Джеймс Эрика Леонард

Penkiasdešimt tamsesnių atspalvių

E L James

Penkiasdešimt

tamsesnių atspalvių

Iš anglų kalbos vertė

Jovita Liutkutė

Versta iš:

E L James

FIFTY SHADES DARKER

Arrow books

Ši knyga – grožinės literatūros kūrinys. Visi vardai ir pavardės, veikėjai, veiksmo vietos ir įvykiai yra arba autorės sugalvoti, arba naudojami jos kaip pramanyti. Bet koks panašumas į tikrus tebegyvenančius ar jau mirusius žmones, į įvykius