeigu ta segė tikrai buvo jos. Bet dabar aš buvau visiškai tikra, kad segė — ne jos.

Man niekaip nesuėjo galai. O jeigu jos namuose pradingo ir dar daugiau paslėptų daiktų? Jie irgi galėjo nukeliauti į Gelbėjimo armijos lentynas. Pagalvojau, ar Piteris peržiūrėjo ir kitus Saros Rouz atsiųstus daiktus? Ištiesiau ranką į telefoną.

— Nedrįsk šito daryti, — subariau garsiai pati save. — Jis jau ir taip mano, kad tu iš pliauskos priskaldei vežimą malkų.

Bet patinka jam tai ar ne, aš vis tik jau buvau įklimpusi. Atėjo laikas rimtai viską permąstyti.

Saros Rouz šeima buvo nedidelė, ir jie gyveno netoli Lemonto. Be to, niekas iš jos giminaičių ar palikuonių pastoviai nesilankydavo jos namuose. Ji iki pat paskutinės savaitės prieš savo mirtį buvo savarankiška ir puikiai tvarkėsi. Visai nebuvo keista, kad, sulaukusi aštuoniasdešimties, moteris buvo paguldyta į ligoninę, greitai paleista ir netikėtai mirė. Daktarai irgi ne viską žino. Taip visa ir baigėsi. Policija savo naudai išsprendė ginčijamą klausimą dėl jos mirties tą pačią dieną, kai mudu su Rojumi nuvykome į jos namus.

Kai nelauktai dienos šviesą išvydo arbatos kaitintuvas ir kai nebuvo jokių žinių, kad ji būtų turėjusi tokį retą daiktą, aš tiesiog iš smalsumo uždaviau keletą klausimų. Dabar jie pasirodė gerokai reikšmingesni.

Gerai, sakykime, kad segė iš tiesų priklausė poniai Heinsvort, ar bent jau laikinai. Ar buvo koks nors ryšys tarp Saros Rouz Vilkins ir Heinsvortų? Įtemptai mąsčiau, bandydama prisiminti viską, ką žinojau apie ponią Vilkins. Ji mokė mokykloje. Tai jau atmeta galimybę, kad ji galėjo dirbti pas Heinsvortus, kurie savo ruožtu vietoj atlyginimo pinigais galėjo būti sumokėję jai vertingomis dovanomis.

Nebuvo žinoma ir tai, kad ji arba jos vyras būtų priklausę kokiai kilmingai aristokratų ar labai turtingai šeimai. Pietų valstijų miestelių, tokių kaip Lemontas, gyventojai gerai žino vieni kitų kilmę, o juo labiau priklausymą mėlynakraujams ar išrinktiesiems. Vilkinsų kartos žmonės šitą tai tikrai žinojo. Ne, Vilkinsai nė iš tolo nesigiminiavo su Heinsvortais. Paveldimumo čia negalėjo būti nė kvapo.

Mane baisiai glumino tiek segės, tiek ir kaitintuvo atsiradimas. Kadangi Heinsvortų turto apraše apie kaitintuvą nebuvo užsiminta nė žodeliu, prielaida, jog abu daiktai galėjo atsirasti Saros Rouz bute iš dviejų skirtingų šaltinių... teikė pranašingų vilčių. Man reikės susisiekti su tuo žmogumi iš Heinsvortų giminės, kuris pateikė Babsonui ir Maiklui ieškinį. Gal jie tiesiog pamiršo įrašyti Polo Storo kaitintuvą.

Ką aš čia paistau? Jeigu jau ryžausi dėl kažko iki pamišimo sukti sau galvą, tai pirmiausia turėčiau pasisaugoti Ričio Danielo. Situacija buvo tokia įtartina, kokios dar nebuvau patyrusi.

Atėjo laikas šiek tiek pakelti sau ūpą. Sukūriau įmantrų planą, kuris tiko tik man vienai. Pusryčiai. Saksas. Antikvariatai. Aukcionas. Pietūs.

Nebuvo jokio reikalo tuojau pat lėkti į Leitono aukcioną. Rytinei apžiūrai bus pristatyti gražūs, bet ne išskirtiniai daiktai — tokie, kurių kainos svyruoja nuo kelių šimtų iki kelių tūkstančių dolerių, gal iki dešimties ar poros dešimčių tūkstančių. Po pietų prekių kainos paprastai mažumėlę šokteli. Dažniausiai pasiūlomas koks daikčiukas nuo dvidešimt penkių iki septyniasdešimt penkių tūkstančių dolerių. Bet į dienos pabaigą sužiba visos žvaigždės: ištraukiami į dienos šviesą dalykėliai, už kuriuos tikimasi susižerti nuo vieno iki dviejų ar trijų šimtų tūkstančių dolerių. Tikrieji vertybių grynuoliai — tie, kurių labiausiai laukia pardavėjai, žiūrovai, aukcionatoriai, žurnalistai, netgi pirkėjai (mat jie tikisi, kad kainos gerokai šoktels kitą kartą) — ir už kuriuos tikimasi nuplėšti gražų pinigą, gal net iki milijono dolerių, būna paliekami didžiajam finalui. Arba išeina visiškas šnipštas.

Rytą verčiau pasitrinsiu po parduotuves, o į Leitoną nueisiu prieš didįjį vaidinimą.

Pirmasis sustojimas buvo Sakse. Prasiskyniau kelią pro liaunas būsimų modelių figūras, dalijančias pavyzdėlius su nosį kutenančiais kvepalais. Po valandos aš jau vėl buvau rytų keturiasdešimt aštuntojoje gatvėje, patenkinta savo atlikta misija, nes sėkmingai nupirkau Lili šilko siūlų nertinį ir kašmyrinį megztuką su jūreiviška apykakle, pati negalėdama patikėti, kad iš karto pavyko rasti Kečo dydžio. Sau ką nors pirkti neturėjau jokio noro.

Jeigu iš gatvės kiosko nusičiupsiu sūrų riestainėlį, tai man liks laiko pasibastyti po didžiulį antikvarinių parduotuvių Metro pasažą, kuris yra vos už kelių namų, o tada galėsiu traukti į Leitono aukcioną. Jeigu manęs nesugundė 35 procentų nuolaida išparduodamiems Ralfo Laureno tvido kostiumams, tai galėsiu sukaupti visą dėmesį ir pasivaikščioti tarp nesibaigiančių virtinių Bohemijos stiklo grafinų, ilgiausių lentynų su cloisonne vazomis ir ištisomis rietuvėmis lazdelių su sidabrinėmis rankenėlėmis, labai primenančių tą dieną, kai man buvo kilusi pagunda sutrupinti vieną tokią į šipulius ant savo buvusio vyro galvos. Aš buvau pasiryžusi šmirinėti šioje mirusių žmonių gyvenimų mikrovisatoje, stabtelėdama tik ties bronzinėmis ir dramblio kaulo figūrėlėmis.

Man neteko nusivilti. Einant pro prekystalius nuo pirmo aukšto iki pat ketvirto akį traukė mažutės, ant stalų statomos statulėlės su moterų, gladiatorių, šunų, angelų, nuogų ir atletiškų italų jaunuolių atvaizdais. Bet tik keliose parduotuvytėse buvo po pardavėją, nors ir iš jų sunkiai galėjai išpešti kokios nors informacijos. Išgirdusi balsus, iš karto patraukiau jų pusėn.

— Čia svarbu ne jos vertingumas, — kalbėjo pagyvenusi moteris, — o tai, kaip greitai suksis mano pinigai.

Aš nesirūpinau pamatyti, kas ten dedasi, kad sužinočiau, jog tai kalba perpardavinėtoja. Ak, ta sena miela dainelė — pagalvojau mintyse. Kiek kartų man teko girdėti šiuos žodžius, tariamus sezoninio pardavėjo, mėginančio prastumti neblogą sandorį.

— Neabejoju, kad aš ją greitai parduočiau, — toliau porino moteriškė, — bet prieš pirkdama, pirmiausia turiu susisiekti su savo klientu. Paliksiu jam autoatsakiklyje žinutę. Matai, regis, jis dabar išvykęs. Paprastai jis čia užeina šeštadienio popietėmis.

Dabar įsiterpė daug jaunesnis balsas.

— Aš negaliu čia stirksoti kiaurą dieną. — Tai buvo aukštas oktaninis tembras, kokiu paprastai kalba dvidešimtmetis jaunimas.

— Klausyk, širdele, čia yra antikvariniai daiktai, o ne Hershey šokoladukai. Niekas neperka brangių antikvarinių senienų iš užgaidos. Jeigu tau skubiai reikia pinigų, tai nešk buvusio draugužio dovanotą žiedą į lombardą ir užstatyk. Beje, kas čia tau taip dega? Juk ji nepavogta, ar ne?

Akimirksnį pamaniau, kad atsidūriau nespalvotame kine. Dialogas buvo tarsi trauktas iš penkto dešimtmečio kino filmo. Štai kaip kuriami tokie tikroviški dialogai — iš gyvenimo.

Man baisiai magėjo pamatyti, dėl ko čia taip deramasi. Nedrąsiai stūmiausi į priekį, vengdama patraukti į save kieno nors dėmesį. Akies krašteliu užgriebiau didžiulę Gucci rankinę, o už jos išvydau dailiai išskobtos art deco figūrėlės siluetą! Įsikibusi į negyvą statulėlę kaip į visą savo gyvenimą, stovėjo lygiai tokia pati liauna mergina. Grįžtelėjau mažumėlę į dešinę, kad geriau ją pamatyčiau. Tai buvo Ana, Ričio sekretorė, apsivilkusi tą patį akį veriantį kašmyro paltą ir lygiai kaip ir vakar įsisegusi į ausis ilgus auksinius auskarus. Savo ilgus šviesius plaukus buvo susikėlusi ir pasikišusi po juoda minkšta fetrine skrybėle. Ji buvo beveik nepasidažiusi, bet atrodė kaip iš žurnalo viršelio.

Supirkinėtoja buvo stambaus sudėjimo ugniaplaukė septyniasdešimtmetė senutė su milžiniško dydžio akiniais raudonais rėmeliais, nukarusiais ant paties nosies galo. Po smakru rangėsi virtinės kaklo raukšlių. Jos ranka, susukta nuo senatvės, bet papuošta ryškiai raudonu nagų laku, buvo lyg kobra apsivijusi bronzinės skulptūrėlės pagrindą. Vieną sekundę pagalvojau, kad teks būti virvės traukimo varžybų liudininke. Jeigu taip, tai statau už septyniasdešimtmetę pardavėją, ant kurios rankos karojo tiek 18 karatų aukso apyrankių, kad oro uosto metalo detektorius būtų springte užspringęs.

Aš loštelėjau atgal. Antikvarinės parduotuvytės žavingos tuo, kad jose gali rasti aibes natūralių slėptuvių. Man puikiai pavyko pasislėpti už beveik dviejų su puse metro aukščio angliško raudonmedžio sekretero. Jeigu reikės, tai pulsiu ant kelių ir apsimesiu atidžiai apžiūrinėjanti spintos kojeles.

— Kiek daugiausia galėtumėte man už ją duoti? — paklausė Ana.

— Septynis šimtus. Septynis šimtus dvidešimt penkis, — atsakė pardavėja.

— Bet aš pati už ją mokėjau daugiau! — Anos balse nuskambėjo neviltis.

— Ar esi kada pirkusi vertingų dalykų, pupyte?

Tai ją kiek nuramino.

— Ne, ne. Kol kas ne.

— Ar čia tavo pirmasis antikvarinis pirkinys?

— Ne. Taip. Na, pirmas tikrasis.

— Ką gi. Tiesa išgirsta. Dabar paklausyk. Pirmoji taisyklė: neprasidėk. Antroji taisyklė: jeigu prasidėjai, tai pirma susirask kam parduosi, o tada pirk, aišku? — pardavėja graudžiai šyptelėjo ir truktelėjo savo stambiais pečiais. — Gal ir galėčiau tau duoti 850.

Man atrodo, net išgirdau tylų atodūsį, kai Ana paleido iš rankų skulptūrėlę.

— Kam tu ją pirkai? — paklausė pardavėja.

Dabar jau tikrai išgirdau atodūsį.

— Man tikriausiai nederėtų jums to pasakoti. Aš dirbu Leitono aukcione. — Ana lėtai bėrė žodžius, palengva nuleisdama balsą kaip per išpažintį. — Aš matau, kada gaunam šiuos daiktus. Jie parduodami po aštuonis, dešimt tūkstančių dolerių, net daugiau. Radau šitą ir pamaniau...

— Sakai, Leitono aukcione? Labai panaši, kad ten dirbtum. — Pardavėja caktelėjo liežuviu sau po žandu. — Sakai, panorai galynėtis su tikrais liūtais? Ką gi, viskas aišku. Tai kas atsitiko?

Aš kyštelėjau nosį iš už sekretero nugaros. Pardavėja, kuri, be jokios abejonės, savo darbe buvo praėdusi dantis, stovėjo viena ranka įsisprendusi sau į apkūnų šoną. Kita ranka ji prisitraukė arčiau savęs skulptūrėlę ir įsistebeilijo per akinių stiklus. — Iš kur tu ją gavai, širdele?

— Vieno žmogaus asmeninio turto išpardavime Kvynse. Savaitgaliais dažnai ten einu.

— Tau pasisekė. Ji tikra, ir geros būklės. Kodėl nenešei į Leitoną? — Smakras nukaro ant krūtinės ir ji pažvelgė pro akinių viršų. — Kodėl jie jos nenupirko?

— Na, visų pirma jie įsigijo ją. Sakė, kad bus parduodama kitame deco aukcione, — aiškino mergina. — Paskui... — ir ji nutilo.

— Kas privertė juos persigalvoti?

Anos palto pečiai šoktelėjo pirma aukštyn, paskui žemyn, kai ji jais truktelėjo.

— Mano šefas sako, kad artimiausiam aukcionui jie jų turi pakankamai daug. Tai aš dabar ir įklimpau su ja.

— O kodėl nenori jos pasilikti sau? Pasipuikuoti prieš draugus? Dedu galvą, tavo apartamentuose ji labai tiktų.

Nesulaukusi atsakymo, o tik išvydusi dar vieną Anos truktelėjimą pečiais, pardavėja tęsė toliau.

— Tai ir viskas, ką? Tau iš tiesų labai reikia pinigų. Ką prisidirbai? Nusipirkai nereikalingą daiktą? Bijai prašyti tėtušio ar mamytės, kad padėtų išsisukti?

— Nieko panašaus. — Ir vėl jos balse pasigirdo nevilties gaida.

— Tik pažiūrėk — turtinga mergina, kašmyro paltas, dirba Leitono aukcione.

— Nieko panašaus, — pakartojo Ana. — Aš turiu... dar ir kitų įsipareigojimų. — Šioje apytuštėje erdvėje jos balsas pritilo iki šnabždesio. — Turiu mažą mergytę.

— Liepk vyrui, tegu susiranda papildomo darbo.

Ana nieko neatsakė.

— Ak!

— Norėčiau ją aprūpinti.

Senoji pardavėja nusisuko ir pastatė ant lentynos už savęs bronzinę dramblio kaulo statulėlę, o jos apyrankės tai darant garsiai suskimbčiojo.

— Duosiu tau tūkstantį, — tarė ji. Išsitraukusi piniginę atskaičiavo dešimt šimtinių banknotų.

— Paklausyk mano patarimo. Susirask kokį gražų turtingą advokatą, širdele. Niujorke tokių knibždėte knibžda, aišku? O apie pirkimą-pardavimą verčiau pamiršk. Šitas darbas profesionalams. Džiaukis tuo, ką turi. Naudokis savo grožiu.

Palaukiau, kol ant laiptų ims aidėti Anos kulniukų kaukšėjimas, ir išlindau iš savo slėptuvės. Mačiau, kaip ji — aukšta, tiesi, išvaizdi net iš nugaros — grakščiai leidosi laiptais žemyn. Jos balsas turėjo tą kimų Marlenai Dietrich būdingą skambesį, o kai apimdavo neviltis, jame pasigirsdavo šaižoka gaidelė, betgi kieno jis būtų kitoks, kai slegia tokios sunkios aplinkybės?

15 skyrius

K. Pradėjau ieškoti raudonmedžio sekretero savo svetainei. Radau net du labai puikiose antikvarinėse parduotuvėse. Mane suglumino tai, kad jie atrodo beveik visiškai vienodai, tik vieno etiketėje rašoma: „Amerikietiškas, pagamintas apie 1780 metus. Kaina 75 000 dolerių“, o antrojo — „Angliškas, pagamintas apie 1780 metus. Kaina 25 000 dolerių“. Jeigu jie tokie panašūs ir pagaminti beveik tais pačiais metais, kodėl taip skiriasi jų kainos?

A. Vėlesniais XVIII amžiaus metais Anglijoje buvo pagaminta kur kas daugiau sekreterų nei Amerikoje. Tai buvo revoliucingasis Amerikos periodas, in nors karas jau buvo pasibaigęs, jaunai šaliai įsitvirtinti prireikė nemažai metų. Be to, Anglijoje buvo gerokai gausesnis pasiturinčiųjų sluoksnis, kurio atstovai net ir tokiu sunkiu metu įstengė įsigyti prabangių daiktų daugiau nei amerikiečiai (sekreterai visada buvo brangūs). Šiuo atveju, kai daiktas yra retenybė, tai paaiškina, kodėl amerikietiškasis variantas kainuoja bemaž tris kartus brangiau už angliškąjį.

Pardavėja ant padėkliuko dėliojo auksinius amuletus kaip tik toje vietoje, kur ką tik stovėjo figūrėlė. Krūtine ji buvo užsigulusi padėkliuką iš viršaus ir pirštais mikliai dėliojo daiktus ant raudono aksomo po ja.

— Atleiskite, ar galėtumėte man ką nors paaiškinti apie anuos baldus štai ten? — Aš bakstelėjau pirštu į savo buvusią slėptuvę.

— O ko jūs norėtumėte? — paklausė ji, nė nepakeldama akių į mane.

— Štai to sekretero. Ar jūs nežinote, jis angliškas ar amerikietiškas?

Vis dar palinkusi virš savo padėkliuko pardavėja žvilgtelėjo pro mane į kitą kioskelį.

— Ak! — šūktelėjau aš, tarsi pirmą kartą būdau išvydusi art deco skulptūrėlę. — Kokia ten statulėlė už jūsų?

Moteris atsitiesė ir pasisuko atgal.

— Štai ta. Ten, antroje lentynoje. Ta lieknutė, grakštutė mergaitė su skraiste.

— Tikra gražuolė, — garsiai tarė ji, nuimdama nuo lentynos figūrėlę. — Tiesą pasakius, ką tik ją gavau. Ilgai čia neužsistovės. Šiandien po pietų turi ateiti jos pasižiūrėti vienas vyrukas. Geri daiktai neužsiguli. Ji neprastovės čia nė dienos.

Vadinasi, visi kiti daiktai nėra jau tokie geri, norėjosi atsikirsti, vadovaujantis sveika logika arba logikos stoka. Bet, žinoma, aš nieko nepasakiau. Esmė ta, kad mane visada žavi savotiški antikvarinių vertybių pardavėjų taktiniai manevrai.

— Įsivaizduojate, mano seneliai irgi turėjo figūrėlę, labai panašią į šitą, — tariau aš.

— Širdele, visų žmonių seneliai kadaise turėjo tokių figūrėlių. Jeigu tik jie buvo bent kiek prasimušę į žmones. O jeigu neturėjo, tai tu privalai ją įsigyti, kad galėtum įrodyti, jog tavo seneliai tikrai buvo šio to verti.

Slapčia širdyje nusišypsojau, prisiminusi tą daugybę XIX amžiaus nežinomų vyrų ir moterų aliejumi tapytų paveikslų, kuriuos mane kviesdavosi įvertinti kaip neva mano klientų proprosenelių portretų. Mane visada nuoširdžiai stebindavo tai, kad po daugybės metų kabėjimo tamsiuose, apmūsojusiuose kažkokios nežymios užmiesčio antikvarinės parduotuvės užkaboriuose šie paveikslai staiga stebuklingai greitai būdavo pripažįstami kaip seniai mirusių ir tokių brangių mano klientų protėvių portretai. Ironiška, bet šis atradimas dažniausiai nutikdavo tada, kai šių protėvių „palikuoniai“ staiga išnirdavo į socialines aukštumas.

Kartą man mama buvo sakiusi, kad yra vienas dalykas, būdingas visiems žmonėms: baisus noras stengtis įrodyti giminystės ryšius su kokiu nors turtingu žmogumi. Jeigu šito negalima padaryti dabar, tai bus pasinaudota praeitimi, — pridūrė ji.

— Šitos figūrėlės? Nelabai suprantu, — tarškėjo toliau pardavėja. — Bet jeigu jos jums patinka... Man praėjo art deco manija dar ketvirtame penktame dešimtmetyje. Nėra prasmės imtis jos iš naujo. Visas tas senienas pardaviau šeštame dešimtmetyje, kartu ir figūrėles. Tada niekas nemanė, kad tai didelis menas. — Ji ilgai nutęsė galūnę aš. — O kai tokias pirko jūsų senelė, tai jos irgi dar nebuvo vertingos. Tada visiems rūpėjo įprastiniai, gyvenimiški dalykai, paprasčiausi papuošimai.

Senoji moteriškė atmetė galvą ir garsiai nusijuokė.

— Ak, šiais laikais pretenzingieji meno kritikai turi ko taukšti apie šiuos mielus daikčiukus. Kažkokiame antikvariniame žurnale skaičiau, kad jokia kita meno forma negalima taip subtiliai išreikšti naujosios moters judesių, kaip tuometine trečiojo dešimtmečio mada. Hmm. Visiškas niekalas.

Vesdama pirštu per statulėlę, ji kilstelėjo antakius ir pažvelgė į mane tokiu moterišku žvilgsniu, kurio netrikdo jokie kartų skirtumai.

— Ar čia menas? Cha. Tie šmikiai, trečiojo dešimtmečio dailininkai, nežinojo, kas jų laukia. Po šitiekos daugybės metų, kai moterys buvo vaizduojamos aukštomis apykaklėmis, aukštais suvarstomais batais ir krinolinų sukniomis... staiga šių poniučių namuose atsiranda statulėlės: paprastos mergaitės su pakeltu iki praskiepo sijonu ir styrančiais putliais papukais. Kas čia tokio „meniško“? Aš išpardaviau visus savo art deco daiktus. Džiaugiausi jų atsikračiusi. — Jos sunkus biustas kilnojosi. — Tai rodo, kiek aš tada išmaniau. Netrukus deco ir vėl atėjo į madą. Que sera, sera. O šitoji? — Ir ji pro akinių viršų pašnairavo į savo rankose laikomą figūrėlę. — Taip... Suprantu, kodėl jūs manote, kad tai menas, jeigu tai galima taip pavadinti, juoba kai palygini su niekalais, kuriuos gamina šiais laikais. Šitai pagaminti prireikė nemažai laiko ir išmonės. Visai ne kaip tam kompiuteriniam šlamštui, kurį šiais laikais vadina menu. Ne. Manęs tai jau neapgausi.

— Ar galiu pasižiūrėti?

— Žinoma, širdele. Atleisk, kartais aš tikrai užsivedu. Mano metuose tai įprastas dalykas. — Ir ji nusijuokė, paduodama man į rankas statulėlę.

— Sakot, kad neseniai ją gavote?

— Taip. Ją atnešė dar visai jauna mergina, tokia gražutė. Atrodo, išmano, ką turi, bet jai žiauriai reikalingi pinigai. Prasukom bizniuką. Pigiai įsigijau. Galėčiau parduoti ją už...

Pardavėja sudvejojo ir dar kartą atidžiai mane nužvelgė. Ji pažiūrėjo į mano rankas, tikėdamasi pamatyti, su kokiais aš papuošalais, bet aš nebuvau nusimovusi pirštinių.

— Jūs ne čionykštė, — vilkindama tarė ji.

— Ne. Mane visada išduoda mano tarmė. Virdžinija. Bet aš šiek tiek išmanau apie šias skulptūrėles. Ir vis dar mokausi. — Be jokios priežasties išpyškinau aš.

Ji klausiamai pažvelgė į mane, be jokios abejonės, svarstydama, kodėl aš jai leidau tiek daug taukšti, jeigu pati gerai žinau, į ką spoksau.

— Man reikia kažkiek pasipelnyti, — tarė ji lyg gindamasi. — Tokios kaip šita aukcionuose parduodamos po dešimt tūkstančių dolerių.

Kol ji kalbėjo, aš gerai apžiūrėjau figūrėlę. Šita buvo visiškai kitokia nei tos, kurias mačiau surinktas pas Solą, bet dar aš mačiau įvairiausių panašių detalių, supakuotų dėžėse. Šita mergaitė buvo tikrai trečiojo dešimtmečio kūrinys su kutais apsiūtu sijonėliu, aukštais kulniukais ir ant pečių užmesta ispaniška skraiste, viliokiška, kviečiančia poza. Pakreipta galva, žaisminga poza, viena ranka tarsi apsikabinusi save — labai priminė mano senelės nuotrauką iš koledžo laikų jos kursiokų albumo.

Kaip ten sakoma? Tėvų skonis baisus. Senelių skonis pakenčiamas. O prosenelių skonis — neprilygstamas. Šios mano senelės kartos figūrėlės buvo tokios senos, kad man teikė kažkokio naujo žavesio, nors mama jaunystėje jas ir niekino.

Cha! — Tarsi iš dausų pasigirdo mamos balsas. — Tavo senelė irgi dėvėjo tokius trumpus sijonus. Kažkur dar turėtų būti ir jos skraistė. Tikriausiai norėtum dabar jais pasipuošti. Tavo senelė mėgo pasimaivyti prieš kitus. Plaukus nešiojo susuktus į kuodą. Išmoko šokti Čarlstoną ir Lindį. Tą laikmetį vadino Siautulinguoju trečiuoju dešimtmečiu. Na, man ji pasakojo, kad ten, kur ji gyveno, mažai kas siautėjo.

— Spėju, kad ji žavi savo romantiškumu, — tariau aš.

— Galėčiau atiduoti jums už 6250 dolerių, — pasakė ji.

Visai neblogas 5250 dolerių pelniukas vos per kelias minutes. Bet kokie šansai, kad ir aš kažkiek atsignybsiu, kai ji man parduos? Beveik jokių.

Pagalvojau apie didžiąją dalį pardavėjos inventoriaus, kuris nebuvo liečiamas ištisomis savaitėmis, mėnesiais ar net metais, ką jau kalbėti apie kiekvieno mėnesio nuomą, kurią jai tenka pakloti už trylikos kvadratinių metrų kioskelį.

— Visai tinkama kaina, — sutikau aš, atsargiai statydama figūrėlę. — Ji tikrai jos verta. — Pažvelgiau pardavėjai tiesiai į akis. — Jeigu turėčiau tiek pinigų, būtinai nusipirkčiau. Bet dabar jų neturiu.

— Jeigu trūksta pinigų, tai ar nepagalvotumėt apie kopiją? — paklausė ji, atsargiai pakreipdama mūsų pokalbį ir mėgindama išsaugoti bizniuką.

Pardavėja jau traukė prie kitos grupės lentynų. Ji grįžo su šiek tiek didesne figūrėle. Šįkart tai buvo šokanti mergaitė su ilgu klostuotu sijonu, suimtu rankomis iš šonų ir pabruktu aukštyn. Ji pastatė figūrėlę tarp mūsų.

— Šeši šimtai devyniasdešimt devyni doleriai. Jūs galite nusipirkti ją internetu iš gamintojo už penkis šimtus dolerių arba už dvidešimt penkis tūkstančius iš perpardavinėtojo, kuris bandys jus įtikinti, jog ji labai sena — tikroji McCoy... Jo parduotuvėje arba internetu, — juokėsi ji.

Man kilo pagunda nupirkti statulėlę, kad galėčiau parodyti Solui, už kiek parduodamos kopijos. Nebuvo jokios vilties, kad man pavyktų atitempti čia jį patį ir parodyti, tuo aš buvau visiškai tikra. Deja, dabar man labiausiai knietėjo kaip galima daugiau išpešti žinių iš savo naujosios draugės.

— Aš net nežinau, kuo jūs vardu, — impulsyviai tariau aš. — Negaliu nė apsakyti, kaip jūs man padėjote. Kad ir ta pastaba, jog ne vienas prekeivis galėtų įbrukti man ją kaip tikrą daiktą... Kaip gerą daiktą vos ne dykai.

Pardavėja atsitiesė. Tikriausiai aš užgavau jos skaudžią vietą.

— Sterling Glas, — prisistačiau tiesdama ranką.

— Klausyk, širdele, ne visi antikvarininkai blogi. Ne visi iš mūsų tokie sukčiai, kokie trinasi gatvėse ir pardavinėja padirbtus Rolexes ar Chanel kvepalus. Čia jeigu aš ir suklysiu, tai tik vieną kartą. Bet aš tikrai ne apgavikė. — Jos jardo ilgumo apyrankių kolekcija garsiai suskimbčiojo, kai ji piktai pagrasė į mane savo ryškiai raudonai lakuotu pirštu.

— Aš tai turėjau omeny kaip komplimentą, — pasiteisinau atitraukdama ranką.

— Norėjau pasitikrinti. — Ji purkštelėjo, o paskui nusišypsojo. Metų našta šios surambėjusios moteriškės tikrai neišmokė švelnumo.

— Maribelė Meison. Šiame versle jau nuo dvidešimt penkerių metų. Juo verčiuosi penkiasdešimt metų su viršum, o šioje žemėje vaikštau daugiau kaip aštuoniasdešimt. Ir žinai ką? — tarė ji, visu svoriu palinkdama į mane. — Kiekvieną dieną vis ką nors sužinau naujo. Galėtum ir tu šito pasimokyti, jeigu vaikščiosi plačiai atmerktomis akimis. Štai, žiūrėk, — pakvietė mane, imdama į rankas figūrėlės kopiją, kurią ką tik buvo atsinešusi, ir smarkiai pakratė. — Žinai, kur ją gavau?

Aš papurčiau galvą.

— Ogi iš kolekcininko. Gana stambaus masto kolekcininko. Jį apgavo, bet jam buvo baisiai gėda parnešti ją atgal ir pareikalauti savo pinigų. Jo kišenė tokias klaidas leidžia, o garbė — ne.

— Iš kur žinote, kad tai kopija?

Ji į mano klausimą numojo ranka kaip į kokią vaikišką užgaidą.

— Juk sakiau, art deco laikus aš jau pragyvenau — tai viena. — Pardavėja nusiėmė akinius ir kreivu pirštu parodė sau į akis. — Aš turiu akis — menininkės akis. Galiu iš karto pasakyti. Štai, žiūrėk, ką parodysiu.

Maribelė pasitaisė akinius, pastumdama juos toliau ant nosies, ir suglaudė du pirštus vieną prie kito.

— Būtų geriau, jei turėtume ir tikrąją šios kopijos skulptūrėlę, — kalbėjo ji. — Bet užteks ir šitos. Tai štai, pažiūrėk čia. — Ji parodė nežymią liniją, vilnijančią palei figūrėlės veiduko šoną. — Matai? Čia ne originalaus liejinio žymė, tai — lietas plastikas.

Maribelė nuvedė pirštu palei visą liniją, bėgančią skulptūrėlės veido šonu.

— Matai, šita linija rodo, kad lėlytė lyg būtų turėjusi plastinę veido operaciją. — Ir ji pirštu perbraukė per savo veido kraštą, įtempdama odą. — Kaip manai, gal ir man pasidaryti? — Ji iš visos širdies nusikvatojo atpalaiduodama odą ir tęsė toliau: — Pajuokavau. Matai? Ji neišdrožta. Tokių linijų tikrose skulptūrėlėse nerasi, aišku?

Ji kyštelėjo man abi figūrėles.

— O kaip dėl dydžių skirtumo? — paklausiau aš. — Ar tai kaip nors svarbu?

— Ne-e. Nelabai. Daugybė originalių figūrėlių yra įvairaus dydžio. Bet labai svarbu štai kas. Matai, plastikinės figūrėlės veidas pradeda gelsti, tarsi ji būtų rūkorė. Su plastiku visada taip būna. Jis pagelsta, įgauna citrinos, ne dramblio kaulo atspalvį. O dabar paliesk jų kūnus, — pakvietė ji.

— O kaip tada pianino klavišai? — paklausiau, nusimaudama pirštines, kad galėčiau pačiupinėti figūrėles. Tarsi išgirdau, kaip mama kviečia mane namo groti tų prakeiktųjų gamų ir arpeggio, kai buvau vaikas. — Pirmiausia švariai nusiplauk rankas, Sterling, — liepdavo ji man.

— Gražus, — pagyrė Maribelė, linktelėdama galvą į nešlifuotų rubinų ir deimantų žiedą, kurį man per vienas Kalėdas buvo padovanojęs Henkas.

— Ačiū.

— Su muilu ir vandeniu. Tiesiog reikia nuplauti klavišus su muilu ir vandeniu. O dabar paliesk štai čia, — parodė man Maribelė, vesdama pirštu per figūrėlės profilį. — Jeigu turi mažai patirties, tai kartais sunku tą skirtumą ir pastebėti. Tarpeliai ir įdubimai naujų figūrėlių visada būna apvalesni, švelnesni... ne tokie aštrūs ir ne tokie gilūs dėl to, kad senieji liejiniai būdavo kokybiškesni, geriau išskobti, geriau išdrožti. O naujieji? Pffff, — purkštelėjo ji su pasidygėjimu.

Mintimis nuklydau pas Solą ir jo aistrą senosioms liejimo formoms.

— O kaip aš tai atskiriu? — Maribelė nusijuokė, kai aš pirma apčiupinėjau vieną, paskui kitą figūrėlę, tarsi vaikas, mokydamasis Brailio rašto. — Aš turiu įgudusią akį ir jausmą, ir dar metus. Daugybę praktikos metų.

Maribelė kyštelėjo ranką į kišenę.

— Štai, paimk mano kortelę. Kas žino? Gal kada pasijusi pertekusi pinigų. Aš būsiu čia.

Kai išėjau iš pasažo, Rytų Upės gatvėje pūtė žvarbus vėjas. Dėl kažkokios priežasties man visiškai nebesinorėjo pietų. Leitono aukcionas už gerų devynių ar dešimties namų, bet man buvo gaila leisti vėjais trijų ar keturių dolerių dėl taksi, nors ir baisiai šalau. Tuojau pat trenktis į aukcioną nebuvo jokios skubos. „Paspartink žingsnį“, — liepiau sau. Be to, man reikėjo laiko pamąstyti. Susibrukau rankas į kišenes ir įtraukiau galvą į apykaklę. Kvartalas už kvartalo ėjau pro laikrodžių ir fotoprekių parduotuves, paskui pro kelis antikvariatus ir brangių daiktų krautuves: krištolinių kandeliabrų, rytietiško porceliano gaminių, siuvinėtų staltiesių pačiomis prieinamiausiomis kainomis. Pusė šių parduotuvių uždarinėjo savo verslą — šitai tęsiasi jau nežinia keliolika metų.

Nuo šalto oro ir skubaus ėjimo netrukus pajutau alkį, kuris prieš kelias minutes buvo visai prislopęs. Ant kampo stabtelėjau prie vežimėlio su karštomis bandelėmis. Skaičiavau rankoje centus, kai staiga prie manęs, spėkit kas, sustojo ir ėmė laukti žalios šviesos. Ogi ne kas kitas kaip Ana.

Ji priėjo su vyru, visa galva už ją žemesniu ir kresnu, tokiu plačiapečiu. Aiškiai buvo matyti, kad jis nepatenkintas.

— Aš gi tau sakiau, kad čia nieko nerasi, — nugirdau jį tariant. — Reikėjo nueiti į kokį kitą turto išpardavimą. Čia nerasi jokių pigių vertingų daiktų, tik ne šitame aukštos nuomos rajone.

— Žinai, man jau nusibodo keltis rytais ketvirtą valandą ir lakstyti po namus, Ralfai.

— Gerai jau. Visada šitaip sakai.

— O tu man šimtus kartų kartoji, kad aš čia nieko nerasiu, — atšovė Ana. — Bet tu ir manęs paklausyk. Tie žmoneliai savo sandėliukuose kartais priglaudžia visai neblogų dalykėlių.

— Tiek to. Nusibodo man su tavim ginčytis. Žinai, užbėk dar į vieną vietą ir mes iš čia dingstam. Nesirengiu daugiau gaišti čia savo brangaus laiko. Verčiau jau pasitrintume po sendaikčių parduotuves Jonkerse.

Užsidegė raudona šviesa.

Aš atsukau Anai ir jos draugui nugarą tą pačią akimirką, kai tik ją pažinau. Bet viena mano kūno dalis baisiai troško pamatyti, kas jis toks, o kita — kuo greičiau iš čia sprukti.

Tik kai pajutau žmonių srautą, ūžtelėjusį pro mane nuo šaligatvio ir pasileidusį į gatvę, išdrįsau pakelti akis ir žvilgsniu paieškoti jų nugarų nuskubančioje minioje. Ana ir Ralfas, ar kas jis ten būtų, atsiskyrė nuo pėsčiųjų ir stabtelėjo priešais parduotuvę, esančią gretimame name. Kai Ana užėjo į vidų, Ralfas pasiliko lūkuriuoti lauke, pamindžikavo kelias minutes, paskui priėjo prie kitos parduotuvės ir susimaišė su žioplinėjančiais po vitrinas pirkėjais. Gaila, kad jis neatsisuko ir aš nepamačiau jo veido.

Aišku, kad Ana buvo jųdviejų frontas. Savo išvaizda ji galėtų nuvilioti nuo pakelės grobio net Alabamos grifą.

Aš nieko nesupratau. Iš jų pokalbio tarsi buvo aišku, kad jie rengiasi supirkinėti daiktus. Bet pasaže Ana figūrėlę norėjo parduoti. Kol kas nustūmiau šią mintį į šalį ir, ištiesusi kaklą, pamėginau pasekti, ką Ralfas ketina daryti toliau.

Jo siluetas man buvo labai panašus į tą juodą gumulą, kuris pranėrė pro mane Džojaus parduotuvės gatvelėje.

Man dingo bet koks apetitas. Jau buvau praėjusi penkis kvartalus. Liko dar penki. Velniop tuos pinigus! Ką nors sugalvosiu, kaip taksi sąskaitą primesti Babsono ir Maiklo kontorai. Ištiesiau ranką ir žengiau į gatvę.

16 skyrius

K. Neseniai mačiau veidrodį juodame aukštos politūros rėmelyje, išpuoštame paukščiais ir drugeliais, su rytietiškų vaizdų motyvais. Kai kurios puošmenų detalės iškilios, kaip kad gėlių lapeliai, ko dar niekada nebuvau regėjusi. Kai pasakiau savininkui, kad man jis labai patinka, jis brūkštelėjo aprašą ir kainą. Jo raštelyje buvo parašyta: „Japonizuotas“.

Ar tai reiškia, kad veidrodis iš Japonijos?

A. Nors veidrodžio dizainas ir rytietiškas, terminas „japonizavimas“ reiškia techniką, kuria nudažytas ir papuoštas veidrodžio rėmelis. Kad paviršius smarkiai blizgėtų, medis padengiamas keliais dažų ar lako sluoksniais. 1 laką įspaudžiama gipsinės medžiagos, todėl puošybos detalės atrodo tarsi būtų iškilios. Galiausiai ranka nupiešiami vaizdai. Japonizavimas atsirado Rytuose, o Vakarų šalyse išpopuliarėjo XVI-XVII amžiuje. Kadangi dažai paprastai skilinėja ir atsilupinėja, tai geros būklės antikvariniai daiktai, ypač Amerikoje, yra gana reti ir labai brangūs.

Antikvariniame pasaulyje jau seniai sklandė gandai, kad per sausio mėnesio Leitono aukcioną vienas daikčiukas gali atnešti per milijoną žalių. Kai plaktukas stuktelėjo paskutinį kartą, Filadelfijos arbatos staliukas ir Niuporto sekreteras peršoko šią auksinę ribą. Beveik tokį patį rekordą sumušė ir du Karalienės Anos laikų konsoliniai stalai su žvėries pėdos kojelėmis ant rutulio. Aš buvau ten ir tapau šio reiškinio liudytoja.

Aukcionas baigėsi tik apie šeštą valandą ryto. Bet man dar liko šiek tiek laiko nudumti į Parko aveniu ir rytų šešiasdešimt septintąją gatvę pavaikštinėti po septintąją valstybės heraldikos antikvarinę žiemos parodą. Pagal savo originalųjį planą ketinau pasilepinti, nors ir viena, Oskaro restorane, legendinėje susitikimų vietoje, įsikūrusioje pagrindinio įėjimo į Valdorfo parduotuvę Medisono aveniu pašonėje. Pavakarieniausiu apie aštuntą, kai visi bus teatre, tada pasistengsiu gerai naktį išsimiegoti, o sekmadienį leisiuosi į antikvarinių daiktų parodą.

Bet jau nuo pirmos mano susitikimo su Matu Jardliu Babsono ir Maiklo kontoroje minutės manyje knibždėjo baisus, nenumaldomas noras kuo greičiau grįžti į Lemontą ir iki galo išsiaiškinti apie tariamai Sarai Rouz Vilkins priklausiusį arbatos kaitintuvą ir segę. Nesmagu buvo palikti Solą tarsi pakibusį ore. Bet namuose aš daug efektyviau galėčiau atlikti informacijos paieškas, pasitelkusi pagalbon internetą ir paskambindama nusimanantiems apie Art Deco figūrėles žmonėms, nei betiksliai slampinėdama po Niujorko senienų prekyvietes. Ir dar, vienas Dievas žino, kaip aš netrokštu vėl netyčia sutikti Aną ir tą jos baisųjį Ralfą be pavardės.

Pasitikrinau, kada sekmadienį rytą skrenda pirmasis Amerikos oro linijų lėktuvas. Atrodo, viskas turėtų būti gerai.

Po Rugsėjo 11-osios tragedijos praslinkus vieneriems darbo laiko apribojimo metams, antikvarinių daiktų Žiemos paroda, garsioji senųjų laikų heraldikos paroda, grįžo į savo senuosius namus Niujorko Hiltone su visu savo įprastiniu spindesiu. Dar vienas įrodymas, kad net ir sunkiausiu metu antikvarinis pasaulis gyvuoja ir net klesti. Vėl viskas grįžo į senąsias vėžes. Įspūdingos egzotiškų lelijų, orchidėjų, protėjų, pataisų ir airiškų varpelių, parskraidintų iš įvairiausių pasaulio kraštų, aranžuotės puošė stendus, išsimėčiusius po visą heraldikos salę cementinėmis grindimis. Pasakiškas gėlių išdėstymas pabrėžė eksponuojamų daiktų grožį. Reginys iš tiesų vėrė akį.

Parodos pažiba, nors ir ne pats brangiausias eksponatas, buvo apie 1730–1750 metus pagaminta visiškai originali, juoda, lakuota Bostono komoda, neseniai aptikta Omahoje, Nebraskos valstijoje. Jau seniai ankstyvosios japonizuotos komodos su egzotiškais azijietiškais piešiniais aptinkamos rečiau nei mamuto dantys. Kadaise, apie 1860-ųjų pabaigą, ši komoda atkeliavo į Vakarus kartu su vienos senos Bostono šeimos sūnumi, kuris siekė papildyti giminės iždą. Komoda ėjo iš vieno šeimos nario rankų į kito, kol prieš keletą metų, kai pagaliau iškeliavo iš šio pasaulio paskutinis tiesioginis tos šeimos palikuonis, vietos sendaikčių supirkinėtojai paskambino komodą paveldėjęs vaikaitis.

Komodos lakas buvo tokios idealios būklės, kad supirkinėtoja iš pradžių pamanė, jog tai tiesiog sena komodos kopija, išgyvenusi gal kokius tik 125 metus. Bet, kai ji sužinojo, kad komoda į Omahą atkeliavo apie 1867–1868 metus, ėmėsi ieškoti informacijos ir išsiaiškino, kad tai tikrų tikriausias daiktas. Kai apie komodą pasklido žinia, vienas įžvalgus Niujorko prekybos agentas įkalbino ne ką mažiau įžvalgią Omahos supirkinėtoją leisti jam už sutartinę kainą eksponuoti komodą šioje pirmoje parodoje. Laminuotame lape, pateikiančiame komodos provenansą ir kelių šimtmečių istoriją, kaina nebuvo nurodyta. Užtat lapo apačioje buvo prierašas: „Smulkesnės informacijos patariama reikalauti tik labai rimtiems kolekcininkams“. Sklido gandas, kad pradinė jos kaina siekė per milijoną dolerių.

Komoda davė toną parodos eksponatų kokybei, amžiui, retumui ir kainai; liežuviai plakė, kad nuostabi Vindzoro rūmų kėdė uždarame parodos peržiūros pobūvyje buvo parduota už šešiaženklę sumą, o pietietiškas skiautinis, ne ką geresnis už Piterio rastą ir išgelbėtą prieš kelerius metus, parduotas už beveik trisdešimt penkis tūkstančius dolerių.

O žmonės kalbėjo, kad rinka bus apmirusi.

Kasmet Litą Solis-Cohen rašo savo MADA (Meino Antikvarinių daiktų apžvalgoje, visų rimtų antikvarinių vertybių mylėtojų Biblijoje), kad žmonės lanko Žiemos parodą ne vien tik tam, kad pasigrožėtų senienomis ir gautų progą pamatyti virtinę įtaigių, kokčių ir mielų perpardavinėtojų, bet ir pasiklausyti vidaus paskalų. Aš nekreipiu dėmesio į tuos prekybinius tauškalus; šiaip ar taip, Lemontas gana toli nuo Niujorko ir pagrindinio antikvarinio pasaulio prekybos kelio, kuris driekiasi nuo Delavaro iki Meino ir Vermonto. Bet aš pasiklausydavau tų paskalų tiesiog vien dėl smagumo. Tad ir tą vakarą neįvyko nieko ypatingo. Ryžtingi pirkėjai, žarstantys tokias skambias frazes kaip „investicijos kokybė“, „pelningas ir saugus sandoris“ bei „perspektyvinė apyvarta“, vertė mane pasijusti esant ne Parko ir rytų šešiasdešimt septintoje gatvėje, o miesto centre Volstryte.

Slapta klausydamasi rimtų pirkėjų pokalbių, galėjai pagalvoti, kad, nepaisant besaikiai išpūstų kainų, žmonės į naująjį amžių žengia su pusvelčiui įsigytais daiktais. Net ir tarp paprastų žioplinėtojų — tarp nuostabių žmonių, kurie ten eina parodyti savęs ir pasižiūrėti į kitus, o ne pirkti, bet tokių turtingų, jog maniau, kad jiems tokie kasdieniai sentimentai ir emocijos visai nebūdingi — nugirsdavau vieną kitą nesantūrią repliką, kaip kad „mano senelės perlų ir deimantų segė“, „prabangus mano proproprotetės Margaretos sidabrinis vandens grafinas“ ar „auksinis mano proprosenelio kišeninis laikrodis“. O kai girdi juos šitaip kalbant, na, tai gali pagalvoti, kad šioje įspūdingiausioje iš įspūdingiausių parodoje nėra nė vieno bent pusę tiek verto daikčiuko, kaip kadaise jų šeimos jau mirusių garbiųjų protėvių turėtos brangenybės.

Dabar jūs man pasakykit, kad daiktas yra tiesiog daiktas.

Deja, mano nelaimei, išskyrus porą pribloškiančių art nouveau sidabrinių Marteljė dirbinių, šioje parodoje daugiau nebuvo beveik jokių kitų XX amžiaus vertingų daiktų. Nebuvo ir art deco figūrėlių.

Visai nesigailėjau, kai, kitą rytą išvykusi iš viešbučio, sėdau į lėktuvą ir išskridau į Lemontą.

Gera buvo grįžti namo.

Palaukiau, kol baigsis rytinių pamaldų valanda, ir paskambinau Piteriui. Jis pažadėjo tuojau pat ateiti. Ar tik nenugirdau jo balse kažkokio keisto susirūpinimo? Ar jis irgi taip pat troško pamatyti mane kaip aš jį?

— Leisk paganyti į tave akis, — tarė Piteris, kai atidariau jam duris.

— Greičiausiai teks ištempti savo ausis, nes turiu tau daug ką papasakoti, — perspėjau jį. — Karštos arbatos?

Piteris įsitaisė supamame aukštu atlošu krėsle šalia židinio, į kurį jis pareiškė nuosavybės teises jau patį pirmą kartą, kai atėjo pas mane. Kol gėrėme arbatą, papasakojau jam apie savo susitikimus su Solu ir Ričių, vėliau apie Aną ir Maribelę iš antikvarinių parduotuvyčių pasažo ir galiausiai apie Aną ir Ralfą, o tik po to apie Matą Jardlį ir Babsono ir Maiklo kompanijos ieškinį.

— Kažkokia nesąmonė, — tariau aš, užbaigusi savo pasakojimą ir stabtelėjusi atsikvėpti, bet dar turėdama jėgų pridurti. — Viskas tikra nesąmonė!

— Bet tau kelionė patiko iki paskutinės minutės, — Piteris šypsojosi.

— Ot ir ne. O tu galėtum man būti šiek tiek nuoširdesnis, — atšoviau jam. Tariamai jausdamasi kalta, nudelbiau akis ir prisipažinau. — Na, taip. Patiko. Bet aš nesakau, kad tai reiškia, jog manęs visai tie dalykai nejaudina, — pridūriau jausmingai.

— Tada aš tau kyštelsiu tai, kas tikrai sujaudins.

— Ką tokio?

— Pameni, kai tau minėjau, kad Edas Pavičas nelabai susidomėjo sege?

— Taip.

— Tai dėl to, kad jis daug važinėja ir nebūna darbe. Tuo metu jis buvo išsiblaškęs.

— Man regis, mes jau dėl to padarėme savas išvadas.

— Taip. Bet tarp jo išsiblaškymo ir tos paslaptingos segės gali būti kažkoks šiuos du dalykus siejantis ryšys.

— Šit kaip?

Piteris padėjo puodelį ir palinko į priekį. Jis suraukė kaktą ir ranka perbraukė per savo burną, kaip žmonės paprastai daro, kai galvoja, ką čia daugiau pasakius.

— Nagi? — nekantriai paraginau jį.

— Jau kurį laiką Lemonto policija gauna nusiskundimų apie vieną stogų taisymo kompaniją, kuri atvyksta į miestelius, pasirenka turtingesnius gyvenamuosius rajonus ir beldžiasi į senų žmonių namus, — pradėjo pasakoti Piteris. Pirma užeina vienas vyrukas, įteikia savo vizitinę kortelę ir sako, kad pastebėjęs kažką negero ant jų namo stogo. Žinoma, pasirinktas namas gana senas, ir, be jokios abejonės, seni žmonės patiki, kad jų stogui reikalingas remontas. Taigi tas vyrukas apžiūri stogą ir grįžta su keliais sugedusios stogo dangos gabalais. Jis parodo tuos gabalus šeimininkams ir pareiškia norįs apžiūrėti pastogę, ar kur nevarva vanduo. Žinoma, senukai leidžia jam tai padaryti, ir jis dabar jau grįžta su gabalu pūvančios medienos.

— Tikriausiai senos medienos ir stogo dangos gabalus jis nešiojasi su savimi, — šyptelėjau aš.

— Tikriausiai. Kai jam pavyksta įtikinti senukus, kad stogą būtinai reikia taisyti, pasako ir būsimų darbų kainą. Vyrukas negaišta laiko, kad senukai staiga nepersigalvotų. Jis tvirtina, kad kaip tik turi brigadą, kuri yra kažkur netoliese, tokiam ir tokiam name, užbaiginėja darbą. Policija išsiaiškino, kad keletu atvejų žmonės bandė prisiskambinti to namo savininkui.

— Tuoj atspėsiu, — įsiterpiau aš. — To namo šeimininko lyg tyčia nerasta namie.

— Teisingai, nes, kaip tas sukčius porina, ponas toks ir toks jau sumokėjęs ir leidęs užbaigti darbą vieniems meistrams, o pats išbėgęs su reikalais.

— O tai naująją auką veikia labai įtikinamai.

— Taigi. Tie vyrukai net artyn prie to minėto namo nebuvo priėję, tik vienas užsukęs ir paskambinęs į duris įsitikinti, kad nieko nėra namie. Per penkias minutes brigada prisistato į naujos aukos namus. Vargšelis šeimininkas išrašo sukčiui čekį. Brigada bastosi po namą, daužo plaktukais ir kelia didžiulį triukšmą, o iš tiesų nieko neremontuoja.

— O vizitinė kortelė?

— Kai skambina numeriu 888, žinoma, atsiliepia autoatsakiklis arba kartais gyvas balsas praneša, kad to žmogaus nėra, nes jis išvykęs į objektą, bet būtinai jums paskambins. Matai, jeigu tokioje situacijoje atsidurtum tu arba aš, tai išsiaiškintume iki pašaknių, bet nepamiršk, kad šitas žaidimas sugalvotas apdumti senukus. Kartais jie net pamiršta, kad kažkas taisė jų namo stogą, arba pameta kortelę. O gal net bijo prisipažinti vaikams ar draugams, kas atsitiko, kai jau susigriebia, kad juos apgavo.

Linktelėjau, prisiminusi savo mamos liūdną dvasinę būseną. Gerai supratau, kaip tai senukams galėjo nutikti.

— Kaip tai susiję su Sara Rouz Vilkins? Ji juk gyveno daugiabučiame name.

— Tuoj paaiškės... ar bent iš dalies. Taigi, — tęsė Piteris, — pasirodo, kad Dženė Emerson, tu ją pažįsti, jauniausia Kreigo Emersono duktė, dirba advokate Kolumbijos federacinėje apygardoje. Ji susiruošia važiuoti į Lemontą aplankyti čia gyvenančio savo tėvo. Atvyksta ir randa jaunų vyrukų brigadą, šniukštinėjančią po Kreigo namą. Pats Kreigas ilgą laiką buvo dirbęs statybų versle. Jeigu būtų reikėję taisyti stogą, jis būtų kreipęsis į savo kompaniją, tik...

— Tik visi gerai žino, kad Kreigas Emersonas jau seniai serga Alcheimerio liga.

— Teisingai, — Piteris pritariamai pakratė galvą, — bet vaikai laiko jį namie tol, kol jis visai nebegalės pasirūpinti savimi arba kol kuris nors iš jų bus pasirengęs grįžti į tėvų namus ir ten įsikurti. Taigi Dženė Emerson ne tokia kvaila. Apsimetusi nieko nesuprantanti, pasisveikino su tėvu ir namų ekonome, padėkojo stogdengiams už darbą, pasakė, kad turi nubėgti į parduotuvę ir grįžo su policija. Policija turėjo jau pakankamai daug nusiskundimų, todėl drąsiai užsipuolė tuos vyrukus ir išpešė daugybę pavardžių ir adresų. Galiausiai vienas iš jauniausiųjų darbininkų prisipažino ir taip buvo išsiaiškinta, kas grupės vadeiva.

— O segė? Kaitintuvas? Kaip jie čia vienas su kitu susiję? Ar jie vogė iš namų daiktus?

— Tai dar ne visai aišku. Paklausyk, kas buvo toliau. Suprasi, kodėl Pavičui reikia tavo pagalbos.

— Mano pagalbos?

Aš pasislinkau visai prie minkštasuolio krašto. Besimuistydama vos nenuslydau ir neapverčiau padėklo su arbata.

— Nagi, atsargiau! — šūktelėjo Piteris juokdamasis, pamatęs mane viena ranka griebiančią už staliuko ir bandančią atsisėsti. — Per daug įsijautei.

— Ką čia kalbėti! — Įsitaisiau patogiai ir ėmiau koja bilsnoti į grindis. — Tai kas gi nutiko?

Piteris dar labiau palinko į priekį ir lyg kunigas sunėrė prieš save rankas.

— Ogi tas apgavikas — Dveinas Sloginsas iš Dikson Springso, keturiasdešimt penkios minutės kelio nuo čia.

— Pati žinau, kur tas Dikson Springsas. Kaip jis nusibeldė į Lemontą teikti paslaugų jo gyventojams?

— Kantrybės, Sterling. Tuoj viską sužinosi. Sloginso modus operandi buvo trintis palei brangesnes Lemonto vaistines ir maisto prekių parduotuves ir laukti, kol prie kasos prieis koks gerai apsirengęs senukas. Tada jis iš lentynos, esančios prie kasos, čiumpa šokoladuką ar kramtomos gumos pakelį ir stoja už jo į eilę. Jeigu kasininkė ir tas žmogus draugiškai pasikalba, kai prieina jo eilė, Sloginsas paklausia, kokia to žmogaus pavardė. Jis visada tai daro labai paprastai, draugiškai. Tuomet sako: „Man tas senukas kažkur labai matytas. Anksčiau čia dirbau paštininku. Ar jis kartais ne pastorius Endriusas? Labai į jį panašus“.

— Pavičas tvirtina, kad Dveinas Sloginsas — padorus vaikinas, ramus ir mandagus, paprastas kaimo berniokas. Žinoma, plepioji kasininkė nė nedvejodama atkerta: „Ne, tai daktaras Makfarlendas“ ar dar kas nors. Sloginsas prisipažįsta pamiršęs senuko pavardę ar tiesiog po tiekos metų nebeatpažinęs senojo daktaro. Taip kasininkė išpliurpia viską, ką žino apie senuką ar senutę. Matyt, Sloginsas kartais net užsirašydavo to žmogaus adresą, pažadėjęs, jog būtinai užsuks pas jį ir aplankys, kad jau svečiuojasi mieste, na, tiesiog dėl senos draugystės. Kitais atvejais jis tiesiog išėjęs iš parduotuvės susirasdavo žmogaus adresą telefonų knygoje.

— Vadinasi, jiems pavyko išsiaiškinti viską. Tai bent greitai.

— Na, ne visai viską.

17 skyrius

K. Neseniai buvo įsilaužta į mūsų namus, ir mes neteko, me sidabro ir brangenybių, netgi kelių antikvarinių estampų ir labai brangios elektroninės įrangos. Tai buvo vienas iš neapgalvotų įsilaužimų mūsų rajone. Vagys buvo sugauti, bet kai byla pateko į teismą, jie išsisuko su gana lengvomis bausmėmis. Niekas tuo netiki. Kaip tai gali būti?

A. Jums ir man šios lengvos bausmės gal ir atrodo smerktinos, bet kartą man teko girdėti, kaip vienas Niujorko „meno srities policininkas“, Bobas Volpas, aiškino, jog reikia supažindinti su menu teisėsaugos pareigūnus, kad jie suprastų, kokia svarbi yra asmeninio turto, liečiančio meną ir antikvarines vertybes, netektis. Deja, net ir šiandien labai mažai policijos pareigūnų išmano apie meną ir antikvarinius daiktus bei jų istorinę ir piniginę vertę, kad vagys būtų patraukti rimton atsakomybėn už savo veiksmus.

Piteris atsistojo ir ėmė vaikštinėti po kambarį.

Aš neatsilaikiau.

— Piteri, ar kartais pastaruoju metu nematei Terbelniko?

— Ko?

— Ar pastaruoju metu nematei Basakojo Terbelniko?

— Ne, o kas? Kas, po galais, privertė tave jį prisiminti? Juo labiau dabar?

— Nežinau. Nesvarbu. Nenorėjau nutraukti pokalbio. Atsiprašau. Tai ką dar man norėjai papasakoti apie tuos mulkius stogdengius?

— Matai, tas jaunuolis, kuris prisipažino, tvirtina, kad veikiausiai Sloginsas gaudavo naudingos informacijos iš kažkokios moters, bet vaikinukas gerai nežinojo, iš kokios. Žinoma, Sloginsas nieko neprisipažino, bet tas jaunuolis sako, kad prieš kiekvieną jiems skiriamą darbą ir prieš pasakant adresą Sloginsas dažnai skambindavo mobiliuoju telefonu. Policija peržiūrėjo jo skambučius ir aptiko Džeinės Fin pavardę. Įdomu tai, kad ji slaugo senus ir neįgalius žmones.

— Prasmės yra. Ar ji irgi gyvena Dikson Springse? — paklausiau aš.

— Ne, čia, Lemonte. Girdėjau, kad apie ją visi labai geros nuomonės. Net ir Edas Pavičas žinojo, kas ji tokia. Prieš kelerius metus ji slaugė vieno jo kaimyno motiną. Pavičas dažnai matydavo Fin savo rajone, kalbėdavo su ja. Miela moteriškė, ar bent tuo metu taip apie ją galvojo Pavičas.

— O ką sako ji? Ar ką nors prisipažino?

— Dar ne.

— Ką tada sako nukentėjusieji? Ar ji slaugė bent kurį iš jų?

— Regis, tik vieną kitą. Pavičo vyrukai dabar aiškinasi datas, kada ji slaugė tų šeimų žmones ir kada buvo atliekami stogų remonto darbai. Jis dar neturi atsakymų. Juk žinai, šiais laikais policijai tenka atlikti milijonus darbų. Jie netgi dar tiksliai nežino, kiek žmonių apmulkino tie sukčiai ir kokio masto buvo jų veikla. Kaip aš suprantu, jeigu Sloginsas atsibastė į Lemontą, tai galėjo pasiekti Norfolką ir net Relėjų.

— Aš žinau tik viena, Piteri, — tariau jam, — kad šios slaugytojos tarpusavyje draugauja ir net per šventes ar savaitgalius viena kitą vaduoja. Kai aš samdžiau slaugytojas savo mamai, tai jos rekomendacijoms duodavo savo draugių pavardes ir adresus. Kas žino? Čia gali būti įsivėlę daug daugiau žmonių, ne tik Džeinė Fin. Čia gali būti visas jų tinklas.

— Arba ji galėjo rinkti informaciją iš kitų slaugytojų ir perduoti ją Sloginsui, — pridūrė Piteris.

— Taip, teisybė. Žinau, kad tau nusibodo klausyti mano mamos cituojamų minčių, bet pasakysiu, kad „vagimi negimstama, juo tampama“ — seras Frensis Beikonas.

— Sutinku, — linktelėjo Piteris. — Sakyčiau, kad žmonėms šiais laikais atsiranda šimtai įvairiausių galimybių ką nors nugvelbti.

Jis pritilo šypsodamasis.

— Kad ir kaip ten būtų, Pavičo darbas visa tai išsiaiškinti. Deja, šiuo metu Džeinė Fin yra sekama ir stebima. Mano vidinis balsas sako, kad ji yra grandis. Iš jos aš visa tai ir sužinojau.

Mane taip buvo suintrigavęs jo pasakojimas, kad aš tuojau pasigavau Piterio mintį ir iš karto paklausiau, kaip jis tai sužinojo.

— Sakyk, kaip?

— Tą rytą, kai paskambinau Pavičui ir kai jis man vėliau perskambino, mudu tik trumpai šnektelėjom, nes, kaip jau minėjau, jis kažkur labai skubėjo. Vėliau, kai per mūsų pokalbį buvo paminėta Džeinės Fin pavardė, man paaiškėjo, kad jis tada skubėjo dėl to, jog lėkė pas ją, nes norėjo užtikti ją namie, — aiškino jis. — Ji dirba naktinėje pamainoje, tad jis buvo visiškai tikras, kad ras ją vėlai vakare, kai naktinės pamainos darbininkai paprastai tuo metu miega. Ji buvo namie, apsirengusi ir žvali kaip agurkėlis.

— Žinoma, ji nė nenumanė, ko Edas Pavičas atėjo pas ją, nes jis apie apsilankymą neįspėjo, bet kadangi jie nuo seno buvo geri gatvės pažįstami, ji pakvietė jį užeiti į vidų. Pirmiausia, kas labiausiai Pavičui krito į akis, didžiulė sidabrinė vaza svetainėje ant stalo. Jam ji sukėlė įtarimą, bet jis tuokart nuleido nemačiom. Bet vėliau, kai prisėdo ant sofos, ėmė atidžiau dairytis po valgomąjį. Jis pastebėjo labai gražų porcelianinį dubenį sriubai ir sidabrinį padėklą, kuris, anot Edo, atrodė nepaprastai brangus.

Prasižiojau norėdama užduoti klausimą, bet Piteris mane pertraukė.

— Stebiesi, kaip jis tai pastebėjo? — tęsė Piteris. — Paprastas žmogelis, paprastas policininkas. Na, jis man papasakojo kaip. Edo žmona domisi tik žirgais ir lenktyniniais automobiliais, bet jo jaunėlė sesuo ištekėjo už pinigų maišo kaip ir jis pats, tad, pasak paties Edo, jo sesė netruko išsiugdyti nepriekaištingą skonį, kad turėtų kur leisti vyrelio pinigus. Šiais laikais, kai Edas su šeima lankosi pas savo seserį Baltimorėje, ji atsargiai „apšviečia“ jį meno klausimais — tai paties Edo žodžiai — ir parodo naujausius savo pirkinius. Paaiškina, kokio jie amžiaus, iš kur atkeliavo, o svarbiausia — kiek kainavo. Jis mano, kad ji slapčia tikisi sudominti senienomis Edo žmoną, bet jai nesiseka.

„Aha“, — neištvėriau nešyptelėjusi mintyse.

— Bet lemiamas argumentas išsprūdo tada, kai Edas kalbėjosi su Džeine Fin, — pasakojo toliau Piteris. — Ji neprisipažino pažįstanti Sloginsą, bet, kai jų pokalbis įsibėgėjo, ji ne tik ėmė akivaizdžiai nervintis ir muistytis, bet dar sukioti ir knebinėti savo apyrankę. Susigriebusi, ką bedaranti, pasak Edo, iš karto paslėpė ją po rankove. Pavičas įžvalgus. Jis pastebi net menkiausias smulkmenas.

— Aha, — tariau aš, tik šįkart jau garsiai. — Ar kartais ta apyrankė nebuvo su rubinais ir deimantais? — paklausiau. Mano galvoje sukirbėjo mintis apie Cartier apyrankę, aprašytą iš Heinsvortų pavogtų daiktų sąraše.

— Aš paklausiau Edo, kokia ten buvo apyrankė. Jis gerai nežino. Džeinė Fin sėdėjo kitame kambario gale. Bet jis tikrai minėjo, kad ji buvo panaši į deimantinę. Gal net platininė.

— Platina. Baltasis auksas. Rubinai. Deimantai. Kad ir kas būtų, šie minėti daiktai iš karto meta šešėlį žmogui, besiverčiančiam slaugytojos darbu, nors, manau, kad kartais ji uždirba daugiau ir už mane.

— Aš irgi taip pamaniau. Apie jai priklausančius daiktus, apie kuriuos pasakojo Pavičas... Nesakyčiau, kad ji užkala daugiau už tave, — garsiai, lyg sau aiškino Piteris.

Šią pastabą nuleidau negirdom.

— O ką Pavičas darė toliau?

— Na, jis man užsiminė, kad pirmiausia jam toptelėjo mintis susitikti su tavimi.

— Su manimi?

— Edas sakosi norįs pasikalbėti su tavimi apie senienas, kurias jis matė Džeinės Fin namuose.

— Betgi mieste yra ir kitų senienų vertintojų.

Piteris nudelbė akis.

— Piteri... Tik ne tu.

— Ne visai. Tiesiog taip jau nutiko, — Piteris atrodė susigėdęs. — Patylėk sekundėlę, ir aš tau papasakosiu, kaip viskas buvo. Tai labai logiška.

Jis giliai įkvėpė oro.

— Kai Edas Pavičas iš Džeinės Fin namų grįžo į nuovadą ir pradėjo mąstyti apie tai, ką regėjo, jis prisiminė mano skambutį ir tai, ką aš jam pasakojau apie segę.

Piteris ištiesė priešais save ranką ir tarė:

— Apyrankė. — Tada, tiesdamas kitą ranką, pasakė: — Segė. Visai natūralu, kad Edas susiejo vieną su kitu. Tuomet jis paskambino man. Kai mudu kalbėjomės, aš jam papasakojau tai, ką tu man buvai minėjusi... Apie tai, kaip segė atsidūrė iš Šarlotesvilio rajono dingusių daiktų sąraše... ir, pati matai, kas išėjo. — Piteris nusišypsojo man.

Aš susiraukiau.

— Kodėl man viso šito nepapasakojai, kai kalbėjomės telefonu?

Piteris pažvelgė į mane taip, tarsi aš būčiau nukritusi iš dausų.

— Kaipgi aš galėjau? Aš dar nieko nežinojau. Gal pamiršai, mudu kalbėjomės vėlų penktadienio vakarą.

Kaip aš galėjau pamiršti?

— Edas man paskambino vakar, — aiškino Piteris.

— Ak, — susigriebiau nesąmoningai skaičiuojanti dienas ant pirštų, — penktadienis, šeštadienis, sekmadienis. Šitiek daug visko nutiko... Tokių neįprastų dalykų... ir per tokį trumpą laiką... Tiesiog praradau laiko nuovoką. — Be to, norėjau pridurti, kad nuo trečiadienio vakaro nebuvau padoriai išmiegojusi nė nakties.

— Net jei ir būčiau tai žinojęs, nebūčiau pasakojęs telefonu. Kam tau Niujorke gadinti nuotaiką? — šyptelėjo Piteris.

— O kai dar išgirdau tavo bėdas su... kaip ten jo vardas? Solas? — Džiaugiuosi, kad neturėjau progos tau papasakoti apie tai, kas dėjosi čia. Beje, tau būtinai reikia iš pat ryto paskambinti Edui, — pridūrė jis. — Sakiau jam, kad tą padarysi antradienį, bet esu tikras, kad sulaukęs tavo skambučio pirmadienį, jis tik dar labiau apsidžiaugs.

Pakilau ir ėmiau nurinkinėti tuščius puodelius, kad turėčiau ką veikti. Man visada būna labai sunku ilgai sėdėti ramiai, o kai dar jaudinuosi, tai apie ilgą sėdėjimą ramiai negali būti nė kalbos.

— Na, — prabilau aš, — vis tiek čia neįžvelgiu jokių sąsajų. Sara Rouz Vilkins gyveno ne nuosavame name, tad stogo remonto užmačia jai netinka. Iki paskutinės gyvenimo dienos ji buvo sveika, neturėjo jokių slaugytojų, taigi Džeinė Fin iškrenta. Aš nieko nesuprantu.

Piteris atsistojo ir paėmė man iš rankų puodelius.

— Pasakysiu tau štai ką, Sterling. Kol kas nesukime galvos apie tai, kaip į šį reikalą gali būti įsipainiojusi Sara Vilkins. Galime apie tai galvoti, bet pirmiausia tai Edo ir policijos darbas. Sakyk, ar ne laikas būtų išlenkti po stiklą vyno ir nueiti kur nors pavakarieniauti?

Mano ausyse tai nuskambėjo kaip muzika.

— Tik su viena sąlyga, — pridūrė jis, kalbėdamas per petį pakeliui į virtuvę. — Kad pasišnekėsime apie ką nors kitą, o ne tik apie kaitintuvą, segę ir apyrankę.

— Pasistengsiu, — beveik nuoširdžiai atsakiau jam, bet daugiau galvodama apie mane dominančias problemas negu apie Piterį.

— Gal tada apie art deco figūrėles? — paklausiau sekdama jam iš paskos.

18 skyrius

K. Mane ištiko šokas, kai perskaičiau, kad neseniai iš kapinių buvo pavogtas senovinės geležinės tvoros gabalas ir dvi drožinėtos antkapinės skulptūros. Kaip galima daryti tokius dalykus?

A. Dėl pinigų. Dekoratyviniai antikvariniai daiktai, kuriuos galima pritaikyti sode ar soliariume, šiais laikais gali atnešti didžiausią pelną. Tokie dalykai, randami kapinaitėse, ypač mažose, benykstančiose ir neprižiūrimose, kokių šiais laikais labai daug, lengvai pavagiami ir parduodami nespėjus jų pasigesti. Neseniai, norėdama pateikti pavyzdį, kokie paklausūs XVIII ir XIX amžiaus sodo aksesuarai, viena specializuota parduotuvė pasiūlė geležinį sodo suoliuką už 7500 dolerių ir du metalinius gėlių vazonus už 15 000. Išskirtinės sodo skulptūros paprastai parduodamos nuo 20 000 iki 25 000 dolerių.

Ankstų pirmadienio rytą suskambo mano telefonas. Hovardas Kreitonas buvo paskutinis žmogus, kurio balso labiausiai nenorėjau išgirsti, bet jis kybojo kitame laido gale.

— Sterling, Marta nori su jumis pasikalbėti, — tarė jis.

Man vos neplyšo širdis, kai išgirdau jį tariant žmonai:

— Kalbėk, brangioji.

— Labas. Mes norime, kad jūs ateitumėte pas mus pasižiūrėti... — Plonas ponios Kreiton balselis visai nuslopo. — Ką mes norime jai parodyti? — paklausė ji savo vyro, tebekalbėdama į ragelį.

Nespėjus jam atsakyti, ji vėl skambiu it varpelis balsu tęsė: — Ir atneškit tą troškintuvą, kurį buvau pasiuntusi į Saros Rouz Vilkins namus.

Ryšys nutrūko.

Kol ieškojau Kreitonų telefono numerio, maniškis telefonas suskambo dar kartą.

— Sterling, čia Hovardas Kreitonas. Atsiprašau, — tarė jis. — Aš bandžiau... — Ir jo balsas nutilo.

— Aš suprantu.

— Kaip manote, ar negalėtumėte ateiti pas mus šįryt?

Aš buvau susiplanavusi milijonus darbų. Piteris prašė paskambinti leitenantui Pavičui. Norėjau šnektelėti su Rojumi. Dar reikėjo susisiekti su Solu. Labai norėjau paskambinti Matui Jardliui. Reikėjo išsiaiškinti, kokie ten reikalai.

— Pasistengsiu atlėkti kuo greičiau, — pažadėjau.

Kaip ir Kreigas Emersonas, kurį apgavo stogus remontuojantys vyrukai, ir abu Heinsvortai, kurių nepažinojau, bet apie kuriuos nuolatos galvojau po susitikimo su Matu Jardliu, ponai Kreitonai irgi gyveno nuosavame name. Tai buvo nuostabus, laiko nepaliestas 1870 metų statybos plytinis namas Stiuart Ridže, XIX amžiaus gyvenvietėje ant upės kranto šalia geležinkelio bėgių seniausioje Lemonto miesto dalyje. Kreitonai atsikraustė čia gyventi apie 1950 metus, kai smarkiai pasiligojo Hovardo Kreitono motina. Jau tada Stiuart Ridže gyveno pačios seniausios ir kilmingiausios šeimos, bet permainos atėjo ir į jų kiemus. Vienas paskui kitą šie namai tuštėjo, nes mirė paskutinieji jų gyventojai. Visiems buvo būdingas tas pats likimas. Kokia nors jaunesnė šeimos atšaka turėdavo atsikelti į namus, bet taip ir neatsikeldavo. Visi be išimties šie jauni žmonės mieliau pasirinkdavo gyvenimą brangiuose namuose Arbor Hilse ar net dar toliau naujuosiuose rajonuose, arba visai išsikeldavo iš Lemonto.

Veikiai prireikdavo namą perdažyti, o stogą perdengti. Paskui, žiūrėk, koks glicinijos krūmas, bambukmedis ar šliaužianti Virdžinijos rožė ima ir užkeroja prieangį, vėliau pradeda rangytis antro aukšto langų pakraščiais. Galiausiai palikuonys nusprendžia apleistą ir negyvenamą namą parduoti. Kai neatsirasdavo norinčio gyventi vienam visoje gatvėje (nes kaimynystėje esantis namas tokios pačios būklės, o ir tas priešais, kitoje gatvės pusėje, irgi ne ką geresnis), išdygdavo koks nors niekam nežinomas namų savininkas, sumokėdavo įsiskolintus mokesčius, nupirkdavo namą pusvelčiui ir iš kadaise buvusios asmeninės nuosavybės įrengdavo pigiai nuomojamą daugiabutį kelioms neturtingoms šeimoms.

Jeigu naujieji šeimininkai pakankamai įžvalgūs, jie kreipiasi į namų statybos fondus, kur jiems valstybė moka po keturis ar penkis šimtus dolerių, kad šie išnuomotų savo nuosavybę už septyniasdešimt ar aštuoniasdešimt dolerių nuskurdusioms ar gyvenimo nuskriaustoms šeimoms. Štai tau ir lengvas būdas prisikimšti kišenes pinigų vargšų ir mokesčių mokėtojų sąskaita. Kiekvieną kartą, kai apie tai pagalvoju, man užverda kraujas.

Kreitonai buvo vieni iš kelių šeimų, kurios pasipriešino šiai tendencijai ir pasiliko gyventi savo namuose, kai tuo tarpu kaimynai kėlėsi kitur. Betgi kita vertus, Hovardo Kreitono senelis pats pastatė šį namą ir aš spėju, kad Hovardas ir Marta nusprendė daryti tai, ko buvo iš jų tikimasi jiems tik susituokus.

Kai sparčiai mažėjanti Stiuart Ridžo bendruomenė pasiekė tokį lygį, kai čia gyventi pasidarė nebesaugu, žmonės ėmė skleisti gandus, kokie esą Kreitonai kvailiai, kad laikosi įsikibę nuosavybės, kurios niekas nenorėtų imti dykai, net jeigu atneštų ją ant sidabrinės lėkštutės. Niekas nė neįsivaizdavo, kad Kreitonai bus tie, kurie juokiasi paskutiniai. Netikėtai Ridžas, kuris dabar buvo taip vadinamas, vėl tapo geidžiamiausia vieta Lemonte, kaip ir Arbor Hilsas, o suaugę tų žmonių vaikai ir anūkai, kurie svylančiais padais kadaise išlėkė gyventi į naujus priemiesčius, dabar klojo po keturis, šešis šimtus tūkstančių ir daugiau, kad susigrąžintų savo tėvų palikimą, kurį šie už dyką iššvaistė į kairę ir į dešinę.

Išsukusi iš Upės kelio, užvažiavau kalva aukštyn į Ridžą. Gatvė buvo nusėta sodininkų, santechnikų ir elektrikų mašinomis, išmėtytomis priešais išdidžius senuosius namus; metaliniai stulpai su reklaminiais plakatais, siūlančiais dažymo kompanijų paslaugas, griozde ankštas priekines vejas vos ne kas antrame ar trečiame kieme.

Vieną akimirką pasijutau lyg grįžusi į senuosius plantacijų laikus pietinėse Amerikos valstijose. Ak, tik čia XXI amžiaus darbininkai malė liežuviu mobiliaisiais telefonais ir naudojo pačias naujausias medžiagas bei technologijas atsikratyti termitų, tiesė laidus moderniausiam didžiausio greičio internetui naujosiose bei renovuotose Ridžo rezidencijose, bet šie darbininkai buvo lygiai taip pat reikalingi rajono ekonomikai kaip ir vergai, padėję išlaikyti tuos didžiulius namus anais neatmenamais laikais. Kaip tik turtingieji žemės šeimininkai, arba nuosavybės savininkai, kaip juos šiais laikais imta vadinti, vertė Lemonto ekonomiką dideliu greičiu stumtis į priekį.

Kaip ir buvau paprašyta Hovardo Kreitono, įvažiavau į gatvelę už Kreitonų namo ir sustojau svečiams skirtoje aikštelėje. Vartai į jų sodą, apjuostą tvora, buvo atkelti. Man kilo mintis eiti pro galines duris ir atidžiau užmesti akį į nuostabią XIX amžiaus vandens nimfą, grakščiai stovinčią tarp išpuoselėtų angliškų gebenių, bet paskui persigalvojau.

Užtat pasukau trinkelėmis klotu takeliu, iš abiejų pusių apsodintu geltonomis ir purpurinėmis našlaitėmis ir vedančiu link paradinio įėjimo palei patį didžiausią kada nors mano regėtą magnolijos medį. Keldama koją ant prieangio laiptų, turėjau net pasilenkti po jo šakomis. Ryto saulėje ryškiai tviskantys žiedai karojo nusvirę tarp tamsiai rudų kankorėžių, barstančių skaisčiai raudonas sėklas, kurias su džiaugsmu lesnojo kardinolai ir mėlynieji kėkštai. Visai greitai kvapius baltus žiedus užgoš tanki blizganti lapija, bet šiuo metu, kai dar pūtė žvarbokas sausio pabaigos vėjelis, gegužė atrodė už kelių šviesmečių.

Kai paskambinau, duris atidarė Hovardas Kreitonas. Jam už nugaros nedrąsiai dėbčiojo Marta, kaip visada stropiausiai susitvarkiusi. Šiandien ji vilkėjo vilnonę suknelę, plaukus buvo susišukavusi taip, kaip nešiodavo mano senelė. Ji timptelėjo Hovardą už rankovės.

— Ar ji atnešė mano sidabrinį troškintuvą, Hovardai? Neįsivaizduoju, kaip reikės be jo pagaminti Kalėdų vakarienę. Nereikėjo man jo duoti tai moteriškei, kad nuneštų Sarai Rouz. O Sara Rouz ėmė ir numirė. Ak, aš jo jau niekada nebeatgausiu. O prieš akis dar tiek kalėdinių pirkinių. Ką man reikės daryti? Ką man daryti? — Marta Kreiton iš nevilties nunarino galvą. — Ką man reikės daryti? — pakartojo ji.

Hovardas tyliai stovėjo šalia jos, leisdamas jai išsikalbėti ir nenuleisdamas nuo jos savo kantraus žvilgsnio. Tik kai jos silpnas balselis visai prislopo, jis atsisuko į mane pasisveikinti. Nusuktas nuo jos akių jo žvilgsnis buvo maldaujantis — ne gailesčio, o užuojautos.

— Suprantu, kad jus labai trukdome, Sterling, bet aš pamaniau, kad gal Martai kiek palengvėtų, jeigu atvyktumėte įvertinti mūsų daiktų. Žinau, kad jūs mane suprasite.

Jam daugiau nieko nereikėjo sakyti. Prieš daugelį metų Kreitonai ir mano mama susidraugavo per bendrus muziejaus ir kitų kultūrinių organizacijų veiklos reikalus.

— Ištisas dienas Marta apie nieką daugiau ir nekalba, tik apie turto įvertinimą. Bet šiandien kažkaip buvo jau jį pamiršusi. Užtat dabar tauškia apie savo sidabrinį troškintuvą. — Hovardas Kreitonas beviltiškai pakratė galvą.

— Marta, — švelniai tarė jis, atsisukdamas į ją, — ar nenorėtum nueiti į biblioteką? Jau netrukus prasidės tavo filmas. Nagi tas, „Aš myliu Liusę“. Aš irgi tuoj ateisiu. Įsijunk ir atsisėsk. — Švelniai suimdamas už alkūnės jis stumtelėjo ją reikiama kryptimi.

Marta apsisuko ir nuskubėjo koridoriumi.

— Aš mielai padarysiu viską, ko jūs tik paprašysite, pone Kreitonai, — tariau aš. — Išeisiu, pasiliksiu. Kaip tik liepsite.

— Aš ir pats gerai nežinau, — sudvejojo jis, vos susivaldydamas nuo užplūdusių jausmų ir nusivylimo. — Na... kad jau atėjote, gal geriau pati pasivaikščiokite ir pasidairykite. — Jis pakraipė galvą, apimtas nevilties. — Darykite tai, ką paprastai tokiais atvejais darote. Pinigai rūpesčių nekelia. Gal tada Marta nuo jūsų atstos. Vaikai irgi sako, kad pagaliau reikia atlikti turto įvertinimą. Tiesiog... darykite tai... kas jums reikia. Aš einu į biblioteką pas Martą.

— Taip, pone, suprantu jus, ir žinau, ką man reikia daryti. Bet ar galiu jūsų kai ko paklausti?

— Žinoma.

— Koks ten sidabrinis troškintuvas, apie kurį nuolat kalba ponia Kreiton?

— Et, niekniekis. Paprastas sidabrinis puodas, gražiai atrodantis ant stalo. Marta visada kraustėsi iš proto dėl išorinio blizgesio. Aš šiais laikais stengiuosi su ja nesiginčyti.

— Jums puikiai sekasi! — pagyriau jį, ranka apvesdama kruopščiai sutvarkytą namo vidų. — Prašom pasakyti, kada ponia Kreiton atidavė troškintuvą, kad nuneštų į ponios Vilkins namus? Ponia Kreiton paminėjo kažkokią moterį. Tai ne jūs jį ten nunešėte?

— Ne, pasiuntėme žmogų. Tai buvo... Tuoj prisiminsiu. Sara Rouz atsigulė į ligoninę. Ne, kai Sara Rouz susirgo, va tada. Į ligoninę ją išvežė vėliau, bet ji greitai pasveiko. Mums paskambino Vilma Beiker. Kai mirė Saros Rouz vyras, Vilma, Sara Rouz, Marta ir aš drauge lošdavome pokerį, suprantate? Vilma tada pasakė, kad rytoj iš ligoninės parveža Sarą Rouz. O gal dar po dienos? Mes taip apsidžiaugėme. Man šovė mintis, kad reikia kažką nusiųsti jai į namus. Pala, kaip ten buvo?

Jis stabtelėjo, suraukė kaktą, o tada išrėžė:

— O taip! Prisiminiau. Pas mus tada buvo ponia Fin, kuri kartais paslaugo Martą. Tą dieną per pietus dalyvavau Rotary klubo susirinkime. Štai dėl ko ji buvo pas mus. Grįždamas iš susirinkimo parsinešiau namo pilną indą Tetrazzini kalakutienos iš Filo Deli restorano. — Hovardas Kreitonas palaimingai nusišypsojo patenkintas savimi, kad prisimena tiek daug detalių, kai tuo tarpu jo žmona galuojasi senatvės silpnaprotyste. Aš leidau jam kalbėti.

— Gerai tą prisimenu, nes ir patys buvome užsisakę iš ten vakarienę. Liepiau poniai Fin nunešti troškinį Sarai Rouz, kai eis namo. Bet, kai Marta išvydo polistireno dėžutę, liepė tuojau pat perdėti troškinį į jos troškintuvą. Reikėjo iš karto užsakyti pas Filą, kad nugabentų valgį į vietą, — su gailesčiu tęsė jis. — Tai buvo mano klaida.

Jau gerokai anksčiau man ausys pasistojo stačios, bet aš leidau jam pabaigti. Iš patirties su savo motina žinojau, kad nereikia senukų raginti.

— Ponia Fin? Ar ji ne Džeinė Fin?

— Taip, žinoma. — Jo veidas nušvito. — Toks jos vardas... Džeinė. Džeinė Fin. Pažįstat ją? Puiki moteris. Pagyvenusi. Bet ne tokia nukaršusi kaip mes. Jai gal kiek per šešiasdešimt. Ji puikiai sukasi apie namus. Paprašiau jos paslaugyti Sarą Rouz Vilkins, kai ji grįžo iš ligoninės. Pasakiau jai, kad Sarai Rouz bus reikalingas žmogus namie. Taip, Džeinė Fin iš tiesų gabi moteris — labai rami, bet nepaprastai gabi. Jiedvi su Marta troškinį tame sidabriniame inde pateikė kaip gražiausią dovaną. Marta dar ilgai turėjo apie ką čiauškėti. — Jis maloniai šyptelėjo. — Jau buvo vėlus vakaras, tai aš jai daviau raktą nuo Saros Rouz buto, kurį mes turėjome.

— Raktą? Nuo ponios Vilkins buto?

— Matot, mes tą raktą turėjome jau nuo tada, kai mirė tas šaunuolis Bobas Vilkinsas, — visiškai paprastai paaiškino Hovardas Kreitonas, tarsi būtų kvietęs pasilikti pietų. — Pirmiausia mes turėjome raktą nuo jų namo, kai dar gyveno kaimynystėje, ten už kampo, ir kai Bobas dar buvo gyvas. O kai jis mirė ir Sara Rouz persikėlė į butą, davė raktą ir nuo jo.

— Ar ponia Fin grąžino jums tą raktą?

— Žinoma. Kai kitą kartą atėjo paslaugyti Martos. Sakyčiau, gal po savaitės ar dviejų. Pakabino ant kabliuko prie galinių durų. Tai atsitiko jau po Saros Rouz mirties. Tiksliai žinau, nes Sara Rouz mirė po dviejų dienų, kai mes jai pasiuntėme tą troškinį. Liepiau Džeinei Fin padėti troškinį į šalčiausią šaldytuvo vietą. Ak, vargšelė. Jos mirtis buvo tokia visiems netikėta. Nespėjo namo parvažiuoti. Žinot, Sarą Rouz per anksti išrašė iš ligoninės. Manėm, kad išeis tik po geros savaitės. Kaip gaila, kad ji mirė. Galėjo tie daktarai dar ją palaikyti ligoninėje, priversti dar pagulėti. Ir viskas tik dėl to, kad nieko rimto nesurado, — jis pakraipė galvą su pasidygėjimu. — Ak, tie daktarai.

— Kita vertus, Sara Rouz buvo labai stiprios valios moteris, — jau daug linksmiau tęsė jis. — Girdėjau, kad ji prašyte prašėsi išleidžiama namo, lyg būtų turėjusi rimtų darbų. Taip, ponia Fin grąžino mums raktą, nors nebebuvo jokios skubos. Bet, — Hovardas Kreitonas giliai ir sunkiai atsiduso, — per visą tą liūdną sumaištį aš visiškai pamiršau apie sidabrinį troškintuvą... Marta jį vadina sidabriniu troškinimo puodu, — jis šyptelėjo taip švelniai, lyg būtų ką prisiminęs iš vaikystės.

— Kai sužinojome, kad Sara Rouz numirė, mes labai džiaugėmės, jog iš anksto buvome pasiuntę jai tą troškinį, nes pas ją buvo atvažiavusi dukterėčia pasirūpinti jos reikalais. Tikiuosi, kad jai tas troškinys patiko. Norėjau ją aplankyti, bet Marta prastai jautėsi po to, kai pranešiau jai apie Saros Rouz Vilkins mirtį. Kartais geriau, kad žmonės nematytų Martos, kai jai prasideda ligos paūmėjimai.

— Tikiuosi, kad jos dukterėčia jus suprato, — tariau ketindama jį paguosti.

— Bijau, kad taip ir nebūčiau prisiminęs to sidabrinio troškintuvo, jeigu jis Martai pastaruoju metu nebūtų įlindęs į galvą. — Hovardas Kreitonas linksėjo galvą aukštyn žemyn, paskui į šonus, po to ėmė linguoti, galiausiai įsitvėrė kėdės, į kurią buvo pasirėmęs, atlošo. — Juk pati žinote, kaip būna. Įsikala ką nors į galvą ir nepaleidžia.

— Prisėskite, pone Kreitonai, jūs jau ir taip labai ilgai stovite, — pakviečiau jį. Man taip knietėjo išpešti iš jo kuo daugiau smulkmenų ir kitokios informacijos, kad nė nepastebėjau, kaip jis išvargo. Vargšelis, tikriausiai dar niekada jam nebuvo tekę taip ilgai su kuo nors kalbėtis per... dievai žino kiek metų.

— Taip, — tarė jis. — Be to, man reikia pasižiūrėti, kaip ten laikosi Marta. Jūs darykite, ką jums reikia, Sterling.

— Aš tik greitai aplėksiu namą ir apsižiūrėsiu, kas yra kas, — pasakiau jam su apsimestiniu linksmumu. — Jeigu reikės, aš jus susirasiu.

— Taip, būtų puiku, — atsakė jis silpnėjančiu balsu, toldamas koridoriumi.

Negaišau nė minutės ir pripuoliau prie telefono Kreitonų virtuvėje. Man širdis daužėsi krūtinėje, kai skambinau Piteriui ir kviečiau papietauti.

— Šiandien po pietų rengiuosi susitikti su Edu Paviču, bet pirmiausia norėčiau viską aptarti su tavimi, — užbaigiau aš, prieš tai pateikusi gana trumpą to, ką tik išgirdau, versiją. — Ar nemanai, kad jeigu Džeinė Fin turėjo raktą, tai ar nebuvo ji tas žmogus, kuriam Sara Rouz liepė išsinešdinti? Man tai nepatinka. O gal Sarą Rouz nužudė Džeinė Fin?

— Eik jau, Sterling, nedaryk tokių skubotų išvadų. Mes dar apie tai pasikalbėsime, — atšovė Piteris.

Numetusi ragelį iš karto puoliau kai ką užsirašinėti apie Kreitonus, Sarą Rouz Vilkins ir Džeinę Fin. Mano galvoje knibždėjo parengti klausimai Hovardui Kreitonui: ar Džeinė Fin dirbo pas juos pastovia slaugytoja, kada ateidinėdavo, ar jiems kartais kas nors netaisė stogo. Bet man buvo aišku, kad dabar tam netinkamas laikas. Dabar kol kas teks pasitenkinti tik papasakojimu Piteriui visko, ką žinau. Vėliau papasakosiu Edui Pavičui, ką aš pati sužinojau. Įdomu, ką daugiau apie Heinsvortų vagystę išsiaiškino Matas Jardlis?

Šią akimirką baldai ir sidabras buvo patys tolimiausi dalykai mano galvoje ar bent jau Kreitonų porceliano, sidabro ir baldų vertinimas. Aš juk negalėjau nuvilti Hovardo Kreitono. Įslinkau į bendruosius namo kambarius ir dar kartą apmečiau viską pastabia akimi. Paprastai aš beveik atmintinai įsimenu visą kambarį, stambesnius daiktus tai tikrai, ir tik per kelias sekundes. Bet ne šiandien.

Pajutau bespoksanti į tuščią erdvę. Tada supratau, kokia aš išsiblaškiusi ir suglumusi.

Prisiverčiau apsidairyti. Kreitonų namas, kaip ir jie patys, buvo tvarkingas ir nusenęs. Kambariuose tvyrojo kažkokia balkšva prieblanda, nors pro langus ir sruvo saulės šviesa. Damasko šilku mušto krėslo ir sofos ranktūriai buvo smarkiai nusitrynę. Raštuoti sienų tapetai nuo ryškiai raudonų buvo išblukę iki balkšvai vyšninės spalvos. Šitas namas man priminė daugybę iki šiolei aplankytų namų, niūrus ir nuobodus.

Vis dėlto čia buvo tokia daugybė daiktų, tokia gausybė baldų — visa, kas sukaupta iš vienos kartos į kitą, — ir aš žinojau, kad šitas darbas pareikalaus ilgų valandų, gal net kelių dienų kruopštaus tyrinėjimo ir apžiūrinėjimo. Įprastomis aplinkybėmis aš jau galėčiau galvoti, kaip tinkamiau perduoti Kreitonams turto įvertinimą, atsižvelgiant į ponios Kreiton būklę — labai sudėtingą ir ypač delikačią situaciją tiek man, tiek ir jiems patiems. Deja, šiandien mano vienintelis noras buvo kuo greičiau iš čia išsinešdinti.

Kiekvienas turto vertintojas žino — norint nustatyti brangios antikvarinės vertybės autentiškumą, vien šimtų žodžių nepakanka. Kai niekas jau nebepadeda, verta kviestis į pagalbą fotografiją. Turint omeny esamas aplinkybes, be jokios abejonės, buvo aišku, kad šįkart bus daug paprasčiau pasidaryti kelias nuotraukas, negu ieškoti ant sidabro dirbinių prekinių ženklų, parašų ar autografų ir kruopščiai aprašinėti vieną daiktą po kito.

Mečiau šalin savo skaitmeninę vaizdo kamerą, išsitraukiau iš futliaro senąją „Minoltą“ ir ėmiausi keturkampės rutinos: atsistojusi viename kampe fotografuoju kitus tris kambario kampus. Ir darau tai tol, kol gaunu visą panoraminį vaizdą. Paskui fotografuoju iš labai arti, darau nuotraukas iš arti stambesnių daiktų detalių, pasirinkdama tokias, kurios pridėtų ar nubrauktų nuo kainos šimtus, o kartais net tūkstančius dolerių. Nunešiu nuotraukas į vienos valandos fotografijų saloną, pakeliui kur nors papietausiu, o grįždama jau turėsiu padarytus atvaizdus, kuriuos tuojau pat peržiūrėsiu.

Pravėriau keletą stalčių, kad žinočiau, kas manęs laukia kitą dieną. Po kiekvieno atidarymo graudžiai sudejuodavau. Kiekvienas stalčius ir kiekvienas plyšelis buvo užgrūstas visokiausiais lobiais, kurie natūraliai per daugybę metų susikaupia namuose, kai niekas iš jų neišsikrausto ir visi palieka šeimos relikvijas, nors mes labai norėtume, kad mūsų vaikai jas saugotų ir brangintų. Čia buvo kalėdiniai atvirukai nuo 1890 metų, paauksuotais krašteliais taurės nuo 1860-ųjų, seni Ruzvelto (Teodoro, ne Franklino Delano) kampanijos ženkliukai, auksiniai 1920 metų plunksnakočiai, kuriuos išvydus Ričio Danielo plaukai pasistotų piestu, sidabrinis XIX amžiaus Tiffany servizas dvylikai asmenų, skirtas riešutams gliaudyti, sudėliotas originalioje, šilku muštoje dėžutėje. Ir tai buvo tik trijuose viršutiniuose 1800-ųjų Virdžinijos laikų Heplvaito^7 riešutmedžio sekretero, stovinčio svetainėje, stalčiuose. Net žalvarinės detalės ir dailiai nusklembtos baldo kojelės buvo visiškai originalios. Pats sekreteras buvo vertas daugiau negu 50 000 dolerių. Sidabriniai indeliai riešutams ištaigingoje antikvarinėje parodoje lengvai dar pridurtų kokius 750 dolerių. Vienas Dievas žino, ko galiu rasti valgomajame.

Žvilgtelėjau už kampo. Ten stovėjo dar viena Virdžinijos brangenybė — gryno riešutmedžio medžioklės trofėjų spinta, verta mažiausiai dvidešimties, dvidešimt penkių tūkstančių dolerių. Ir tai aš apskaičiavau apytikriai. Sunku apsakyti, kokių neabejotinai brangių ir istorine prasme vertingų sidabro dirbinių gulėjo jos stalčiuose. Jiems dar teks čia ilgokai pagulėti.

Sukausi tartum bitelė daugiau kaip valandą. Kai susigriebiau, kad jau beveik pietūs, įslinkau į biblioteką. Gal prieš išeidama galėsiu užduoti ponui Kreitonui dar keletą klausimų.

Abu Kreitonai saldžiai snaudė.

Kitapus kambario suirzęs ir dar jaunas Dikas Van Daikas televizoriaus ekrane žingsniavo po kambarį pirmyn ir atgal ir vis įkalbinėjo Morį Amsterdamą ir Rouz Merę parašyti dar vieną sceną serialui „Alano Breidžio pasirodymas“. Marta Kreiton, atsišliejusi į vieną sofos galą, sėdėjo susisiautusi pečius į didžiulę skarą. Nekrustelėjo nė vienas jos raumuo. Šalia jos, įsitaisęs į gilų fotelį, snaudė Hovardas, o jo krūtinė per prislopintą knarkimą ritmingai kilnojosi.

Kai esi senas, žilas ir ima miegas... — sakydavo mama, cituodama W. B. Yeatsą, staiga atsibudusi po vidudienio snaudulio, į kurį nugrimzdavo nė pati nepastebėjusi.

Man tie žodžiai dar niekada nebuvo taip sugniaužę širdies kaip dabar. Žiūrėjau į šiuos pražilusius senukus, taip ramiai snaudžiančius priešais židinio imitaciją savo bibliotekoje, kurioje šiuo metu virė gyvas pokalbis. Mano akys slydo nuo vienos sielos prie kitos, o mintyse aidėjo Yeatso žodžiai, užgožiantys skambų juoką, atsklindantį iš televizoriaus ekrano:

Kiek daug širdžių mylėjo linksmą tavo būdą,

Pamilo grožį meile savo tikra ir keista,

Bet vieną vyrą sužavėjai savo siela vieniša,

Kuriam patiko tavo veido liūdesio galia.

Vos sulaikydama ašaras paskubomis brūkštelėjau ponui Kreitonui raštelį, kuriame pranešiau, kad išėjau, bet būtinai dar paskambinsiu. Palikau jį virtuvėje ant baro — buvau tikra, kad jis būtinai pamatys. Išslinkau pro galines duris ir nė nepasukusi galvos patraukiau pro marmurinę vandens nimfą.

19 skyrius

K. Per bibliotekos knygų išpardavimą nusipirkau 1920 metų knygą apie namų dekoravimą. Ten autorius siūlo kūgines žvakides statyti svetainėje ant židinio arba ant žemakojų staliukų. Kas tos kūginės žvakidės?

A. Pavadinimas „kūginis“ atsirado XIX amžiuje nuo žiedinių puošimo elementų, naudojamų ant žalvarinių žvakidžių stiebo ar stovo. Jie primena žiedais apjuostą, natūralaus bičių avilio formos kūgį. Prieš atsirandant elektrai tais laikais tokių kūginių žvakidžių buvo pagaminta šimtai tūkstančių.

Šis stilius niekada neišėjo iš mados, todėl kūginių žvakidžių reprodukcijos gaminamos ir šiandien.

Mūsų planuoti priešpiečiai dviem virto į susirinkimą trise. Piteris paskambino Edui Pavičui ir pakvietė prisidėti prie mūsų lėkštei sriubos su karštu sumuštiniu Diksio kavinėje, įsikūrusioje ten, kur teisinių įstaigų rajonas Lemonto centre ribojasi su Stiuart Ridžu.

Edo Pavičo aš nepažinojau, tik buvau girdėjusi iš miesto žmonių šnekų. Kai jis, šiaurietis, vedė Molę Stoun, turtingo riešutų augintojo iš Safolko dukterį, jos tėtušis pastatė jiems naują didžiulį smėlio ir sidabro spalvos plytų namą su daugybe priestatėlių, besidriekiančių į beribius laukus, kad Molė turėtų užtektinai erdvės ir žirgų. Kai kas manė, kad dėdulė Stounas supirko žemes aplink Lemontą, nes nenorėjo, kad jo pusiau jankiniai Pavičiukai šėltų pas jį Safolke.

Lemonte Pavičai gyveno tyliai ir uždarai. Tai reiškė, kad jie nesiplakė jokiuose Lemonto socialiniuose sluoksniuose, nors Molė tariamai žarstė milijonus dolerių. Ji mieliau rinkosi sportines mašinas nei bridžo vakarėlius, o savaitgaliais ją visada rasdavai skriejančią su savo Porsche Boxster TVLŽ (sutrumpintai — Tarptautinis Virdžinijos lenktynių žiedas), ko Lemonto poniutės niekaip negalėjo suprasti. Pavičai retai kada keldavo balius. Bet tie, kam buvo tekę pas juos lankytis, paleisdavo po visą miestą gandus, kad jų namuose viskas nauja ir visai ne lemontiška.

Bet Lemonto gyventojai stebėjosi tuo, kad Edas, kuriam akivaizdžiai nereikėjo dirbti valstybinio darbo, parsisamdė policijos departamente ir plušėjo ten net tada, kai statėsi namą. O dar keisčiau buvo tai, kad į darbą jis eidavo kiekvieną dieną. Jis kopė karjeros laiptais ir tapo visuotinai gerbiamu vyriausiuoju kriminalistu. Jo krikštatėviškas būdas atbaidydavo visus, kas manė, kad Lemontas — eilinis Pietų valstijų miestas.

Paprastai aš niekada savo noru neinu susitikinėti su policijos pareigūnais. Policininkai mane nervina. Aš galėdavau žiūrėti į mėlynas lemputes tik ant Martos Stiuart sezoninės virtuvės rankšluosčių Kmarte arba pakabintas ant kieno nors kalėdinės eglutės. Iš toli grėsminga motorizuoto Edo išvaizda niekam nekėlė jokių širdį glostančių jausmų. Nuo plikės iki kojų pirštų galiukų Edas buvo apsišarvavęs kietais, gerai išpūstais raumenimis. Jeigu žiemą vietoj sunkios šiltos striukės ir kojas aptempiančių džinsų jis kartais užsivilkdavo kareivišką darbinę aprangą, tai man norėdavosi regėti jį dar ir su maskuojamaisiais dažais ištepliotu veidu. Jis galėjo visai laisvai rengtis konfederacijos vėliavos spalvų marškinėliais ar neonacių ekipiruote — vis tiek atrodė natūraliai, išskyrus šeštadienio vakarus. Girdėjau, kad tada jis eina melstis į katalikiškąją Šventojo Nusiraminimo bažnyčią. Nepaisant to, susidūrus akis į akį, Edas Pavičas atrodė velniškai seksualus. Nieko keisto, kad kažkokia rytinės Virdžinijos dalies kaimo mergina, kuriai patiko lakstyti greitomis sportinėmis mašinomis ir jodinėti didžiuliais žirgais, įsimylėjo šį vyrą.

Arba Piteris buvo įspėjęs Edą apie mano fobiją policininkams, arba dar kas nors, bet Edui Pavičui užteko užmesti į mane akį ir įvertinti situaciją taip greitai, kaip aš įvertinu žmogaus skonį. Man einant prie staliuko, kur juodu su Piteriu sėdėjo, Edas atsistojo visu savo kompaktišku vieno metro septyniasdešimties centimetrų ūgiu.

— Tai čia ta garsioji Sterling Glas, — tarė jis, tiesdamas man savo ranką. (Pamirškite tą seną pietietišką taisyklę, kad vyras gali ištiesti sveikindamasis ranką moteriai tik tada, kai ji tą padaro pirmoji. Čia Naujosios Pietų valstijos.) — Seniai troškau su jumis susipažinti.

Edo Pavičo balsas buvo šiurkštus kaip žvirgždo primaišytas asfaltas. Jis derėjo prie jo šiurkščios vyriškos išvaizdos kaip ankšti Levi’s džinsai. Puikiausiai. Bet jo akyse žybčiojo neklystamai žvitrios ugnelės. Nenoromis mano jausmai jam ėmė šilti.

— Piteris sako, kad tikriausiai jūs viena turite raktą nuo šios bylos. Negaliu apsakyti, kaip mes esame jums dėkingi už pagalbą, — puolė dėkoti, man nespėjus nė prasižioti.

Taip buvo nuspręsta tolesnė įvykių eiga.

— Labai norėčiau jums padėti, — atsakiau.

Dieve, kokia nesąmonė, bet aš nesumojau, ką daugiau man atsakyti, ir tik broviausi aplink staliuką link šiurkščios plytų sienos.

Nežinau, ar tai buvo tyčia, ar sutapimas, bet nejaukią tylą nutraukė Piteris, padėdamas man prisistumti kėdę.

— Mes rengėme sąmokslą tau už nugaros, Sterling. Mudu su Edu manom, kad tau būtinai reikia patekti į Džeinės Fin namus.

— Ir apžiūrėti daiktus, dėl kurių man kyla įtarimas, — pridūrė Edas. — Pati žinote, dėl antikvarinių. Mano kolegos nieko apie tai neišmano.

Edas Pavičas pažvairakiavo į mane ir mirktelėjo viena akimi. Man visada labiau patinka vyrai, kurie flirtuoja akimis, o ne žodžiais. Tada jis padovanojo man tokią seksualią šypseną, kad nė nesulyginsi su Deniso Kveido filme „The Big Easy“. Kveidas ten vaidino Remį Maksveiną, truputėlį trenktą kriminalistą. „Tiesiog nevykęs sutapimas“, — pagalvojau. Bet man jau buvo pradėjęs kilti įtarimas dėl kiekvieno žmogaus.

— Ei, bent jau gerai, kad supratote, jog ten antikvarinės senienos, — pašmaikštavau aš, tikėdamasi, kad šiame raunde pranoksiu juos inteligentiškumu. — Ar jūs, kaubojai, jau sugalvojote, kaip aš tuos daiktus apžiūrėsiu?

— Sterling, pirmiausia papasakok Edui, kaip ieškojai mamai slaugytojų, kai ji dar buvo gyva, — tarė Piteris.

Nuo tokio klausimo aš susiraukiau.

— Pagal rekomendacijas, kiti pasiūlė, rengiau apklausas.

— O kaip jas apklausėte? — pasidomėjo Edas, prisitraukdamas savo kėdę arčiau stalo. — Kur?

— Kartais telefonu, kartais... — nervingai pasimuisčiau kėdėje, nes vėl užplūdo prisiminimai, kuriuos tikėjausi jau seniai ištrynusi iš atminties.

Kaip tik tuo metu prie mūsų staliuko priėjo Luiza, ir mūsų pokalbis nutrūko. Luiza visada reikalavo sau tokios pagarbos. Kaip tik dėl šito jos svetainė klestėjo, kai tuo tarpu visas Stiuart Ridžas merdėjo. Jeigu ji kada nors kitaip susišukuodavo savo nepaklusnius žilus plaukus ar nusipirkdavo naują padavėjos uniformą, niekas nė nepastebėdavo. O kaip ji kas dieną maitindavosi Diksio kavinės maistu ir neperkopdavo keturiasdešimt penkių kilogramų svorio, tai man buvo tiesiog nesuvokiama. Ir dar — Luiza neseno. Ji taip visiems ir liko prosenele, perkopusia per septyniasdešimt, viena ranka panešančia padėklą, sveriantį gal net daugiau už išpampusį banginį. Bet labiausiai žmonės plūdo į šią kavinę dėl to, kad Luiza visada prisimindavo, ką kiekvienas užsisakinėjo praėjusį kartą, ir niekada nesumaišydavo gautų užsakymų.

Na, tiesą pasakius, Diksio kavinei išsilaikyti padėjo pati Luiza plius puikus maistas, kurį virtuvėje gamindavo jos vyras Frenkas, plius dar ir šiek tiek atlaidi šioje įstaigoje tvyranti aura. Kiekvieną dieną čia galėjai išgirsti žmones liežuvaujančius, kada bus išnešiojami po namus skaučių kepti sausainiukai, ir kieno žmona paleistuvauja su kokiu vyru — viskas vienu atsikvėpimu. Mano draugai advokatai gali paliudyti, kad Luizos panosėje sudaroma daugiau sandorių nei teisėjo kabinete.

— To paties? — paklausė manęs Luiza.

— Manau, kad šiandien užsisakysiu ko nors kito. Prašau man dubenėlį... ne puodelį Brunsviko sultinio ir kaimišką Virdžinijos bandelę su kumpiu.

— Ak, jūs, pietiečiai, — nusijuokė Edas. — Vis tos kai-miš-kos Vir-džinijos ban-delės su kumpiu, — pakartojo jis, lėtai skiemenuodamas kiekvieną žodį. — Jūs taip pasakote, lyg tai būtų vienas žodis — kaimiškosVirdžinijosbandelėssukumpiu.

Jis pakartojo beveik tiksliai: tik be reikalo per daug aiškiai urgztelėjo garsą r žodyje Virdžinijos.

Piteris užsisakė dubenėlį sriubos su aitriąja paprika ir kukurūzų bandelę. Po ilgų svarstymų Edas pasirinko mėsos kepsnį su troškintais pomidorais ir keptomis bulvytėmis.

— Šiandien nenori kepto kiaušinio, mielasis? — paklausė Luiza.

Kiek pagalvojęs Edas užsisakė dar ir keptą kiaušinį.

— Grįžkime prie pokalbių dėl darbo, — pagaliau priminė Edas, pasisukdamas į mane. — Piteris man pasakojo apie jūsų mamą. Man labai apmaudu ir be galo nesmagu prašyti jūsų padaryti tai dar kartą. Ar kaip nors negalėtumėte pasikalbėti su Džeine Fin?

Aš dėbtelėjau į Piterį. Jis man švelniai, berniokiškai šyptelėjo. Tada pažvelgiau į Edą. Jo išvaizda nebuvo maloni: visas įsitempęs, reiklus, aistringas, bet jokio meilumo. Ir vėl nusukau akis į Piterį. Padaryčiau bet ką, kad tik išsikovočiau jo pritarimą net ir po tiekos metų.

— Mes jau sutarėme, kad jūs turite patekti į jos butą, kad patvirtintumėte mano įtarimus. Nemanau, kad ji sutiktų atnešti daiktus į nuovadą. — Edas atžariai šyptelėjo. — Niekas neišmano apie daiktus, kurie yra jos namuose, tiek kiek jūs.

— Pamenu, vienas profesorius sakydavo, kad dešimt minučių laboratorijoje atperka visą dieną bibliotekoje, — įsiterpė Piteris. — Net jeigu ir sugalvočiau pretekstą įsibrauti į Džeinės Fin namus, nors niekaip negaliu jo sugalvoti, vis tiek nesugebėčiau pastebėti tų daiktų ir jų įvertinti taip greitai kaip tu, Sterling. Man prireiktų kelių dienų suvirškinti informaciją, o galiausiai vis tiek pulčiau tau skambinti ir aiškinti, ką ten mačiau. Edas sako, kad jiems laikas labai brangus.

Štai taip galima paaiškinti, kaip aš atsidūriau Džeinės Fin namelyje, statytame 1920 metais, ir sėdėjau didžiuliame gėlėtu gobelenu muštame krėsle. Iš ten, stebeilydama į šviesiai mėlynas akis, pritemdytas tokių tankių tamsiai rudų blakstienų (matyt, buvo dirbtinės) ir įrėmintų kupetos vešlių, sidabru nušarmojusių plaukų, aš porinau apie savo tėvo seserį tetą Dorotę. Jeigu atvirai, tai jos nebuvau mačiusi geroką dešimtmetį.

Papasakojau Džeinei Fin, kad rengiausi parsivežti tetą į Lemontą. Norėjau, kad paskutiniai jos gyvenimo metai prabėgtų malonesnėje aplinkoje nei mažame, atšiaurių žiemos vėjų draskomame Naujojo Hampšyro miestelyje. Džeinė Fin prisipažino turinti daugiau darbo nei galinti aprėpti, bet, kai jai pasisakiau gyvenanti Bitersvyt Treile, pažadėjo kaip nors ištaikyti laiko užbėgti pas mane.

Ačiū Dievui, ji manęs nepažino, kai jai paskambinau. Aš tikrai nesu tokia įžymi, kaip nupasakojo Edas. Aš atsargiai rutuliojau mūsų pokalbį taip, kad pagaliau ji sutiko leisti man pas ją ateiti tą pačią dieną apie penktą valandą po pietų. Laimei, jai neužteko laiko pasišniukštinėti informacijos apie mane, bet su mano buvusio vyro pavarde ir dabartiniu gyvenamuoju adresu vargu ar ji ką nors būtų pešusi.

Labai greitai išsiaiškinau, kad Hovardas Kreitonas buvo teisus. Džeinė iš tiesų man pasirodė rami moteriškė. Sėdėdama priešais mane ant žemos plačios sofos, ji žiūrėjo į mane įsmeigusi akis be jokios išraiškos ir kalbėjo tik tada, kai jos ko klausiau. Aš nervingai paskubom kažką papasakojau apie savo tetą. Bet vogčiomis dairydamasi aplinkui pastebėjau, kad, norėdama mane sužavėti, Džeinė Fin buvo ištraukusi netgi daugiau savo grožybių: rožinio medaliono arbatžolių dėžutę, žalvarinę XIX amžiaus kūginę žvakidę, ploną Dikenso knygelę odiniais viršeliais, pavadintą „Sena keistenybių parduotuvė“. O gal Edo Pavičo sesuo dar nespėjo jo „apšviesti“ dėl šitų daiktų? Kad ir kaip ten būtų, ši puikių senų antikvarinių daiktų ekspozicija visiškai kontrastavo su perdėm didelėmis 1960 metų oranžinio kalnų krištolo stalinėmis lempomis ant 1980 metų vyšnios medžio imitacijos atlenkiamų staliukų, juosiančių 1970 metų Viduržemio jūros šalių stiliaus sofą. Aš ne pirmoji, kuri pastebi, kad kiekvieno žmogaus būstas yra tarsi nerašyta jo biografija. Džeinės Fin namuose ji liudijo apie nenusisekusį arba melagingą gyvenimą. Jos atveju ir viena, ir kita buvo teisinga. Būtinai reikėjo, kad jos namuose apsilankytų kas nors iš Queer Eye gaujos.

Kai pagyriau puikius Džeinės Fin daiktus — ypač jos sidabrinę vazą, kuri per Edo vizitą krito jam į akį, — jos elgsena smarkiai pasikeitė. Ji ėmė ir pratrūko lyg vandens srovė, pramušusi užtvankoje skylę.

— Aš kilusi iš kilmingos šeimos, — aiškino ji man lyg atsiprašinėdama ir be atvangos berdama žodžius. — Jeigu nebūčiau taip anksti likusi našlaitė, o paskui našlė — tiksliau nuotaka našlė, — tai dabar tokio darbo tikrai nedirbčiau, nors man jis patinka. Iš tikrųjų aš labai myliu senus žmones. Ateis laikas ir mes pasensime, gal net labai pasiligosime. Pažįstu žmonių, kurie...

Džeinės Fin čiauškėjimą nutraukė telefono skambutis. Jos žvilgsnis pirma skubiai nukrypo į paradines duris, o paskui prie juodo plastikinio skaitmeninio laikrodžio, stovinčio šalia puošnaus Imari dubens ryžiams.

— Atsiprašau, — burbtelėjo ji. — Klausau. — Po kiek laiko ji tarė taip ir išėjo iš kambario kartu su nešiojamuoju telefonu rankoje.

Norėjau pakilti nuo krėslo ir pasižvalgyti aplinkui, bet nežinojau, kiek ilgai jos gali nebūti, o per visas grindis išklotus kilimus artėjančių jos žingsnių tikrai negirdėsiu.

Gerai, kad ir nepasikėliau, nes ji tuojau pat grįžo. Džeinė praėjo pro mane ir, vėl įsitaisiusi ant sofos, nutilo. Atrodė, kad užtvankos skylė, kaip staiga buvo atsivėrusi, taip greitai ir užsidarė. Ji sėdėjo visiškai rami, sunėrusi skraite rankas, abiem kojom atsirėmusi į grindis. Dabar, kai jau prasėdėjau keletą minučių ir apsipratau su keistoka situacija, nebegalėjau atplėšti akių nuo smulkaus Džeinės veidelio, kurį dar labiau menkino didžiulė vešlių plaukų kupeta. Storas rusvos kreminės pudros sluoksnis, turėjęs paslėpti jos tikrąjį amžių, dabar tik dar labiau išryškino solidžius metus ir gilias raukšles palei rūkančios moters lūpas. Bet, kai pripratau prie jos plaukų, dirbtinių blakstienų ir kelių sluoksnių makiažo, mane tiesiog sužavėjo jos lūpos, ryškiai oranžinės su rausvu atspalviu, apvestos sodriu raudonmedžio lūpų kontūrų pieštuku. Jeigu Džeinė Fin gyventų savo valia ir savo nuožiūra, tai tikrai mestų šalin išgalvotą rūpestį dėl amžiaus, net jeigu dėl to tektų ir atsisakyti priešpiečių Diksio kavinėje.

Akį rėžianti Džeinės išvaizda, suvaržytas elgesys ir visokio asortimento daiktų kratinys jos bute tiesiog visai nesiderino tarpusavyje. Tada aš prisiminiau, ką man sykį buvo sakiusi mano draugė Sindė Mor: „Batai yra langas į žmogaus sielą“. Tuomet aš iš jos pasijuokiau. O dabar paslapčia greitai dėbtelėjau į Džeinės Fin kojas. Ji avėjo storapadžius šviesiai mėlynus sandalus atviromis nosimis ir su raišteliais aplink kulkšnis. (Kaip aš galėjau jų nepastebėti?) Ji mūvėjo kojines su daug tvirtesnės medžiagos pėdos galais, kurių spalva, palyginti su jos skoniu pasirenkant kreminę pudrą, buvo net dviem tonais tamsesnė už odos. Vasariniai batai. Dirbtinis įdegis. Dieve šventas! Lauke buvo šalta ir drėgna, minusinė temperatūra. Ką ji čia bando apkvailinti?

Jeigu būčiau turėjusi daugiau laiko, tai greitai būčiau išsiaiškinusi, kur čia šuo pakastas. Bet dabar mane spaudė keletas skubių klausimų, į kuriuos turėjau labai greitai gauti atsakymus. Tai vieną kartą gyvenime pasitaikanti proga.

Džeinė Fin sėdėjo ir žiūrėjo tiesiai į mane. Aš susiėmiau ir pradėjau pokalbį, kurio siaubingai nemėgau klausytis iš savo klientų, ir palengva perėjau prie temos, kuri man buvo gerokai mielesnė nei batų analizavimas.

— Mano senelė irgi turėjo tokią gražią žvakidę, — tariau.

Anksti likusi našlaitė ir dar visai jauna tapusi našle, dabar per pusamžį persiritusi senų žmonių slaugytoja Džeinė Fin nervingai nubraukė nuo jūros mėlio spalvos kelnių nematomą pūkelį. Stebėdama ją aš nepamačiau apyrankės, kuri užvedė Edą Pavičą ant kelio, bet man į akis krito jos žiedas su deimantais. Pagrindinis deimantas svėrė mažiausiai karatą, bet jis atrodė kur kas didesnis dėl smulkių bagetų, juosiančių didįjį akmenį. Jo dizainas ir laikmetis — neabejotini. Mano tėtis buvo padovanojęs mamai lygiai tokį patį žiedą 1954 metais, kai aš gimiau. Na, gal ne visai tokį patį. Mamos žiedo pagrindinis deimantas buvo pusės, o ne viso karato, vietoj jį juosiančių dailiai nušlifuotų bagetų buvo įsodintos tamsiai mėlynos spalvos safyro, mano zodiako akmens, akutės. Aš užfiksavau informaciją, ypač šio žiedo laikmetį, ir saugiai nustūmiau ją atminties kertelėn.

— Ar žvakidė irgi jūsų senelės? — paklausiau.

Džeinė Fin buvo aiškiai grįžusi į savo ankstesniąją ramybės būseną. Ji tik puse lūpų man švelniai šypsojosi. Nebylus tylėjimas reiškė pritarimą.

— Jums pasisekė, kad jūs turite savąją, — plepėjau toliau, stengdamasi nuvyti šalin pagundą dar kartą žvilgtelėti į jos kojas. — Argi ne keista, kad kartais tokie paprasti dalykai kaip žvakidės gali būti žmogui tokie svarbūs? Nežinau, kur dingo mano senelės žvakidė. Kiek pamenu, paskutinį kartą ją mačiau ant viršutinės kažkokio griozdo lentynos jos namo prieškambaryje. Tokios šeimos relikvijos labai brangios širdžiai.

Mintyse ieškojau, ką čia dar pasakius.

— Pamenu, vieną vakarą kilo didelė audra ir namie dingo elektra, — paisčiau nebūtus dalykus. — Mano mamaitė — taip aš vadinau savo senelę — uždegė žvakes visame name. Taip, tada aš ją regėjau paskutinį kartą. Jums pasisekė, kad jūs turite savo žvakidę. Dairiausi po senienų parduotuves, radau nemažai panašių, bet jos kas dieną vis labiau brangsta.

Pagaliau Džeinė Fin atsiliepė į mano žodžius.

— Nemanau, kad jums tai turėtų būti labai sunku, — tarė ji.

Po minutės kitos ji paklausė:

— Kada galvojate parsivežti į Lemontą savo tetą, ponia Glas? — pabrėžtinai aiškiai ištarė pirma „ponia“, paskui „Glas“.

Kada paskutinį kartą buvau pavadinta ponia Glas?

— Žinoma, pirmiausia reikės įtikinti tetą Dorotę, — atsakiau, — nes šią savaitę pas juos iškrito arti trisdešimties centimetrų sniego. Bijau, kad Motulė Gamta gali būti pakišusi man koją, — stengiausi, kad mūsų pokalbis skambėtų lengvabūdiškai, bet Džeinė Fin visa buvo pasinėrusi į reikalą.

— Vadinasi, jau šį pavasarį? Aš turiu dar ir kitų klientų, todėl norėčiau žinoti, kada tiksliai jums būsiu reikalinga.

— Taip, suprantu.

Ėmiau greitai galvoti. Meilikavimas beveik visada padeda (man tai tikrai, Ričiui irgi), — turėtų padėti ir Džeinei Fin. Bet ji gana kietas riešutėlis. Vis tiek pamėginau.

— Dėl to taip labai ir norėjau su jumis susitikti, ponia Fin. — Pasistengiau pabrėžti žodį „ponia“ lygiai taip, kaip ji darė man, — ir išsiaiškinti, kada jūs turėsite laisvo laiko. Jūs tokia populiari, visi jus taip giria. Hovardas Kreitonas jus tiesiog dievina. Žinau gerai, kad pacientai, sergantys Alzheimerio liga, reikalauja ypatingo dėmesio. Jis nepaprastai žavisi jūsų kantrybe, kai prižiūrite jo žmoną.

Jeigu Kreitonų pavardė ir skimbtelėjo kokį įspėjamąjį varpelį, tai Džeinė Fin neišsidavė. Mes dar kiek pasišnekėjome apie tetą Dorotę, galimas darbo valandas, Džeinės atlygį, o kai pakilau eiti, ir apie porcelianinį sriubos dubenį, kurį taip akylai buvo nužvelgęs Edas Pavičas.

— Koks įspūdingas Meiseno dubuo sriubai! — aiktelėjau iš visos širdies. Visas dubuo buvo taip dailiai išmodeliuotas, o ant dangčio žaismingai puikavosi putas^8, apsižergęs gausybės ragą, iš kurio upe liejosi nepakartojamo grožio ranka pieštos gėlės. Geroje parduotuvėje už jį paklotum keturis penkis tūkstančius ar net daugiau.

— Ačiū.

Pamėginau dar kartą.

— Taip, XIX amžiaus Meiseno porcelianą rasti vis sunkiau. Čia Oniono^9 stilius, ar ne? Dėl raudonos spalvos dangčio su auksine juostele jūsų indas atrodo neįkainojamas. — Manyje atbudo meno vertybių vertintoja. — Žinote, šitas daikčiukas vertas tūkstančių dolerių. Žmonės verčiasi per galvas, ieškodami tokios kokybės ir tokio grožio porceliano.

— Tai mano senelės palikimas.

— Jūsų senelė turėjo nepaprastai gerą skonį!

— Ačiū, — tik tiek tepasakė Džeinė Fin, sukdama paradinių durų link.

— Ar nežinote, kada ji ir kur jį įsigijo?

Džeinė Fin meiliai šyptelėjo ir nežymiai truktelėjo pečiais. Jos kūno kalba išdavė tai, ką bandė nuslėpti tyla.

— Na, žinoma, jums tikriausiai tai lengvai atsiėjo, — pridūriau lyg tarp kitko. — Mano mamaitė apie tokius dalykus man išzyzė galvą. Pamenu, kaip man tada būdavo nuobodu jos klausytis. O ji vis dėstydavo: šitas atkeliavo iš tenai, o anas kadaise priklausė tavo prosenelei; arba šitą pirkau tokioje ir tokioje antikvarinėje parduotuvėje; pamenu, štai aną pirkau vaikštinėdama šeštadieniais po parduotuves su ponia Yzli. Žinot, kai pagalvoju, tai ponia Yzli buvo mamaitės metų, o aš net nežinau, koks jos tikrasis vardas. Mamaitė visada ją vadindavo ponia Yzli. Aišku, dabar aš gailiuosi, kad neklausydavau jos pasakojimų, — tarškėjau toliau.

Nurijau seilę. Gerai žinojau, ką turiu dabar pasakyti. Betgi aš nesu nei Kinzi Milhoun, nei Stefani Plam. Kaip išdrįsti? Jeigu pasakysiu ką nors ne taip, sugadinsiu visą savo priedangą. Kita vertus, jeigu neišpešiu atsakymų, tai būsiu tuščiai sugaišusi laiką ir nuvylusi Edą ir Piterį, gal net Matą... o galbūt ir Rojų Medisoną... O kaip apie Sarą Rouz Vilkins? Reikia kažkaip priversti ją kalbėti.

„Po perkūnais“, — pagalvojau. Žmonės paprastai tauškia ir tauškia apie savo senolius, o šita, kai man reikia, kad kaip nors prasižiotų, užsičiaupia lyg mietą prarijusi. Kita vertus, Džeinė nepasakojo jokių senelės istorijų, nes ji jų ir nežinojo nei iš senelės, nei iš prosenelės apie daiktus, kurie šiandien ją čia supo. Ji savo senelių net nepažinojo, nes tarp giminių jų tiesiog nebuvo.

— Jeigu man teko tik klausytis pasakojimų apie tokius gražius dalykus, tai jūs juos turite pas save. Ką gi, tiek to. Visko pasaulyje juk negali aprėpti. O jūsų daiktai šiais laikais nepaprastai vertingi. Tiesą pasakius...

Aš giliai ir pratisai atsidusau, bandydama nuslėpti susijaudinimą. Pamėginau dar kartelį.

Nunarinau galvą, lyg išduodama didžiulę paslaptį. Iš tiesų taip ir buvo. Norėjau pasakyti dalyką, kurį slėpiau nuo visos Glasų giminės.

— Tiesą sakant, mano šeimai teko kai kuriuos daiktus parduoti. Jūs gi tai suprantate... Pati esate likusi našlaitė dar būdama vaikas. Kai ateina sunkios dienos, ką darysi, pirmiausia parduodi padus geriausius daiktus. Negali veltui dalyti net ir menkaverčių daiktų, todėl mane mama mokė įsigyti tik padus geriausius, tai yra tokius, kokius tik galiu. Reikėjo man jos paklausyti.

Užteks, Sterling. Atsiknisk! — sukomandavo mama. — Teisybė. Aš visada tave mokiau pirkti tik pačius geriausius daiktus, bet nepersistengti. Šita kietakaktė moterėlė jau pradeda tave įtarinėti. Tau nepavyks iki galo prastumti spektaklio apie turtingą, bet apgailėtinai netikusią mergiotę. Šiaip ar taip, ji žino, kad tavo pavardė pagal vyrą yra Glas, ir dar ji žino, kur tu gyveni.

Kai Džeinė Fin nė nemirktelėjo savo dirbtinėmis blakstienomis — nepratarė nė žodžio, o tik akylai į mane spoksojo, — paklausiau mamos patarimo ir užsičiaupiau. Moters tyla man ir taip buvo perdėm išmintinga.

— Ką gi, tiek to tos praeities, — tariau aš. — Jūs turėtumėte būti labai laiminga, ponia Fin. Daugiau neturiu ko pridurti. Džiaukitės savo grožybėmis. O dabar prie reikalo. — Ėmiau raustis rankinėje rašiklio ir popieriaus lapelio. — Aš turiu jūsų telefono numerį, jūs — mano. Šįvakar paskambinsiu tetai Dorotei. Tikėkimės, kad šią savaitę Naująjį Hampšyrą užklos dar vienas storas sniego sluoksnis.

Užsimetusi ir susisiautusi paltą, atsisveikinau su Džeine Fin, o ji paskui mane uždarė duris namų, savo išvaizda labai primenančių ją pačią — tikras prieštaravimų raizginys.

Žengiau į šaltą sausio mėnesio naktį. Mašinoje teko kovoti su dideliu noru paskambinti mobiliuoju telefonu Piteriui ir Edui. Džeinė Fin tikriausiai dabar žiūri pro lango plyšį ir stebi mane. O gal nutrepsėjo į miegamąjį ir dabar apžiūrinėja savo dubenį sriubai. Ji nė nenutuokė, kas tas Meisenas ir ko vertas jo porcelianas. Dėl šito aš buvau visiškai tikra.

Bet nežinodama, ką tiksliai ji daro, nedrįsau atsisukti ir pasižiūrėti. Nervinio jaudulio apimta pirmiausia su mašina pajudėjau nuo kelkraščio, paskui pasižiūrėjau į savo šoninį veidrodėlį, ar niekas nevažiuoja. Čia juk ne greitkelis. Bet veidrodėlis stovėjo įstrižai. Vietoj gatvės ar artėjančių mašinų vaizdo aš mačiau tik milžinišką pikapą, stovintį per porą mašinų už manęs, gerokai išsikišusį į važiuojamąją gatvės dalį. Tai naujo dizaino mašina ir per ją visai nematyti, kas dedasi aplinkui, kai ji stovi šalia tavęs. Priekyje ir iš galo išpūsti sparnai virš ratų atrodė lyg milžiniškos nukarusios moters krūtys. Šioje vietovėje manęs tai visai nestebino.

Bet mane nustebino tai, ką išvydau tame pikape. Žinoma, tokioje tamsoje sunku buvo ką įžiūrėti, bet, man regis, aš mačiau, kaip keleivio sėdynėje gunktelėjusi pasislėpė kažkieno galva.

20 skyrius

K. Daug girdžiu apie Meiseno porcelianą. Kuo jis ypatingas?

A. Kol nenusistovėjo prekyba su Rytais, Vakarų šalys mažai ką žinojo apie porcelianą. Net viduramžiais lėkštės ir dubenys buvo gaminami iš medžio ir metalo. Meiseno fabrikas, įkurtas XVIII amžiaus pradžioje vokiečių karaliaus Augusto Narsiojo, tapo pirmuoju ir tikruoju porceliano gamintoju Europoje. Nuo tada Meiseno vardas siejamas su puikia kokybe, o jo gaminiai, nesvarbu, seni ar nauji, labai vertinami ir šiandien.

Jeigu būčiau žinojusi, ką man daryti, būčiau dariusi. Bet, kai nežinojau, tiesiog kurį laiką sukau ratus po miestą.

Po tokios įtemptos dienos turėčiau būti pavargusi. Tuo pasirūpino šviežio adrenalino gūsis, kai išėjau iš Džeinės Fin namų. Mane apėmė laukinis noras bastytis po antikvariatus taip, kaip aną šeštadienį Manhatane. Jeigu galėčiau pavaikštinėti tarp nuostabiausių brangenybių, gal tada įstengčiau mąstyti blaiviai ir įvertinti situaciją. Tegu daiktai ir nemoka kalbėti/bet kartais jie man daug ką pasako. O pirmadienį šeštą valandą vakaro bastytis po Lemonto parduotuves Virdžinijoje tikrai būtų neprotingas pasirinkimas.

Neturėdama daugiau iš ko rinktis, patraukiau namo.

Pasirodo, žiemą septintą valandą vakaro Arbor Hilsas jau miega. Prie mano namų buvo tamsu, nors į akį durk. Išvažiuodama pas Džeinę Fin buvau taip susirūpinusi, kad pamiršau įjungti elektrą.

Įėjusi vidun pasižiūrėjau, kas skambino. Tai buvo vienas skambutis iš mano taip nekenčiamų — nuo pono Neprisistačiusiojo, ir trumpa žinutė iš klubo draugės, kuri priminė apie artėjantį susirinkimą — kelionę autobusu į Prestvudą, į Ledi Skipvort XVIII amžiaus rūmus netoli Klarksvilio — ir daugiau nieko. Man net elektroninių laiškų niekas neatsiuntė.

Jeigu jau negaliu vaikščioti po antikvariatus, tai padarysiu kitą gerą darbą. Nuėjau į savo kabinetą. Dieną galiu čia sėdėti ir ištisomis valandomis spoksoti pro langą, klajodama mintimis po azalijų ir kamelijų krūmų šakas, sedulos medžius. Vakarais, juolab žiemą, galiu tik įsmeigti žvilgsnį į tolį ir tik kai kur regėti Lemonto centro žiburius. Be įprastinio rašomojo stalo, kėdės ir knygų spintų, kurios buvo sustatytos palei sieną iki pat lubų, kamputyje aš dar turėjau labai minkštą 1920 metų krėslą, kaip tik mano dydžio, ir seną penkiolikos colių televizorių, kurį Lili buvo išsivežusi į koledžą, bet netrukus ir vėl parvežė atgal. Susirinkau katalogus, kuriuos buvau parsitempusi iš Leitono aukciono, ir patraukiau fotelio link. Pasirankiosiu informacijos apie art deco figūrėles, kurias taip sėkmingai buvau pamiršusi, kai tik įkėliau koją į savo namus.

Gerai, kai gali leisti mintims susifermentuoti galvoje, — sakydavo mama, kai pritrukdavau minčių vidurinėje rašydama anglų kalbos rašinį. — Kūnas gydo žaizdas, o protas savo ruožtu atrenka tai, kas jam reikalinga.

Kuo ilgiau galvojau apie Džeinę Fin, Sarą Rouz Vilkins, Dveiną Sloginsą ir arbatos kaitintuvą, segę, sidabro vazą, Meiseno porceliano indą, kūginę žvakidę ir deimantinį žiedą vaizdeliui pagražinti, tuo daugiau man viskas maišėsi galvoje.

Aišku kaip dieną, kad pribrendo laikas išmesti šią situaciją iš galvos ar bent trumpam ją pamiršti.

Televizijos ekranuose viskas atrodo taip paprasta. Žinot, Poirot viską išspręsdavo labai paprastai. Jis tiesiog gerai pagalvodavo apie iškilusią problemą, gerdamas arbatą iš dailaus porcelianinio puodelio, ir jam viskas pasidarydavo aišku. Džeimsas Rokfordas visą laiką klastingai šypsodavosi. Jo skruostų duobutės taip apžavėdavo įtariamuosius, kad šie imdavo ir prisipažindavo. Metlokas pakeldavo vieną antakį ir mįslingai pažiūrėdavo į žmogų. Bandant neaiškiais keliais išpešti pasakojimo esmę, atsakymas pats išplaukdavo paviršiun lyg puta. O iš tiesų kriminalinis darbas yra velniškai sunkus. Aš jaučiausi kaip Kolumbas: irzau, pykau ir tampiau problemą už ūso. Nieko nuostabaus, kad jis visą laiką buvo toks pasimetęs ir netvarkingas.

Jeigu nesiliausi erzeliojus ir pykus, veikiai imsi atrodyti kaip ta raukšlėtoji ponia Marpl, — šnipštelėjo mama man į ausį.

Garsiai nusijuokiau. Taurė vyno ir valandžiukė prie televizoriaus turėtų padėti.

Į vieną ranką paėmiau aukciono katalogą, o į kitą — nuotolinio valdymo pultelį. Perbėgau kanalus ir pasirinkau kartojamą laidą „Prie žaliųjų tolių“. Nieko geresnio nerodė. Štai tau ir išliaupsintoji kabelinė televizija. Žvilgtelėjau žemyn. Rankoje laikiau tą katalogą, kurį man davė Ričis prieš busimąjį didįjį išpardavimą, o ne prieš jo buvusius art deco aukcionus. Ką gi?

Nuovargis pradėjo imti viršų. Perverčiau keletą puslapių. Jau rengiausi pasiimti kitą katalogą, kai nutiko du dalykai. Telefonas suskambo kaip tik tuo metu, kada atsiverčiau puslapį su dviem nuostabiais Oniono stiliaus Meiseno porceliano dirbiniais, kaip ir tas sriubos dubuo. Mane taip sužavėjo Meiseno dirbiniai, kad net nesusivokiau žvilgtelėti į juodąją dėžutę kas skambina.

— Klausau.

— Atleiskite, kad skambinu į namus. Čia Pavičas.

Galėjo ir neprisistatyti. Gergždžiantis Edo Pavičo balsas buvo toks savitas, kaip ir Solo europietiškas Bruklino akcentas.

— Gal trukdau jums vakarieniauti?

— Ne, — atsakiau, — dirbu. Tiesą sakant, atrodo, radau kažką svarbaus.

— O ką?

— Na, dar ankstoka ką nors tvirtinti. Gal tai bus tik atspirties taškas vertinant Džeinės Fin valgomajame regėtą sriubos dubenį. Edai, jūs buvote visiškai teisus, — tęsiau pagyvėjusiu tonu. — Ta sriubinė iš tiesų didinga. Ir ji visiškai nesiderina prie... — Man prieš akis praskriejo Džeinės Fin butas, apstatytas baldais iš Sears Roebuck katalogo ir išpuoštas vertingomis antikvarinėmis senienomis. — Na, sakykime, kad jis visiškai nesiderina su dauguma jos bute esančių daiktų.

— Vadinasi, aš ne veltui jus ten pasiunčiau?

— Turbūt ne. Ten mačiau daugybę nepaaiškinamų dalykų. — Įskaitant ir pačią Džeinę Fin, norėjau pridurti, bet susilaikiau. — Tikiuosi, nesugadinau reikalo, nes jai uždaviau keletą svarbių klausimų.

Jis neužgauliai atmetė mano pastabą.

— Esu tikras, kad viskas pavyko puikiai. Tai ką manote? Ar galime rytoj rytą susitikti? Jūs man pasakysite, ką toliau daryti. Aš labai norėčiau veikti greitai. Tie žmonių mulkintojai yra kaip čigonai. Jie susikrauna daiktus ir dingsta vidury nakties arba patraukia į kitą miestą.

— Ar?.. O Dieve, kokia jo pavardė? Sloginsas? Ar Sloginsas pasodintas?

— Norėtumėt, — atsakė Edas. — Jis paleistas už užstatą. Čia ir yra visa bėda. Bet, atrodo, remontuodamas stogus — jeigu tai galima pavadinti remontu — jis peržengė leistinas ribas. Jam skirtas namų areštas ir dabar jis niekur negali išvykti. Bet kol kas kalbame apie Džeinę Fin. Čia jau rimtas reikalas. Ar turite pakankamai informacijos, kad mes galėtume įsikišti?

— Vajetau! Aš gi turto vertintoja, o ne teisininkė ar detektyvė, juo labiau ne tardytoja. Aš galiu jums tik perpasakoti, ką mačiau ir kaip ji elgėsi. O visa kita...

— Pusę vienuolikos? Vienuoliktą? Kaip jums geriau?

— Rytoj, ne šįvakar? Tiesa? — pasitikslinau.

Jis nusijuokė.

Aš išraudau.

— Taip, ponia. Rytoj rytą.

— O Piteris? Ar jis irgi susitiks su mumis? — dar paklausiau.

— Negaliu sakyti, kad jis mums labai reikalingas, bet jeigu jūs norit, kad jis dalyvautų, prašom.

— Jeigu jūs nieko prieš.

Aš drumsčiau nusistovėjusį vandenį. Žinodama, kad Piteris gali būti šalia manęs, šiek tiek nusiraminau.

— Tikrai ne. Ar jūs pati jam paskambinsite, ar pasukti man? — paklausė Edas.

— O kur susitinkam? — pasidomėjau.

— Geriau būtų pas jus. Galėtumėt atvažiuoti pas mus, bet čia vyksta statybos ir nėra kur palikti mašinos. Beje, aš ir taip didžiąją dienos dalį praleidžiu ant ratų, tad man lengviau atlėkti pas jus. O gal jums geriau užsukti į Gelbėjimo Armijos parduotuvę? Ar pastorius ten darbuojasi antradieniais?

Pastorius. Aš prunkštelėjau. Įsivaizdavau, kaip persikreiptų Piterio veidas išgirdus tokią pareigybę.

— Aš pati jam paskambinsiu. Susitarkim vienuoliktą pas mane, jeigu jums tinka. Ar žinote, kaip pas mane atvažiuoti? Bitersvyt Treilas. Netoli...

— Labai gerai žinau, — nutraukė mane Pavičas.

Jo atsakymas mane pribloškė ne dėl to, kad nujaučiau, jog pažįsta mano kaimynus (Ak tu, snobe! — nedovanotinai garsiai suriko mama, pertraukdama mano mintis), bet dėl to, ką jis pasakė vėliau.

— Nustebsite išgirdusi, kas gena mane į Arbor Hilsą, — tarė jis savo šiurkščiu balsu, užgniauždamas paslapties gaidelę. — Nusikaltimai nesibaigia Centrine gatve ar Stiuart Ridžu. Smurtas ir korupcija socialinių ribų nepripažįsta. Aš jau tiek visko matęs, patikėkit.

— O aš, ko gero, tik pradedu tai suvokti.

— Tuomet iki rytojaus. Gerai šįvakar pailsėkite, — linksmai užbaigė jis.

— Cha, — purkštelėjau padėjusi ragelį.

Paskambinau Piteriui, o tada, laikydama rankoje taurę vyno, atsiverčiau puslapius su Meiseno porcelianu.

Daiktas Nr. 68. Meiseno gamybos negilus Oniono stiliaus pusdubenis su raudonu ir paauksuotu dangčiu, pagamintas apie 1880 metus, skersmuo-48 centimetrai. Apytikrė kaina 1200–1600 dolerių.

Daiktas Nr. 69. Meiseno porceliano Oniono stiliaus padažinė su lėkštute, deranti prie aukščiau minėto indo. Apytikrė kaina 400600 dolerių.

Atsiverčiau atgal porą puslapių pasižiūrėti, ar nebus paminėti jų savininkai. Kartais, kai daiktai atkeliauja iš tų pačių namų, įdedamas prierašas, kad tai „tokios ir tokios ponios nuosavybė“ arba „parduodama tokio ir tokio muziejaus“. Jokios nuorodos.

O kas, jeigu visi trys Meiseno indai — pusdubenis, padažinė ir Džeinės Fin sriubinė — atkeliavo iš tos pačios vietos, bet ji negalėjo atsispirti sriubinės grožiui ir pasiliko ją sau? Viena mano draugė turto vertintoja prisidarė daug bėdos, pasilikdama sau vieną daikčiuką ir manydama, kad niekas nepastebės. Užsirašiau rytoj rytą paskambinti Naidželui Rodesui.

Visą vakarą elgiausi kaip tas Kolumbas — raukiausi, erzėjau ir pykau. Klausimų marios, o atsakymo — nė vieno.

„O jeigu, — mąsčiau aš, — Meiseno dirbinių buvo ir tarp daiktų, pavogtų iš Heinsvortų namų?“ Keletas angliškų ir europietiškų aukštos kokybės ir didžiulės vertės porceliano dirbinių buvo išvardyta mano matytame turto vertinime. Man dar reikia atidžiai perskaityti dviejų šimtų puslapių ilgio turto vertinimo sąrašą, kurį man buvo davęs Matas Jardlis. Tada, kai jį varčiau, aš atkreipiau dėmesį tik į tuos daiktus, kurie buvo pažymėti žvaigždute kaip dingę. Man reikėjo peržiūrėti visą sąrašą, juolab kad Matas minėjo, jog man bus apmokamos visos darbo valandos, bet vakarienė su Piteriu sekmadienį man buvo užėmusi visą vakarą. Kreitonai atėmė visą rytą. Popietę praleidau su Edu ir Piteriu, o vėliau lėkiau pas Džeinę Fin. Kaltės jausmas numalšintas, bet protas vis dar purkštauja.

Dar kartą apmąsčiau prielaidą, ar Heinsvortai negalėjo turėti arbatos kaitintuvo, kuris per klaidą nebuvo įrašytas. Ir jau antrą kartą iš eilės nuvijau šalin mintį, kad tokio įspūdingo daikto kaip Polo Storo arbatos kaitintuvas pražiopsoti tiesiog neįmanoma.

O Meiseno indai? Keletas dalykų iš vieno rinkinio? Ar tai įmanoma?

Išsitraukusi iš krūvos popierių, kuriuos parsivežiau iš Niujorko, turto įvertinimo aprašymą paskleidžiau ant rašomojo stalo. Reikia kuo skubiau sudėlioti visus dokumentus į stalčius, bet tik ne šįvakar.

Jau buvo šiek tiek po devynių, bet aš nusprendžiau pasiimti Heinsvortų turto aprašymą į lovą ir pastudijuoti jį ten. Iki rytdienos daugiau neturėjau ką veikti, tik paskaitinėti ir pasinervinti, o rytoj jau imsiu visiems skambinėti.

Užgesinusi apačioje šviesas, pirmą kartą pastebėjau, kad stojo pilnatis. Ji buvo pamėkliškai balta, kokia būna tik žiemą.

Prisiminiau:

... mėnuo

Kyla pro debesų didybę,

... skleisdamas niekam neprilygstamą šviesą,

O tamsoje spindi jo sidabrinė kelio juosta.

— Ar manim nesididžiuoji, mama? — paklausiau. — Miltonas, „Prarastasis rojus“.

Niekada nesidomėjau Miltonu taip kaip tu, — priminė man tylus mamos balsas. — Labai jau jis rimtas ir nuobodus. Jo gyvenimo vedlys turėjo būti Dievas, bet Šėtonas buvo daug įdomesnė asmenybė. Prisimeni, kaip Miltoną apibūdino Keatsas? „Jo gyvenimas man būtų mirtis“. Visiškai su juo sutinku. Tad pralinksmėk, Sterling.

Vėl pažvelgiau pro langą į lauką. Iš tiesų danguje švietė įspūdingiausia pilnatis, nepaprastai gražiai apvali ir žvilganti žiemos naktyje. Ją supo aureolė. Gal prieš sniegą?

Pralinksmėk, Sterling. Ak, vargšelė. Kiek daug šiais moderniais laikais mes netenkame. Kodėl nesusimąstom apie sidabru nutviekstą mėnesienos taką, o galvojam tik apie pavogtus sidabrinius arbatos kaitintuvus, vertus tūkstančių dolerių? Atsidusau pagalvojusi, kaip būtų gerai, kad niekad nebūtų tekę išgirsti apie Sarą Rouz Vilkins, Džeinę Fin ar Dveiną Sloginsą.

Mane privertė atsipeikėti iš toli atsklindantis ir vis stiprėjantis garsas, toks keistas tamsiame, tykiame Arbor Hilse. Iš pradžių pamaniau, kad tai žemai skrendantis propelerinis lėktuvėlis, betgi ne naktį. Kai išgirdau sucypiant stabdžius ir išvydau per visą priekinį kiemą spiginančias tolimąsias automobilio šviesas, instinktyviai atsiplėšiau nuo lango.

Nebuvo jokios abejonės, kad tai tas pats keistas pikapas, stovėjęs gatvelėje atokiau Džeinės Fin namų. Aš pajudėjau tik tada, kai jis dideliu greičiu nudūmė šalin. O tada užsižiebė kiemą apšviečiantys prožektoriai.

21 skyrius

K. Mes nusprendėme keletą savo genesnių daiktų apdrausti meno vertybių draudimu. Draudimo kompanija patarė juos įvertinti. Kokį mums pasirinkti vertinimą — rinkos kainos ar grąžinamosios vertės? Prieš susitardama su turto vertintoju, norėčiau tai žinoti iš anksto.

A. Norėdami suprasti, ką reiškia „tikroji rinkos vertė“, įsivaizduokite, kad jūsų daiktas parduodamas iš varžytynių.

Ten už jį bus sumokėta tiek pinigų, kiek perkantysis įstengs sau leisti. O dabar įsivaizduokite tą patį daiktą kokioje nors mažmeninėje parduotuvėje, kur jo kaina turi padengti visas pardavėjo išlaidas — nuo inventoriaus mokesčių iki išlaidų darbuotojų atlyginimams išmokėti, ir dar savininkui duoti pelno. Tai būtų „daikto grąžinamoji vertė“. Paprastai ji būna 25-100 procentų aukštesnė už tikrąją rinkos kainą. Norėdami gauti draudimo polisą jūs, be abejo, turite žinoti savo daiktų „grąžinamąją vertę“.

Pažiūrėjau į laikrodį: 3 valandos ir 18 minučių nakties.

Taurei vyno jau arba per vėlu, arba dar per anksti. Be to, dar nesinorėjo keltis. Užsidegiau lemputę ant spintelės prie lovos. Puodelis stiprios raminamosios arbatos. Ji tikrai nuramintų mano nervus. Kaltę dėl savo nemigos suverčiau mintims apie tai, jog buvau sekama kažkokio nežinomo piktadario.

Dėl Dievo meilės, Sterling, čia juk Lemontas, o ne Bruklinas, bandžiau nuraminti save, tačiau nepadėjo. Staiga abu miestai man pasirodė turintys nemažai bendro. Ta pati kvapą gniaužianti baimė, kuri buvo apėmusi aną vakarą Džojaus parduotuvėje, tarsi plyta smogė per galvą.

Užsisiaučiau chalatą, įsispyriau į šlepetes ir nutrepsenau į virtuvę. Grožio miego lyg nebuvę. Laukdama, kol virdulyje užvirs vanduo arbatai, pamėginau prasiblaškyti, skaitinėdama Heinsvortų turto įvertinimą. Bėda ta, kad kuo ilgiau skaitinėjau, tuo mažiau norėjau miego. Ogi šiame originaliame turto apraše, kuriame visai nepažymėtas žvaigždute kaip dingęs daiktas, buvo štai kas.

Išskirtinio grožio angliškas sidabrinis arbatos kaitintuvas, pagamintas Polo Storo apie 1810 metus Londone. Puoštas nuostabiais iškiliais ir raižinių ornamentais ties kakleliu ir per visą kriaušės pavidalo korpusą. Ant kaitintuvo išorinės dalies matyti du keistoki (nenustatytos kilmės) herbai, o visas korpusas remiasi ant delfinų motyvais puoštų kojelių. Kaitintuvas turi išlikusią originalią kolbą su visais prekiniais gamintojo ženklais, sutampančiais su ženklais ant korpuso, ir nuimamą dangtį. Kaina 65 000 dolerių.

„Gera kaina, tik kiek per maža grąžinamajai vertei padengti“, — pagalvojau.

Tai tikrai tas pats kaitintuvas, kurį radau Saros Rouz Vilkins spintoje. Viską išdavė aprašymas: kojelės su delfinų motyvais ir ne vieno, o dviejų herbų buvimas ant korpuso. Man nereikėjo ieškoti nė nuotraukos, pridėtos prie aprašymo, bet aš vis tiek atsiverčiau galinius lapus. Štai jis.

Aišku, Sara Rouz niekada jo neturėjo. Negalėjo turėti. Vargšelė šio daikto nė akyse nebuvo mačiusi. Jis priklausė Heinsvortams, lygiai kaip ir...

Mano galvoje šmėstelėjo pavojinga mintis.

Ėmiau versti turto įvertinimo lapus lyg alkoholikė, mėgindama įsilaužti į baro spintelę. Juk da turi būti ir Meiseno sriubinė. Bėgau akimis per ilgus sąrašus kilimų, lempų, įvairių indų, kol pagaliau suradau tai, ką ir tikėjausi rasti — 1880 metų Meiseno porceliano Oniono stiliaus pietų servizą, visais atžvilgiais identišką pusdubeniui ir padažinei, pavaizduotai Leitono kataloge, pridėjus ir sriubinę, apie kurią jau gailėjausi išgirdusi ar sužinojusi.

Heinsvortų sąraše Meiseno pietų servizas buvo įvertintas trisdešimt šešiais tūkstančiais dolerių. Jį sudarė 123 indai, įskaitant kampuotas ir apvalias serviravimo lėkštes, tris pusdubenius, indelį garstyčioms, sriubinę, du atskirus dubenis salotoms, padažinę su nejudama lėkštele ir du indus mėsos patiekalams. Jeigu kas suskaičiuotų vienetus, tai jų būtų tik 120. Gal vienu kitu ir buvo mažiau, jeigu kam panižo nagai pasisavinti dar ką nors be padažinės, pusdubenio ir sriubinės.

— Matai Jardli, padarysiu tau nemažą paslaugą, — garsiai tariau pati sau.

Vienas kitas daiktelis iš tokio Meiseno pietų servizo gali būti lengvai pražiopsotas, juo labiau jeigu indai buvo laikomi sandėliuke, o šeimynykščiai dar nepradėjo jų pakuoti ir gabenti iš namų. Nieko keisto, jeigu šeima turi didelį pietų servizą, o Heinsvortai tokių servizų veikiausiai turėjo net kelis, todėl dauguma didesnių indų būdavo laikomi indaujos apačioje ar lentynų gilumoje. Lėkštės karštam patiekalui ir sriubai bei puodeliai su lėkštutėmis — dažniau vartojami indai — paprastai laikomi prieinamiausioje vietoje. Juk nenaudosi didelių indų įprastiniam stalo serviravimui, todėl jie dažniausiai būna laikomi indaujos gilumoje.

Bet reikia nemažai laiko iškraustyti visas lėkštes ir puodelius, norint iš gilumos ištraukti retai naudojamus indus. O naktinė slaugytoja tam laiko paprastai turi iki valiai.

Džeinė Fin buvo kaip tik tokia naktinė slaugytoja.

Bet kodėl ji atitempė arbatos kaitintuvą ir segę į Saros Rouz Vilkins namus?

Jeigu ji ir turėjo progą ir raktus nuo buto, kai Hovardas Kreitonas pasiuntė ją su Tetrazzini kalakutienos troškiniu, vis tiek sunku paaiškinti, kodėl ji paslėpė ten tuos daiktus. O svarbiausia, kam ji tuos daiktus vogė? Ką ji ketino su jais veikti? Kam, po galais, arbatos kaitintuvą su sege slėpti Saros Rouz bute, o sriubinę temptis namo?

Man buvo tiek daug nesuprantamų dalykų, įvairios mintys temdė protą.

„ ...kai moteris pernelyg ilgai užsibūna viena, — kartodavo mama, — anksčiau ar vėliau ji pradeda mąstyti; ir nė vienas vyras nesumos, ką ji tada gali prisigalvoti“ — Edvinas Arlingtonas Robinsonas.

Aš buvau prisigalvojusi daugiau, nei įstengiau nuveikti. Man nuo viso šito tiesiog svaigo galva.

Pagaliau ėmė aiškėti net dar keistesni dalykai. Naidželas Rodesas su džiaugsmu mane nudėtų, jeigu liepčiau jam atšaukti kaitintuvo pardavimą aukcione. O jeigu paprašyčiau atšaukti dar ir Meiseno servizo pardavimą, tai jis pasiustų. Aš giliai atsidusau.

Rojus Medisonas iš banko imtų...

Prisiminus Rojų Medisoną man gyslose sustingo kraujas. Pirštais smarkiai pasitryniau kaktą virš antakio.

Ar aš jam minėjau apie LaTišos rastą segę? Dabar, ketvirtą valandą nakties, negalėjau prisiminti. Neapsižiūrėjimas tikrai nebuvo tyčinis. Nepaminėjau, ir tiek. Per daug dėjosi kitokių dalykų. Ir tada aš prisiminiau. Rojus buvo kažkur išvykęs, kai paskambinau ir norėjau jam papasakoti apie segę. Visa laimė, kad nepapasakojau.

Užtat Rojus Medisonas su savo bendrais iš laimės atsidurs devintame danguje. Dabar jau galės nebesukti galvos apie Vilties namus ir grynųjų pinigų injekciją iš Vilkinsų nuosavybės, kuri ir taip jau buvo sumažėjusi iki dvidešimt keturių tūkstančių dolerių grynais. Negaudami papildomų pajamų pardavus arbatos kaitintuvą, Vilties namai neįstengs nusipirkti senojo kojinių fabriko pastato. O visi kiti planai, kuriuos kurpė bankas ir politikai, galės sau sėkmingai stumtis į priekį. Bet pažvelgus iš gerosios reikalo pusės, gal bankas vėl mane priims į savo maloningąją globą.

Matas Jardlis jau žinojo apie Georgijaus laikų segės atsiradimą Heinsvortų turto įvertinimo sąraše. Jis pašoks iš laimės sužinojęs dar ir apie arbatos kaitintuvą, ir kad draudimo kompanijai nereikės už jį atseikėti šešiasdešimt penkių gabalų. Aš šyptelėjau. Ir niekas nė nesuuodė, kad trūksta šių daiktų. Čia tai bent likimo išdaiga.

O kokia iš to nauda tau, Sterling? — paklausė rūpestingas mamos balsas. Ji visados labai manim rūpinosi.

Man?

Nuplaukė mano pinigėliai už radybas ir visokie kitokie ketinimai įsigyti mielų daikčiukų ir išleisti uždirbtus pinigus. Atsidusau dar kartą.

Dieve šventas! Negi čia aš? Dūsauju ir dejuoju, ir dar taip garsiai? Visada klaikiai nekęsdavau, kai taip darydavo mama, o dabar, žiūrėk, ir pati tą darau — kas žingsnis vis atodūsis.

Kaip tik tada nusprendžiau liautis ieškojusi daugiau bėdų. Pažiūrėjau į laikrodį ant virtuvės viryklės — 4 valandos ir 27 minutės nakties. Man visada geriausiai sekasi mąstyti vidury gūdžios nakties, bet jau laikas ir šiek tiek numigti.

Užlipau laiptais į miegamąjį ir įlindau į lovą.

Lygiai kaip ir Niujorke, į mano sapnus atsibogino Basakojis Terbelnikas. Ir vėl lyg koks keliauninkas iš praeities, tas Terbelnikas stenėjo susirietęs, tempdamas ant kupros savo didžiulę terbą, prikrautą visokiausių daiktų. Tik šįkart iš jos byrėjo sidabriniai arbatos kaitintuvai ir deco figūrėlės. Dešimtys nuostabiausių Georgijaus laikų perlų ir deimantų segių žvilgėjo prismaigstytos ant jo skarmalų atlapų. Po pažastimi jis vilko Meiseno sriubinę. Kas galėtų ištverti tokį sapną?

Kelios minutės po penkių vėl nušlepsėjau į apačią, išsiviriau antrą puodelį arbatos ir pasitaisiau pusrytį iš pusės pakelio šokoladinių dribsnių. O pasikalbėti nėra su kuo.

Nuėjusi prie lango pažvelgiau į juodai mėlyną dangų. Mėnuo jau seniai buvo pasitraukęs iš horizonto, su savimi nusinešęs ir sidabrinį taką. O gal ir ne?

Kaip ir bylojo senolių išmintis, mėnulio aureolė tikrai buvo pilna mažulyčių vandens kristalėlių. Žemę ir medžius buvo užklojusi sidabrinė šviežio sniego skraistė.

22 skyrius

K. Mano dekoratorius pasiūlė susirasti ir nusipirkti porą Karalienės Anos „gruoblėtojo riešutmedžio“ kėdžių savo svetainei. Kas tas „gruoblėtasis riešutmedis“?

A. „Gruoblėtumas“ — tai šiurkštus žievės atsikišimas išilgai medžio kamieno, kur neišsivystęs ūglis formuojasi ne per stiebo ilgį, o skersai jo. Tokių atsikišimų viduje medienos struktūra labai aiški ir išraiškinga. Jau nuo XVII amžiaus baldžiai naudoja šios brangios medienos plokštes kėdžių atkaltėms ir stalčių priekiams padengti. Karalienės Anos laikų kėdės su šiais ypač patraukliais papuošimais laikomos nepaprastai viliojančiomis ir brangiomis, juo labiau jei jos pagamintos XVIII amžiuje. Už neblogą tokių kėdžių porą tikėkitės pakloti nuo 30 iki 50 tūkstančių dolerių.

Kai 9 valandą ir 2 minutės paskambinau Matui Jardliui, sniego per kelis pasnigimus jau buvo padvigubėję. Penkių ar septynių centimetrų šviežio puraus sniego visiškai pakako, kad judėjimas Lemonte sulėtėtų, bet nesustotų visiškai, nes gatvės vis dar buvo neapsnigtos. „Kaip gaila, kad niujorkiečiai, žvelgdami pro savo langus, nemato apsnigtų medžių“, — pagalvojau maigydama Mato telefono numerio mygtukus.

— Skambinu su bloga ir gera žinia, — įspėjau jį prieš leisdamasi pasakoti apie arbatos kaitintuvą ir Meiseno porcelianą. Kaip galėdama tiksliau nupasakojau jam, kas nutiko, ir dar pasakiau, kad lauktų dviejų skambučių: vieno iš Rojaus Medisono, kuris būtinai pareikalaus dokumentų, liudijančių, jog kaitintuvas tikrai priklausė Heinsvortams, ir kito iš Edo Pavičo, kuris paklaus, ar Heinsvortai kvietėsi meistrus remontuoti stogo ar atlikti kokių kitų jų namo remonto darbų.

— Iš pradžių iš karto norėjau skambinti į Šarlotesvilio kontorą, užuot jus trukdžiusi, — tariau aš.

— Nieko blogo, kad patrukdėt, — atsakė Matas. — Siųsti bankui pageidaujamą informaciją yra mūsų įprastas darbas. Bet kad išsiaiškintume, ar Heinsvortų name buvo atliekami kokie nors remonto darbai, prireiks ne vieno telefono skambučio. O jūs tai tikrai neturėtumėte dėl to gaišti savo brangaus laiko. Sakykit, Sterling, ar jūsų visi turto vertinimai tokie... tokie sudėtingi? Atrodo, šitas labai rizikingas, jeigu jums reikia, na, sakykime, susitikti akis į akį su žmonėmis, kurie pasigvelbė daiktus iš Heinsvortų namų.

Aš nusijuokiau.

— Aš apie tai nė nepagalvojau. — Bet man tikrai parūpo pasidomėti, kur aš iki šiolei leidau savo brangų laiką.

— Dabar būkite atsargi, — net nustebau, išgirdusi Mato perspėjimą. — Kai ką nors sužinosiu dėl namo remonto darbų, būtinai jums paskambinsiu.

Jis ėmė man taip dosniai ir nuoširdžiai dėkoti savo, Heinsvortų ir Babsono ir Maiklo vardu, kad man kilo pagunda pasiūlyti verčiau sumokėti grynais pinigais nei žodžiais, bet paskui persigalvojau.

Padėjusi ragelį paėmiau į rankas savo Magiškąjį kamuoliuką.

— Ar iš šito kas nors išeis? — paklausiau tyčia nenurodydama, kas konkrečiai slypi už žodžio „šitas“.

Smarkiai pakračiau kamuoliuką ir apverčiau aukštyn kojomis. Padūmavusiame langelyje išryškėjo balta eilutė. Pirma pakėliau jį arčiau savęs viena puse, paskui kita, tvirtai užsimerkiau, prisitraukiau dar arčiau prie akių, atsimerkiau ir pasižiūrėjau, ką man lėmė likimas. Paklausk vėliau. Štai ir viskas.

Kai pirmasis pokalbis telefonu prabėgo palyginti sklandžiai, skambinti Naidželui Rodesui truputį bijojau. Jis tai tikrai supyks. Bet laikas negailestingai spaudė. Prisiverčiau nerti į reikalą stačia galva.

Mano nuostabai, Naidželas ant manęs ne tiek supyko, kiek nusiminė.

— Šiais laikais ieškinių atsiimama vis daugiau ir daugiau, — tarė jis liūdnai.

— Kodėl taip yra? Tikiuosi, ne dėl vagysčių ar tokių nepagrįstų šnekų kaip šios?

— Gal dėl sunkaus ekonominio laikmečio? — retoriškai paklausė jis.

— O gal per televiziją rodo labai daug laidų apie turto vertinimą? — svarsčiau aš. — Gal žmonės, nusprendę ką nors parduoti, po kiek laiko ima ir persigalvoja?

Naidželas knirktelėjo.

— Galbūt, kas žino. Taip, ką gi. Kas jau padaryta, nebepakeisi. Dabar dėl kaitintuvo.

Sukaupiau visą drąsą ir pradėjau.

— Taip. Susisieksiu su banku dėl dokumentų iš savo pusės. Prieš kalbant apie kaitintuvą, dar keli žodžiai apie Meiseno indus.

— Žinoma, juos atšauksime. Spėju, kad tas... a... Matas... tas draudikas — Jardlis jo pavardė, ar ne? Matas Jardlis paskambins, tiesa?

Akivaizdu, kad Naidželą Meiseno indai domino ne per labiausiai. Be jokios abejonės, daug svarbesnis jam buvo arbatos kaitintuvas. Taip pat ir Leitonui.

— Esu tikra, kad Matas pasirūpins visomis smulkmenomis. Bet čia reikalas daug rimtesnis, nei parduoti porą daikčiukų aukcione. Tai susiję su išplėtotu senų žmonių mulkinimo tinklu. Ar negalėtum man atskleisti, kas tau atnešė tuos Meiseno indus? Žinau, kad tau paskambins ir iš Lemonto policijos, bet netrukus aš ir pati pas juos važiuosiu. Jeigu galėtum man pasakyti dabar...

Stojo neilga pauzė.

Pabandžiau savo laimę.

— Prižadu, kitąsyk būtinai papasakosiu apie naują radinį, — tariau jam.

— Tai vienas iš Deino Henchlo sandorių. Deja, daugiau jokių vardų tau pasakyti negaliu, Sterling, — kalbėjo Naidželas sudirgusiu balsu. — Ar bent kiek padėtų, jei dar pasakyčiau, kad iš prekiautojo antikvarinėmis senienomis? — pagaliau išdrįso jis.

— Taip, net labai. Iš kokios vietos? — stengiausi nepasirodyti per daug susidomėjusi. Tegu mane skradžiai, bet Deinas Henchlo nė už ką nebandys padėti nei man, nei Edui su policija, jeigu tik suuos, kad čia įsivėlusi esu aš. Ir dar... O Dieve šventas! Jeigu Deinas susikukuos su Matu Jardliu, mano verslui galas.

— Iš vienos Pietų valstijos.

Aišku, iš Deino teritorijos. Aš net nemėginau slėpti savo nusivylimo.

— Naidželai! Pietų valstijos tris, keturis ar dešimt kartų didesnės už Jungtinę Karalystę, jau nekalbant apie Arkanzasą ir Teksasą.

— Ne iš Arkanzaso.

— Iš Teksaso?

Akimirksnį pamaniau, kad Naidželas telefonu man siunčia kažkokius signalus. Paskui supratau, kad ragelyje laukia dar vienas skambutis, turbūt Piteris arba Edas. Pirmą kartą nekreipiau dėmesio į pyptelėjimą.

— Ne. Taip. Ką gi, tiek to. Pietų Karolina. Ar padėjo? — išspjovė jis.

— Kolumbija? Čarlstounas? Spartanburgas? Grinvilis? A... Mirti Byčas?

— Ne, kažkoks mažas miestukas.

— Aikenas? Kamdenas?.. Čero? Betūnas? — klausinėjau lyg griebdamasi šiaudo. Vos užgniaužiau norą mestelti Naidželui, kad Betūnas yra Chicken Strut gimtinė, bet pasakiau tik tiek: — Ar Deinas pats atnešė tuos daiktus?

— Tiesą pasakius, — atsikrenkštė Naidželas, — jeigu gerai pamenu, tai visas susirašinėjimas vyko faksu arba telefonu. Deinas buvo tik tarpininkas, pati supranti. Jis gavo atlygį už radybas.

— Ar buvai susitikęs su žmogumi, atsiuntusiu Meiseno indus? Ar teko kalbėtis tiesiogiai su pardavėju? — Praleidusi popietę su Džeine Fin, aš jau buvau pripratusi prie apklausos procedūros.

— Čia visiškai kitoks pasaulis, Sterling, — Naidželo balsas buvo labiau panašus į besiteisinančio Amerikos koledžo studento, nei į pagyvenusio anglų antikvarininko eksperto. — Negali tikėtis, kad verslas ir toliau plauks senąja įprastine vaga. Dieve šventas, juk dabar XXI amžius.

— Taikliai pastebėta, — pritariau jam, pereidama į angliškąjį dialektą. Šiaip ar taip, aš pati kas dieną tvarkau darbo reikalus telefonu, kompiuteriu ir faksu. Pamėginau dar kartą.

— O koks miesto kodas? Gal turi miesto kodo numerį?

— Ar nemanai, kad man reikėtų palaukti ir perduoti šią informaciją policijos pareigūnams? — paklausė Naidželas.

— Galėtum, bet jeigu turi kodą po ranka... — aš nurijau didelį gurkšnį oro, greitai pagalvojau ir pabandžiau balse sutelkti visą savo žavesį.

— Naidželai, žinau, kur gauti puikią Karalienės Anos laikų kėdę, puikiausio dizaino ir pagamintą iš gruoblėtojo riešutmedžio. Tai tikras ir nesugadintas daikčiukas, jokių restauracijų. Nė karto nebuvo paimtas iš vienos šeimos namų.

— Tikrai? Nerestauruota? Niekada? Ar tu?..

Nutraukiau jį per pusę žodžio.

— Niekada. Jie ketina ją parduoti.

— Negali būti? Na štai, jau radau. Turiu po ranka aplanką. Paketas atkeliavo Amerikos paštu, žinoma, visiškai apdraustas. Kodas? A, štai. Kažkokios nemokamos linijos numeriu 888. Ei, alio! Kas čia? Čia dar kažkoks numeris. A, čia fakso numeris 804... Juk čia tavo miesto kodas, ar ne? Hmmm. Keista. Taip, tikrai. Žinai, aš ne visada pats siuntinėju savo laiškus ir faksus, Sterling. — Naidželas suskubo pridengti savo neapsižiūrėjimą kitu klausimu: — Sakai, gruoblėtojo riešutmedžio? Kurių metų? Geros būklės?

— Puikiausios. Visiškai originali. Metų? Tikriausiai 1715-ųjų, gal 1720-ųjų. Ar nesakiau, kad jos kojelės su žvėries letenos ant rutulio motyvais?

Kitame laido gale išgirdau džiaugsmo šūksnį.

— Nespėjau užsirašyti numerio, Naidželai. Ar negalėtum pakartoti? 804...

Padėdama ragelį jau visa virpėjau iš susijaudinimo. Instinktyviai persijungiau į belaukiantį skambutį, ketindama sužinoti, ar ten ne Piteris arba Edas. Įdomu, ar man iš karto atskleisti viską, ką prieš minutę sužinojau, ar neišsiduoti?

Kai išgirdau silpnu balsu paliktą žinutę, man tai jau nebeturėjo jokios reikšmės.

— Panelė Glas? Ar čia Sterling? Gaila, kad jūsų neradau, — kalbėjo Solas Hobsteinas. — Čia daug visokių permainų. Man reikia su jumis pasikalbėti. Kai išgirsite mano balsą, būtinai man perskambinkite.

Toliau ėjo ilga pauzė, per kurią Solas nei kalbėjo, nei padėjo ragelį. Paskui, tarsi pasitikrindamas, ar aš tikrai išgirsiu tai, ką jis pasakė, pakartojo dar kartą:

— Čia Solas, Sterling. Būtinai man paskambinkite, kai tik gausite mano žinutę. Čia daug visko įvyko. — O tada jau tikrai padėjo ragelį.

Vienas Dievas težino, ką visa tai reiškia.

Ir vėl ėmiau grimzti į kolumbišką būseną, kraudama į savo jau ir taip pilną lėkštę dar daugiau problemų. Ištiesiau ranką surinkti telefono numerį, bet staiga stabtelėjau, supanikavau dėl Solo ir Džojaus. Bet kuo aš galiu jiems padėti? Aš Lemonte, o jie Brukline.

— Taip, ką gi. Jiems dar teks palaukti, — tariau ryžtingai, visiškai taip kaip Naidželas. — Taip pat ir tau, Rojau Medisonai.

Iš tiesų tai viskam teks palaukti, kol aš apdorosiu informaciją, gautą iš Naidželo. Netrukus bus pardavinėjami Meiseno porceliano indai. Bus baisu, jeigu juos parduos. O jeigu ir kaitintuvas buvo sukataloguotas, tai ir jis aukcione turės inventorinį numerį. Neparduoti daiktų iš jau paskelbto sąrašo — tas niekada aukcionui nedaro garbės.

Kai vaikštinėjau po kambarį pirmyn ir atgal, netyčia pamačiau savo atvaizdą didžiuliame nuožulniame veidrodyje, kurį buvau pakabinusi tarp dviejų langų: plaukai susitaršę, po akimis ratilai, paklaikęs, susirūpinęs žvilgsnis, kaktoje — gilios raukšlės. Vos prieš kelias dienas muziejaus vakarėliui išsipusčiau kaip lėlytė ir atrodžiau gana šauniai, drįstu sau tai pripažinti. Tą dieną man didžiausią rūpestį kėlė slaptas sandoris tarp Lemonto banko ir vietos politikų, kurie ieškojo galimybių prisikimšti pilnas kišenes pinigų. O štai šiandien aš iki ausų įsivėliau į skandalą. Visi manė, kad tik aš vienintelė žinojau, kaip jį išnarplioti. Būdama net už penkių šimtų mylių, kur nebuvo nė gyvos dvasios, kuriai galėčiau paskambinti ir paprašyti pagalbos ar apsaugoti nuo pikto, aš pakliuvau į tokią, vienas Dievas žino kokią, pavojingą padėtį dėl kažkokių figūrėlių, kurių savininkas dešimtmečiais neišmanė, kaip ir kam jas įsiūlyti.

Kur dingo tos senos geros dienos, kai aš vaikščiodavau po padorių žmonių namus ir skaičiuodavau sidabrinius Šantili stalo įrankius ir Vedžvudo porcelianą? Man turbūt vienas varžtelis atsisuko.

Na, kol kas aš ir dėl šito nieko negalėjau padaryti.

Dar kartą žvilgtelėjau į veidrodį. Aš tikrai atrodžiau siaubingai. Reikia kuo skubiausiai susitvarkyti, kol neatsibeldė tie du vyrukai.

Kai lygiai vienuoliktą ryto pas mane atvažiavo Edas ir Piteris, jau buvau susitvarkiusi stebėtinai šauniai. Nepaprastai padėjo elektrinės plaukų žnyplės ir truputis makiažo. Po susitikimo su išsidažiusia ir išsipudravusia Džeine Fin pradėjau šiai kasdienei procedūrai teikti daugiau dėmesio nei įprastai. Geriau truputį mažiau, negu persistengti. Aš jau tą pamačiau.

O svarbiausia, geltonais lipniais lapeliais buvau pasižymėjusi reikiamus puslapius Leitono kataloge ir Heinsvortų turto įvertinimo byloje.

Bloknote buvau nuosekliai užsirašiusi visus įvykius, pradedant kaitintuvo suradimu ir baigiant šio ryto telefono skambučiais. Paskui dar buvau susidariusi veikėjų sąrašą nuo Saros Rouz Vilkins iki to jaunuolio iš stogų remonto brigados, kuris išdavė Dveiną Sloginsą. Gal dar būčiau galėjusi pašnipinėti po namus ir pastebėti kokią padirbtą aukštą komodą ar „ištekėjusį“ sekreterą, bet man tokie detektyviniai žaidimai buvo visiška naujiena, todėl, nenorėdama apsikvailinti ir apsijuokti, šito atsisakiau.

Nieko nėra geriau, kaip būti pasirengusiai bet kokiai situacijai, — sakydavo mama. Iš tiesų tai ji pirmiausia pacituodavo Dantę: — Aš pasirengusi sutikti likimą tokį, koks man skirtas, o paskui leisdavosi į ilgą pamokslą apie tai, kad jeigu esi iš tiesų gerai pasirengusi, tai gali nulemti savo likimą, ir galiausiai pabaigdavo žodžiais: Nepamiršk, kad sėkmė aplanko tik ją sutikti pasirengusius protus. Paskutiniu brūkštelėjimu dar pasižymėjau, kad vakar net du kartus mačiau keistą pikapą, paskui viską nubraukiau. Paminėjusi tokį su niekuo nesusijusį atsitiktinumą, pasirodyčiau kvailai.

Kad ir kaip ten būtų, kai kartu su Piteriu ir Edu susėdome už antikvarinio nulenkiamais galais stalo, aš jaučiausi pasiruošusi pernelyg gerai.

Su Edu aptarėme visus mano naujausius atradimus — Meiseno porceliano indai, aptikti Leitono kataloge, visiškai sutapo su Heinsvortų porcelianu. O kai palyginome informaciją, paaiškėjo, kad žmogaus, atsiuntusio tuos indus Naidželui, telefono numeris turėjo tokį patį kodą — 888 (toks buvo išspausdintas ir Dveino Sloginso vizitinėje kortelėje) bei fakso kodo numerį — 804.

Edas buvo pasirengęs griebti į nagą Džeinę Fin. Mes dar kartą aptarėme jos namuose regėtus daiktus, kurie visiškai nesiderino prie interjero žmogaus, gyvenančio iš tokių kaip jos pajamų: deimantinį žiedą ir apyrankę, didžiulę sidabrinę vazą, įspūdingą XIX amžiaus žalvarinę žvakidę, rožinio medaliono arbatos dėžutę, Dikenso tomelį odiniais viršeliais ir, žinoma, sriubinę.

— Jeigu nueisime pas ją dabar, tai ji po naktinės slaugymo pamainos dar gali miegoti. Netikėtas vizitas mums visada išeina į naudą, — pasakė Edas.

Nors išoriškai demonstravau savo drąsą ir išankstinį pasirengimą, širdį staiga sukaustė baimė.

— Mes? Dabar?

— Dabar, — žvaliai tarė Edas stodamasis.

Aš loštelėjau atgal.

— Manęs tai jums tikrai nereikia, — viltingai ištariau. — Ir, kita vertus, mano apsilankymas tenai tikrai būtų neteisėtas.

— Na ir sumani ta tavo draugužė, — mestelėjo Edas Piteriui, o man tarė: — Tiesą pasakius, aš suderinau su šefu. Nuovadoje mes neturime ekspertų, išmanančių apie sidabrą, porcelianą ir kitas vertybes. Tai ne kompiuterinis ar technologinis kriminalas, su kuriuo šiais laikais galėtume susidoroti patys. Šefas paskambino į muziejų ir jam pasakė, kad jūs lygiai tiek pat išmanote šiuos dalykus, kaip ir jų žmonės, gal net geriau, tad viskas bus absoliučiai teisėta, todėl prašom pasiskubinti.

Mečiau bejėgišką žvilgsnį į Piterį.

— Ar man tikrai būtina?

Edas irgi žvilgtelėjo į Piterį, kuris beveik per visą mūsų pokalbį laikėsi tyliai. Užkluptas mudviejų abiejų žvilgsnių, Piteris pasijuto nejaukiai. Nieko kito jam neliko, kaip tik truktelėti pečiais.

— Čia tavo byla. O aš viso labo tik atsistatydinęs dvasininkas, — atsakė jis Edui.

— Prašau man paaiškinti, — pyktelėjo Edas. — Jūs esate tik turto vertintoja, — papriekaištavo jis man, — o tu tik dvasininkas, — pasakė Piteriui, prirėmęs jį žvilgsniu prie sienos.

Kalbant Edo veide trūkčiojo kiekvienas raumuo.

— O aš tik eilinė plaštakė, netyčia įskridusi pro jūsų atvirą langą, ar ne? Po perkūnais! Atsiprašau, pone pastoriau. — Jis linktelėjo į Piterio pusę. — Bet kaip tik judu padėjote mums užlipti ant uodegos ištisai gaujai vagių, kurie gviešiasi nekaltų senų žmonių, tokių, kaip jūsų tėvai, turto. O dabar jūs neriate į krūmus? Ei, čia jums ne Jonos ir banginio nuotykiai. Mes... — Edas nutilo ir pirma pažvelgė tiesiai į mane, paskui į Piterį.

— Jūs, tu ir aš. Mes trauksime į Ninevę tuojau pat. Laivas išplaukia, ir mes visi turime būti ant jo denio, kitaip iš už borto išnirs banginis. Turbūt neverta pasakoti, kas nutiko Jonai.

— Kad jau taip užsivedei, — tarė Piteris, akivaizdžiai sužavėtas Edo sugebėjimo parinkti Biblijos ištraukas.

Aš stovėjau šalia, bejėgiškai nuleidusi rankas. Labai retai tėvai versdavo mane lankyti sekmadieninę mokyklą, o koledže aš baisiai nemėgau religinės literatūros. Pagavusi momentą, pakartojau Piterio žodžius:

— Kad jau taip užsivedėte...

Aš net pašokau, kai suskambo telefonas.

— Skambutis išgelbėjo, — žvaliai sušukau.

— Tik pasistenkite greitai, — paprašė Edas, vilkdamasis lietpaltį.

Išgirdusi Mato balsą, priglaudžiau prie lūpų pirštą, duodama ženklą jiems patylėti.

— Atsakymą gavau per pirmą skambutį į Šarlotesvilį, — tarė Matas. — Ką tik gavau viską paaiškinantį faksą. Tuoj jums paskaitysiu. Pasirodo, Heinsvortų namui buvo uždengtas stogas praėjusių metų gegužę. Iškeltas ieškinys, nes... a... čia rašoma, kad dėl vandens padarytos žalos.

Edas man pamojavo kalbėti greičiau.

Rūsčiai pažvelgiau į jį ir parodžiau pirštu į Mato Jardlio pavardę ant draudimo dokumentų.

— Dėl vandens? Ant stogo? Niekada nepagalvočiau, kad galima iškelti ieškinį draudimui dėl vandens ant stogo ir taip kompensuoti nuostolius, — po minutės tylėjimo tariau į ragelį, kol Matas turbūt toliau mintyse skaitė dokumentą.

— Man ar jums gal ir ne, bet turint tokius draudimo liudijimus, kokius nusiperka turtingieji, gali pareikalauti draudimo išmokos net jeigu vanduo varva iš čiaupo. Ar ji bus išmokėta, ar ne, čia jau kitas klausimas.

— Vandens? Nuostoliai dėl vandens? — sugriaudėjo Edas.

— Ar aš jums sutrukdžiau? — paklausė Matas.

— Edas Pavičas, Lemonto kriminalistas, apie kurį jums minėjau, yra pas mane ir mes aptarinėjame bendrus reikalus kartu su Piteriu Donaldsonu. Piteris — mano draugas, kuris rado Georgijaus laikų segę, — paaiškinau Matui.

— Vandens padaryti nuostoliai, supuvusi mediena. Čiagi Sloginso darbelis, — suvapėjo Edas, nukirsdamas mane per pusę sakinio.

— Gal norite pasikalbėti su Edu? — paklausiau Mato.

— Mielai tą padaryčiau, tik, žinoma, tinkamu laiku. Deja, šiuo metu, kiek įžvelgiu, iš tiesų Heinsvortų name buvo atlikti stogo remonto darbai. — Priešingai Edo šiurkštokam elgesiui, Matas Jardlis laikėsi labai santūriai. Jis vėl pritilo, o paskui tarė: — Jeigu man leistumėte minutę kitą...

Pridengiau delnu mikrofoną ir pasiunčiau Edui, kuris, sūpuodamasis pirmyn ir atgal, net iš kailio nėrėsi, norėdamas išrauti man iš rankų telefoną, abejingo truktelėjimo pečiais ženklą ir sušnibždėjau: — Jis sako, kad tikrai taip. Jie atliko ten stogo remonto darbus.

— Buvo išmokėti pinigai, — toliau kalbėjo Matas, — išmokėti, na, regis, kaip kompensacija Heinsvortams. Pala, čia yra važtaraštis. Lydraštyje rašoma... kažkoks Dveinas Sloginsas. Tik pavardė, jokios kompanijos, įstaigos ar korporacijos pavadinimo.

— Sloginsas? — pakartojau.

Edas gunktelėjo į priekį. Ištiesiau ranką, kad nors trumpam jį sulaikyčiau.

— Matai, šalia manęs stovi Edas Pavičas. Gal vis dėlto geriau pasikalbėti jums abiem. — Ir lyg karštą bulvę įbrukau Pavičui į delną ragelį.

Stebuklas, bet Pavičui pavyko susitvardyti bent jau tol, kol kalbėjosi su Matu, o tada jau puolė veikti tarsi iš patrankos paleistas sviedinys.

Mes nudūmėme į Džeinės Fin namus.

23 skyrius

K. Mano senelė palikimu padovanojo man Gorhamo sidabrinį 12 taurių rinkinį su jos inicialais, kurie yra tokie patys kaip ir mano. Man patinka jos sumanymas, bet šios taurės paprasčiausiai nedera prie mano namų stiliaus, todėl aš mielai už jas nusipirkčiau ką nors man tinkančio, kad galėčiau pasakyti draugams, jog tai nuo jos. Man sakė, jei taurės yra su monograma, teks parduoti pigiau, nei jos būtų be nieko. Ar tai tiesa?

A. Prieš daugelį amžių, kai sidabras buvo laikomas lygiaverčiu pinigams, ant sidabrinių daiktų būdavo graviruojami šeimos herbai ir regalijos, kad būtų įrodytas daikto priklausymas giminei. Vėliau Amerikoje, kai išnyko dvarai ir karaliai, būdavo naudojami savininko inicialai ar monogramos. Kita vertus, pats graviravimas irgi buvo laikomas menu. Tačiau mados keitėsi, todėl šiandien, jeigu daiktas nėra atkeliavęs iš XVIII ar XIX amžiaus, žmonės labiau mėgsta įsigyti dirbinius be monogramų. Jūs pati galėtumėte parduoti savo taurių rinkinį už 350-500 dolerių, o supirkinėtojas greičiausiai jums pasiūlytų tik 200-250 už visą komplektą.

Važiuojant į Džeinės Fin namus vienintelis nusiraminimas buvo tai, kad šalia sėdėjo du vyrai — pastorius, galintis pasiūlyti dvasinę paramą ir užuojautą, ir policijos pareigūnas, ginantis valstybės įstatymus. Atrodo, kad šito visiškai pakanka atlikti pagrindinę gyvenimo prievolę.

Vos spėjome įkelti koją į ponios Fin namus, kai tuoj pat pasitvirtino Pavičo teiginys, jog sukčiai sąmokslautojai kaip čigonai — nuolatos keičia gyvenamąją vietą. Džeinė Fin iš tiesų buvo užklupta netikėtai, ir ji visai nemiegojo. Vienoje rankoje ji laikė žirkles, už ausies buvo užsikišusi spalvotą rašiklį, o prie durų gulėjo didžiulis vyniojamojo su iškilusiais burbulais popieriaus ritinys.

— Kažkur išvykstat? — paklausė Edas, negailėdamas aštrių žodžių. — Ar šitą darbą padaryti liepė Sloginsas? O gal čia jūsų pačios sumanymas?

— Sloginsas? Nepažįstu jokio Sloginso, — nekaltai atsakė ji. — Ar jis čionykštis? Nesuprantu, apie ką jūs čia kalbate? Gavau puikų pasiūlymą dirbti užmiestyje ir aš jį priėmiau.

Jeigu Fin nebuvo surepetavusi, ką atsakyti ištikus bėdai, tai ji iš tiesų aštraus proto ir gan veikli moteriškė.

— Liaukitės vaidinusi, — įsakė Pavičas. — Aišku kaip dieną, kad bandote atsikratyti įkalčių.

Džeinė Fin tikrai neketino savo namuose pakuoti jokių daiktų, išskyrus tik pačius vertingiausius ir brangiausius, kuriuos ji, kaip pastebėjome, buvo kruopščiai suvyniojusi, sudėliojusi į dėžes ir užrašiusi, šitaip parengdama tolimam išsiuntimui, o ne kokiam trumpam pervežimui mašinos bagažinėje ar sunkvežimyje.

— Tai kodėl išvežate tik pačius geriausius daiktus? O kaip tos lempos? — Edas linktelėjo galva į kalnų krištolo lempas.

— Paaiškinkit man, kam jums skaitymui reikalinga sidabrinė vaza, o ne lempa? — paklausė Edas, imdamas sidabrinę vazą iš neužklijuotos dėžės. (Ji stovėjo šalia stalo, ant kurio anksčiau puikavosi vaza.) Jis iškėlė iš dėžės vazą, pažerdamas ant grindų polistireno granules.

Apėjęs dėžę patraukė tiesiai į valgomąjį. Meiseno sriubinė ir sidabrinis samtis tebestovėjo vidury stalo. Šalia jų gulėjo ritinėlis popieriaus su iškilusiais burbulais, lipni juosta, krūvelė su etiketėmis adresams ir dar kelios žirklės.

— Spėju, kad savo naujuosius draugus, kuriuos susirasite pagal naują darbą, ketinate vaišinti tiršta omarų sriuba iš šito sriubos dubenio. Žinote, ką jums pasakysiu, ponia Fin? — toliau kalbėjo Edas. — Džiaukitės, kad kalėjime nebeduoda duonos su vandeniu iš skardinių indų, nes kaip tik ten jūs dabar ir keliausite, o ne kokių prašmatnių pietų su visais savo prabangiais daiktais. Na, gal pavyks ir jūs ten gausite Kampbelio pomidorų sriubos iš balto kaip sniegas vienkartinio polistireno dubenėlio. O jeigu būsite gera, tai gal mestels ir plastikinį šaukštą, kad turėtumėte su kuo pasisemti.

— Jūs nieko neturite man prikišti, — atsakė Džeinė Fin, bepradedančiu virpėti balsu. — Aš sunkiai dirbau. Jeigu aš turiu keletą vertingų daiktų, tai dar nereiškia, kad jūs turite teisę šniukštinėti po mano namus. Gražių daiktų turi ne tik turčiai. O dabar nešdinkitės.

Šitaip linksmintis tikrai buvo šovusi mintis ne man. Žvilgtelėjau į Piterį. Tikėjausi, kad jis įsitrauks į pokalbį ir pasigailės šitos vargšės, beginklės pagyvenusios moters — našlaitės ir našlės, — kurią taip baisiai savo nemandagiu elgesiu užsipuolė Edas Pavičas. Bet paprastai visada švelnus Piterio žvilgsnis šįkart buvo šaltas. Lūpos kietai suspaustos į ploną, pabalusią liniją, skruostai įtempti. Tokio Piterio dar nebuvau regėjusi.

Nespėjau nė susivokti, kai pati išgirdau savo balsą:

— Ponia Fin, jūs man buvote sakiusi, kad šie daiktai jūsų senelės...

Piteris ir Edas abu atsigręžė vienu metu. Piteris įsiterpė, neleisdamas man tęsti.

— Ponia Fin, jūs minėjote panelei Glas, kad šie daiktai kadaise priklausė jūsų senelei, bet panelė Glas išsiaiškino visai ką kita. Paimkite kad ir tą didžiulį sidabrinį kavinuką.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Piteris tokiu balsu, kokio dar niekada nebuvau girdėjusi, begėdiškai atakavo Džeinę Fin, lygiai taip pat negailestingai ir žiauriai kaip ir Edas. Kur dingo krikščioniškasis gailestingumas? Jeigu man darėsi gaila Džeinės Fin, kodėl jam ne? Be to, tą nuostabųjį arbatos kaitintuvą, dėl kurio pavadinimo aš ištisas valandas su juo kaudavausi, jis ir vėl pavadino kavinuku. Ką jis čia išdarinėja? Negi nieko nesupranta?

— Taigi, jei tas kavinukas iš tiesų priklausė jūsų senelei, tai ko tuomet nutempėte jį į ponios Vilkins namus ir paslėpėte spintoje, suvyniojusi į popierinį maišelį? Ponia Fin, jūs ponios Vilkins net gerai nepažinojote.

Džeinės Fin veide šmėstelėjo nuostabos šešėlis. Po visos nakties darbo ir, stengiantis sugalvoti, kaip pasielgus toliau, ji tikriausiai akimirksnį buvo pamiršusi kaitintuvą. Jos dėta aš būčiau susigaudžiusi, kad arbatos kaitintuvas yra brangiausias iš visų jos turimų daiktų. Jis nė minutei neapleistų mano minčių. Bet juk aš mąsčiau kaip turto vertintoja.

Piteris dar nebuvo baigęs.

— Ir dar ta perlų ir deimantų segė, kurią jūs palikote pas ponią Vilkins, paslėptą virtuvinėje pirštinėje. Dabar jūs man paaiškinkite, kokio galo vertingas savo močiutės brangenybes slėpti nepažįstamos moters virtuvinėje pirštinėje?

Ir vėl, regis, Džeinę Fin tarsi kas būtų niuktelėjęs į šoną, bet ji akimirksniu susitvardė. Ji žvelgė į Piterį su panieka. Minutėlę, kol ryškiai dažytos lūpos tvirtai susičiaupė į apvalų mazgą, jos akys lyg tylomis norėjo paklausti, iš kur jis žino apie tą segę.

— Jūs manęs neišgąsdinsite. Dveinas turi gerų advokatų. Jis labai turtingas.

— Kalbat apie Dveiną Sloginsą, ar ne, ponia Fin? — paklausė Edas Pavičas. — Tas pats ponas Sloginsas, kurio jūs sakėtės nepažįstanti. Dabar jūs paklausykite manęs. Jokiais pinigais jūs savo kaltės jau nebeišpirksite. Pirmiausia galiu pasakyti, kad jis pavogtą kažkieno nuosavybę išgabeno per kelių valstijų sienas. Jis pasinaudojo Jungtinių Amerikos Valstijų pašto paslaugomis išgabenti savo prekes — tai jau federalinis nusikaltimas. O svarbiausia, — tęsė Edas, — jis apgaudinėjo senus, bejėgius žmones. Tai tas pats, kas milžiniškam vilkikui bandyti aplenkti mokyklinį autobusiuką, sustojusį išleisti būrio pradinukų. Tokius nusikaltėlius mes sukišam į cypę. O jūs galvojate, kad jis ims dar rūpintis jumis? Akivaizdu, kad jūs esate jo kėslų bendrininkė. Jumis dėtas iš karto imčiau porinti viską“ ką žinau. Tai jums padėtų daugiau nei visi Dveino Sloginso pinigai ir advokatai, sumesti krūvon, — užbaigė jis.

Kambaryje stojo mirtina tyla. Žvelgdama į Piterį, kurį ji veikiausiai palaikė detektyvu, Džeinė Fin prabilo su vis stipresne neapykanta balse.

— Man jūs neprilipdysite jokios žmogžudystės, — tarė ji. — Aš tos senutės neliečiau.

Mudu su Piteriu persimetėme nuostabos kupinais žvilgsniais.

— Jeigu nenorite, kad prie jūsų ilgo nusikaltimų sąrašo būtų pridėtas dar ir šitas kaltinimas, tai veikiau klokite viską iš pradžių, — ramiai patarė Edas. — Papasakokite viską, kaip buvo.

— Pfff, — sušvokštė ji, truktelėdama pečiais, ir atsuko vyrams nugarą. — Aš nieko nepadariau, tik nuėjau pas ją paimti sidabrinio indo ir sagės.

— O kam buvote ten juos nunešusi? — paklausė Edas. — Ko neparsinešėte namo?

— Gerai jau, paklausykit. — Džeinė Fin žingtelėjo atgal ir sudribo ant sofos. Ji giliai ir pratisai atsiduso. — Aš pati nesuprantu, kam taip padariau. Pamačiau tuos daiktus ir jie man patiko. Kam tiems senukams tokie brangūs daiktai? Jie jais net nesinaudoja... Senukai taip prastai mato, kad tokių daiktų net neįžiūri.

— Apmaudas graužia, ar ne? — paklausė Edas.

Džeinė Fin pakreipė galvą į šoną, kurį laiką pagalvojo ir į jo pastabą atsakė:

— Ko gero, taip.

Tada įsižiūrėjo į tolį.

— O buvo taip lengva: iš pradžių mažutė padažinė, daili sidabrinė šakutė, puošnus vakarinis juvelyrinis dirbinys.

Paskui jau įprastiniu arogantišku balsu Džeinė Fin pratrūko girtis:

— Kai pradėjau slaugyti pinigingesnius, turtingesnius senukus, viena moteris padovanojo man sidabrinę taurę, kurią jai po mirties buvo palikusi mama. Sakė, kad tokių ji turinti dvidešimt penkias, o reikia tik dvidešimt keturių. Tik pagalvokit! Jai reikėjo tik dvidešimt keturių sidabro taurių.

— Kada pradėjote pardavinėti daiktus? — paklausė Edas.

— Pardavinėti? Aš niekada nieko nepardavinėjau, — atkirto Džeinė Fin.

Prisiminusi Meiseno porceliano indus iš Leitono katalogo, kurie užvedė mane ant kelio, sukaupiau visą drąsą ir prabilau:

— O kaip tada tas pusdubenis ir padažinė, kurie labai dera prie sriubinės? — linktelėjau galvą valgomojo durų link. — Juk jūs juos parduodate, — drėbtelėjau.

Edas metė į mane rimtą žvilgsnį. Dabar atėjo eilė jo pasirodymui.

— Pusdubenį? Turite omeny tą didelę negilią lėkštę? Aš ją atidaviau Dveinui. Tai jis tokius daiktus pardavinėja.

— Ką ketinote daryti su kavinu... su kavos apa... ar kaip ten tas daiktas vadinasi, ir su sege? Kaip jie atsidūrė Saros Rouz Vilkins namuose? — rėmė klausimais Edas.

Džeinė Fin šyptelėjo:

— Tą seną didelį indą aš radau užmestą ant viršutinės lentynos kambaryje, kuriame dieną miegodavau, kai dirbau pas poną Heinsvortą. Tas daiktas buvo nujuodavęs kaip anglis. Negalėjai pasakyti, kad jis iš sidabro. Vieną dieną nusikėliau nuo lentynos ir naktį gerai jį nušveičiau, paskui slapčia nusinešiau į mašiną. Žinot, kas nutiko?

Atrodo, Džeinė Fin užsimiršo, kad kloja kaltės prisipažinimą. Kalbėjo taip, lyg būtų porinusi savo nuodėmes grupelei senų draugų, taip bandydama pagražinti savo nykų ir nuobodų gyvenimą skaičiuojant valandas, kada pasimirs jos klientai. Aš pažvelgiau į Edą. Jis stovėjo ramiai, bet jo kietai sukąsti žandikauliai nervingai visą laiką, tarsi audros genamos bangos, trūkčiojo.

— Kitą vakarą, — tęsė ji, — žiūrėjau televizorių, bet nieko įdomaus nerodė. Paskui įsijungiau laidą, kur ekspertai mokė žmones suvokti, kiek galėtų kainuoti jų turimos senienos. Rodė ilgiausią eilę žmonių, stypsančių lietuje priešais kažkokią seną Anglijos pilį. Jie kalbėjo kažkaip labai greitai ir keistai.

Mudu su Piteriu linktelėjome galvas.

— Paskui kamera nukrypo į tokį seną vyrą su didžiuliu juodu skėčiu ir dideliu sidabriniu indu. Jis buvo labai panašus į tą, kurį aš neseniai buvau nugvelbusi. Iš pradžių nesupratau, kiek, jie sakė, tas daiktas vertas, bet visi iš nuostabos net aiktelėjo. Paskui ekrano apačioje pasirodė užrašas. — Ji ranka brūkštelėjo ore įsivaizduojamą teksto eilutę. — Suma buvo užrašyta angliškais pinigais. Priekyje buvo ta keista L raidė ir skaičius 40 000. — Negalėdama patikėti, ji net pati pakraipė galvą. — Tada pagalvojau, kad aš iš to didelio namo išnešiau daikčiuką už keturiasdešimt tūkstančių dolerių ir niekas jo net nepasiges. Kad jį velnias, tampiausi mašinoje kelias savaites, kol sugalvojau, kur man jį padėti.

— Kodėl nuvežėte jį į ponios Vilkins butą? — paklausė Edas.

— Nenorėjau, kad mane su juo ar su sege sugautų. Panašią segę irgi buvau mačiusi toje laidoje, — džiugiai pasakojo ji. — Segę buvau išsinešusi prieš porą ar trejetą savaičių ir pasidėjusi mašinos pirštinių skyrelyje. Dieve, jau buvau apie ją visai pamiršusi, kol panašią pamačiau per televiziją. Tie daikčiukai, — ji stabtelėjo, o paskui lėtai, pabrėždama kiekvieną skiemenį, ištarė, — ver-tin-gi.

Aš nebegalėjau daugiau tverti.

— Bet šitie dalykai irgi labai vertingi — sriubinė, vaza, jūsų žiedas. — Pamėginau laimę užsikabinti už žiedo.

— Tokių daiktų esu regėjusi daug, — pasakė ji labai rimtai. — Bet tokio seno daikto kaip arbatos kaitintuvas ar segė dar niekada nebuvau mačiusi. Labai seni daiktai... Nepaprastai seni... Ir nepakartojami... Tiesiog senoviniai.

— Bet kam juos reikėjo slėpti Saros Rouz bute? — neatlyžo Edas.

— Aš gi sakiau, kad nenorėjau būti su jais sučiupta.

— Sučiupta? Kieno?

Džeinė Fin pavartė akimis.

— Ar esate matę Sloginso pirmąją žmoną? Ar jo antrąją? Visos sumuštos. Vienos mėlynės. Aš jokiu būdu nesirengiau leisti, kad jis iš manęs padarytų žlėgtainį. Nė už ką. Aš to žmogaus bijau kaip velnias kryžiaus. Jis nuožmus, negailestingas ir žiaurus kaip pikčiausias šuo. — Ji pažvelgė mano pusėn. — Jis tą vakarą, kai čia lankėtės, jus pastebėjo. Važiavo pro šalį manęs patikrinti. Pamatęs jūsų mašiną prie mano namų, paskambino iš mobiliojo telefono, sėdėdamas savo naujajame pikape. Klausinėjo, kas pas mane buvo užėjęs.

Tada vėl atsigręžė į Edą.

— Supraskite, jis žėrėsi į kišenę visus pinigus. Pamaniau, kad laikas ir man pasipelnyti. Ateina, būdavo, pas mane, susirenka gerus daiktus ir elgiasi taip, lyg darytų man didžiulę malonę, leisdamas pasilikti keletą daikčiukų. — Ji nusikvatojo. — Aš jam nieko nesakiau nei apie tą seną kaitintuvą, nei apie segę, — pridūrė. — Pasvarsčiau, kad čia jau mano reikalas. O tada pasitaikė proga gauti raktą nuo ponios Vilkins buto. Nunešiau ten jai troškinį. Tuomet man toptelėjo mintis. Juk galiu nuvežti ten savo daiktus ir palikti, kol kitąsyk ateisiu slaugyti tos senučiukės.

Vadinasi, iš tiesų ten buvo tas pats pikapas, kurį pirma regėjau prie Džeinės Fin namų, o paskui jis pradūmė mano gatvele. Tylėjau ir mąsčiau, bandydama suvokti tai, ką pasakojo Džeinė Fin.

Bet iš tiesų tyliai sau priekaištavau. Kodėl išsigandau tiesos ir bandžiau ginti Džeinę Fin? Kodėl suklupau tą akimirką, kai galėjau suspindėti? Mano darbą už mane atliko Piteris; mano kultūringas pietietiškas auklėjimas sutrukdė man įvaryti paskutinę vinį į Džeinės Fin karstą. Gerai, kad atsirado policininkas ir pastorius, kurie sugebėjo iki galo siekti teisybės ir pakišti po velėna tą blogietį, nes, kaip matyti, aš pati to padaryti nesugebėjau. Kodėl aš negaliu būti tokia užsispyrusi, savimi pasitikinti ir uoli, kaip tos teismo kaltintojos, kurias rodo per televiziją? Net ir švelnioji Dela Stryt per laidą apie „Perį Meisoną“ pademonstravo daugiau ryžto ir tvirtybės, nei aš galėjau įsivaizduoti. O didžiausia ironija ta, kad visą šitą košę užvirinu aš pati, suradusi tą kaitintuvą ir sukėlusi dėl jo tiek daug triukšmo.

Po velnių, Džeinė Fin sukėlė man begalę širdies skausmo. Jos apgaulė, jos nusikaltimai privertė mane tiek iškentėti, atplėšė nuo kitų svarbių darbų, vos nepavertė pajuokos objektu bendraujant su Rojumi Medisonu. Džeinės Fin dėka aš vos nepraradau gerų, turtingų klientų. Imdamasi tvarkyti reikalų, susijusių su daiktais, kuriuos ji vagiliavo iš svetimų namų, aš vos nesusigadinau savo geros reputacijos. Ir vis dėlto prieš kelias minutes aš buvau išskydusi, suabejojusi jos kaltumu. Net bandžiau pateikti neginčijamų įrodymų jos versijai pagrįsti. Ką aš sau galvoju? Leidau, kad ji iš manęs padarytų visišką kvailę.

Kuo daugiau apie tai mąsčiau, tuo labiau siutau.

Ar pameni, kai Betsė Ana įvėlė kramtomos gumos Irisei į plaukus, o visą kaltę prisiėmei tu, kad Betsės Anos nepaliktų po pamokų? — paklausė mama su jai visai nebūdinga užuojautos gaidele balse.

Bet Betsė Ana tikrai to nenorėjo daryti. Ji tiesiog nesusilaikė. Irise kokakolos gėrimu apliejo jos naują suknelę, — aiškinau mamai dabar, sulaukusi beveik penkiasdešimties, ir lygiai taip pat kaip prieš keturiasdešimt dvejus metus.

Džeinė Fin irgi nenorėjo vogti tų daiktų, ar ne? Vėl ta pati senoji geroji Sterling. Vis palaikai silpnąją pusę. Laikas suaugti.

Nežinau, ant ko labiau pykau: ant savęs, kad nesimokau iš gyvenimo klaidų, kad nemoku laikyti liežuvio už dantų ar tyliu tada, kai reikia ką nors pasakyti; ar ant Piterio, kad jis taip staiga pakeitė savo elgesį. Tas jo pasikeitimas man kėlė nerimą. Išdrįsau slapčia žvilgtelėti į jo pusę.

Edo Pavičo balsas privertė mane sugrįžti į realybę.

— Ar jūs sudavėte poniai Vilkins?

— Aš gi jums sakiau, kad aš nieko bendro neturiu su tos moters nužudymu, — tarė ji. — Aš jos neliečiau.

— Bet jūs buvote jos bute.

— Taip. Pradėjau būgštauti, kad ji gali toje ligoninėje numirti, ir man tada nebeteks progos jos slaugyti, todėl ir nuėjau pasiimti savo daiktų. Nežinojau, kad ji jau buvo grįžusi. Maniau, kad vis dar ligoninėje. Iš kur aš galėjau žinoti? Kai išgirdau ją krebždant miegamajame, persigandau. Jau rengiausi išeiti, kai pamačiau ją besiartinančią manęs link su telefonu rankoje. Aš išbėgau ir užrakinau duris. Aš... — ir ji prikando viršutinę lūpą, kuri, rodėsi, visai šviežiai buvo nutepta rožiniais dažais, lygiai taip pat, kaip mums atėjus. Įdomu, o aš ar pasidažiau lūpas? — Pamenu, kažką sudaužiau, į kažką atsitrenkiau, išgirdau triukšmą, bet vis tiek išlėkiau. O paskui netrukus perskaičiau jos nekrologą.

Edas Pavičas staiga griebė savo mobilųjį telefoną ir, paskambinęs į nuovadą, pranešė, kad galima kelti bylą Dveinui Sloginsui, ir dar paprašė duoti daugiau žmonių, kad būtų greičiau sutvarkyti reikalingi dokumentai.

Piteris vaikštinėjo po kambarį apžiūrinėdamas, bet neliesdamas rankomis daiktų, kuriuos per daugelį metų Džeinė Fin buvo susinešusi iš svetimų namų.

O Džeinė Fin dabar jau palengvėjusia širdimi tebesėdėjo ant sofos.

Aš dėjau save į šuns dienas.

Aš čia buvau visai nereikalinga.

24 skyrius

K. Ieškodama nusipirkti rytietiškų kilimų, aptikau keletą labai mažų, maždaug 60x60 centimetrų. Visada maniau, kad rytietiški kilimai paprastai yra kambario dydžio. Ar šie maži kilimėliai yra naujovė ir skirti mažesnėms erdvėms?

A. Paprastai žmonės, kalbėdami apie rytietiškus kilimus, įsivaizduoja juos kaip prabangius, rūmų menės dydžio patiesalus. Bet per daugelį amžių audėjai sukūrė ir mažesnių, beplaukiu kilimų bei balnakrepšių, pritaikytų tradiciniam klajoklių gyvenimo būdui Turkijoje, Nepale, Afganistane ir kai kuriose rytinėse buvusios Tarybų Sąjungos šalyse. Šie kilimėliai būdavo naudojami kaip paminkštinimai ant balnų, o balnakrepšiuose būdavo gabenami daiktai. Turėdami keletą skirtingų pavadinimų, iš jų paminint tik keletą — Bokharos, Kaukazo, Jumuto ir Kilimo, — jie visi dažniausiai apibūdinami vienu bendresniu Turkestano kilimų pavadinimu. Tiek kilimai, tiek ir balnakrepšiai yra vienodai žavūs, o jų pradinė kaina siekia kelis šimtus dolerių.

Džeinė Fin buvo linkusi kur kas daugiau bendradarbiauti, nei aš tikėjausi; Edui akivaizdžiai pavyko ją įtikinti, kad jai tai bus tik į naudą, kada priartės teismo valanda. Keti ji pradėjo traukti iš spintų, stalčių ir palovių brangenybes, porcelianą, sidabrą ir visokius tekstilės gaminius — ačiū Dievui, kad tarp jų nebuvo art deco figūrėlių, — tai dar mums papasakojo ir iš kur kiekvienas daikčiukas atkeliavo. Ji prabėgomis išklojo, kaip lengva buvo susigrūsti rytietišką kilimėlį į savo terbelę; kodėl ji dėl grožio išsirinko vazą, o ne dubenį, kuris neabejotinai buvo brangesnis ir vertingesnis; kaip vietoj puikios nefrito segės į jos vietą pakišus pigų, žalio stiklo papuošalą, originaliąją Dveinas pardavė senienų supirkinėtojui už aštuonis šimtus dolerių. O dėl mano prielaidos, kad Džeinė Fin, pasitikdama mane savo namuose buvo išdėliojusi kuo daugiau vertingų daiktų, kad mane sužavėtų, išėjo visiškas šnipštas. Po teisybei ji buvo išsidėliojusi tuos daiktus, nes rengėsi pakuoti.

— Kaip jūs susikukavote su Sloginsu? — paklausė Edas.

Dabar jau Džeinė Fin nebesipuikavo manieromis, kuriomis kerėjo mane, kai lankiausi pas ją. Ji buvo ta „tylioji“ moteriškaitė, kokią ją apibūdino Hovardas Kreitonas. Ji elgėsi taip, kaip ir atrodė: begėdiškai įžūliai, pagyrūniškai.

— Su Sloginsu? Vieną dieną jis atėjo į namus, kuriuose aš dirbau dienine slaugytoja. Kol jo vyrukai darbavosi, mudu kalbėjomės apie senus žmones ir kaip jie beveik nenutuokia, kas dedasi jiems po nosimi. Aš jau prieš tai buvau nugirdusi, kaip jis derėjosi su senuoju namo šeimininku. Aš nežinojau, kad Dveinas viliojo jį į pinkles, kai jo vyrai ėmėsi darbų, bet jaučiau, kad čia kažkas negerai. Matot, namas buvo didelis, milžiniškas, bet jo vyrukai, pasisakę, kad baigė darbą, visai neatrodė išsimurzinę. Be to, jie daugiau sėdinėjo, nei dirbo, net rankų smala neišsitepliojo. Prieš kelerius metus mano pačios namui dengė iš naujo stogą, ir aš gerai mačiau, koks tai sunkus darbas. Stovėjau prie tų vyrų kaip šakale, nes jie nuo manęs lupo nemažą pinigą. Dieve, man reikėjo arti dviem pamainom, kad sumokėčiau jiems už sutaisytą stogą. Taigi Sloginso vyrukai kažką darė ne taip. Jie nieku gyvu negalėjo taip greitai atlikti to darbo ir tik jau ne tame name.

Edas Pavičas nutraukė jos monologą.

— Tai kas pasiūlė susikooperuoti? Jūs ar Sloginsas?

Džeinė Fin papurtė galvą.

— Kas ten žino? Šovė mintis abiem.

— Tą pačią dieną?

— Taip, ko gero. Leptelėjau kažką jam, kad vyrukai per daug dykinėja, o jis man mestelėjo, jog aš tikriausiai esu regėjusi nemažai vertingų daiktų senukų namuose. Dar pridūrė, kad savo namuose Dikson Springse jis irgi turįs nemažai gražių daikčiukų. Sakė netgi lankęsis muziejų rengiamuose vakarėliuose, — pasakojo ji. — Aš irgi prieš pradėdama slaugytojos darbą buvau dirbusi viename muziejuje. — Ji stabtelėjo, norėdama prisiminti, kokia tvarka vyko jos pokalbis su Sloginsu. — Tada jis patikino mane, kad manąs, jog aš turbūt namie turiu vertingų daiktų. Jis niekuo manęs nekaltino, bet iš jo akių mačiau, kad įtarinėjo mane kai ką parsinešus namo.

— Toks tokį surado, — burbtelėjo sau po nosimi Edas.

Bet aš, klausydamasi Džeinės, bandžiau kai ką prisiminti. Dikson Springsas. Juk aš pastaruoju metu buvau susitikusi su kažkuo iš Dikson Springso. Kas gi ten toks buvo?

Jau antrą kartą šiandien po vidurnakčio mano protas nušvito. Šį kartą taip ryškiai, kad net apakau.

Kai Piteris man pasakojo apie stogų dengimo aferą, jis paminėjo, kad Sloginsas suokia kaip lakštingala.

— Kaip atrodo tas Sloginsas? — paklausiau bet ko, kas tik galėtų mane išgirsti.

— Neprastai. Tvirto sudėjimo, — atsakė Edas. — O kas?

— Plaukai sulaižyti atgal?

— Taip.

— Labai vešlūs?

— Taip. Jūs jį pažįstate? — susidomėjo Edas.

— Dieve šventas! Aš manau, kad tai tas baisuoklis, kuris buvo prie manęs prisikabinęs muziejuje. Tu tada irgi buvai, Piteri. Jis kvietė mane eiti pas jį įvertinti jo daiktų. — Kaip aš anksčiau nesusiejau šitų dviejų dalykų?

Šleptelėjau ant sofos, kur neseniai sėdėjo Džeinė Fin.

— A? — nustebo Džeinė Fin.

— Taip. O paskui tu man parodei segę, kurią buvo radusi LaTiša, Piteri. — Ieškojau jo veide užuominos, kuri išduotų, kad jis prisiminė tą momentą muziejuje. — Pameni, aš išeidinėjau, o tu priėjai prie manęs. Tuo metu mane šnekino toks vyras. Jis prašė ateiti ir įvertinti jo daiktus. — Mano balsas nutrūko, kai pagalvojau, kas būtų nutikę, jeigu būčiau ten nuėjusi. — Negaliu įsivaizduoti, ką man būtų tekę pamatyti jo namuose, — tariau garsiai.

„Negaliu įsivaizduoti, į kokią aferą būčiau įsivėlusi“, — pamaniau sau mintyse. Daug blogiau nei tai, kas dabar rutuliojosi prieš akis.

— Tai štai kaip ten buvo, — sušuko Džeinė Fin. Šįkart ji viską sudėliojo į savo vietas. — Pamenate, aš jums pasakojau, kad tada, kai jūs buvote pas mane, iš savo mašinos man paskambino Dveinas, nes pastebėjo prie mano namų jūsų automobilį? Jis tuomet paklausė, kas jūs tokia, bet, kai aš jam neatsakiau, jis pats pasakė, kad jau žino. Pamaniau, kad jis palaikė jus viena iš tų turtingų miesčionių. Kai jam paminėjau, jog ketinate čia atsivežti savo tetą, jis daugiau nepratarė nė žodžio.

— Jis tikrai mane pažino. Net vidury nakties pralėkė pro mano namus, — atsakiau jai.

Džeinė Fin nervingai nužvelgė pirma mane, paskui kitus.

— Gerai pagalvojus manau, kad kaip tik tada jis ir pasiūlė mums išsiųsti keletą geriausių daiktų. Jau seniai šito laukiau.

Jis visada toks — karštakošis, nuolat kažkur skuba. Bet, — ji susijaudinusi skėstelėjo rankomis, — jis gi čia bosas.

— Bosas? Tai dar yra ir kitų slaugytojų? — šįkart prakalbo Edas.

— O kam jums žinoti?

— O kam mums žinoti? — atkirto Edas. — Jums reikės pagalbos, o ne man.

Džeinė Fin truktelėjo pečiais.

— Kitų pavardžių nežinau, tik Tesos Elkins. Ji gyvena kažkur prie Norfolko, bet kilusi iš šito krašto. — Ji antrą kartą truktelėjo pečiais. — Dveinas nenorėjo, kad moterys tarpusavyje kalbėtųsi. Spėju, kad jis pagalvojo, jog gali mums kas šauti į galvą, ir mes jį nušalinsime. Tesą pasakojo, kad vieną vakarą jis atėjo pas ją, ėmė raustis po jos daiktus, naršyti po stalčius ir spintas, tarsi ji būtų nuo jo ką slėpusi. Ir dar baisiai grasino. Juk aš jums minėjau, — tarė ji paskubomis, — kad jis mušdavo savo žmonas. Dėl to ir išslapsčiau tuos daiktus. Argi nesuprantate? Jis šykštus ir bjaurus.

— Visa gauja tokia, — tarė Edas.

Prisiminiau, kaip kalbėdamasi su Naidželu, išvardijau jam ištisą virtinę miestelių pavadinimų Pietų Karolinoje.

— Ar ji ne iš Virdžinijos? — paklausiau.

— Ne, ne iš Virdžinijos. Nežinau iš kur.

— Ponia Fin, kai Sloginsas ateidavo pas jus, Tesą ar kurią nors kitą pasiimti daiktų, ar nežinote, ką paskui su jais darydavo?

— Jis ateidavo ir apžiūrėdavo, kokių daiktų aš turiu. Paskui atnešdavo pakavimo priemonių, ir aš viską jam supakuodavau.

— Ar nežinote, kam jis viską išsiųsdavo? — paklausiau.

Ji papurtė galvą.

— Manau, kad į Niujorką. Aš gi jums sakiau, kad Sloginsas lankosi prašmatniuose muziejų vakarėliuose. Susipažino su kažkokiu vyruku iš... — ji klausiamai kryptelėjo galvą į šoną. — Kur ten prasidėjo pilietinis karas? Tikriausiai jis susipažino Alabamoje, kai lankėsi viename iš tų vakarėlių. O kokioje vietoje?

— Gal Port Sampteryje? — paklausė Edas.

— Ne-e, tokio negirdėjau. Kur dar?

— Pietų Karolinoje?

— Ne-e, — pakartojo ji, — kažkur Alabamoje.

— Montgomeryje? — paklausiau. — Ten buvo įkurta pirmoji konfederacijos sostinė, o Denvilyje — paskutinioji.

— Taip, tikrai, Montgomeryje. Jis važiavo ten dėl kažkokių didelių pilietinio karo iškilmių, parodos ar... Kaip ten vadinasi tas renginys, kai apsirengia senomis uniformomis?

— Paradą?

— Taip. Muziejus tada organizavo tų laikų šventę. Ten žmonės turėjo atsinešti ir daiktus, kaip aš jums pasakojau, kur rodė per televiziją.

— Senųjų trofėjų pagerbimo dieną?

— Taip. Manau, kad ten jam ir šovė mintis išsiųsti visus daiktus. Jis susipažino su žmogumi, kuris puikiai išmanė apie senienas. Tas žmogus gyvena Niujorke. Žinau tai dėl to, kad jis man visą laiką sakydavo: supakuok daiktus labai tvirtai, nes jie turi saugiai nukeliauti į Niujorką. Pagalvojau, kad jis bijo čia pardavinėti, nes gali įkliūti. Kartą jis buvo užsiminęs norįs atidaryti antikvariatą. Sakė, kad kadaise buvo supirkinėtoju. Aš jo žodžiais netikėjau, bet jis iš tiesų daug išmanė apie tuos dalykus.

— Ponia Fin, ar Dveinas turi pikapą? Na, tokį... — neišmaniau, kaip čia man jį apibūdinti.

— Neseniai nusipirko. Tokį didelį, daug sriaubiantį.

Vadinasi, man protas nepasimaišė. Aš tikrai mačiau, kaip už manęs kažkas mašinoje gunktelėjo. Tas pats pikapas, kuris vėliau pralėkė pro Arbor Hilsą.

Bet įtarinėti Deiną Henchlo? Kaip tik tą aš dabar ir dariau, o pradėjau nuo to, kai Džeinė Fin tik ką paminėjo per trofėjų pagerbimo dieną Montgomeryje apsilankiusį ekspertą iš Niujorko. Reikia būti atsargiai; galiu ant kortos pastatyti visą savo profesinę reputaciją. O kita vertus, argi Naidželas pats neminėjo, kad Meiseno porceliano dirbiniai atkeliavo per Deiną? Džeinė Fin nutraukė mano apmąstymus.

— Kaip jūs prisikasėte iki manęs? — trumpai drūtai paklausė Džeinė Fin, nužvelgdama pirma Edą, paskui Piterį ir galiausiai mane. — Iš karto supratau, kad kažkas negerai, kai atėjote pas mane, — tarė ji Edui. — Tai rėžkite, kur aš paslydau?

— Per ponią Kreiton, — tariau aš, sukaupusi visą drąsą ir suradusi jėgų prabilti, bet turėdama atmintyje Sloginso didįjį pikapą ir vis dar mąstydama apie galimą sąsają su Henchlo. Mano balsas truputį drebėjo.

Džeinė Fin metė į mane niekinantį žvilgsnį.

— Per ponią Kreiton? Ji gi serga Alcheimerio liga! Ta senutė nė nesusivokia, kas dedasi po nosim. Kaip? Po velnių!..

— Jūs teisi, — atsakiau stengdamasi išlikti rami ir susikaupusi, nepaisydama Džeinės Fin neapykantos kupino žvilgsnio. Man tikrai nebuvo baisu, kai šalia sėdi tokie du vyrai. Bet sunki diena buvo smarkiai mane išvarginusi. Buvau išsunkta kaip citrina ir kiekviena minutė man kėlė pyktį.

— Jūs teisi, — pakartojau. — Ji nei ką mato, nei supranta. Bet jos galvon įsiėdė viena mintis — tai sergantiems Alcheimerio liga nutinka gana dažnai. Ji vis galvoja apie savo mylimą troškintuvą — tą, kurį jūs nunešėte į namus Sarai Rouz Vilkins. Ji be paliovos apie jį kalbėjo.

Ir aš palengva pradėjau pasakoti Hovardo Kreitono istoriją, kaip Marta primygtinai prašė perdėti kalakutieną į jos sidabrinį troškintuvą ir nunešti Sarai Rouz Vilkins.

— Oi, labai gerai prisimenu. — Džeinės Fin lūpų kampučius iškreipė nedovanotino pykčio grimasa. Kas ne kas, tik jau ne Kreitonai galėjo ją išduoti. — Tą dieną jie man buvo davę raktą nuo ponios Vilkins buto, ir aš pamaniau, kad pagaliau man nusišypsojo laimė. — Ji šiuos žodžius ištarė taip, lyg būtų atsisveikinusi su gyvenimu. — Bet ponia Vilkins jau buvo grįžusi iš ligoninės namo ir viską sugadino.

— Ir dar vienas dalykas, — tarė Edas. — Kodėl dar kartą nenuėjote pas ją į butą pasiimti daiktų? Juk raktą dar tebeturėjote?

— Manot, kad nebandžiau? Nusėlinau tenai, kai pasišalino policija. Prakeiktas raktas nebetiko. Nesirengiau brautis jėga. Nesu jau tokia kvaila.

Edas pliaukštelėjo delnu sau per kaktą, staiga susivokęs, kur čia jam pristigo logikos.

— Juk bankas pakeitė spynas.

— Reikia dar nepamiršti, kad jie būtų aptikę ir pirštų atspaudus, — iš dalies paklausiau, iš dalies jam priminiau.

— Žiema. Pirštinės, — atsakė jis.

— Ir dėl visko čia kalčiausias tas sidabrinis puodas, — purkštelėjo Džeinė Fin, nekreipdama į jį dėmesio, — ir Dveinas. Reikėjo džiaugtis tuo, kad galėjau temptis namo smulkius daikčiukus ir grožėtis jais. Bet jis žadėjo, kad užkalsime gražaus pinigėlio, jeigu parnešiu ir stambesnių daiktų. Aš dar gyvenime nesu regėjusi didelių pinigų. Prakeiktas senas puodas.

Aš net susigūžiau išgirdusi, kaip koneveikiamas kaitintuvas, šitas didysis meistriškumo ir dizaino šedevras. Rojus Medisonas pavadino jį kavinuku — tai mane užsiutino. Paskui Piteris. Dabar Džeinė Fin dėl visų savo nelaimių verčia kaltę šiam vargšui indui.

Bet labiausiai pykau dėl to, kad ji neparodė nė ženklo, jog būtų graužusis dėl svetimo turto pasisavinimo, juo labiau kad kažkas mirė. Bėda ta, kad šis įvykis sujaukė jos planus.

Edas padavė man segtuvą su lapais.

— Mums reikia šių daiktų aprašo. Jūs turite daugiau informacijos, nei bet kuris iš mūsų vyrukų, — tarė jis. Nors ir buvau labai pavargusi, vis tiek sėdau aprašinėti daiktų, kuriuos buvo pavogusi Džeinė Fin ir dar tebelaikė savo žinioje. Tuo tarpu policijos pareigūnai ėmėsi klausinėti Džeinės Fin apie jos nusikalstamą veiklą ir pildyti reikiamus dokumentus.

Kai minutėlę atsiplėšiau nuo darbo, pamačiau, jog Edas pagaliau laisvas ir dar kartą paklausiau, kodėl Džeinė Fin taip greitai išpažino savo kaltę ir taip vaizdingai viską papasakojo, nors giliai širdyje kunkuliavo baisus pyktis.

— Kai ji pasakojo apie tai, kaip vogė tuos daiktus, man pasirodė, kad ji giriasi, — sutrikusi pasakiau jam.

— Tai jos pirmas nusikaltimas. Įklimpusi į jį iki ausų, tad puolė į kitą kraštutinumą, stengdamasi pasirodyti kaip tikra profesionalė. O po teisybei aš manau, kad ji mirtinai išsigandusi, — paaiškino man Edas.

— Pirmas nusižengimas? Atrodo, kad galima tikėtis ir daugiau?

Pavičas truktelėjo pečiais.

— Ką gali žinoti, — stačiokiškai atšovė jis. — Nors atrodo, kad ji jau senokai tuo užsiima, ir jai sekėsi išnešti sveiką kailį, bet dabar įkliuvo pirmą kartą... Be to, ji gana kietai suraitė Sloginsą, o aš manau, kad su laiku mes iš jos išpešime ir daugiau šio tinklo pavardžių... — Jis sukryžiavo ant krūtinės rankas, pažiūrėjo į mane liūdnu supratingu žvilgsniu ir vėl truktelėjo pečiais. — Kaip baigsis tai senai moteriškei, priklausys nuo to, kas bus kaltinamojo advokatu ir kas tą dieną sėdės prisiekusiųjų suole.

— Edai? — vėl kreipiausi į jį, tikėdamasi sulaukti jo dėmesio. Nurijau seilę, kartu su ja ir savo puikybę. Pietuose mes tai vadiname „varnos kranktelėjimu“. Atėjo laikas atsiprašyti.

Jaučiausi bepravirkštanti, ko niekada mano gyvenime nenutikdavo. Gal dėl didelio nuovargio? Negalėjau prisiminti, kada paskutinį kartą verkiau, tai yra iš širdies verkiau. Per pastarąsias kelias dienas, deja, tarp įsipareigojimo ponui Kreitonui, besikaupiančių Solo problemų, savo išgąsčio tamsiame skersgatvyje, paskui Džojaus parduotuvėje ir mano pačios vapaliojimo, aš vos nepradėjau raudoti. Koks dabar skirtumas, kas man kėlė tą raudulį? Aš niekada ašarų nelaisčiau. Jos nebuvo mano gyvenimo dalis, bet vis dažniau mane užklupdavo.

— Paklausykit, Edai, dėl to, kas šiandien įvyko. Nežinau, kas man pasidarė.

Jis sutrikęs dėbtelėjo į mane.

— Na, tada, kai aš... na... kai aš vos nepuoliau ginti Džeinės Fin sakydama, kad ji man minėjo visus tuos daiktus buvus jos senelės...

Edas Pavičas nusikvatojo.

— Pirmasis Džeinės Fin nusižengimas. Pirmasis Sterling Glas ryžtingas prisipažinimas. Didelis čia daiktas.

— Bet... — užspringau, nes neradau tinkamų žodžių.

— Pamirškite. Pasimokysite iš klaidų, — paguodė Edas, nekreipdamas dėmesio į netikusius mano atsiprašinėjimus. — Netrukus priprasite.

— Priprasiu prie ko? Tai visai ne mano darbo stilius. Aš esu vertintoja. Ar pamiršote?

— Ne, ponia, nepamiršau. Kaip tik dėl to ir neturėtumėte jaustis kalta. Bet... — stabtelėjo jis, — jūs būtumėte nebloga tardytoja, — užbaigė jis ir jau antrą kartą per kelias mūsų pažinties dienas mikliai pamerkė akį. — Tarsi tikra profesionalė jūs surinkote informaciją, aptikote įkalčius ir juos išaiškinote. Jūs tiesiog nuginklavote priešą. O dėl Fin senelės... Kaip pirmam kartui tikrai dovanotina. Daugiau tai nepasikartos.

— Pirmam kartui? Nepasikartos? Klausykite, Edai Pavičai. O dėl Džeinės Fin jūs gal ir nesate tikras, suklups ji antrą kartą ar ne, bet dėl manęs galite būti tikras visu šimtu procentų... Man užtenka. Viskas... baigta... Tuojau pat vežkite mane namo.

Edas pašnairavo į mane, paskui šyptelėjo.

— Tik kai gausite šaukimą į teismą.

— Šaukimą į teismą? Kokį šaukimą į teismą?

— Tik nepradėkite bartis. Jau ir vienos bamblės man šiai dienai užtenka. — Jis linktelėjo galvą Džeinės Fin pusėn. — Čia yra mano riba. Nusiraminkite. Jums teks liudyti kaip ekspertei. Nuoširdus Džeinės Fin prisipažinimas lengvina padėtį, bet jai vis tiek bus reikalinga jūsų kompetencija, kai byla pasieks teismą. Jums tai vienas juokas.

Toks jo atsakymas man visai nepatiko.

25 skyrius

K. Kai sykį pagyriau sidabrinius savo draugės stalo įrankius, ji man paaiškino, kad jie yra Audiubono stiliaus. Esu girdėjusi apie Džeimsą Audiuboną. Jis XIX amžiuje piešė pietinių valstijų paukščius ir augalus. Ar tarp jo ir šių sidabro raštų yra koks nors ryšys?

A. Tikrai taip. 1871 metais Tiffany salonas, kuris tuo metu buvo vienintelė meno kryptį nustatinėjanti parduotuvė Manhatane, pristatė naują sidabro puošybos stilių, paremtą XIX amžiaus japonų piešiniais, vaizduojančiais ant medžių šakų nutūpusius paukščius. Kadangi Džeimsas Audiubonas buvo plačiai išgarsėjęs savo piešiniais su paukščiais ir augmenija, šis lyriškai romantiškas stilius jo garbei buvo pavadintas Audiubono vardu. Jis akimirksniu išpopuliarėjo ir liko pačiu perkamiausiu Tiffany ženklu. Kolekcininkai mielai kloja po 350 ar 400 dolerių už vieną įrankį, o jeigu jis dar ir originalioje dėžutėje, tai kaina šokteli iki 700 ar 800 ir daugiau.

Namo iš Džeinės Fin grįžau sėdėdama ant galinės automobilio sėdynės. Edas ir Piteris prašė manęs sėstis į priekį, bet, susirangiusi ant galinės sėdynės, aš galėjau sau ramiai kiurksoti ir mąstyti. Kai privažiavome Upės kelią, išvydau pėdinantį Basakojį Terbelniką.

— Ar teko kada susidurti su Terbelniku? — paklausė Piteris Edo, pastebėjęs liūdnai pagarsėjusią Lemonto asmenybę.

— Nė karto, — atšovė Edas į Piterio klausimą, o paskui pridūrė: — Gerai pagalvojus prisimenu, kad dėl jo buvo gauta keletas nusiskundimų. Bet, kai prašėm pateikusiųjų skundus paaiškinti, kuo jis nusižengė ar kokį įstatymą pažeidė, niekas negalėjo konkrečiai ką nors atsakyti: vieniems nepatikdavo jo išvaizda, kiti nuoširdžiai rūpinosi jo likimu.

— Basakojis — labai savotiška asmenybė, — tarė Piteris. — Jis gana dažnai užsuka į mūsų parduotuvę, kelis kartus teko su juo pasikalbėti. Tau jau pasakojau apie vieną tokį atvejį, pameni? — grįžtelėjo jis atgal mano pusėn.

— Praėjusią savaitę irgi buvo užėjęs. Mes įrašėme naują reikalavimą, kad prie kasos būtų tikrinamos visos rankinės ir krepšiai. Turbūt įsivaizduojate, kaip iš pradžių mūsų kasininkės bijojo Basakojo ir nenorėjo, kad jis paliktų joms saugoti savo terbą. O iš tiesų tai jos nenori, kad jis vaikščiotų į mūsų parduotuvę. Viena sakosi girdėjusi, kad jis savo terboje gali nešiotis bombą, — nusijuokė Piteris. — Aš dar mestelėjau, kad gal kokią nupjautą galvą ar kieno nors sudeginto kūno pelenus. Joms tai pasirodė visai nejuokinga.

Edas nuo širdies atsiduso.

Aš pasislinkau nuo lango arčiau į sėdynės vidurį.

— Ar jos pažiūrėjo? Ar matė, ką jis ten nešiojasi? — paklausiau.

Piteris atsisuko į mane.

— Tikrai nori žinoti?

Didžiai mano nuostabai, net Edas atrodė susidomėjęs.

— Taip.

Prieš akis praplaukė vizijos apie neįkainojamus papuošalus, rečiausius sidabro dirbinius, mažulyčius d’art daikčiukus — viską, ką būtų galima sugrūsti į terbą, — ir visa tai aš įsivaizdavau jį nešiojantis.

— Knygas.

— Knygas?

— Taip, knygas, kurias susirenka iš žmonių išmestų šiukšlių, senus žurnalus, kuriuos bibliotekos leidžia laisvai pasiimti. Knygas ir paklodę. O taip, ir dar, man regis, savo terboje jis turėjo skardinėlę Vienos dešrelių ar sardinių. Jis tamposi su savimi viską, kas, jo manymu, yra vertingiausia gyvenime — šilumą kūnui ir atgaivą sielai, — užbaigė Piteris.

— Na, niekada nepasakyčiau, — tarė Edas.

— Jis pakvietė mane į savo... kaip ten jis pavadino, regis, „bunkerį“. Geresnio pavadinimo rūsiui nė nesugalvosi. Sako, ne kažin kas ten yra, bet jo biblioteką gal ir norėčiau pamatyti. Matyt, reikės kada pas jį užbėgti, kai iškris pernykštis sniegas, — nusijuokė Piteris. — Tiesą pasakius, tai tikrai reikės vieną gražią dieną tą padaryti. Basakojis nėra jau toks nenaudėlis, galbūt jis net labai įdomus žmogus. Taip, iš tiesų reikės nueiti. Sterling, pasiimsiu ir tave kartu.

— Mane? O kam?

— Nori tikėk, nori ne, bet jis man minėjo turįs pirmąjį Tomo Šeratono „Spintų darymo“ leidinį ir „Apmušalų keitėjo eskizų knygą“. Kada jos buvo išleistos? Apie 1791 metus, ar ne?

— Dieve šventas, Piteri! Ko tu man anksčiau šito nesakei?

— Pats tik praėjusią savaitę sužinojau. Kai tiek visko per pastarąsias dienas nutiko, tai tiesiog iš galvos išgaravo.

— Gal galėtum pasisamdyti Terbelniką sau už padėjėją, a, Sterling? — juokais pasiūlė Pavičas.

Aš jiems nepasakojau jokių savo sapnų apie Terbelniką.

— Gal ir reikėtų, — tariau. — Neįsivaizduoju, ko jam tenka regėti ir palikti nepaėmus. Įdomu, kiek jis norėtų už tą knygą? — svarsčiau garsiai. — Ir dar įdomiau, kur jis ją rado? Piteri, negi ten iš tiesų pirmasis leidimas?

— Gal pirmasis, o gal ir ne. Būna ir keistesnių dalykų, — sumaniai tarė jis. — O gal aš be reikalo čia postringauju? — Piteris atsilošė ir žaismingai paplekšnojo man per kelį.

Niekas jam dėl šios pastabos neprieštaravo. Turint omenyje pastarųjų dienų įvykius — tikrai ne.

Kai Edas išleido Piterį prie mano namų (ten jis buvo palikęs savo automobilį), mano nuotaika jau buvo mažumėlę pasitaisiusi. Ir vis dėlto aš dvejojau, ar pasikviesti Piterį užeiti vidun. Jei kitu laiku, tai nebūčiau nė suabejojusi. Seniai svajojau apie tokias progas. Žemė apsiklojusi sniegu, žvarbi, žvaigždėta naktis, židinyje spragsi ugnelė ir Piteris su manimi. Bet, kai šįvakar pažvelgiau į jį ir prisiminiau, kas vos prieš kelias valandas buvo nutikę, suabejojau, ar tikrai gerai jį pažįstu.

— Ar nepakviesi užeiti? O gal nori nulėkti ko užkąsti? — paklausė jis.

Kai ėmiau ieškoti po rankinę raktų ir negalėjau rasti, Piteris tarė:

— Tu labai tyli. Pavargai? Ar kas nors negerai?

Aš vis tiek jam nieko neatsakiau.

Jis pamėgino dar kartą.

— Žinau, kad tau buvo sunki diena, bet tu niekam nieko blogo nepadarei. Džeinė Fin...

— Ak, aš tikrai padariau vieną negerą dalyką: pasakiau apie Džeinės Fin senelę ir nutylėjau svarbią informaciją tada, kai turėjau kalbėti, — išpyškinau.

Ir dar tu pasakei tai, ką beviltiškai norėjau pasakyti aš, bet neišdrįsau, Piteri.

— Tu iš tiesų vieną akimirksnį buvai susvyravusi, — nusileido Piteris. — Bet vis tiek viskas baigėsi laimingai. — Jis nusijuokė, o paskui pridūrė: — Baigėsi laimingai mums, o ne Džeinei Fin ir Dveinui Sloginsui.

Jis taip atsainiai praleido pro ausis mano skausmingą atsiprašymą, kad ir vėl jo balso tonas ir nuotaika uždavė man širdį. Įskaudinimą pagardino įžeidimu. Kas buvo šitas žmogus? Aš jo visai nepažinojau.

— Ar tau jos visai nebuvo gaila?

Nakties tamsoje, balkšvoje nuo balto sniego, aš pamačiau sutrikusį Piterio žvilgsnį.

— Sterling, Džeinė Fin yra nusikaltėlė.

— Dabar jau žinau, — atsakiau. — O tada jos namuose, kai Edas lyg vilkas ją užsipuolė... Tada ir tu prisidėjai. Aš...

Neišmaniau, ką dar jam pasakyti.

— Sterling, Sterling, kiek dar tavo mažoje galvelėje sukasi painių minčių?

Piteris ištiesė ranką, apglėbė mane per pečius ir, broliškai patapšnojęs, prisiglaudė.

— Klausyk, pasakysiu tau štai ką. Eime į vidų, atsipūsim, užsisakysim picą į namus. Aš moku. Toks gražus vakaras, kam leisti veltui. — Ir jis mostelėjo ranka į dangų.

Mama nebeištvėrė ir įkišo savo trigrašį: Juk žinai, kad nepakenks vieną kartą imti ir paklausyti, ką tau kitas žmogus nori pasakyti, tik retkarčiais.

Nusišypsojau prieš savo valią.

— Puikus pasiūlymas. Dar užsikursime ir židinį.

Kol užsakiau picą ir išklausiau skambučių pranešimus, Piteris atnešė malkų. Įsitaisę savo įprastinėse vietose, jis — supamame krėsle su aukštu atlošu galvai, o aš — minkštasuolio kamputyje, mes atsargiai vengėme temos, apie kurią abu norėjome pasikalbėti, iki tol, kol atvežė picą. Tuomet mes sušilome nuo židinio liepsnos ir poros skardinėlių alaus.

— Tu esi vienintelė iš mano pažįstamų, kuri deda picą ant sidabrinio padėklo tortui, — pastebėjo Piteris, imdamas dar vieną gabaliuką. — Audiubono stilius? — paklausė, tingiai nurinkinėdamas nuo picos žaliosios paprikos griežinėlius ir dėdamas juos ant mano lėkštės krašto. — Tavo senelės ar dar kieno nors?

— Senelės? — nusišaipiau. — Niekada nenorėčiau girdėti šito žodžio, net jeigu ir kalbėtume apie mano senelę.

„Pradedu atsigauti“, — nusijuokiau sau.

— Taip, tai Audiubono stilius iš Tiffany. Bet ne, ne mano senelės, o prosenelės... iš mano tėvo jankio pusės. Kaip tu gali valgyti ančiuvius ir nemėgti žaliosios paprikos, Piteri Donaldsonai? Niekaip šito nesuprantu.

Pajutau, kaip mano balse nuskambėjo pikta gaida, bet negalėjau susilaikyti.

— Imkim ir išsiaiškinkim, kas yra kas, Sterling. Matau, kad tu ant manęs siaubingai pyksti, — šiurkščiai tarė Piteris.

Aš net nustojau kvėpuoti, kai pamačiau tokį staigų jo nuotaikos pasikeitimą. Nuleidau akis ir įsižiūrėjau į židinio liepsną. Mūsų tylą nutraukė tik į židinio groteles atsitrenkusios malkos.

— Na?

— Aš visai ant tavęs nepykstu. Labiau tiktų žodis „esu pasimetusi“, — neryžtingai tariau aš.

— Tikriausiai kažką padariau negero, kad tu nuo mano elgesio sutrikai, bet prisipažinsiu, tikrai nežinau ką. Labai norėčiau išgirsti, ką aš padariau.

— Kai buvome pas Džeinę Fin, — pradėjau, — pirmiausia aš visiškai apsikvailinau pasakiusi, kad ji man minėjo tuos daiktus priklausius jos senelei. Iš kur jie galėjo būti jos senelės?! Man jau tada reikėjo pakišti Džeinei Fin po nosimi Leitono katalogo nuotraukas su Meiseno pusdubeniu ir padažinė. Tai mano kaltė. Aš žinau. Neišdrįsau. Bet...

— Suprantu. Tau jos pagailo. Tu...

Akimirksnį man šmėstelėjo mintis, kad Piteris bandė nuslėpti besiveržiantį šypsnį. Tai mane tik dar labiau suerzino.

— Palauk, po galais. Leisk man baigti, — subariau.

Man ir taip buvo labai sunku prisiversti prisipažinti. O aiškinti jam, kaip jis — dorasis teisuolis, dosnuolis, visada kantrus ir malonus Piteris — pasielgė, buvo dar sunkesnis darbas.

Giliai atsikvėpiau.

— Aš pasielgiau netinkamai. Prisipažįstu. Bet tu tuoj pat ją užsipuolei, netgi žiauriau už Edą, — priekaištavau jam. — Be to, buvai toks įpykęs, pagiežingas, tarsi būtum jos nekentęs ar net niekinęs, — ir nutilau.

Stojusi ramybė buvo nepakeliama. Kaip visada, taip ir šįkart, prakalbau pirmoji, be jokios priežasties, kad tik nutraukčiau tą nepakenčiamą tylą.

— Ko gero, norėjau, kad pasielgtum galantiškai, stotum ginti Džeinės Fin. Argi ne šito reikalaujama iš pastoriaus?

Dabar Piteris nė nebandė slėpti šypsnio, kuris vis labiau skaidrino jo veidą.

— Ar jau galiu kalbėti? — paklausė.

— Ne, leisk pirma užbaigti man, — atrėžiau. — Keista, kad tu užsiminei apie padėklą tortams ir mano senelę, šiuo atveju prosenelę. Matai, man teko regėti situacijų, kur žmonės gauna palikimu daiktų, asmeninės nuosavybės niekučių, bet ne pinigų, ir jiems būna labai sunku saugoti tuos daiktus kaip šeimos simbolius ar brangų atminimą... praeities pėdsaką... o ne kaip paprastą materialųjį daiktą ar tiesiog niekalą.

Paėmusi į rankas padėklą apverčiau dugnu aukštyn. Tik žinodamas, kas ten parašyta, galėtum iššifruoti įmantriai suraizgytas, tarpusavyje susipynusias raides KET — Klara Elizabeta Temer, mano prosenelės monograma. Tai tos Klaros Elizabetos, kurios abu vardus nešioju aš pati, bet kurių niekas kitas, be manęs, ir nežinojo.

— Žinau, kad ne vieną kartą mano tėvams buvo kilusi pagunda parduoti keletą iš paveldėtų daiktų, kai devintame dešimtmetyje mano tėtis neteko darbo ir užėjo sunkūs laikai. Bet, ačiū Dievui, nepardavė. O paskui ir laikai pagerėjo.

Papurčiau galvą, lyg norėdama nusikratyti nemalonių prisiminimų apie sunkių išbandymų metus. Bet tik dar aiškiau prisiminiau kitą, visiškai neseną ir net dar sunkesnį laikmetį.

— Vien kai pagalvoju, kokią daugybę pinigų surijo mamos gydymas... Ji numirė, kai dar nebuvo išsekusios visos mūsų santaupos, bet man daug kartų teko regėti, kaip šeimynykščiai beviltiškai trokšta globoti mirties patale pasiligojusį vieną iš tėvų, o vaikai naktį paslapčia neša iš namų pačius mėgstamiausius tėvų daiktus, parduoda juos, kad galėtų sumokėti slaugos namams už vaistus ar dar nežinia už ką.

Piteris prasižiojo kažką sakyti.

Aš iškėliau ranką jį nutildyti.

— Prašau leisti man baigti. Žinau, tu teisus, Piteri. Džeinė Fin yra nusikaltusi, buvo nusikaltusi, gal ir ateityje padarys nusikaltimą — tokią užuominą mestelėjo Edas. Bet tą trumpą nelemtą akimirką, — kalbėjau aš, — dėl to suabejojau. Aš norėjau, kad ji būtų nekalta.

Tvirtai sučiaupiau lūpas. Daugiau nieko negalėjau pasakyti.

— Ar dabar jau galiu kalbėti? — paklausė jis.

Nuleidau akis išvengdama jo mielo, supratingo žvilgsnio.

— Turbūt taip.

— Nenorėjau tavęs užgauti, Sterling, — lyg atgailaudamas pradėjo jis. — Atsiprašau, kad tau pasirodžiau — kaip ten pavadinai? — pagiežingas. Labai atsiprašau.

Pakėliau į jį akis. Mano nuostabai, po susitaršiusiais plaukais jo veidas buvo rūstus — ne piktas, bet liūdnai nuožmus.

— Kiekvieną dieną Gelbėjimo Armijos parduotuvėje man tenka išgirsti panašių apgaulės ir vagystės istorijų. Prisiklausau visokiausių nebūtų dalykų. Vis atsiranda kokia nors juoką kelianti priežastis vargšei moterėlei ar vyrukui susivynioti į paltą radijo imtuvą ar apsivilkti net trimis megztiniais — o kainos taip ir lieka tabaluoti viena šalia kitos, — kai jis ar ji stoja į eilę prie kasos. Diena iš dienos, nuo ryto iki sutemų klausausi pasakojimų, kaip kažkokia Džesi pametė nuomai skirtus pinigus.

Piteris pašoko nuo krėslo taip staigiai, tarsi šitokiu būdu norėtų nusikratyti nemalonių vaizdinių, ir ėmė žingsniuoti po kambarį kaip ir tada, kai pasakojo apie Sloginsą vos prieš vieną ar dvi dienas. Paskui sugrįžo prie savo kėdės ir vėl atsisėdo. Tada nervingai palinko į priekį, sunėrė pirštus ir alkūnėmis atsirėmė į kelius. Smakrą panarino ant sunertų pirštų.

— Taip pat buvo ir tada, kai pastoriavau, Sterling, — tarė Piteris įtemptu veidu. — Pas mane eidavo patys geriausi žmonės, pavyzdingiausi miestiečiai, mano parapijiečiai. Atsisėda, būdavo, priešais mane, žiūri į kryžių su Jėzumi, kabantį ant sienos man už nugaros, ir porina vieną akiplėšišką melą po kito. Paskui laukia iš manęs pagalbos. Dieve šventas, Sterling, pastoriaus pareiga padėti žmogui išpažinti tiesą, atgailauti ir gyventi toliau, tačiau šie žmonės — mano draugai — vertė mane patikėti jų melu, bandė įtraukti mane į savo maskaradą, reikalavo padėti slėpti jiems savo nuodėmes.

Kalbėdamas Piteris net kelis kartus sunėrė ir vėl išlaisvino pirštus. Jo veide nebeliko vaikiškumo. Jame atsispindėjo kančia, sumišusi su netikėjimu ir atmiešta neviltimi.

Man dėl Piterio suskaudo širdį. Kaip gaila, kad negaliu atsiimti savo nepagarbių žodžių.

Paskui, kaip ir anuos daugybę kartų, viską išaiškino mama. Išgirdau lemtingus Natanieliaus Hotorno žodžius, kurie išreiškė tai, ką aš jaučiau, bet nedrįsau ištarti garsiai: Kai žmogus nesusigūžia nuo Viešpaties žvilgsnio, bet gėdingai slepia savo nuodėmę, o mane laiko tikru pabaisa... aš apsidairau ir, žiū, ant kiekvieno veido pamatau juodą šydą.

Tai štai kodėl Piteris metė bažnyčią — dėl veidmainystės.

Kaip tik šis dviveidiškumas Hotorno apsakyme pastūmėjo pastorių Hoperį užsidėti ant veido juodą šydą ir nešioti jį visą gyvenimą, o kitų žmonių šydai buvo nematomi — lyg nauji karaliaus apdarai.

Kai Piteris apsidairo, žiū, ant kiekvieno veido išvysta juodą veidmainystės šydą, — tarė mama.

„Bet tai buvo beveik prieš du šimtus metų“, — pagalvojau.

Na ir kas? — atsakė mama. — Žmonės juk nesikeičia. O klausimas yra štai toks: Turėti tokį veidą ir regėti tokius savo artimuosius — Dievo dovana ar prakeiksmas? Šiaip ar taip, šitokia įžvalga — gyva našta. Piteris iš tų žmonių, kurie nesitaiksto su savo artimųjų likimu. Bet jis yra tavo šalininkas, Sterling.

— Džeinė Fin kaip tik ir yra viena iš tokių žmonių, kurių pažinojau šimtus, Sterling, — kalbėjo Piteris su dar didesniu aistringumu nei anksčiau. — Ji melavo, nusikalto. Šaukštai po pietų.

Jis atsistojo ir, priėjęs prie sofos, atsisėdo greta manęs. Abiem savo rankom suėmė manąją.

— Aš nesirengiu tavęs smerkti už tai, kad suteikei Džeinei Fin progą pamatyti, jog abejoji savo sprendimu, nors giliai širdyje turėjai kitokią nuomonę. Tavo širdies atlaidumas, noras įžvelgti žmonėse tik tai, kas yra geriausia, daro tave tokią, kokia esi. O tu esi gailestinga ir miela. Juk tai — nuostabu. — Jo nuotaika pasitaisė, o veidas sušvelnėjo.

— Eikš, pažiūrėkime į tai kiek kitaip, — pakvietė jis. — Ką tu darai, kai tau kas nors pasako, kad turi... sakykime, XVIII amžiaus miegamojo komodą? Žinoma, pirmiausia tu ją apžiūri. Tai darydama, tu išsirenki visus požymius, pagal kuriuos ji niekaip negali priklausyti XVIII amžiui — šiuolaikinės vinys, staklėmis pjauti skėstdygiai, faneriniai stalčių dugnai, — tu juk pati žinai.

Lyg mokyklos direktorius, norėdamas įsitikinti, ar mokiniai tikrai suprato pamoką, Piteris rimtai, bet meiliai manęs paklausė:

— Na, ir ką tu tada sakai savo klientui?

— Teisybę. Imu ir paaiškinu, kodėl tas daiktas negali būti XVIII amžiaus vertybė, — nuolankiai atsakiau jam.

— O tavo klientas vis tiek tvirtina, kad komoda — XVIII amžiaus baldas. Jis mano, kad tu sutiksi su juo, patvirtinsi daikto autentiškumą, pasakysi kainą, o jis galės ramiai ją parduoti ir susižerti krūvą pinigų.

— Na, tada aš padaryčiau negerą darbą. O kai galiausiai tą daiktą pamatytų kitas vertintojas, tai mane palaikytų melage arba... neišmanėle. Be to, mano klientas apgaudinėtų kitus žmones, — atsakiau jam.

— Visai teisingai. Todėl pirmiausia tu išrėžtum jam teisybę ir nesutiktum prisidėti prie nedorų jo užmačių. — Piteris šyptelėjo. — Matai? Aš Džeinei Fin kalbėjau tiesą. Klojau jai ant stalo kortas, įkalčius. Šiandien tarp tavęs ir manęs vienintelis skirtumas buvo tas, kad aš turiu daugiau patirties. Man trūksta kantrybės. Tu teisi. Aš iš tiesų supykau ir nenorėjau leisti jai ir toliau mus mulkinti, — kalbėjo Piteris. — Jeigu nebūčiau tada įsikišęs, tu vis tiek būtum sugavusi ją dumiant akis. Bet, žinai, Sterling, aš nesirengiau žaisti pagal jos taisykles. Nieku gyvu nebūčiau leidęs jai paimti viršų, tuo labiau tavo sąskaita.

Aišku kaip dieną, ji naudojosi tavo simpatijomis. Čia ji — tikra ekspertė, savo srities žinovė, kaip kad pokerio lošėjas, kuris sugeba išlaikyti rimtą veidą.

— Piteri, — prabilau aš, pasverdama kiekvieną žodį, — pameni, kaip mes susitikome pirmą kartą? Tą dieną mes susidūrėme ant antikvariato slenksčio, užsiplepėjome, o paskui drauge papietavome?

Jis linktelėjo.

— Tu man tada pasakei vieną dalyką, ko aš niekada nepamiršiu. Tu paminėjai, kad paklydusiomis sielomis reikia rūpintis taip kaip ir pamestais daiktais.

Piterio veidas nušvito.

— Mes tą ir darom, Sterling, — rūpinamės pamestais daiktais. O Džeinės Fin siela jau ir taip seniai puolusi.

— Kodėl tu vis nenurimsti, — paklausiau, — dirbdamas toje Gelbėjimo Armijoje? Ko neatsidarai savo nuosavo antikvariato ar neįsidarbini kokiame muziejuje?

Jis nustebęs sužiuro į mane. Paskui jo akys vėl suminkštėjo ir taip švelniai man nusišypsojo, kad tokios šypsenos dar nebuvau regėjusi.

— Tiesiog neprarandu vilties, — atsakė jis.

Piteris paleido mano ranką ir nuo paskutinio likusio picos gabalėlio nusiėmė didžiausią, koks tik buvo, ančiuvį.

— Kertu lažybų iš picos su ančiuviais ir be žaliosios paprikos, kai Džeinė Fin stos duoti parodymų teismui, ji ims įrodinėti, kad jai tuos daiktus tiesiog atidavė. Ir žinai ką? Veikiausiai taip ir buvo. Pavyzdžiui, kad ir tą dvidešimt penktąją taurę. Esu tikras, kad senajai poniai Gotroks už tai ji prisiekinėjo ištikimybę. Taip ji užsidirbo ir kitus daiktus.

Aš linktelėjau jam pritardama.

— Ačiū, — tariau jam nuoširdžiai. — Dabar jaučiuosi daug geriau.

— Kurgi ne, kai dabar jau po dviejų, o gal jau net visos trys valandos nakties. Pridėk dar alų, picą ir velnišką nuovargį.

Akimirką aš norėjau sunerti jam ant kaklo rankas.

Pažvelgiau jam į akis, tikėdamasi ten išvysti save.

O kai savęs nepamačiau, tariau:

— Pamiršk tą picą ir alų. Man geriau jau vien nuo to, kad sau prisipažinau, jog apie daiktus išmanau kur kas daugiau nei apie žmones. Ir, — nenoriai pridūriau, — dar supratau, kad man reikia be galo daug tobulėti net sulaukus tokio amžiaus.

— Ačiū tau, Viešpatie, — tarė mama.

26 skyrius

K. Man labai patinka kiniški Čipendeilo baldai su geometriniais tinklinės santvaros papuošimais. Ar XVIII amžiuje Čipendeilas keliavo po Rytų šalis, kad įsisavintų tokį stilių?

A. Ne. Tomas Čipendeilas niekada nebuvo palikęs Anglijos ir nekeliavo po Kiniją, bet buvo gerai susipažinęs su geometrinių figūrų pritaikymu Rytų mene ir architektūroje. Rytietiški motyvai atsirado Europoje po garsiosios Marko Polo kelionės ir atvėrus prekybinius kelius su Rytais. Čipendeilas pritaikė šiuos raštus baldų eskizų knygoje „Džentelmenas ir baldžiaus direktorius: Nauja knyga apie namams skirtus gotiškojo, kiniško ir šiuolaikinio stiliaus“ baldus. Nors kiti baldžiai kinišką stilių derino su europietišku, apskritai jis buvo žinomas kaip „kiniškasis Čipendeilo“ stilius.

Antradienio rytą iš karto po devynių paskambinau Matui Jardliui. Kai jam papasakojau, kad Sloginsas buvo subūręs gaują vagių, įskaitant ir Džeinę Fin, kad mes suradome nemažai pavogtų daiktų — ir greičiausiai ne tik iš Heinsvortų išneštas vertybes, Matas susijaudino labiau, nei aš tikėjausi. Juk per mūsų susitikimą Niujorke jis buvo toks šaltas ir santūrus!

— Aš tik negaliu suprasti vieno dalyko: kaip buvo galima nepažymėti Polo Storo arbatos kaitintuvo tarp dingusių daiktų, — nusistebėjau aš...

— Oi, norėjau jums apie tai papasakoti, — tarė Matas. — Kalbėjau su vienu iš Heinsvortų sūnų — su Deividu — ir jis pasakė, kad tėvai labai didžiavosi šiuo nepaprastu daiktu. Vaikai, tyčia erzindami tėvus, vadindavo jį kavinuku. Jie nė nenumanė, kad tas indas yra angliškas ir dar toks senas. Juk gerai žinote, kaip vaikai tyčia ignoruoja tai, ką tėvai kala jiems į galvas.

— Niekas iš vaikų neprisimena pastaruoju metu matę tą kaitintuvą. Manau, kad jie tiesiog jį pamiršo. Visiškai suprantama, kodėl Heinsvortų slaugytoja aptiko jį ant lentynos senoje spintoje. Deividas minėjo, kad jie tik perbėgo akimis tą Polo Storo arbatos kaitintuvo aprašymą turto įvertinimo sąraše ir visai nesusiejo jo su taip jų kadaise vadinamu kavinuku. Šeimynykščiai pamanė, kad tai tiesiog dar vienas sidabrinis daiktas, besimėtantis jų namuose. Tikėsit ar ne, bet jie net nepažiūrėjo į jo nuotrauką.

— Dabar jau aš viskuo tikiu, — atsakiau. Vis dėlto greičiau būčiau linkusi manyti, kad dėl indo, verto šešiasdešimt penkių tūkstančių dolerių, žmonės galėtų apversti namus aukštyn kojom. Čia ir slypi visas skirtumas tarp manęs ir garsiųjų turčių.

— Taip, juoba kai pagalvoji, kiek daug, velniškai daug vertingų daiktų buvo prikaupę Heinsvortai tame savo dvare. Tai visai ne San Simeonas, bet gana įspūdingas ir pripildytas iki kraštų. Vienas Dievas žino, kokių dar pasigesim daiktų, tokiu būdu dingusių be žinios, — tarė Matas, o paskui pridūrė: — Arba išaiškės, kad jie ir patys apie juos nieko nežinojo. — Aš pajutau šypseną jo balse.

— Taigi dabar, kai sužinojo apie kaitintuvą, susikaus tarpusavyje, kuriam iš vaikų jis turi atitekti, — pasakiau aš, truputį lengviau atsidususi. Po vakar dienos taip buvo malonu su kuo nors draugiškai pasikalbėti.

— Šita istorija priminė man kitą turto vertinimo atvejį, — tęsiau aš. — Viena šeima, kuriai aš kadaise dirbau, pasiuntė savo abi dukras į Londoną, į Sotheby rengiamus kursus apie antikvarines ir vaizduojamojo meno vertybes, kad merginos susipažintų su tuo, ką jos rengiasi paveldėti iš tėvų, ir kad išmanytų apie kiekvieną turimą daiktą bei teisingai jį pavadintų. Įsivaizduok, tėvų išlaidos siekė apie šimtą tūkstančių dolerių, įskaitant mergaičių pragyvenimą ir nuomą už butą.

— Socialinis elitas negali leisti jokios prasčiokiškos Beverli klaidos, — pažymėjo Matas.

— Jūs esate visiškai teisus, — atsakiau jam. — Juk niekada nežinai, koks Europos kunigaikštukas pasikvies tave į namus — į Kanus ar Bermudus — susipažinti su jo mamyte.

— Jeigu kalbėtume apie keliones, — tarė Matas, — tuomet, kai atvažiuosite čia pasiimti kaitintuvo, norėčiau supažindinti jus su visais mūsų darbuotojais. Įsivaizduoju, kad dabar turėsime nemažai darbelio, ir ne tik su Ričmondo padaliniu. Gal kartu ir pavakarieniausime. Jūs, pietiečiai, tai vadinate pietumis, ar ne?

Kas čia? Maloningumo apraiška kalbant apie senų garbingų laikų pietietiškumą? Ar Matas tik šiaip sau toks nuoširdžiai draugiškas? Supratau tai kaip jankišką tauškalą, bet atsakyti neskubėjau. Ir visai ne dėl jo mestelėtos replikos. Veikiau jau dėl to, kad mano protas tą pačią akimirką suskilo į tris dalis ir puolė veikti trimis skirtingomis kryptimis.

Visų pirma Matas užsiminė, kad dabar turėsime daugiau bendrų reikalų — tai reiškė didesnius pinigus. Antra, kad darbo ne tik su Ričmondo padaliniu. Mano vaizduotei nebuvo ribų. Mielai skrisčiau daryti turto vertinimų į Džekson Holą, Vajomingą ar net į Grinvičą, Konektikutą ar patį Malibu. O viešėdama tenai, galbūt galėsiu užsukti ir pasižiūrėti Alicijos art deco kolekcijos?

Ir trečia, kvietimas drauge pavakarieniauti.

Kaip būtų gerai, kad galėčiau kaip nors surasti būdą padengti kelionės išlaidas į Virdžiniją parsigabenti kaitintuvą.

Bet Naidželas tiesiog ims ir atsiųs jį kaip siuntinį kartu su kitais Meiseno porceliano indais.

— Gaila, kad kelionė nėra būtina, — tariau jam su aiškia gailesčio užuomina balse. — Bet esu tikra, kad Rojus Medisonas geranoriškai pasirašys visus reikiamus dokumentus, kad Naidželas Rodesas perduotų kaitintuvą jums. O dabar dėl tų Meiseno indų...

— Užbėgsiu jums už akių. Kaip matau, šiandien jūs dar nekalbėjote su Naidželu.

— Ne. — Ir visai nenorėjau, juoba kad vis stipriau ėmiau įtarinėti Deiną Henchlo prisivirus košės.

— Gal ir galima būtų viską atlikti, kaip jūs sakote, tik pasirašius reikiamus dokumentus. Deja, kadangi šie daiktai yra vogti, reikia juos identifikuoti. Aš tų daiktų akyse nemačiau. Čia kažkaip reikėtų atgabenti sriubinę, taip pat perlų ir deimantų segę. Būtų daug paprasčiau, jeigu šitų darbų imtumėtės jūs. Mes mielai sumokėsime už kelionę, padengsime kitas išlaidas, dar ir už darbo valandas pridėsime. Juk jūs viską įskaičiuojate, ar ne?

Stengiausi likti profesionaliai santūri ir neimti šokinėti iš laimės kaip vaikas.

— Žinoma, aš už valandą imu 150 dolerių.

— Visiškai normalus įkainis. Pridėkite dar kitas išlaidas.

Tiesiog negalėjau patikėti. Nė nedvejojusi sutikau.

— Kada norėtumėte, kad imčiausi darbo? — paklausiau.

— Viskas, žinoma, priklauso nuo jūsų pačios ir jūsų artimiausių planų, bet tikiuosi, kad imsitės iš karto, kai tik galėsite. Ar savaitės pabaiga nebūtų per greitai? Gal turite mėgstamą viešbutį? Ar jums patiks numeris viešbutyje Continental? Beje, kaip jums jį rezervuoti? Žinoma, mūsų kelionių skyrius tai padarys už jus. Kaip užrašyti — panelė Glas ar ponia Glas?

— Panelė.

Nė per nago juodymą nežinojau, ar Matas Jardlis vedęs, išsiskyręs, našlys, susižadėjęs, ar dar kaip nors kitaip susijęs su moterimi. O gal tiesiog mane šnipinėjo?

Po šio pokalbio be galo susireikšminau ir todėl paskambinau Solui, norėdama pasiklausti, ką reiškia jo žinutė, palikta man vakar. Ar tikrai tai buvo vakar? „Šitiek visko nutiko“, — tokie buvo jo žodžiai. „Nutiko tau ir man“, — pagalvojau.

Šiuo metu apie jo liejinių vertę žinojau ne ką daugiau kaip tada, kai matėmės pastarąjį kartą. Dabar bent jau šiek tiek daugiau išsiaiškinau apie jo statulėlių vertę, pasitelkusi pagalbon Ričio katalogus ir internetą. Jeigu dar nufotografuočiau jo statulėles ir pasirankiočiau medžiagos, galiausiai man būtų daug lengviau padėti jam išpešti tiek pinigų, kiek iš tiesų tos figūrėlės vertos.

— Jis vėl buvo atėjęs pas Džojų, Sterling, — tarė Solas virpančiu balsu, kai jam paskambinau. — Buvo truputis po septynių, — kalbėjo jis, — taip kaip ir anąkart. Jis skambino ir skambino tol, kol Džojus jį įsileido. Labai nenorėjo, bet siaubingai bijojo neįsileisti. Aš buvau Džojui sakęs...

Solo mintį nutraukė gerai pažįstamas duslus kosulys. Jis delnu pridengė ragelį, kad negirdėčiau triukšmo.

— Atsiprašau, — krenkštelėjo jis. — Buvau liepęs Džojui niekam neatidarinėti parduotuvės durų ir nieko neįsileisti. Jis neturėjo jokių figūrėlių. Anam vyrui tai labai nepatiko.

— Ar nežinote, kas tas vyras, Solai? Ar ne tas, kur?.. — Pajutau, kaip širdis ėmė plakti greičiau ir smarkiau. — Tas, kur... — Atsikrenkščiau be jokios priežasties, nebent tik tam, kad pratempčiau laiką ir sugalvočiau, ką pasakyti. Tas, kuris paspruko? Kuris sumušė Džojų? Kuris mirtinai mane išgąsdino, kai sėdėjau taksi?

— Tas pats, kuris buvo čia ir anąsyk, — atsakė Solas. — Vyras didžiai supyko, kai sužinojo, kad Džojus neturi statulėlių. Šįkart jis buvo ne vienas. Praėjusį kartą Džojus bandė jam pasipriešinti, bet dabar jie buvo dviese, — Solo balsas išnyko tyloje.

— Ar nieko nenutiko? — Ir vėl mane apėmė tas šlykštus baimės jausmas kaip ir anąkart. Pirmiausia jis įsiėdė paširdžiuose, paskui galvoje.

— Nesimušė, tik pasibarė, pagąsdino. Šįkart, — kalbėjo Solas, — vyruko draugas stovėjo tarpduryje, į vidų neužėjo, tarsi būtų blokavęs išėjimą. — Solas kalbėjo taip tyliai, kad aš vos jį girdėjau, o netrukus ir visai pradėjo velti žodžius. — Vyras sakė neabejojąs, kad Džojus turi prislėpęs statulėlių sandėliuke. Tada Džojus labai išsigando. Džojus...

— Solai, nenoriu jūsų pertraukti, bet užduosiu jums du klausimus, — padariau taip tik dėl to, kad norėjau praskaidrinti savas mintis, susikaupti ir nuraminti Solą. — Pirmas: kas nutiko „Šecherezadai“? Pastarąjį kartą mačiau, kad Džojus ją turėjo. Kur ji dabar? Ar jis vėl turi ją parduotuvėje?

— O ne. Po tos pirmos nakties ir po to, kokių nuostabių dalykų jūs man papasakojote apie mano statulėles, mes daugiau čia figūrėlių nebenešam. „Šecherezados“ parduotuvėje nebuvo. Jokių figūrėlių nebuvo, todėl tas vyrukas taip pasiuto. Jis sakė manąs, kad Džojus jas kažkur slepia.

— Gerai. Ar Džojus nepasakojo, kaip tas vyras atrodė, tas pirmasis, kur ir anksčiau buvo?

Sunkiau iškvėpiau orą, stengdamasi atgauti savitvardą. Kai pabandžiau nuryti seilę, pajutau, kad burna išdžiūvusi kaip dykuma. Ką daryti? Čiupau rašiklį, lapą popieriaus ir paskubomis iš pagaliukų brūkštelėjau dvi žmogaus figūras, kad susigaudyčiau, kas yra kas, o paskui pakartojau savo klausimą. — Pirmiausia man papasakokite apie tą, kuris buvo Džojaus parduotuvėje, Solai. Apibūdinkite jį man.

— Pirmasis toks dramblotas, o antrasis, anot Džojaus, panašus į anglosaksų kilmės baltąjį protestantą.

Nors ir tvyrojo baisi įtampa, aš nesusilaikiau nešyptelėjusi. Šitas žydelis buvo toks nuovokus, kad visai nedviprasmiškai klojo savo mintis ir pranoko bet kokius kompiuterinius paistalus.

— Matote, man reikia visų smulkmenų apie tai, kaip tie vyrai atrodė. Tik kalbėkite apie kiekvieną atskirai, aišku?

— Aš gi jums sakiau. Tas, kuris jau sykį da buvo, toks stambus, tvirtas, juodaplaukis.

Paskubomis nubrėžiau keletą storų linijų statmenai apie pirmąją figūrą ir užrašiau: Tipiškas.

— Tamsiaplaukis? Gal juodaodis?

— Ne, ne, juodaplaukis, kaip ir aš. O jo draugas, kur pasiliko tarpduryje, — nervingai tęsė toliau Solas, — va tas labiau panašus į anglą. Juk jūs žinote mūsų parduotuvę. Viduj tamsu, be to, buvo vakaras. Džojus gerai jo ir neįžiūrėjo, bet sakė, kad ne juodukas ir ne juodaplaukis, šviesaus gymio kaip ir jūs, tik labai aukštas.

Antrajai figūrai prailginau kojas ir kiek pastorinau per liemenį, kad būtų panašesnis į britų kilmės amerikietį, ir apačioje užrašiau: WASP^10.

— Tas tamsiaplaukis, kur sakėte dar ir dramblotas — tas, kuris ten buvo ir anąkart, — ar jis tik stambaus sudėjimo ir tamsus? O gal dar ir nemalonus?

Mano galvoje vis šmėsčiojo Rido Danielo atvaizdas. Jo nieku gyvu neapibūdintumei kaip aukšto ir stambaus, juo labiau tamsiaplaukio, drambloto ar apkūnaus... o ką jau kalbėti apie tipą, kuris tyčia grasina ir jo šypsena kelia baimę. Ta kreiva, klastinga šypsena buvo tik dalis jo apsimetinėjimo, taip kaip ir teksasietiška eigastis. Betgi ir vėl aš negalėjau pamiršti nuobrozdos ir pleistro, kurį buvo užsiklijavęs Ričis. Tas milžiniškas Džojaus dėvimas žiedas tikrai galėjo jį sužaloti, net ir netyčia brūkštelėjus, o Džojus minėjo, kad buvo tam vyrukui, kad ir kas jis būtų, užsimojęs. Po tuo pirmuoju piešiniu, kur buvau užrašiusi tipiškas, pridėjau dar ir Ričis.

— Dramblotas, dramblotas, — pakartojo Solas, dar labiau suirzęs. — Na, anot Džojaus, jis tikrai nebuvo toks aukštas, veikiau jau kresnas, nepaprastai šiurkštus ir nemalonus. — Solas stabtelėjo, o paskui kiek švelniau pridūrė: — Nepamirškite, kad Džojus yra mažo ūgio.

Ir vėl ėmiau sukti galvą. Gal Ričis ir gali pasirodyti esąs šiurkštus, kai jam kas nesiseka, bet Ričio išvaizda visai neatitiko Džojaus apibūdinimo. Bet gal taip tik atrodė mažajam Džojui? Ir vėl susimąsčiau. Ne, jeigu Ričis ir norėjo įvilioti mane į nedorą sandėrį, dar nereiškia, kad galima jį kaltinti pasikėsinimu ir grasinimais. Išbraukiau jo vardą popieriaus lape.

— Jie sakė, kad dar ateis, — tarė Solas.

— Betgi Džojus minėjo, kad figūrėlių nebeturi.

— Grasinimai, Sterling, grasinimai. Tas vyras Džojų smarkiai įbaugino.

— Ką Džojus darė, kai jie pasakė, kad dar sugrįš?

— Džojus pažadėjo gauti jiems vieną. Kas gi jam liko daryti? Pasakiau jam, kad vieną duosiu, tegu parduoda, bet lai pasako, kad daugiau nebeturime.

Viešpatie šventas! Situacija vis labiau darėsi panaši į tuos senuosius kraują stingdančius nespalvotus filmus. Tik dabar tie baisūs personažai — Piteris Loras, Sidnis Grinstrytas ir Klodas Reinsas — pernelyg jau tikroviški ir visai nejuokingi. Pasistengiau kalbėti ramiu balsu.

— Ar jie nesakė, kada ketina sugrįžti?

— Penktadienį. Bet Džojus atšovė, kad jis eis melstis į bažnyčią. Tada jie sakė ateisią ketvirtadienį, rytoj. Duosiu jiems figūrėlę. Man gaila tik mano liejinių.

„Na, štai tau, — pagalvojau, — prasideda“.

— Ketvirtadienį?

— Taip. Bet mano liejinių jie tikrai negaus.

Mano galvoje mintys virte virė. Ar negalėčiau kaip nors greičiau nusigauti į Niujorką? Ką aš čia sau svaičioju? Vis dėlto... tai nėra neįmanoma, tik reikia skubiai veikti. Man toptelėjo dar viena mintis.

— Solai, jūs privalote padaryti štai ką. Surinkite Džojui figūrėlę, naują. Neduokite jam tos, kurią jau turite padaręs. Supratote? Padarykite naują, bet... ir tai nepaprastai svarbu: kai ją surinkinėsite, padarykite ką nors negerai.

— Negerai! Kaip suprasti — negerai?

— Na, sakykime, užmaukšlinkite skrybėlę ar uždėkite ne tuos plaukus. Padarykite ką nors tokio, kad netiktų prie jos kostiumo ar kūno, arba prie torso pritvirtinkite ne tas kojas ar dar ką nors. Tik pasistenkite, kad labai nekristų į akis. Solai, padarykite taip, kad tik jūs vienas suprastumėte, kad čia kažkas negerai, arba tik tas, kas gerai pažįsta figūrėles ir galės tą pastebėti, tikras ekspertas. Supratote?

— Kam man to reikia? Aš savo darbu didžiuojuosi ir klaidų nedarau.

— Prašau.

— Gerai, padarysiu tai tik dėl jūsų.

— Ačiū, Solai. Tikiuosi jus labai greitai pamatyti.

„Gal net ketvirtadienį“, — tariau sau.

27 skyrius

K. Prabangiuose madų žurnaluose dažnai randu reklaminių skelbimų apie Miklmoto perlus. Kuo jie tokie ypatingi ir kokios jų kainos?

A. Kokichi Mikimoto išgarsėjo juvelyrikos istorijoje 1893 metais, kai labai sėkmingai sukūrė gražų, žvilgantį perlą, prieš tai į geldelę įdėjęs tam tikrų medžiagų. Šiandien tokius perlus vadiname „sukultūrintais“ ar „dirbtiniais“, kaip priešprieša „natūraliesiems“. Kruopščiai parinkus tinkamą spalvą ir žvilgesį, Mikimoto perlai yra laikomi gražiausiais dirbtiniais perlais, nes natūralių perlų šiais laikais gauti praktiškai nebeįmanoma. Firminiai aukštos kokybės Mikimoto perlai su Mikimoto prekiniu ženklu ant sagtelės gali būti vertinami nuo 10 000 iki 20 000 dolerių, priklausomai nuo spalvos ir dydžio. Tai palyginti gana pigu, turint omenyje tai, kad šiuolaikiniai vėriniai gali kainuoti net per 50 000 dolerių.

Man iš tikrųjų buvo ne prie širdies apsisukti ir vėl lėkti į Niujorką, juoba kai buvo likusios tik kelios valandos susikrauti daiktus ir nuvažiuoti į oro uostą. Likusi ištikima savo bjauriam įpročiui pirma pasakyti, o paskui pagalvoti, aš ir vėl taip pasielgiau. Be viso to, dar ir darbų turėjau iki ausų. Betgi aš daviau žodį Solui. Ir nieko negalėjau padaryti, kaip tik jį ištesėti. Užsisakiau bilietus į lėktuvą, kuris nugabentų mane į Niujorką apie 18 valandą ir 45 minutės. Man buvo kiek nesmagu, kad pasiūliau Matui, jog geriau atskrisiu šiandien nei ketvirtadienį, kadangi į abu ketvirtadienio reisus jau nebebuvo bilietų, todėl man būtų tekę ieškoti atsarginio varianto. O kadangi mane taip spaudė laikas, negalėjau delsti nė minutės.

Susimesti į lagaminą kelis būtiniausius daiktus nebuvo sunku, tik labai sunku per tokį trumpą laiką morališkai pasirengti kelionei. Bet man bent jau nereikėjo sukti galvos dėl susitarimo pavežti į darbą kaimyną, dėl futbolo treniruočių, fortepijono pamokų, kaip kad būdavo anksčiau.

Paskambinau Piteriui ir paprašiau, ar jis negalėtų pamėtėti manęs iki oro uosto. Anksčiau tai tikrai būčiau vijusi šalin norą paprašyti padaryti man tokią paslaugą, manydama, kad galiu pasirodyti pernelyg agresyvi ar akiplėšiška. Bet po viso to, kas tarp mūsų nutiko, jaučiausi keistai rami ir saugi, nes sužinojau apie šį mielą ir sudėtingą žmogų naujų dalykų. Kad jis yra sudėtinga asmenybė galima paaiškinti tuo, kodėl anksčiau jis nebuvo su manimi toks, na, sakyčiau, romantiškas. Žinoma, daug kartų jis rodė man prielankumą, bet jam vis pristigdavo jausmų, kuriuos aš tikėjausi tuoj pat prasiveršiant. Tik dabar aš apie tai negalvojau. Jis su manimi buvo toks atviras ir nuoširdus, kad galbūt galiu tai palaikyti vilties teikiančiu ženklu. Kad ir kaip ten būtų, man reikėjo, kad kas nors nuvežtų mane į oro uostą. Ten visada sunku rasti vietos, kur palikti mašiną, be to, mano iškviestasis taksi taip ir neatvažiavo, todėl bijojau rizikuoti savo laime. Šiandien man nemalonumų jau ir taip gana. Aš susukau jo numerį.

Mama ramiai man tarė: Dabar tu labiau būsi patenkinta savimi, Sterling. Judu su Piteriu galėsite, kaip sako Benas Džonsonas, „dvasiškai suporuoti savo vargšes sielas“.

Man tai patinka. Leidau sau patikėti, kad tai visiškai įmanoma.

Telefonas Gelbėjimo Armijos parduotuvėje buvo užimtas. Padėjau ragelį, o už kokių penkiolikos sekundžių suskambo manasis.

— Sterling.

— Aš kaip tik tau skambinau, — tariau.

— O aš tau, — nusijuokė jis. — Gal šiandien pavakarieniaujam kokiam restorane?

— O gal geriau pusę keturių nuvežk mane į oro uostą?

Aš taip greitai ir trumpai atbarškinau Piteriui šio ryto įvykius, kad jam neliko nieko kito, kaip tik sutikti.

— O pakeliui į lėktuvą dar turime pasikalbėti apie vieną svarbų dalyką, — prieš padėdama ragelį suskubau pasakyti, kad nebeliktų Piteriui laiko paprieštarauti.

Dar vienas darbas, kurį atlikau kraudamasi daiktus į kelioninį krepšį, tai paskambinau Edui Pavičui. Mudu apsitarėme, ar tikrai būtina pateikti teismo posėdžiui — ar posėdžiams, nežinia, kaip pakryps procesas, — visus mūsų surastus daiktus Džeinės Fin namuose, pridėkime dar arbatos kaitintuvą ir segę. Savo griežtu policininko tonu Edas man išdėstė, ko galima tikėtis iš dvylikos vyrų ir moterų prisiekusiųjų teisme.

— Šie neišmanėliai neskiria Šeratono nuo Šeridano ar Šeikerio nuo Šineolos. Pridėk dar tą faktą, kad nukentėjusieji yra turčiai, ir visa byla pakryps Sloginso ir Fin naudai. Mums padėti gali tik tas, kad nukentėjusieji buvo seni ir bejėgiai. Ir, jeigu mums pasiseks, prisiekusieji nustebs pamatę, kokius nepaprastai vertingus daiktus tas kalės vaikas tempė iš senukų namų. O patys daiktai? Pamiršk. Užteks ir kelių gerai padarytų nuotraukų. Iš tiesų tai mums labai padėtum formuluojant kaltinimą, jeigu dalyvautum teisme ir jausmingai užduotum jiems širdį, — tarė jis.

Mudu sutarėme, kad, atlikus fotografinę ir dokumentinę visų daiktų inventorizaciją, draudimo kompanija galės perduoti juos Heinsvortų vaikams, nes sunku pasakyti, kiek prabėgs laiko, kol byla pasieks teismą, arba kiek ilgai dar bus tvarkomi visi formalumai. Viena buvo aišku, kad man nėra jokios prasmės vežtis į Niujorką segės ir sriubinės, o pargabenti iš Leitono į Lemontą arbatos kaitintuvą ir Meiseno porceliano indus iš tiesų verta, kad Džeinė Fin galėtų paliudyti, jog tikrai juos buvo išnešusi iš Heinsvortų namų. Šito turėtų užtekti, kad Babsonas ir Maiklas apmokėtų mano kelionės į Niujorką išlaidas.

Tik kai jau visiškai galėjau užtikrinti, kad ketvirtadienį būsiu Niujorke, paskambinau Solui. Nenorėjau be reikalo suteikti jam pernelyg didelės vilties.

Šitai atlikusi, paskambinau Hovardui Kreitonui. Jis mano autoatsakiklyje buvo palikęs mandagų klausimą, kada aš galėčiau atvykti pabaigti jų turto vertinimo. Būčiau ramiai ignoravusi jo skambutį, bet Kreitonams buvau įsipareigojusi gal net kiek daugiau nei kitiems klientams. Vos nepapasakojau Hovardui Kreitonui apie Džeinę Fin ir svarbiausią faktą, kad būtent jis su ponia Kreiton padėjo išaiškinti vagių gaują, bet galiausiai nusprendžiau, kad tai gali palaukti geresnių laikų. Net ir neminint šių dalykų, dėl per daug lėto Hovardo Kreitono būdo ir ištęsto kalbėjimo, mūsų dialogas, regis, užtruko visą amžinybę.

Nė vienas geras darbas nelieka be atlygio, — priminė man mama.

Ištikimas savo duotam žodžiui, Piteris ant mano durų slenksčio išdygo lygiai pusę keturių — tai užtektinai laiko nugabenti mane į oro uostą. Per penkias sekundes jis sugebėjo paimti jautį už ragų.

— Tai apie ką tokio svarbaus norėjai su manimi pasikalbėti?

— Kai vakar pasikalbėjau su Solu ir nusprendžiau kuo skubiau vykti į Niujorką pasimatyti su juo, man ramybės neduoda vienas dalykas.

— Ir koks gi? — paklausė Piteris, kol aš traukiau iš per didelės rankinės rudą pašto voką.

— Ogi visos pasaulio vertybės.

Jis dėbtelėjo į mane akies krašteliu.

— Visos? Tikrai? O kaip tada tos, kur riogso Bitersvyt Treile?

Mudu abu nusikvatojome.

— Aš kalbu rimtai, būtent ir jos, — tariau. — Visas sąrašas — įsidėmėk, sąrašas, o ne turto įvertinimas — daiktų, kurie Bitersvyte man yra nepaprastai mieli. Aš noriu, kad Lili su Keču apie juos žinotų.

Iš voko išėmiau sankabėle susegtus kelis lapus ir pakišau Piteriui po nosimi taip, kad jis matytų juos neatitraukdamas akių nuo plento.

Užuot skaitęs, jis pažiūrėjo į mane.

— O kodėl šitą turiu žinoti būtent aš?

— Ak, juk niekada nežinai, kada gyvenimas pakiš tau koją, — atsakiau.

Piteris manim netikėjo.

— Klausyk, — pamėginau dar kartą, — štai aš išdegusiom akim lekiu į Niujorką. Elgiuosi taip, tarsi nebebūtų įmanoma suvaldyti pasaulinės situacijos...

Piteris buvo įsmeigęs akis į nuolatos didėjantį automobilių srautą, bet šnairomis vis žvilgčiojo į mane.

— Tai visai į tave nepanašu, Sterling. Kas yra?

Tas negeras jausmas, apėmęs mane skersgatvyje už Džojaus parduotuvės ir vėliau, kai kalbėjausi su Solu, dabar ėmė kauptis man kažkur pilvo apačioje, o paskui nuslinko į kojas.

— Aš tau pasakojau apie Solą ir Džojų...

— Taip, — nutraukė jis mane. — Tavo žodžiai man priminė įvykius, besisukančius apie mūsų namus, ir mes buvome taip į juos pasinėrę, kad aš visai pamiršau pasikalbėti šiuo klausimu. Na, iš to, ką aš apie tai žinau, galiu pasakyti, kad man tai nelabai patinka.

— Ak, tau neverta dėl to sukti galvos, tikrai... Bet...

— Negi nežinai, kad viskas, ką pasakei iki žodelio bet, irgi labai svarbu? — sušuko Piteris.

— Taigi, — pradėjau aš, nekreipdama dėmesio į jo pastabą, — susitariau susitikti su Solu ir Džojum, kai pas juos ateis tas žmogus, kad ir kas jis toks būtų, paimti naujos figūrėlės. Nesitikiu, kad kas nors nutiks, bet jeigu kartais kas atsitiktų, norėčiau, kad kas nors žinotų apie daiktus, kuriuos aš taip myliu ir kurie turi istorinę ir piniginę vertę. Štai ir viskas. Lili ir Kečas visą gyvenimą girdi mane kalbant apie tuos daiktus, bet klausosi tik puse ausies. — Prisiminiau, kaip Matas minėjo, kad Heinsvortų vaikai sąmoningai ignoruodavo savo tėvų pastangas papasakoti apie Polo Storo arbatos kaitintuvą. — O protu visai nesistengia to suvokti, — pridūriau. — Jie yra dar vaikai. Gyvenime tu turi pasiekti tam tikrą lygį, kad suvoktum, jog daiktai nėra tik paprasti daiktai. Mano vaikai to dar nepasiekė.

— Suprantu, — pritarė Piteris.

— Todėl ir duodu tau šio sąrašo kopiją, — tęsiau aš džiaugdamasi, kad toks intensyvus eismas neleidžia jam atplėšti akių nuo kelio, o aš galiu netrukdoma kalbėti toliau. — Šį sąrašą pradėjau gana seniai, bet taip ir nepabaigiau, tad jis nėra išsamus.

Vis tiek čia yra viskas, ką surašiau. Tie daiktai, kurie pažymėti raide S, reiškia Smitus ir yra atkeliavę iš mano giminės pusės, o pažymėti G — iš Glasų.

— Man viskas aišku.

— O čia, — nors jis ir negalėjo matyti, bakstelėjau pirštu į keletą daiktų sąraše, — pažymėjau raide L arba K tą, kuriam atiteks tas daiktas, tai yra Lili ar Kečui. Tuo atveju, jeigu kas.

Sukišusi lapus atgal į voką, numečiau ant galinės sėdynės ir vėl atsirėmiau į atlošą.

Piteris nukėlė savo ranką nuo vairo ir, uždėjęs ant manosios, laikė ten nenuimdamas.

— Sterling, jeigu taip rūpiniesi, kodėl veliesi į šį reikalą? Žinau, kad tau patinka Solas, betgi tu jo visai nepažįsti.

— Jeigu tu jį pažinotum, tikrai suprastum. Jis toks, na, nekaltas kaip kūdikis ir vertas pagarbos, beginklis. Neištverčiau, jei jam nutiktų kas blogo. Be to, jis man primena mano senelį. Pažvelkime į tai iš kitos pusės, — tariau aš. — Man būtinai reikia važiuoti į Niujorką ir išsiaiškinti, kas dedasi Leitone.

— Ir dar tu, brangioji, ketini pričiupti tą niekšą, kuris ateis pasigviešti Solo turtų? Panašu į televizijos serialui sukurtą scenarijų. Kokia jiems iš tavęs nauda? Jau nekalbu apie gresiantį didžiausią pavojų. Gerai pamąstyk. Tu man rodai daiktus, apie kuriuos turėtų žinoti Lili ir Kečas? Tu pati turėtum papasakoti vaikams apie juos, o ne brukti man kažkokį bevardį sąrašą, už kurio turinį turėčiau būti atsakingas aš. — Jis kalbėjo griežtai, bet šypsojosi švelniai. — Nevažiuok, bent jau pas Solą ir Džojų. Tegu patys tvarkosi.

— Privalau. Daviau žodį. Tu juk supranti.

Pažvelgiau į jo profilį, ieškodama kokio nors pritarimo ženklo. Kai šito nepamačiau, nusišypsojau plačiausia, kokią tik ištempiau, šypsena ir pabandžiau kitą taktinį manevrą.

— Betgi dar yra ir figūrėlės. Jas kažkas turi apsaugoti.

— Tu? — paklausė jis skeptiškai.

— Na, aš negaliu pasikliauti Ričių, tuo vyruku iš Leitono, kad jis tinkamai gins Solo interesus, — leptelėjau. — Nebežinau, ką man daryti. Manau, kad pratempsiu laiką, kol galutinai įtikinsiu Solą dėl jo figūrėlių vertės, ir tada duosiu patarimą.

— Sterling, tegu tos figūrėlės ir nuostabios, ir vertingos, bet jos tikrai nevertos, kad stotum nusikaltėliams skersai kelio.

— O kiti stojo: Solo seneliai ir tėvai, ir pats Solas.

Piteris dar labiau susiraukė. Paskui jo veide nušvito ta gundanti šypsena. Jis švelniai patapšnojo man per ranką.

— Aišku kaip dieną, kad tu tvirtai apsisprendei, — Piteris ryžtingai pakratė galvą, bet nesiliovė šypsojęsis. — Prisipažink, ar yra kam pavykę tave perkalbėti? Gali neatsakyti, tik prižadėk man vieną dalyką. Tu kiekviename žingsnyje palaikysi su manimi ryšį ir saugiai grįši namo.

O aš dar dievagojausi, kad niekada daugiau neįsimylėsiu. Ak, tie vyrai.

Galėjau susivokti, — išdidžiai tarė mama. — Nors derėtų nepamiršti, — jos pakilus tonas pamažu perėjo į užuojautą, — kad draugystė virsti meile gali, o meilė draugyste — niekada.

Viešbutis Continental keturiasdešimt aštuntojoje ir Medisono gatvių kampe skyrėsi nuo viešbučio Manhatane, kur aš viešėjau praėjusią savaitę, kaip diena nuo nakties.

Kai dėliojau daiktus dideliame, erdviame kambaryje, pasigirdo beldimas į duris.

— Kas ten?

— Skiriama panelei Glas.

Atidariau duris. Jaunas žavus vaikinas, vienas iš tų, kurie kalba labai aiškiai ir visada stengiasi atrodyti dramatiškai, veikiausiai būsimas aktorius, stovėjo už durų ir rankose laikė didžiulę puokštę rožių ir orchidėjų.

— Jūs tikriausiai apsirikote, — pasakiau.

— Panelė Glas?

— Taip.

Jis puikiai atliko savo pareigą.

— Šita puokštė skirta jums. Ar galima?

— Ak!

Jis nuėjo per kambarį ir pamerkė gėles ant kavos staliuko priešais minkštasuolį. Žinoma, šiame prašmatniame numeryje tarp lovos, minkštasuolio, staliuko ir langų buvo marios laisvos vietos.

Aš greitai atsipeikėjau, nubėgau prie rankinės, ištraukiau du banknotus po vieną dolerį, paskui mikliai susigriebiau, kad jau esu pasiekusi aukštesnį lygį, ir, ištraukusi dar penkis, pridėjau prie jų.

— Ačiū, — jis beveik nepastebimai man linktelėjo.

Atverčiau kortelę, paslėptą tarp aksominių žiedlapių: „Už jūsų vargą ir stropumą. Matas“.

Klestelėjau ant minkštasuolio, įsistebeilijau į gėles ir įžnybau sau — tikrai taip, įžnybau sau į ranką.

Teisybė, Henkas Glasas turėjo maišus pinigų, mes apsistodavome prabangiuose viešbučiuose ir gyvenome pasiturinčiai. Bet tie laikai dabar atrodė jau gilioje praeityje. Apsisprendusi po skyrybų gyventi savarankiškai, aš beveik ir pamiršau apie savo buvusį gyvenimą. Nesibaigiantys vargai pasiligojus mamai visai išblukino mano fizinius ir emocinius jausmus. Pastaruoju metu aš išmečiau iš galvos, koks dėkingas gali būti tų kelių išrinktųjų ir privilegijuotųjų gyvenimas, nors pati dirbau turtingiesiems, lankiausi jų namuose ir buvau kviečiama į jų vakarėlius. Aš turėjau daug turtingų draugų ir nuostabių antikvarinių daiktų savo namuose, bet pinigų į šalis nešvaisčiau. O jie švaisto.

Nori pakartoti žodžius, kuriuos kadaise pasakė F. Skotas Ficdžeraldas? — paragino mama. Jis sakė: „Turčiai skiriasi nuo manęs ir tavęs“. O ar prisimeni Hemingvėjaus atkirtį? „Taip, nes jie turi daugiau pinigų“.

Nekreipdama į ją dėmesio, antrą kartą perskaičiau ant kortelės užrašytus Mato žodžius. Ar Henkas siuntė man kada nors gėlių? Nebent tik tada, kai pagimdžiau vaikus, o daugiau neprisimenu — tad ką jau kalbėti apie rožes ir orchidėjas vienoje puokštėje.

Aš pašokau. Vonia! Prabangiuose viešbučiuose visada rasi nuostabiai įrengtas vonias. Ir aš tikrai nenusivyliau. Ant stalelio stovėjo išrikiuoti rinktiniai muilai, geliai ir losjonai. Žvilgtelėjau į laikroduką. Turėjau dvidešimt minučių iki Mato skambučio. Kaip troškau pailsėti, išgerti taurę vyno. Bet tik apsiprausiau veidą, apsirengiau tais pačiais juodais drabužiais, kuriais vilkėjau praėjusią savaitę, ir išsitraukiau iš vakarinių batelių nosių Mikimoto perlų papuošalus, kuriuos buvau paslėpusi, kad neprapultų kelionėje.

28 skyrius

K. Kas yra „kompanionių biuras“? Skaičiau seną knygą apie anglų antikvarines vertybes ir aptikau šį terminą, kuriuo buvo apibūdinamas, mano akimis žiūrint paprasčiausias stalas.

A. Norint atsakyti į jūsų klausimą reikia trumpam nuklysti į baldų gamybos istoriją. Dažniausiai „biuru“ buvo vadinama paprasčiausia komoda. Kai žmonėms tvarkant verslo reikalus pradėjo reikėti daugiau vietos, baldžiai sugalvojo gaminti specialų baldą su stalčių komodomis iš abiejų šonų, sujungtomis stalviršiu. (Terminas „rašomasis stalas“ atsirado gerokai vėliau.) Jūsų matytas „kompanionų biuras“ yra paprasčiausias „dvigubas rašomasis stalas“. Jis turi stalčius priekinėje ir užpakalinėje dalyje, ir didžiulį stalviršį, kurio užtenka dviem verslo žmonėms (ar partneriams), kad sėdėdami vienas priešais kitą turėtų pakankamai erdvės. Nors šie baldai ir labai gražūs, jiems reikia gana daug vietos.

Pirmiausia, ką mudu su Matu padarėme ketvirtadienio rytą, tai susitikome su Naidželu Rodesu iš Leitono aukciono ir ėmėme tvarkyti juridinius dokumentus, kad išduotų Meiseno indų ir arbatos kaitintuvą. Naidželas, kaip visada, buvo žavus, bet atrodė kažkoks sutrikęs ir susirūpinęs. Kadangi šalia visą laiką buvo Matas, apie Deiną Henchlo aš neužsiminiau.

Paskui Matas nusivedė mane į Babsono ir Maiklo kompaniją, kur aš supratau, kad šiam susitikimui buvo ruoštasi visą mano kaip specialisto gyvenimą. Jie išmanė draudimo reikalus, aš — senienas. Likusią ryto dalį ir gerą popietę aš bendravau su finansininkais. Mato konsultacijų dėka, kai manęs paklausdavo apie kokį nors antikvarinį daiktą ar jo kainą, bet kuriuo atveju iš anksto žinojau atsakymus arba galėjau nurodyti patikimą šaltinį. Jau labai seniai įsisąmoninau, kad gilios žinios yra mano verslo įnagis. Mama niekada nesiliaudavo kartojusi Samiuelio Džonsono žodžių: Žinojimas yra dvejopas: arba mes patys jau viską žinome apie daiktą, arba galime nurodyti, kur ieškoti apie jį informacijos. Aš tuos žodžius giliai priėmiau širdin. Jie man labai pravertė.

Sugrįžusi į Mato kabinetą, atidžiai apžiūrėjau jo interjerą. Knygų lentynos driekėsi per visą sieną priešais langus, nuo žemės iki pat lubų. Čia stovėjo darbo stalas, aukštos politūros raudonmedžio dvigubas rašomasis stalas, kokių pastaraisiais laikais rasti beveik neįmanoma, nebent tik pačiose prašmatniausiose antikvarinėse parduotuvėse. Po juo ant bukliuoto tvido kilimo per visą kambarį buvo patiestas kraujo ir juodos spalvos kilimėlis. Ant sienos kabojo įspūdinga XVIII amžiaus ranka piešta graviūra, vaizduojanti antikinį pasaulį, daug išraiškingesnė, nei tos oficialiuose kabinetuose kabančios nelabai suvokiamos medžioklės scenos. Tolimesniame kampe stovėjo mažas konsolinis staliukas, o ant jo — krištolinis grafinas, vandens ąsotis ir keturios taurės, tvarkingai išdėlioti ant stačiakampio sidabrinio padėklo. Čia net ir pats rafinuočiausias klientas pasijustų kaip namie; nekreipiant dėmesio į keletą dailiai sudėliotų segtuvų ant rašomojo stalo krašto, kabinetas atrodė kaip garbingų džentelmenų užmiesčio klubo skaitykla, o ne tarnautojo darbo vieta.

Mintyse prisiminiau ir greitomis palyginau su Piterio improvizuotu darbo stalu Gelbėjimo Armijos parduotuvėje, ir vėl grįžau prie rūpimų dalykų.

— Ar galite laisvai keliauti? — paklausė manęs Matas.

— Kur tik noriu ir kada tik noriu.

— Aš įsivaizduoju, kad mes dvejopai galėtume pasinaudoti jūsų paslaugomis. Galėtumėte atlikti turto vertinimo darbus mūsų turtingiausiems klientams, kaip kad darote šiuo metu Ričmondo kontorai, tik aš manau, kad, taip sakant, galima būtų išplėsti jūsų veikimo zoną, jeigu jūs pati su tuo sutiktumėte. Kompetentingų ir tikrai savo darbą išmanančių turto vertintojų šiais laikais rasti labai sunku, o mes turime nemažai turtingų klientų, gyvenančių atkampiose vietelėse. Baisiai nustebtumėte išvydusi, kokių turtų galima aptikti mažuose atokiuose miesteliuose šiaurinėje Pietų Karolinos dalyje ar Oregono kalnų atšlaitėse. — Matas pasitaisė. — Atsiimu savo žodžius. Jūs tikrai nenustebtumėte, nes irgi turite neprastos klientūros.

— Babsonas ir Maiklas ir mūsų klientai labiau linkę atlikti išsamų ir tikslų turto vertinimą vietoje, nei taupyti pinigus transportui ir kitoms išlaidoms, — tęsė jis. — Mes draudžiame antikvarines vertybes net ir tolimiausiuose Aliaskos kampeliuose. Tiesą pasakius, ten vienas mūsų pačių įdomiausių klientų turi muziejinės vertės antikvarinių baldų kolekciją.

— Na, šituo tai man iš tiesų sunku patikėti, — tariau aš.

— Jo kišenės labai gilios ir jo, na... kaip čia pasakius, aistra irgi gana didelė, — aiškino Matas, ištiesdamas priešais save ilgas laibas kojas. — Tai labiau panašu į XVIII amžiaus angliškų baldų, primityvių amerikietiškų tapybos darbų ir jų supirkinėjimo maniją. Baldus ir paveikslus aš išmanau. — Jis pavartė akimis ir nusijuokė, — štai supirkinėjimo? Pati pamąstykite. Kad ir kaip svarstytume, šie dalykai vėl mus suartina bendradarbiauti.

Man patiko, kai jis pasakė „mus“.

— Gaisras, stichinės nelaimės — štai mūsų atsakomybė prieš jį. Nelabai tikiu, kad kas nors ims ir apvogs jį Aliaskoje, — tęsė Matas. — Būtų pernelyg sunku išvežti daiktus, o paskui galvoti, kur ir kaip juos iškišti. Deja, mes susiduriame su stambiomis vagystėmis kitose vietovėse.

Jis plačiai nusišypsojo ir įsmeigė į mane tokį patį žvilgsnį kaip ir aną penktadienį.

— Mums ne visada nusišypso laimė prisivilioti Sterling Glas tokiais atvejais, kaip, pavyzdžiui, nutiko su Heinsvortais. Niekaip negaliu patikėti tuo lemtingu atsitiktinumu, kad jūs buvote Niujorke kaip tik tuo metu, kai paskambinau. — Matas kiek dviprasmiškai kilstelėjo antakius. — Mums dažnai reikia eksperto, atstovaujančio mūsų interesus, — tęsė jis. — Mūsų draudimo ekspertai, apskaičiuojantys nuostolius, yra išmoningi ir stropūs, bet suprantate pati, kad tas, kuris myli senienas — ir myli taip, kad šalia jų gali praleisti ištisą dieną, — nesirinks nuobodaus draudiko darbo už rašomojo stalo. Tokie susiranda darbo galerijose ar muziejuose arba kaip jūs tampa turto vertintojais.

— Vadinasi, jums reikia... — lėtai tariau aš, bandydama susikaupti prieš mano akis atsivėrusią galimybę.

— Žmogaus, kuris, prireikus mūsų draudimo ekspertams, teiktų konsultacijas. Vienintelis mūsų darbuotojų trūkumas yra tas, kad jie patys ne viską išmano. Mums reikia žmogaus, kuris atstovautų Babsoną ir Maiklą, galėtų dalyvauti iškeltų bylų tyrime, kalbėtis su nuosavybės šeimininkais, talkinti policijai... apskritai atlikti viską, kas reikalinga pagal situaciją. Ko gero, šį darbą pavadinčiau konsultuojančio turto vertintojo ir draudimo eksperto pareigybe. Sudominau? — Jis vėl kilstelėjo antakius.

— Kada pradėti?

Taigi aš grįžau į Continental viešbutį su priešaky švytinčia visiškai nauja karjera, mano mintis užvaldžiusiu Matu ir sielą graužiančia Solo problema.

Kai mudu su Matu leidomės iš jo kontoros į gatvę susistabdyti taksi, prisipažinau jam, kad Brukline turiu seną klientą džentelmeną, kuriam mirk gyvenk reikalinga mano pagalba, dėl to aš pasiryžau pasilikti Manhatane dar vieną parą. Jam jokių smulkmenų neaiškinau, tik juokais mestelėjau, kad Babsonas ir Maiklas čia tikrai nebus įvelti. Kai pažadėjau jam susimokėti už papildomą parą viešbutyje, jis dar kartą mano žodžius palaikė absurdiškais.

— Kas žino, — tarė jis, — gal rytoj prieš jums išvykstant mudviem dar reikės pasikalbėti. Ar galėčiau paskambinti apie priešpiečius? Juk neišskrisite anksčiau kaip po pietų, tiesa? Ir labai ačiū už malonų vakar vakarą.

Persirenginėdama iš savo puošnių drabužių į daug šiltesnius ir paprastesnius, paskambinau Solui. Mudu susitarėme susitikti Džojaus parduotuvėje. Vos tik padėjau ragelį, kai man kilo baisus noras paskambinti Piteriui ir pasakyti, kad lekiu į Brukliną. Bet kam jį nervinti? Vėliau jam paskambinsiu. Dabar man baisiai magėjo kuo greičiau nukakti į Brukliną.

Ant triko užsimoviau porą šiltų medvilninių kojinių, įsispyriau į minkštus guminiais padais laivelius, kurių nepatingėjau įsimesti, nes gerai atsiminiau, kaip šalta ir tamsu buvo gatvėje ir Solo pastate pastarąjį kartą. Vien tik apie tai pagalvojus, nuo šalčio man šiurpo oda.

Bet tikrasis šaltis mano kūnu tvino dėl nervų. Kas žino, kas manęs laukia? Aš tikrai nežinau.

29 skyrius

K. Antikvarinėje parduotuvėje viena porelė kalbėjosi apie kavos staliuką, kuris ir man pasirodė labai gražus. Jo kojos storos ir, rodės, buvo suvertos iš virtinės apvalių kamuolių, o viršus inkrustuotas. Bet aplink stovėję žmonės šnekėjo, kad kojos ir viršus priklauso skirtingiems stiliams, ir dar paminėjo, kad kavos staliukai šiaip jau nebūna tokie seni. Apie kokį baldą jie kalbėjo?

A. Rimti antikvarininkai žino, kokiam periodui kokie stiliai yra būdingi. Pavyzdžiui, Jakobinų periode (1558–1702) baldai buvo sunkūs ir masyvūs. Šeratono periode (1785-1815) — lengvi ir dažnai inkrustuoti. Be to, jie gerai išmano, kada pradėjo egzistuoti viena ar kita baldo forma Pavyzdžiui, Karalienės Anos laikais nebuvo sekcijų. Taip pat nėra tokio dalyko kaip XVIII amžiaus kavos staliukai, nes šios rūšies baldai yra XX amžiaus naujovė. (Išvada: truputį išmanydami išvengsite nusipirkti klastotę ar kopiją, padirbtą ar neteisingai apibūdintą daiktą.) Jūsų matytas kavos staliukas veikiausiai bus datuojamas apie 1920 ar 1930 metus.

Kai nuvykau pas Džojų, jau leidosi sutemos. Visą kelią važiuodama iš viešbučio į Brukliną rimtai sukau galvą, ko apskritai aš ten trenkiuosi.

„Reikėjo paklausyti Piterio ir leisti Solui ir Džojui susitvarkyti patiems“, — priekaištavo silpnas balselis mano pasąmonėje. Prieš akis praskriejo mano namai Lemonte ir kiti mėgstami dalykai. Vaikams buvau sakiusi tik tiek, kad išvykstu darbo reikalais į Niujorką. „Jėga!“, — sakė jie. O aš supratau: „Na tau ir sekasi“.

Giliai širdyje nejaučiau reikalo varginti jų smulkmenomis. Nors pasąmonėje iš tiesų nerimavau dėl to, kas man gali nutikti. Prieš išvykdama iš Lemonto aš net buvau prašiusi Edo Pavičo parūpinti man policijos apsaugą, jei prireiks, susitikimui pas Džojų. Tiksliai būsimos situacijos neįvardijau, bet nupasakojau atvejį, na, sakykime, kaip nuspėjamą.

— O jeigu tą senuką bandys apiplėšti ir pagrobti jo vertingas senienas, jo gyvybei ir turtams iškils mirtina grėsmė? Ar NPD niekuo negali jam padėti? — paklausiau Edo.

Savo šiurkščia kalbėjimo maniera Edas stengėsi pasirodyti gailestingas, juoba kai keliais žodžiais užsiminiau apie jau buvusį įsilaužimą.

— Dabar tas vargšas senukas bijo, kad tie vagys vėl nepasirodytų, — kalbėjau aš. Bet Edas atsakė tai, ko aš ir tikėjausi, kad iš NPD per daug nelaukčiau pagalbos.

— Žmogžudystės, narkotikai, terorizmas — tik šitai patrauktų jų dėmesį. Antikvarinės senienos? Nesitikėk, kad NPD švaistytų mokesčių mokėtojų pinigus dėl kažkokių senų antikvarinių daiktų. Sakai, naujas grasinimas? Bet jeigu anksčiau tas žmogus nebuvo sužeistas, fiziškai nenukentėjo ir nėra jokių liudytojų... tada tikrai nepuoselėk didelių vilčių, — dėstė Edas. — Pažvelk į šį reikalą iš kitos pusės, Sterling. Tu nesi Doroti, o Niujorkas toli gražu ne Kanzasas.

Galėjau jo patarimo paklausyti, bet dabar jau kelio atgal nėra. Aš apsisprendžiau ir ryžtingai nuspaudžiau durų skambutį.

Duris atidarė pats Džojus. Patalpa prieblandoje atrodė ne ką geriau kaip tada visiškoje tamsoje. Grindys buvo nusėtos visokio plauko senais rakandais. Niekas nė nepasistengė pamėginti jų surūšiuoti. Bet pagal kokią tvarką juos rūšiuoti? Vieni prasti, o kiti dar prastesni? Šlykšti ruda Naugahido^11 sofa, pro kurios išdilusias siūles virto lauk minkštoji dalis, riogsojo greta kadaise buvusio labai dailaus, greičiausiai rankų darbo, bet dabar jau išterlioto ir nuniokoto solidaus vyšnios medžio žurnalinio staliuko. Ant jo stirksojo trys didžiulės rietuvės visokiausių peleninių — plastikinių, stiklinių, dramblio kaulo ir porceliano, — be jokios tvarkos sumestų viena ant kitos. Kelios buvo visiškai baltos, mažiausiai dvi puoštos smulkiomis rausvomis gėlytėmis, o labiausiai į akis krito didžiulė avokados spalvos peleninė. Ant pačio vienos rietuvės viršaus persisvėrusi gulėjo žvilganti metalinė peleninė su garsiąja Mack sunkvežimio ir buldogo su iškeltomis į orą letenomis emblema.

Tarp visų šitų dalykų pamačiau nuostabią XIX amžiaus Meiseno darbo geležinę lėkštutę. Jos spalvos ir dizainas — sodriai raudoni kinietiško stiliaus lapeliai ant mėlynų kobalto šakelių — iš karto krito į akis. Įdomu, ar nesimėto kur parduotuvėje ir prie jos derėjęs puodelis be ąselės? Galbūt jis ant visiškai nudrengtos knygų spintos su senais puodais, keptuvėmis, pigiomis menkavertėmis vazelėmis, nuskilinėjusiais indais ir apiplyšusiomis knygomis? Jeigu turėčiau pakankamai laiko peržiūrėti visus šiuos daiktus ir kokiu nors būdu parsigabenti vertingesnius į Lemontą... Deja.

— Jie sakė, kad ateis anksti, — burbtelėjo Džojus.

— Ką sakai?

Turint omeny, kokia buvau išsigandusi, jau tai, kad dar sugebėjau mąstyti apie senienas, buvo didelis pasiekimas.

— Tie vyrai. Jie sakė, kad čia ateis anksti.

— Vyrai? — Aš sunkiai nurijau oro gurkšnį. — Kaip anksti? — paklausiau.

— Tas dramblotas, kresnas. Jis sakė, kad ketvirtadieniais paprastai eina į sporto klubą, bet kadangi aš nebūsiu penktadienį, tai ateis prieš sporto klubą.

Pagaliau situacija ėmė aiškėti. Per telefoną ji atrodė pakankamai baugi, bet vis tiek viliojanti ir žavinti lyg tie išdykėliški Greis Keli nuotykiai. Bet, kai minutinė rodyklė ėmė sparčiai artėti prie dvylikos, romantika greitai išblėso. Vietoj jos ėmė tvenktis išgąstis. Jeigu tas kresnasis bus dramblotas, tai ko tikėtis iš to britų kilmės amerikiečio?

— Gal pasistengs atsidanginti anksčiau, jeigu jiems taip rūpi, — atsakiau jam, žvelgdama pro suodžiais užneštą langą.

Džojus, šluostydamasis nuo kaktos prakaitą, žvilgtelėjo į laikrodį. Nepaisant nedidelės nuobrozdos, jo lūpa, ačiū Dievui, atrodė beveik sugijusi.

— Solas irgi čia, ar ne?

— Ana ten. — Džojus nuvedė mane į tą patį kambariuką, kur mačiau jį tą pirmąjį kartą.

Solas atsistojo ir kyštelėjo ranką į popierinį maišelį, kurį laikė saujoje, ištraukė gniužulą vienkartinių servetėlių ir išvyniojo. Iš jų išėmė mažą moters statulėlę ir padavė man. Aš ją paėmiau ir suskubau duoti Džojui smulkius nurodymus, kuriuos mintyse kartojau jau keletą valandų.

— Kai jie ateis, nuduok, kad aš čia trinuosi kaip pirkėja ir ką tik pamačiau šią skulptūrėlę. Pasakyk, kad ji buvo padėta ant stalo, nes lauki klientų, aš tik atsitiktinai ją pamačiau, Džojau.

Ji buvo aprėdyta teatriniu kostiumu, plačiai išskėtusi rankas į šalis balerinos poza. Tik gerai įsižiūrėjusi pastebėjau, kad vietoj aštrių, puikiai išdrožtų skruostikaulių ir rafinuotos šypsenos — kaip paprastai buvo drožiamos deco šokėjos — šios figūrėlės veidukas buvo apvalus, o žvilgsnis mielas. Ilgi banguoti plaukai siekė pečius. Iš pirmo žvilgsnio, regis, viskas puikiausiai tiko. Nuostabu.

— Išmintinga, Solai, labai išmintinga, — pagyriau jį už subtilų dviejų stilių sujungimą.

Jis švytėjo.

— Šitų deco torsų turiu daugiau, nei man reikia. Deja, veidelis... visiškai kaip nouveau stiliaus. Neįsivaizduoju, kaip jis atsidūrė tarp atskirų deco dalių, bet labai tinka. — Jis vėl paėmė figūrėlę į rankas ir pasukiojo.

— Taigi tariau sau — atsarginė dalis. Kodėl nepanaudojus? Puikiausiai tinka. Naujas stilius — art nouveau deco! — Jo šypsena atsinaujino, paskui prigeso. — Bet aš vis tiek nesuprantu, kodėl prašei manęs padaryti netaisyklingą, — tarė jis.

— Ša, — nutildė mus Džojus, nes pirmasis pamatė žmones.

Prie Džojaus pagrindinių durų suskambo metalinis varpelis. Blyškioje šviesoje įžiūrėjau du siluetus: vieną žemą ir stambų, kitą aukštą ir laibą.

— Įleisk juos, Džojau, — paliepė Solas.

Pirmasis įėjo tas, kuris kresno sudėjimo.

Džojus nervingai pasitraukė nuo mūsų į šalį ir nuėjo prie jų. Aš paėmiau iš Solo statulėlę ir ėmiau neva atidžiai apžiūrinėti.

Išgirdau šiurkštų vyrišką balsą.

— Ar turi figūrėlę? — klausė tas žemesnis.

— Gavau vieną, bet tai ir viskas, — atsakė Džojus.

— Gerai, parodyk.

— Ten, ant mano stalo. Dabar ją apžiūrinėja kažkokia moteris. Ji užėjo vos prieš kelias minutes ir pamatė stovinčią ant mano stalo. Nenorėjau jai jos rodyti. Pati pamatė. Padėjau ant stalo jums, o ji pamatė.

— PDI, — burbtelėjau sau po nosimi, tikėdamasi, kad mano telepatinis signalas, liepiantis Džojui užsičiaupti, pasieks tikslą. — Per daug informacijos, Džojau.

— Paimk iš jos, — paliepė vyras.

Solas rengėsi kažką sakyti, bet aš jam niuktelėjau patylėti.

— Ji ką tik ėmė ją apžiūrinėti prieš pat jums ateinant, — kalbėjo Džojus.

— Paimk iš jos, — pakartojo ilgasis siluetas.

Man pradėjo drebėti rankos ir teko prilaikyti figūrėlę su abiem, kai norėjau pastatyti ją ant stalo. Sukaupusi visą drąsą, pamojau Solui pirštu sekti paskui mane, tarsi būtume drauge apžiūrinėję prekes. Visiškai ramiu balsu tariau:

— Aš dar pagalvosiu. Pažiūrėkime, ką dar čia galėtume rasti.

Stumtelėjau Solą prie knygų spintos, kurią jau anksčiau buvau nusižiūrėjusi. Ten tikrai daug daiktų, vertų dėmesio ir apžiūrinėjimo. Atsukusi vyrams nugarą, galėsiu geriau klausytis jų pokalbio.

— Na? Ir už kiekgi ketini parduoti? — kresnasis kalbėjo, regis, visai rimtai.

Išgirdau, kaip per Džojaus stalo paviršių brūkštelėjo imamos į rankas figūrėlės metalinis pagrindas.

— Atsargiai! — Šįkart balsas atsklido ne iš įžūliojo mažaūgio ir ne iš Džojaus pusės, o iš ilgšio. — Duokš ją man.

Tas žemasis pats atsakė į savo klausimą.

— Praėjusį kartą paklojau 350 dolerių. Dabar irgi tiek pat — 350, o už kitą...

— Daugiau nebeturiu, — mykė Džojus. — Tas vyras, iš kurio gavau šitą figūrėlę, sakė, kad ir jis daugiau nebeturi.

— Tikriausiai ir jis pardavinėja po vieną, — burbtelėjo vyriškis.

Žvilgtelėjau į jų pusę. Ilgšis laikė rankoje figūrėlę. Apie jo profilį nieko daugiau pasakyti negalėjau. Bet man pavyko geriau įsižiūrėti į tą žemesnį, kresnesnį. Ar tik čia ne ta pati tamsi figūra, kuri stypsojo skersgatvyje tą tamsų vakarą? Ar pavyktų man ją pažinti? Įtempiau akis ir pamėginau jo veide įžiūrėti viską, ką tik įstengiau blankioje kambario šviesoje. Akys po tamsiais antakiais buvo labai arti viena kitos. Deja, mane labiausiai išgąsdino jo platūs pečiai. Jis vienu spustelėjimu būtų galėjęs sutraiškyti Džojų. Vyras žingtelėjo prie Džojaus ir savo galingu kūnu palinko prie jo, kaip mes sakom, įsiverždamas į asmeninę žmogaus erdvę.

— Klausyk, aš prieš tave nieko blogo neturiu, tik pasakyk, iš kur tu jas trauki, — tarė jis.

— Nežinau. Jis man nesako.

— Tu privalai man atsakyti tai, ko aš tavęs klausiu.

Aukštasis šio vyruko kompanionas prisigretino prie jo.

— Prieikite arčiau, prieikite arčiau, — burbėjau sau po nosimi, netekusi kvapo.

Apie kresnojo vyruko kompanioną man pavyko išsiaiškini tik tiek, kad jis buvo gana aukštas.

— Kur jis gyvena? — paklausė ilgšis.

Pasinaudodamas proga, kresnasis irgi gunktelėjo į priekį.

— Pasakyk man, kur jį rasti, ir tau nieko blogo neatsitiks. Mes tavęs nenuskriausim.

Man užėmė kvapą. Ką dabar daryti? Telefonas, telefonas. Čiupk savo telefoną, Sterling.

Kišdama ranką į rankinę, netyčia alkūne užkabinau keptuvės rankeną, kuri buvo neatsargiai padėta ant lentynos krašto. Ši su trenksmu nukrito ant žemės.

Abu vyrai grįžtelėjo atgal. Džojus virpėjo it epušės lapas. Aš pakėliau galvą.

Tas ilgšis visai nebuvo panašus į vyrą. Jis veikiau priminė Aną, arba žmogystą, labai panašią į Aną, palinkusią virš Džojaus su juodu tiesaus kirpimo paltu, minkšta fetrine skrybėle ir juodais aukštakulniais auliniais batais. Tai štai kas buvo, ką Solas apibūdino kaip labai aukštą žmogų, kai pasakojo apie to kresnojo partnerį. Tikrai aukšta. Man sunku buvo pasakyti, ar Ana mane pažino. Aišku, ji tikrai nesitikėjo manęs išvysti kaip tik čia ar apskritai pamatyti mane Niujorke. Pasinaudojau esama situacija.

— Atsiprašau, — tariau, — niekas nesudužo.

Džojus nejaukiai šyptelėjo.

— Jos tai nedomina, — prabilo plačiapetis, linktelėdamas mano pusėn ir nekreipdamas dėmesio, tarsi aš būčiau koks baldas. Kai jis siekė figūrėlės, aš pamačiau jo akis. Jos buvo juodos ir grėsmingos, tarsi du užtaisyti pistoletai. Prasidėjus nedidelei sumaiščiai, aš greitai surinkau numerį 911.

— Ką manai? — paklausė jis Anos, grįždamas prie figūrėlės ir nebekreipdamas į mus dėmesio.

— Čia jis, tas seniokas. Mačiau, kaip jis atėjo. — Ana spitrijo akimis į Solą.

Dabar jau visai aiškiai ją mačiau. Be jokios abejonės, tai buvo Ana. Kodėl aš nesusigaudžiau iš pradžių?

Ogi todėl, kad tu visada arba per daug plepi pati su savimi, arba užsisvajoji, — įkišo savo trigrašį mama.

Anos plaukai buvo sukelti į viršų ir paslėpti po vyriška kepure, lygiai kaip ir tada pasaže. Tik šiandien ji nesegėjo auskarų.

Solas, pajutęs pavojų, atsitraukė. Plačiapetis žingtelėjo į priekį. Jis čiupo Solą už palto atlapo.

— Tu!

Jis truktelėjo Solą lyg šunytį už pavadėlio, tuo pat metu nuversdamas greta stovėjusią naktinę lempą. Solas atsirėmė nugara į knygų spintą. Aš ranka susigriebiau už burnos.

Šią trumpą akimirką pasijutau visai ne Brukline. Aš vėl buvau Džeinės Fin namuose, tokia pat bejėgė, kaip dabar Džojus ir Solas. Tik man ten negrėsė joks pavojus, nes Piteris ir Edas visada būtų atėję man į pagalbą. Šįkart negalėjau pasikliauti niekuo, nebent savimi. Galėjau griebtis tik vieno vienintelio dalyko: čiupti už ragų moterį, šiuo metu — Aną.

Žengiau žingsnį link jos, rankoje laikydama mobilųjį telefoną.

— Atsiprašau, ar mes kartais nepažįstamos, Ana?

Džojus nustebusiomis akimis pažiūrėjo į mane, paskui į Aną ir į vyrą, sugriebusį jo brangųjį Solą už atvartų, kaip vilkas mažą ėriuką. Kai jis vėl pažvelgė į mane, akyse atsispindėjo siaubas.

Bijau, kad Ana iš karto manęs tikrai nepažino, bet aš jai daviau laiko pagalvoti.

— Taip, taip, tikrai prisimenu, Ana, — pasakiau tvirtai ir aiškiai, nors širdis daužėsi kaip kūjis.

Luktelėjau sekundėlę, suteikdama Anai progos atsakyti, o man pačiai sukaupti drąsos. Ana dėbtelėjo į Solą laikantį vyrą. Nepastebėjau, kokia buvo jos reakcija, bet aiškiai pamačiau, kaip Solas ryžtingai atkišo smakrą į priekį, pasirengęs tyliai grumtis. Jeigu jis tokią pavojaus minutę elgiasi taip ryžtingai, tai kodėl negaliu to padaryti aš?

— Iš Leitono, — tęsiau aš. — Tu dirbi pas Ričį Danielą. Ar manęs neprisimeni?

Ana bereikšmiu žvilgsniu dėbtelėjo į mane. Vieną akimirksnį suabejojau, ar ji nepasakys: Ne, niekada nebuvo manęs regėjusi, arba ners pro duris laukan. Aš išdidžiai spragtelėjau telefono dangtelį ir įsimečiau jį rankinėn, kurią padėjau ant stalo. Žengiau žingsnį į priekį.

— Sterling Glas, gera Ričio draugė iš Virdžinijos. Bijau, kad jūsų draugo dar nepažįstu. Ar jis irgi dirba Leitone?

Atpažinimo blyksnis šmėstelėjo Anos akyse, bet ne veide.

Visi tuoj pat sužiuro į mane. Aš kalbėjau toliau.

— Ji nuostabi, ar ne? — mostelėjau ranka į figūrėlę. — Įdomu tai, kad šie daikčiukai prieš daugelį metų buvo labai populiarūs, bet paskui staiga išėjo iš mados. O dabar štai ir vėl jie su mumis. Sugrįžo. Jie vėl populiarūs ir geidžiami kaip tik tokie, kokius privalo turėti kiekvienas, bent jau taip kalba Ričis. — Aš ypač pabrėžiau jo vardą. — Niekas niekur nedingsta ir neprapuola.

— Taip. Na, aš šitą tikrai perku, — pareiškė kresnasis vyras, atsitraukdamas nuo Solo ir artindamasis prie manęs.

— Ana, žinai ką? — tariau jai, nekreipdama į jį dėmesio. — Aš gi nežinau tavo pavardės ir tik dabar susivokiau.

— Cumer, — išpyškino ji siaubingai persigandusi ir nenorėdama paklusti mano valiai.

— Na štai, ir susipažinom, Ana Cumer. Sakyk man, Džojau, kiek prašai už šitą figūrėlę?

— Keturių šimtų, — suvebleno jis.

— Aš manau, kad ji verta gerokai daugiau, ar ne taip, Ana? Tu juk šios srities ekspertė. Leitone tau nuolat tenka regėti tokių figūrėlių. Kaip tu manai, kiek jos ten kainuotų?

Ana išdidžiai kilstelėjo smakrą ir nuo to atrodė tik dar aukštesnė.

— Figūrėlę surado Ralfas, — tarė ji. — Aš tik jį konsultuoju. O kam jam mokėti visą kainą... — Ji apžvelgė parduotuvę, — čia? — Paskui apdovanojo mane tokia savim pasitikinčio žmogaus šypsena, kokios dar niekada nebuvau regėjusi.

Aš pasišiaušiau. Kūną paralyžiuojanti baimė, kuri buvo ką tik sukausčiusi mane, pamažu atlėgo.

— O kaip ta figūrėlė, kurią pardavei antikvarininkei pasaže? Už ją tu gerokai permokėjai. Turbūt teko nemažai paplušėti, kad bent kiek už ją uždirbtum. Kiek praradai iš to sandorio? Tavimi dėta aš atidžiau apžiūrėčiau šitą statulėlę, — pasakiau jai, tiesdama ranką ir atimdama iš jos figūrėlę. — Nenorėk apsigauti antrą kartą.

Ji atrodė priblokšta.

Akies krašteliu pažiūrėjau į Anos sėbrą.

— Ar jūs apie tai nieko nežinojote, Ralfai? — nužvelgusi vyrą liūdnu, užuojautos kupinu žvilgsniu, vėl atsisukau į Aną.

— Pamanei, kad jeigu pavyks išpešti šitą pigiai, tai galėsi susigrąžinti prarastą skirtumą, ar ne? Gerai pamąstyk.

Bekalbėdama pamažu susigrąžinau pasitikėjimą savimi.

— Paklosi 350 dolerių? Širdele, už šitą figūrėlę negausi nė 200 dolerių, jeigu ji paklius į rankas tokius daiktus išmanančiam specialistui.

Pasukiojau figūrėlę ore, kad būtų didesnis efektas.

— Čia lygiai tokia pati klastotė, kaip ir Karalienės Anos laikų sekcija ar inkrustuotas Jakobinų kavos stalelis.

Užsivedžiau kaip už pinigus. Keista, bet Niujorke visada atsiskleidžia pačios geriausios mano savybės.

Atrodo, Anos kompanionas visiškai prarado susidomėjimą Solu.

— Ką tai reiškia?

— Liaukis, Ralfai, — tarė Ana. — Ji pati nesuvokia, ką tauškia.

— Oi, dar ir kaip suvokiu. O kai papasakosiu Ričiui, tai jis dar ne tiek susidomės.

Ričis jau buvo išbrauktas iš įtariamųjų sąrašo, bet kas galėjo tikėtis, kad į jį paklius Ana?

— Ką ji čia paisto apie kažkokį pardavimą pasaže? — nesuprato Ralfas ir čiupo Aną už rankos. — Kas tas Ričis?

Ana truktelėjo ranką. Jis nepaleido.

— Tikrai nežinau, apie ką ji čia tauškia, — atšovė Ana, krestelėdama galvą mano pusėn, o paskui ištraukė ranką iš jo gniaužtų.

— Dar ir kaip žinai, — pareiškiau aš. — Tai buvo praėjusį šeštadienį. Turbūt pamanėte, kad Ana eina apsipirkti, — tariau žiūrėdama į Ralfą. — O ji uždarbiavo iš šalies. Maribelei Meison tu pardavei merginos, apsirengusios raukiniuotu sijonėliu ir su ispaniška skraiste ant pečių, figūrėlę, pameni?

Stebėjau ją laukdama kokio nors atsakymo. Jos veidas buvo it suakmenėjęs.

— Nepameni Maribelės? Ką? Tik jos pinigus? Tik šimto dolerių banknotus? Nesijaudink, ji tikrai tave prisimins.

— Tu sakei, kad už tą daikčiuką susišluosim nuo penkių iki dešimties tūkstančių dolerių, — šūktelėjo Ralfas. — Ak tu, prakeikta melage! — Jis iškėlė į orą kumštį. Ana susigūžė. Jos pečiai instinktyviai nulinko ruošiantis gintis. Mergina pasisuko į mane. Jos veidas, iki šiolei buvęs toks įspūdingas, dabar sukrito lyg suvargusios senutės. Mūsų akys susitiko.

— Juk jūs nepasakysite Ričiui, — maldavo ji. — Aš prarasiu darbą. Aš to neištverčiau.

Aš krūptelėjau.

— Kodėl?

Ir tada prisiminiau. Žinoma, dukrelė.

Akimirką mano širdis palinko į jos pusę, kaip buvo ir su Džeine Fin. Bet iš Piterio ir Edo išmokau, kad, norėdamas išgauti tiesą, privalai iki jos prisikasti, kaip kad aptikęs aukso gyslą imtum ieškoti grynuolio.

— Ką man pasiūlysi daryti? — paklausiau.

Ralfas metėsi tiesiai į mane, norėdamas išplėšti man iš rankų figūrėlę. Bet petimi užkliudė dėžės, prikrautos stiklinių ir porcelianinių indų, kraštą. Ši susverdėjo ir mano ausis užgožė aižus dūžtančio stiklo garsas.

Aš stryktelėjau atgal. Atrodė, kad siena man už nugaros susverdėjo.

Grįžtelėjusi atgal pamačiau, kad čia visai ne siena, o kinietiškas bufetas stiklinėmis durelėmis, kuris tuoj tuoj gali užgriūti ant manęs. Kyštelėjau figūrėlę Ralfui, o pati jau bandžiau sprukti jam iš kelio. Jis čiupo statulėlę ir prispaudė ją prie krūtinės.

— Pala pala. O iš kur jūs žinote, kad ji bevertė? Kaip man žinoti, kad jūs nemeluojate? — Plačiais savo pečiais Ralfas prirėmė mane prie susverdėjusio kinietiško bufeto.

Čia jau pakvipo kai kuo daugiau nei galėjau tikėtis. Išsigandusi, kad neapalpčiau, taip smarkiai užmerkiau akis, kad net viskas paraudonavo.

Raudona. Raudoni lūpų dažai. Raudoni akiniai. Raudonas nagų lakas.

Akinamoje tamsoje staiga išvydau Maribelę, labiausiai nepageidaujamą Anos personą šią valandą, tokią ūmią ir savimi pasitikinčią. Reikia turėti įgudusią akį ir atidirbtą ranką ir dar daugybę patirties metų, — pasakė tada Maribelė.

Plačiai atmerkiau akis ir įsispoksojau į jį.

— Ir kuo gi rengiatės tikėti? Jauna išsipusčiusią pana kaip Ana ar manimi — moterimi su didžiule daugybės metų patirtimi?

Dievulėliau! Tai bent sugėlė jį mano žodžiai.

— Ana? Cha! — nusijuokiau tam juodam mėsos kalnui, parimusiam priešais mane. — Ji tik menka Leitono sekretorė, kuri sėdi kažkokiam kabinetėly kaip sandėliuke.

Kai esi gerokai apsitrynęs Niujorko aukcionų pasaulyje, tai netrukus pradedi suprasti, kad daugelis merginų, kurias nusamdo tarptautiniai aukcionų rūmai administratorės pareigoms, ateina iš turtingų šeimų. Jos turi nuosavas jachtas ir po dvi vasaros rezidencijas. Kertu lažybų, kad Ana ne iš tokių: ji turi mažą vaiką ir dar trinasi šeštadienio vakarais su tokiu nevykėliu kaip Ralfas. Veikiausiai ji tiesiog gimė su gražiu veideliu ir pakankamai protinga, kad suvoktų, jog senienos patinka turčiams, ypač seniems turtingiems vyrams. Be abejonės, ji baigė vidurinę, labai gerai lankė kompiuterių kursus ir visa tai užrašė pareiškime dėl darbo, todėl ir buvo mestelėta į gerokai aukštesnius pastato aukštus, kur dirbo tik eiline sekretore, o ne apačioje prie administratorės stalo. Ten būtų turėjusi šansą sutikti turtingą vyrą.

Kaip tik taip Džudė Taubman susirado sau vyrą Albertą — dirbdama administratore Sotheby aukcione. Viskas baigėsi tuo, kad Albertas Taubmanas nusipirko aukcioną su visu kilnojamuoju ir nekilnojamuoju inventoriumi. Žinoma, paskui jį įkišo į kalėjimą už finansinį skandalą, bet ji vis tiek liko pertekusi turtų.

Netekusi šanso pasigauti turtingą vyrą, Ana griebėsi kito varianto: pasidaryti pinigų senu atidirbtu būdu — pergudrauti konkurentus. Žinoma, ir tą galima buvo padaryti, tik reikia gerai išmanyti tai, ko imiesi, ypač beribėse antikvarinio pasaulio platybėse, kur padirbinėjimas ir klastotės tyko už kiekvieno kampo. Ana šito neišmanė. Galima įgyti žinių apie gražius dalykus, išsiugdyti skonį, bet tikrasis dalyko žinojimas ateina tik per patirtį. Ana šioje srityje dar buvo visiškas kūdikis.

Pirmasis sirenas išgirdo Džojus. Jis stryktelėjo iš savo užuobėgos. Per staiga prasidėjusį sujudimą Ana metėsi prie durų paskui jį, nustumdama vargšą į šalį. Ralfas apsisuko ir puolė per Džojų paskui Aną, paleisdamas iš rankų figūrėlę. Nė kiek nesutrikęs ir perrėkdamas kaukiančias sirenas Džojus šūktelėjo mums:

— Gaisras. Jie lekia pas tave, Solai.

Pabūgusi dėl savo saugumo, stovėjau ir žiūrėjau, kaip visi braunasi pro duris į gatvę. Pamačiusi laisvą tarpelį ir jausdama, kad bufetas gali kiekvieną akimirką mane užspausti, puoliau į priekį.

Solas jau buvo gatvėje.

— Palaukite! — šūktelėjau.

Nelabai toli horizonte švietė grėsminga ryškiai oranžinė gaisro pašvaistė. Auksiniai liepsnų atšvaitai juosė apleisto fabriko kontūrus. Nakties tamsoje ryškiai geltonos gaisrinės mašinos pralėkė pro mus ir nudūmė Solo namo link.

Pamiršusi ką tik išgyventą baimę, įlėkiau į parduotuvę, pasičiupau savo rankinę, griebiau figūrėlę, bet paskui persigalvojau, ir pasileidau per gatvę paskui Solą.

— Atsargiai! Čia vietom labai slidu. Solai, palaukit!

Pribėgau jam iš šono ir įsikirtau į parankę. Staiga mano širdį sukaustė baimė — figūrėlės. Sustingau it stabo ištikta.

— Ak, jūsų figūrėlės! Jūsų liejiniai! — Širdis smarkiai daužėsi krūtinėje. Dieve gailestingas, maldauju, padėk mums, — meldžiausi.

Solas pažiūrėjo į mane sumaišties kupinomis akimis.

— Mano liejiniai? Berods sakėte, kad jie nieko neverti, tiesa? — prakalbo jis.

— Taip, betgi ten — figūrėlės, formos.

Jo veide šmėstelėjo liūdna šypsena.

— Nei dėl figūrėlių, nei dėl liejinių formų aš nesijaudinu. — Jo balsas buvo stebėtinai ramus. — Joms nieko neatsitiks. Man neramu dėl kitų žmonių ten dėžėse saugomų daiktų. Aš net nežinau, kas jose yra. Vienas Dievas težino, ko jose gali būti prikrauta. Gal kokių lobių? Nenorėčiau, kad žmonės prarastų savo nuosavybę.

— Nieko neatsitiks? Jūsų figūrėlėms nieko neatsitiks? — suskubau perklausti. — Kaipgi? Betgi gaisras pastate. Jūsų liejiniai, jūsų figūrėlės jo rūsyje. — Akivaizdu, kad jis manęs nesuprato.

Solas pažiūrėjo į mane, bet nieko neatsakė. Tik žvilgtelėjo, o paskui prabilo:

— Ak, žinojau, kad jūs sąžininga ir nuoširdi. Dabar pamačiau, kad dar ir labai miela. Jūs vis galvojate apie mane.

Jo lūpas iškreipė liūdna šypsena. Solas tvirtai suspaudė mano rankas savosiose.

— Mieloji, tau niekada neteko išgyventi to, ką išgyveno mano šeima Europoje. Pasklido gandas apie karą ir mes pasitraukėme. Mes nuolatos slapstėmės, bėgom, saugojomės visko ir visų, stengėmės apsaugoti tai, kas mūsų. Kai Džojus papasakojo man apie... tuos padarus — mes juk negalime vadinti jų žmonėmis, tiesa? — Jis nutilo, krenkštelėjo ir, suraukęs kaktą, kalbėjo toliau: — Kai jie reikalavo figūrėlių, o paskui, kai net gviešėsi vis daugiau ir daugiau, na...

Tolumoje nuo degančio pastato šono atsiknojo metaliniai avariniai laiptai ir, byrėdami sudedamosiomis dalimis, žnektelėjo ant žemės. Ugnies židinys, kuris buvo visai netoli Solo pastato, įsiplieskė iš naujo, ir liepsnos liežuviai ūžtelėjo į dangų. Tamsioje gatvėje siautė tamsos ir šešėlių šokis.

Tolimoje atminties kertelėje nejučia išvydau subombarduotą Londoną, sugriautą Drezdeną, degančią Atlantą. Kaip tada atsitiko daugeliui meno kūrinių tokiame liepsnų pragare, taip ir dabar visas Solo gyvenimo triūsas buvo pakeliui į visišką sunaikinimą. Nuo neatmenamų laikų gyvenimas ir menas labai artimai susipynę tarpusavyje. Nuo neatmenamų laikų gyvenimas ir menas klesti ir žūva drauge.

Mes stovėjome visi greta vienas kito: Solas, aš ir mano mama. Mama tarė:

Mes nežinom, kiek tenka mums išmokti Iš tų, kurie negrįš jau niekada.

Ir tik nematomas blyksnis Primins mums tai, kas jau įvyko.

„Edvinas Arlingtonas Robinsonas“, — pagalvojau.

Iš transo būsenos mane prižadino silpnas Solo šnopavimas.

— Tai bent gaisras, — tarė jis ir dar kartą krenkštelėjo, tik šįkart tyliau. Paskui jis nusijuokė. Jo senas veidas švytėjo ne tiek nutviekstas gaisro, kiek vidinio pasitenkinimo. Akys buvo žvalesnės, jaunatviškesnės, nei regėjau anksčiau, netgi dar išraiškingesnės kaip tada, kai jis man pirmą kartą rodė savo figūrėles.

— Kaip gerai, kad mes tai padarėme, — linksmai ištarė jis ir, nenustygdamas iš džiaugsmo, ėmė kratyti mano rankas. — Tikrai. Kaip gerai, kad mes tai padarėme.

— Ką padarėte?

— Mudu su Džojumi nemiegojome visą naktį. Matai, mieloji, aš šio to iš tavęs išmokau. Pameni, man pasakojai apie Trikampio apatinukų siuvimo fabriko gaisrą?

Aš linktelėjau.

— Taigi, kai Džojus taip baisiai persigando, aš prisiminiau pasakojimą apie tą kraupųjį gaisrą ir tai, kaip tavo prosenelis pasakojo apie jį savo palikuonims. Aš net jo pavardės nežinau, — kalbėjo jis. Akimirką jo veide šmėstelėjo sumišimas. — Jis irgi nepažinojo tų žmonių, kurie žuvo per gaisrą, bet jų tragiški likimai jį sujaudino. Jo pasakojimas, o dabar jau ir tavo, smarkiai sujaudino mane, brangioji. — Jis dar tvirčiau suspaudė mano rankas. — Jis privertė mane prisiminti savo šeimą ir jų kovą, kad būtų išgelbėtas visos giminės triūsas. Ir taip ne vieną kartą, Sterling. Tikrai ne vieną kartą. Kai aš tapau savo giminės triūso paveldėtoju, teko apsispręsti.

— Jūs...

— Taip, — tarė jis staiga visai ramiu ir tyliu balsu. — Aš tai vadinu Dievo apvaizdos įsikišimu. — Jis šyptelėjo. — O tu, manau, turbūt tai pavadintum Dievo malone. Netikintysis pasakytų, kad tai atsitiktinumas. Bet koks skirtumas? Mes tai padarėme, Sterling, tu ir aš, ir Džojus. Mes viską išgelbėjome. Tu man papasakojai liūdną istoriją. Aš priėmiau ją širdin. Taigi...

Jis nutilo. Laukiau, kada užeis kosulio priepuolis. Deja, jis tik dar labiau pagyvėjo.

— Taigi aš ėmiau pakuoti savo mielus mažus daikčiukus. Viską, ką buvau išpakavęs, vėl suvyniojau ir sudėjau į dėžes. Labai stropiai suvyniojau tas figūrėles, kurias neseniai surinkau.

Kai jau buvau besižiojanti kažką sakyti, Solas man nusišypsojo.

— Nesijaudink. Aš jas padėjau atskirai nuo tų, kurias pats išdrožiau. Kraudami į dėžes mudu su Džojumi viską stropiai sužymėjome. — Jo veidas net švytėjo iš pasitenkinimo atlikus tokį sunkų darbą. — Džojus išsikvietė draugą. Jis turi mašiną su priekaba. Mes viską išvežėme toli, labai toli, ten, kur jiems bus saugu, kuo toliau nuo šios tamsios, niūrios vietos, į geresnius namus. Bet apie tai papasakosiu vėliau. Tu buvai nepaprastai apsukri — iškvietei policiją. Kodėl ji neatvažiavo?

Susiradau rankinėje mobilųjį telefoną. Buvau tokia sutrikusi, kad net neapsižiūrėjau, jog jis išjungtas.

30 skyrius

K. Aptikau labai neblogą empire komodą. Būtų puikus pirkinys, bet ant stalčių priekinės dalies kai kur trūksta faneruotės elementų. Ar sunku būtų ją restauruoti?

A. Nors baldas su išraiškingu medienos lukštu gali būti ir nepaprastai gražus, deja, per ilgą laiką ši faneruotė gali atšokti ar suskeldėti nuo per didelių temperatūros pokyčių ar didelės drėgmės. Kai taip atsitinka, dažnai būna praktiškai neįmanoma priderinti lukšto spalvos ir faktūros. Be to, tai gali atsieiti labai brangiai. Kita vertus, galbūt bus išmintingiau kažkiek brangiau nusipirkti naują gerą daiktą, nei pusvelčiui įsigyti jau sugadintą.

— Piteri, niekaip nepatikėsi, kas šiandien nutiko. Tu manim labai didžiuosies. Labai labai labai. Tik prašau padaryti man vieną gerą darbą — paskambink. Pamiršau įsimesti savo mobilaus telefono kroviklį, o baterija visai baigia išsekti. Be to, senka ir man skirtas laikas. Babsono ir Maiklo kompanija moka man už viešbutį, bet aš negaliu reikalauti, kad dar mokėtų ir už telefoną. O pati įkąsti tokių viešbučio įkainių neįstengiu. Aš tau atsilyginsiu, prižadu. Esu apsistojusi 212...

Laukdama jo skambučio, žiūrėjau į rožių ir orchidėjų puokštę, kurią man atsiuntė Matas, ir jaučiausi velniškai kalta. Jeigu Piteris man buvo Ešlis Vilksas, tai kas tada Matas? Retas Batleris? Iš mini baro išsiėmiau miniatiūrinį buteliuką Crown Royal ir kepintų migdolų. Mano pasimėgavimas skanėstais atsiėjo bemaž tiek, kiek geri pietūs kavinėje už kampo, nors aš tikrai nenorėjau valgyti.

Iš Bruklino išvažiavau tik tada, kai įsitikinau, kad visi yra saugūs ir gaisras užgesintas. Jį sukėlė snaudžiantys benamiai, apsigyvenę gretimame pastate. Solo namas buvo beveik neapgadintas, bet aš vis tiek dėl jo smarkiai jaudinausi. Pasijutau ramiau, kai Džojus pažadėjo parsivesti tą mielą žmogelį į savo namus. Mudu su Solu išsiskyrėme tvirtai pažadėję palaikyti glaudų ryšį.

Dabar, kai visos Solo figūrėlės buvo išgabentos — ir vėl, — aš jau nieko nebegalėjau padėti. Kitą kartą, kai viešėsiu Niujorke, būtinai pasistengsiu padaryti jo paveldėtų daiktų nuotraukas. Aš norėjau kaip galima geriau išparduoti jo vertybes. Jis man prižadėjo ir toliau surinkinėti figūrėles, žinoma, tinkamai suderintas. Todėl aš labai troškau bet kokia kaina dar kartą apsilankyti Niujorke.

Deja, dabar svarbesnė problema buvo ta, ką pasakyti Ričiui apie Aną. Ir apskritai, ar man ką nors jam sakyti. Prisiminiau panišką Anos žvilgsnį ir maldaujamą prašymą nieko nesakyti Ričiui. Mane užliejo liūdesys. Pagalvojau apie jos mažąją dukrytę. Buvau tikra tik dėl vieno dalyko: be jokios abejonės, ji buvo žavi kaip ir jos mama. „Bet kokia jai iš to grožio nauda“, — pagalvojau.

Nepaisant Anos bėdų, man reikės kažkaip užsiminti Ričiui apie Solo kūrinį, kuris pažymėtas S. S. ženklu ir stovi Ričio kabinete. Vyliausi, kad gal kaip nors pavyks Solui gauti pinigų, kai ją parduos aukcione. Žinoma, jeigu Leitonas išvis atiduos ją į aukcioną po to, kai Ričis išgirs visą jos istoriją. Aišku, neatiduos. Tikram meno žinovui Solo šedevras yra ne kas kita, kaip sumani klastotė.

Ir dar man reikėjo susitaikyti su mintimi, kad visai neseniai buvau staigiai ir per daug žiauriai apkaltinusi Ričį. Dabar jau tikrai nemaniau, kad jis kaip nors susidėjęs su Ana ar jos aferomis. Vis dėlto Ričis irgi ne šventasis.

Dar aš prisiminiau Dveiną Sloginsą ir Džeinę Fin, jų gyvenimo klystkelius ir ironiją. Daugybę metų Solas sėdėjo apsižergęs lobių skrynią su meno dirbiniais ir pinigais, ir nedarė iš to muilo burbulo, o Dveinas Sloginsas — dabar jau ir Ralfas — nė nekrūptelėję puolė griauti žmonių gyvenimų, kad galėtų pasiimti tai, ko jiems reikia. Ar tarp Sloginso ir Ralfo yra koks nors esminis skirtumas, nepaisant jų nusikalstamos veiklos pobūdžio, kai vienas iš senų ir neįgalių žmonių pelnosi apgaule, o kitas — jėga?

Kai kurie dalykai niekada nesikeičia, Sterling. — Kažkur iš tolimiausių pasąmonės vingių atsklido mamos balsas. — Nuo neatmenamų laikų poetai koneveikė nepasotinamą žmonijos troškimą praturtėti. Legendose, panašiai kaip ir gyvenime, tik pačių nuolankiausių neapima jėgos ir godulio jausmas. Deja, realiame gyvenime ši reta žmonių rūšis jau baigia išnykti. — Sukaupiau visą drąsą laukdama, ką ji dar pasakys. — Gaila, kad šiais laikais žmonės visai nebeskaito Samiuelio Džonsono:

Dėl aukso niekšas parsidavęs traukia kardą iš makšties,

Dėl aukso parsidavėlis teisėjas keičia nuostatas teisme;

Turtai čia lipa ant turtų ir nėr tiesos anei saugumo žmogui,

O tik pavojai vis didėja jam, nes lobiai auga tarsi ant mielių.

„Pavojai tiems, kurie grobia, taip pat ir jų aukoms“, — pridūriau aš, mintimis nuklysdama nuo Solo, Ralfo, Dveino ir vėl priartėdama prie Džeinės Fin ir tų nekaltų sielų, kurias ji apmulkino. Man neišėjo iš galvos mintis: jeigu ji nebūtų gerai pažinojusi Dveino Sloginso, vargu ar būtų pasivogusi tuos daiktus. Galbūt taip, tik ne tokiu stambiu mastu. Šiaip ar taip, Džeinės Fin motyvacija buvo tokia kaip ir Dveino ar Ralfo — godumas, aklas, visa žlugdantis godumas.

Ačiū Dievui, kad Džeinė Fin vis tik nenužudė Saros Rouz Vilkins, bent jau netyčia. Kažkur buvau skaičiusi ar girdėjusi, kad jeigu įsilaužėlis mirtinai išgąsdina šeimininką jo namuose, manoma, jog tai žmogžudystė. Laikas parodys, ar Džeinė Fin bus teisiama ir baudžiama, ar bus išteisinta. Bet mane siutino jos visiškas gailesčio neturėjimas. Kita vertus, Anos situacija reikalavo daugiau užuojautos jai nei Džeinei Fin.

Nors man ir nedavė ramybės klausimas, kaip pasielgti su Ana, vis dėlto tai nesutrukdė man susirangyti ant prabangios viešbučio sofos ir papasakoti Piteriui apie dienos įvykius.

Crown Royal, patirti dienos įvykiai ir vėlyvas metas kyštelėjo man vieną mintį. Likus kelioms minutėms iki pirmos valandos nakties aš impulsyviai ant durų rankenos pakabinau užsakymą pusryčius pristatyti į numerį. Niekada tokių dalykų anksčiau nedarydavau.

Kitas labai malonus vaikinukas įstūmė vežimėlį su pusryčiais. Žiūrėjau, kaip jis ant kavos stalelio skrupulingai tiesia staltiesę, dėlioja ant padėklo pusrytį ir stato baltą nedidukę porcelianinę vazelę su dviem ryškiai purpurinių orchidėjos žiedų šakelėmis. Įsivaizduokite, kiek vargo dėl ragelio, gabalėlio sviesto su uogiene, stiklinės sulčių ir puodelio karštos arbatos su citrina.

Dešimt minučių po devynių aš jau stovėjau gatvėje ir gaudžiau taksi, kad nuvežtų mane į Leitoną.

Greitai susitvarkiau visus formalumus su dabar jau pažįstama didžiai auskaruota jauna persona iš administracijos skyriaus Leitono aukciono rūmuose ir pati susiradau kelią į Ričio kabinetą pagal jo duotas instrukcijas. Dideliam mano palengvėjimui, Anos, tupinčios ant savo aukštos sekretorės kėdės, nesimatė. Aš tuojau pat sužinojau kodėl. Ji buvo iškviesta pas Ričį ir atrodė ne ką geriau kaip paskutinį kartą, kai matėmės, gal net blogiau. Tikriausiai tai buvo pirmas kartas, kai ji per keletą valandų liovėsi verkti.

— Sterling.

Ričio elgesys ir balso tonas buvo stulbinamai rimti. Jis taip stipriai uždarė paskui mane duris, kad pamaniau, jog jei būtų turėjęs raktą, tai būtų dar ir užrakinęs.

Ana linktelėjo mano pusėn. Jos veide bandžiau įžvelgti kokį nors atsakymą, bet veltui.

Ričis pritraukė kėdę prie Anos. Akimirksnį dvejojau, ar sėsti.

„Nebūk kvaila, — subariau save — juk ji tavęs nesuės“.

— Spėju, kad Ana man papasakojo daugmaž viską, Sterling. Ji užėjo pas mane po kokių trisdešimties sekundžių, kai tu paskambinai. Leitonas jau kurį laiką įtarinėjo Deiną Henchlo. Iki šiolei nieko konkretaus neturėjo prikišti, tik kelias smulkmenas. Gaunam prekes, o prieš pat aukcioną tenka atiduoti. Be jokių paaiškinimų nubraukiami komisiniai. Vieną kartą buvome gavę paklausimą dėl to, kad vienas labai vertingas prancūziško porceliano dirbinys buvo parduotas aukcione, kai mes jo net nebuvom gavę. Kitą savaitę Deinas atlėkė su tuo daiktu. Per daug keistų dalykų ėmė kauptis virš jo galvos. Ir visi tie dalykai smigo į jo vieno pusę.

— Atrodo, aš čia kažko nesuprantu, — pralemenau vesdama akimis nuo Ričio į Aną. — Deinas? O kaip vakarykščia diena?

Ana atsakė vos šyptelėdama ir nuo ašarų paraudusiomis akimis:

— Matot, vakar kilo toks sujudimas. Visi išlėkė į gatvę, todėl aš nieko nespėjau paaiškinti.

— Pirmoji išdūmei tu, — atkirtau jai, — ir vos nepartrenkei Džojaus.

Ji ignoravo mano pastabą.

— Aš norėjau pasprukti nuo Ralfo.

— Šit kaip?

— Tiek to, nesvarbu. — Ana atsikosėjo. — Štai kaip viskas yra. Aš esu skolinga Ralfui pinigų, daug pinigų. Kai jis sužinojo, kad dirbu Leitone, sumanė išpešti kuo daugiau informacijos. — Ji nusuko akis į šalį. — Jis nepagalvojo, kad aš čia tik sekretorė. Papasakojau jam, kaip supirkinėtojai gana pigiai nuperka daiktus, o aukcione parduoda gerokai brangiau ir padaro nemažą apyvartą. Jam toptelėjo galvon, kad tai visai neblogas bizniukas, ir nusprendė prasukti savo aferą: jis ką nors nuperka, o aš atnešu čia ir parduodu.

— Kodėl jis taip nepadarė? — paklausiau jos.

Ana susiraukė.

— Pati jį matėte. Kaip jis galėtų gauti antikvarinių daiktų ar vertingų senienų, jeigu nevogtų? Taip mano visi čia dirbantys. Deja, jis nežinojo vieno dalyko: man moka už tai, kad aš pristatau daiktus į Leitono aukcioną.

— Bet ar tai leidžiama? — paklausiau. — Tu juk čia dirbi.

— Aš pamelavau, neva pristatinėju gerus daiktus už vieną seną moteriškę, mūsų šeimos draugę. Sakydavau, kad ji kadaise dirbo senienų vertintoja ir dabar padeda vienam vyrui parduoti vertingesnius daiktus, kuriuos jis paveldėjo. Dar aš pasakydavau, kad dėl to, jog ji pati į miestą atvažiuoti negali, už ją tuos daiktus pristatinėsiu aš, bet jai reikalinga sumokėti radybų mokestį.

— Vadinasi, — tariau aš, — buvo išrašinėjami du čekiai: vienas Ralfui pardavus prekes ir atskaičius Leitono dalį, o antras — radybų mokestis. Kieno vardu būdavo išrašomas šitas?

— Mano mamos. — Ana pritilo. — Supraskit, man labai reikėjo. Mudu su Ralfu esame iš vieno rajono. Aš iš jo skolindavausi pinigų. Jis man pažadėjo nurašyti dalį skolos, jeigu padėsiu prasukti jam šitą aferą. Jis sakė žinąs Džojaus parduotuvę ir dar keletą tokių kaip jo, kur galima gauti pigių dalykų. Kartais, kai jis aptikdavo vertingą daiktą, bet neužtekdavo pinigų, pasiųsdavo derėtis mane. Taip sakant, numušti kainos.

Pagalvojau apie Solą ir net nusipurčiau.

— O kaip tą šeštadienį, kai mačiau tave Niujorke?

Ana linktelėjo.

— Eilinė surinkinėtojo afera, — įsiterpė Ričis, — tik šiuo atveju surinkinėtojas jau tikras banditas, ir Ana netrukus pradėjo tempti mums per daug labai vertingų daiktų, ne pagal supirkinėtojos galimybes. Tai buvo ne visai teisinga.

— Ar Ralfas gerai išmanė apie antikvarines vertybes, kad sugebėtų pirkti tokius daiktus? — paklausiau.

— Daugeliu atvejų — taip. Jis turi gatvės prekeivio nuojautą. Ralfas labai greitai pamatydavo, kurie daiktai vertingi. Porą kartų jį buvo pričiupę, bet jis sugebėjo atsikratyti tų daiktų, įbrukdamas juos mažiau nusimanančiam perpirkinėtojui, kuris nesusigaudė, ką įsigijo, — pasakojo Ana. — Ralfas sumaniai įtikindavo jį, kad tai antikvarinis daiktas, ir parduodavo net brangiau, negu pirko. — Ji gūžtelėjo pečiais.

Buvo nesmagu su tuo sutikti, bet aš žinojau, kad ji teisi abiem atvejais. Vagys dažniausiai žino, ką vogti, o dauguma supirkinėtojų nelabai gaudosi savo turimose prekėse. Bet tai nesvarbu. Jie tiesiog įbruka tuos daiktus tokiems pat neišmanėliams kaip ir jie patys.

— Bet kaip Deinas įsipainiojęs į šį reikalą? — paklausiau vis dar gerokai pyktelėjusi.

— Frensė Golden. Tu ją pažįsti, tiesa? Ji — prekių skyriaus vadybininkė, — tarė Ričis.

— Ne, aš paprastai dirbu tiesiogiai su skyrių valdytojais, — atsakiau.

— Žinoma. Matai, Frensė informavo mane apie perdėm stropią Anos veiklą. Mes nusprendėme, kad dėl to, jog Ana dirba pas mane, vertėtų atidžiau pasidomėti, kas čia vyksta. — Ričis stabtelėjo. — Juk žinai, kaip būna su tais atsitiktiniais sutapimais. Henchlo prieš mus išdygo, kai aš kalbėjausi su Frense. Jis iššniukštinėjo padėtį ir susisiekė su Ana greičiau už mane. Aš jau buvau įpusėjęs kataloguoti daiktus didžiuliam pardavimui, bet Anos daiktų neįtraukiau, atidėjau juos vėlesniam laikui.

Ričis pirma dėbtelėjo akimis į Aną, paskui užvertė jas aukštyn.

— O visa kita jau gali numanyti pati. Kai Deinas ją užsipuolė, ji išpasakojo savo aferą. Tuomet jis pamatė galimybę išpešti dvigubą naudą pinigais: mainais už tai, kad niekam nieko nepraneš, pradėjo savo vardu tempti aukcionui Anos, arba tiksliau Ralfo, daiktus.

— Vadinasi, radybų mokestį susižerdavo Deinas, o ne tavo mama, — pasakiau aš. — Tu likai už borto.

— O kas man daugiau liko? — Anos balsas buvo apgailėtinai liūdnas. Paskui nuleidusi akis pridūrė: — Jis man šiek tiek numesdavo, kad bent kiek galėčiau grąžinti Ralfui. Mes buvom... — Ji visa sudrebėjo, — susitarę.

— Ką gi, — įsiterpė Ričis, matyt, trokšdamas apsaugoti Aną nuo tolesnio nemalonaus pokalbio. — Dabar, kai jau gerai žinom Henchlo vaidmenį šiame žaidime, gali būti tikra, kad jis išlėks iš čia su visais trenksmais.

Štai kaip! „Vis dėlto mažasis Ričis Danielas dar turi šiek tiek žmoniškumo, — pagalvojau mintyse, — žiupsnelį užuojautos“. Mane tai mažumėlę nuramino. Net miela iš jo pusės, bet ne tiek, kad ištrintų prisiminimus apie tai, kaip jis visai neseniai ketino prasukti vieną kitą asmeninį reikaliuką.

— Ana, dar norėčiau paklausti dėl tos art deco figūrėlės, kurią pardavei Maribelei. Tu jai minėjai, kad Leitono aukcionas rengėsi ją parduoti, bet paskui...

Ričis nutraukė mano žodžius.

— Čia mano kaltė, Sterling. — Ir lyg atsiprašydamas nusijuokė, — mano klaida. Į parduodamų prekių katalogą aš jau buvau įtraukęs kitą figūrėlę, labai panašią į tą. Juk negali užversti rinkos. Tik, žinoma, tuo metu aš dar nežinojau, kad ta naujoji aukcionui siūloma figūrėlė irgi buvo Anos. — Jis pažiūrėjo į Aną gailestingu, bet kartu ir atgailaujančiu žvilgsniu. — Prekių gavimo dokumente mirgėjo tik Deino pavardė. Jis ją ir atsiėmė.

— O paskui Deinas atidavė ją tau, ir tu likai su karštu grobiu rankose, — tariau Anai.

Atsistojusi nuėjau prie knygų spintos ir paėmiau nuo lentynos figūrėlę.

— O šita? Iš kur čia atsirado šita?

— Iš vienos moters namų. Vertingų daiktų ten neradom, nors jos šeima kadaise buvo labai išsilavinusi ir gyveno pasiturinčiai senajame žemyne. Ją mums atnešė jos duktė. Tėvai pasimirė vienas paskui kitą, su poros ar trijų savaičių pertrauka, kažkur Brukline. Gyvenimą baigė varganai. Jie atvyko į mūsų šalį kaip emigrantai iš... Dieve, niekaip neprisimenu. Praėjusį kartą manęs klausei. Gal iš Pietų Amerikos, gal iš Europos, nepamenu. Sakiau, pasižiūrėsiu ir pasitikslinsiu, kai prieš tai klausei. Pamiršau. Iškišim per kurį nors pardavimą, jeigu ne čia, tai Paryžiuje.

Perbraukiau pirštu per Solo ženklą S. S. Be jokios abejonės, tai viena iš Solo išdrožtų figūrėlių, kurias jis laisva ranka dovanojo seniems savo draugams ir kaimynams. Jai išdrožti prireikė tiek meilės ir kruopštumo, o dabar ji štai keliauja iš vienos vietos į kitą, laukdama savo naujųjų namų.

Žvilgtelėjau į Aną. Ji sėdėjo sudribusi kėdėje, paprastai ramus ir taikus jos veidas dabar buvo išbalęs ir išsigandęs. Ne ką geriau atrodė ir Ričis. Dabar tikrai nebuvo tinkamas metas atskleisti jam tą faktą, kad dramblio kaulo figūrėlės dalys yra išdrožtos visai neseniai.

Prikandau apatinę lūpą ir kramčiau ją tol, kol sukaupiau pakankamai drąsos prabilti.

— Bijau, kad čia visko slypi kur kas daugiau, nei jūs žinote, — pasakiau Ričiui.

Užverktos Anos akys šoktelėjo į viršų ir susitiko su manosiomis.

— Kalbama ne apie tave, Ana. — Šyptelėjau jai, trokšdama nuraminti ir pasakyti, kad per vieną dieną ji ir taip jau daug prisikentėjo. — Tai apie Deiną Henchlo. Riči, prisimeni tą sidabrinį arbatos kaitintuvą, kurį atvežiau Naidželui? Na, čia veikia pietietiška gauja, kuri prakiša daiktus į Leitono aukcioną. Keletas daiktų, kuriuos Deinas siuntė Naidželui, atkeliavo iš gaujos vado Dveino Sloginso. Pasirodo, jie abu kažkaip netyčia dalyvavo relikvijų pagerbimo šventėje Montgomeryje.

Po susitikimo teisės departamente Ričis, Naidželas ir aš palinkome prie važtaraščių, kurie buvo išrašyti Deino Henchlo vardu. Juose buvo minimi jo atgabenti daiktai, skirti parduoti Leitono aukcionui. Keletas ten rastų daiktų visiškai ne atsitiktinai buvo iš Heinsvortų turto vertinimo sąrašo, kur jie buvo pažymėti kaip dingę. Henchlo, tas išpuikęs nevidonas, kaltas kaip nežinia kas.

Labiausiai apmaudu buvo dėl to, kad vos prieš kelias dienas Leitono aukcionas buvo gavęs Deino laišką, kuriame buvo minima, jog netrukus jis ketinąs atsiųsti puikų Meiseno porceliano dubenį sriubai ir sidabrinę Tiffany vazą, dar keletą daikčiukų, kuriuos Džeinė Fin tada taip stropiai pakavo, kai Edas, Piteris ir aš atsidūrėme ant jos namų slenksčio.

Kai Edas Pavičas susies Deiną Henchlo su Dveinu Sloginsu, tai Dveino problemos pasirodys kur kas didesnės nei šie nešvarūs darbeliai Leitone. Nė kiek nenustebčiau, jeigu Edas Pavičas, giliau pasiknaisiojęs, išsiaiškintų, kad Henchlo buvo įsivėlęs į dar daugiau aferų. O kai viskas pasibaigs, galiu prisiekti, kad Deiną Henchlo užgrius nemaža teismo išlaidų padengimo sąskaitų krūvelė. Nerasi kito panašaus žmogaus, labiau nusipelniusio tokios baigties.

Sugrįžusi į viešbučio kambarį be jokios priežasties įsijungiau televizorių vien tik tam, kad jis man primintų, jog dar egzistuoja ir normalus pasaulis šalia to, kuriame viešpatauja vagys, melas, šantažas ir apgaulė, nuo kurių ką tik pasprukau, ir kuriame svarbiausią vietą užima daiktai. Tuo metu aš net pagalvojau, kad gerai būtų daugiau niekada nebematyti tų daiktų.

Ir vis dėlto aš baisiai troškau kuo skubiau grįžti namo, grįžti prie tų dalykų ir daiktų, kuriuos myliu, kurie saugo brangius prisiminimus apie žmones, vietas, džiugius ir liūdnus laikus.

Kokią ten Sokrato mintį taip mėgdavo cituoti mama?

Be kokių daiktų aš galiu apsieiti, — atsakė ji.

Gal geriau perfrazuoti: „Be kokių žmonių aš galiu apsieiti“, — ištariau garsiai, nes ne daiktai, o žmonės gviešiasi gražių daiktų. Ir gana dažnai tokie žmonės lyg baldai turi tik išorinį blizgesį — bent jau tie, su kuriais pastaruoju metu man teko susidurti.

Supraskite mane teisingai. Medžiu inkrustuoti baldai pasižymi ilga ir garbinga praeitimi. Tinkamai atlikus inkrustavimo darbus, baldas tampa tikru meno kūriniu ir būna dar įspūdingesnis. Puikus medienos lukšto pritaikymas paprastą kėdę, komodą ar staliuką gali paversti prabangiu inkrustuotu baldu. Bet blogoji šio reikalo pusė yra ta, kad faneravimas yra ne kas kita, kaip tik sumanus baldžių būdas paslėpti nelabai patrauklią medienos struktūrą, tikrąją medžio šerdį. Tad visiškai tikėtina, kad po daugelio metų, nesvarbu, su kuo turėtum reikalų — su baldais ar žmonėmis, — tas plonytis paviršinis sluoksnis suskilinės, atsilups ir nukris.

Atitraukiau užuolaidą ir pažvelgiau pro langą į Leksingtono aveniu, kur šią niūrią žiemos dieną zujo mašinos ir žmonės. Taip, nuo vakar dienos aš gyvenau tikrai kitokiame pasaulyje. Na, tikriau pasakius, nuo trečiadienio, kai čia atvykau. Net nežinojau, ar šviečia saulė. Bet man ir nerūpėjo. Jeigu ne vakarienė su Matu, tai kuo galėčiau pasigirti, atsibasčiusi į spinduliuojantį Manhataną? Sugadintais nervais ir patinusiomis nuo nemigos akimis?

Užtraukusi užuolaidą griežtai nusprendžiau niekada daugiau gyvenime nesivelti į tokias nesąmones, kokias teko patirti pastarosiomis dienomis.

Aš dar turėjau pakankamai laiko susimesti daiktus, išsivalyti dantis ir suspėti išsiregistruoti iš viešbučio. Beje, man ir taip reikėjo išvažiuoti kuo anksčiau. Penktadieniais miesto centre spūsties valandos prasideda jau nuo pusiaudienio. Dar stabtelėjau prie spintos pasitikrinti, ar rytą per skubėjimą nieko nebuvau palikusi. Prieš porą metų taip pamečiau savo mėgstamiausią skarą, kai ji nuslydo nuo palto pakabos ir aš jos gulinčios ant grindų nepastebėjau.

Suskambo telefonas.

— Sterling, jūs dar čia?

— Matas?

Nesitikėjau, kad kas nors galėtų man paskambinti, nebent tik iš registratūros. Na, gal dar Naidželas ar Ričis.

— Taip, taip. Jau buvau suabejojęs, kad galėjote persigalvoti ir išsiregistruoti iš viešbučio. Jūs nepatikėsite, bet jums nusišypsojo laimė — aš jau turiu jums darbo. Orindž apygardoje vienoje privačioje galerijoje įvyko keista vagystė. Tuos namus apdraudusi Babsono ir Maiklo kompanija. Pagal policijos pranešimus nebūta jokių įsilaužimų, tad visi siūlų galai veda į galerijos prižiūrėtoją, bet ji atrodo nepriekaištingai švari. Sakykite, ar galėtumėte kaip nors pasilikti dar vienai parai, kad mes susitikę per vakarienę aptartume šį reikalą? Žinoma, mes mokam už jūsų laiką. Jeigu reikia, pridėsime ir už viršvalandžius. Suprantu, šiandien penktadienis ir jūs turbūt jau susiplanavote savaitgalį Virdžinijoje. Pakviesčiau pietų, bet lygiai pusę pirmos turiu susitikimą su advokatu, atstovaujančiu vieną mūsų klientą, turintį nuosavybės keliose užsienio šalyse, tad dabar negaliu. Nieks nežino, kada baigsis šis susitikimas. Galite ir atsisakyti, bet...

Pažvelgiau pirma pro langą, paskui į savo lagaminą ir prisiminiau Solą.

— Pažiūrėsiu, kaip čia man geriau padarius, — pasakiau jam, susirangydama ant viešbučio lovos.

Staigmenos dėl to ir malonios, — įsiterpė mama, — kad jos nutinka taip staiga.

PADĖKA

Noriu padėkoti savo buvusiam vyrui Klaustonui Dženkinsui už jo neišsenkamą kantrybę, kai aš prieš dvidešimt metų pradėjau kalti jam į galvą mintį, kad noriu parašyti šią knygą. Dėkoju Janui Karonui už tai, kad nuolat mane padrąsindavo ir kartais padėdavo išsilaikyti tiesiame kelyje. Labai jam dėkoju. Vieną dieną per vakarienę šitą knygos pavadinimą man pasiūlė Klaudijus Polio, o aš iš savo draugės Sterling Boid pasiskolinau Sterling Glas vardą ir pavardę. (Nors tuo visas mudviejų panašumas ir baigiasi.) Ačiū jums, mielieji draugai ir Nektaro rašytojai. Be jūsų pagalbos aš veikiausiai būčiau įstrigusi pusiaukelėje.

Neįkainojamos informacijos ir patarimų man davė turto vertintojai: Džanela Smit ir Styvas Mainoras; Džonas Heisas ir Pegė Gilgs iš Christie aukciono; Helena ir Martinas Švalbergai iš Meiseno dirbinių parduotuvės Palm Byče Floridoje; Amanda Vinsted iš Nylo aukciono kompanijos; Florentas Hainsas iš Sotheby ir Frederikas Brandtas iš Virdžinijos Vaizduojamojo meno muziejaus. Ypač noriu padėkoti savo pirmiesiems skaitytojams Džoslinai Halcepl, Šarlotei Licenberg, Sindei Mor ir Anikai Daning. Man buvo didžiulė garbė būti apdovanotai trijų leidybos profesionalų patirtimi ir išmintimi: nenuilstamos draugės agentės Džunės Frederiks, puikios ir įžvalgios redaktorės Keitės Pouris ir labai patyrusios knygų leidėjos Nensės Olson.

Dar aš dėkoju visiems antikvarinių daiktų mylėtojams, menininkams, žinovams ir šios srities profesionalams už tai, kad daugelį metų pasakojo man savo nuotykius. Savo kasdieniuose žygiuose ir darbuose, kuriuos gyvenime jau atlikom ar dar atliksime, mes godžiai ryjame adrenaliną per gaudynes, džiaugiamės pergalėmis ir liūdime dėl netekties.

Reiškiu begalinę meilę savo nuostabiajam vyrui Bobui Sekstonui, kuris dažnai nė nenutuokia, kad daugelis personažų rungiasi dėl jo dėmesio, bet jis vis tiek atkakliai kenčia, taip pat savo šeimynai: Lengdonui ir Eimei, Džoslinai ir Maikui, Bendžaminui, Metjui ir Erikai.

Jenkins, Emyl

Je 83 Stilinga vagystė: romanas /Emyl Jenkins; iš anglų kalbos vertė Regina Šeškuvienė. — Vilnius: Alma littera, 2006. — 344 p. — (Cappuccino)

ISBN 9955-24-144-6

Amerikiečių rašytojos Emyl Jenkins romanas nukelia skaitytoją į antikvarinių vertybių pasaulį, kuris blizga ir tviska iš išorės, o viduje — kunkuliuoja paslaptimis ir intrigomis. Pagrindinė herojė Sterling Glas yra antikvarinių daiktų vertintoja. Kartą, norėdama išsiaiškinti senovinio kaitintuvo istoriją, ji aptinka sudėtingą sukčiavimo mechanizmą ir įklimpsta į besaikio godulio, apgaulės ir pavojų liūną. Pasirodo, pačios brangiausios vertybės saugo didžiules paslaptis.

UDK 820(73)-3

Emyl Jenkins STILINGA VAGYSTĖ

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Regina Šeškuvienė

Redaktorė Rasa Mielkuvienė

Korektorė Marijona Treigienė

Serijos dailininkas Liudas Parulskis

Maketavo Zita Pikturnienė

Tiražas 3000 egz.

Išleido leidykla „Alma littera“, A. Juozapavičiaus g. 6/2, 09310 Vilnius

Interneto svetainė: http://www.almalittera.lt

Spaudė Standartų spaustuvė, S. Dariaus ir Girėno g. 39, 02189 Vilnius

Notes

[

←1

]

John Haviland (1792-1852) - anglų architektas, gyvenęs Amerikoje. (Vert. past.)

[

←2

]

Robert Edward Lee (1807-1870) - Amerikos karys ir švietėjas, Amerikos pilietinio karo konfederacijos armijos generolas, Henrio Lee sūnus. (Vert. past.)

[

←3

]

Cechinas - Venecijos auksinė moneta. (Vert. past.)

[

←4

]

Provenance (angl.) - (daikto) kilmė; kilmės vieta. (Vert. past.)

[

←5

]

Navahai — didžiausia Šiaurės Amerikos atabaskų šeimos indėnų gentis, gyvenanti Arizonos, Jutos ir Naujosios Meksikos valstijų rezervatuose. (Vert. past.)

[

←6

]

Le Corbusier (1887–1965) — šveicarų ir prancūzų architektas bei tapytojas, propagavęs funkcionalų, kubizmu paremtą vadinamąjį „tarptautinį“ stilių, projektavęs baldus ir interjero detales. (Vert. past.)

[

←7

]

Hepplewhite - garsus anglų baldžius ir spintų meistras, miręs 1786 metais. Jo vardu pavadintas ir XVIII amžiaus pabaigos baldų stilius. (Vert. past.)

[

←8

]

Nuogo berniuko atvaizdas (men.) (Vert. past.)

[

←9

]

Onion (angl.) - svogūnas; indas, savo forma primenantis svogūną. (Vert. past.)

[

←10

]

WASP — White-Anglo-Saxon Protestant (JAV) — anglosaksų kilmės baltasis protestantas. (Vert. past.)

[

←11

]

Naugahyde - prekinis ženklas, žymintis storą vinilu padengtą medžiagą, primenančią natūralią odą ir naudojamą baldų apmušalams. (Vert. past.)

Content

Jenkins Emyl Stilinga vagystė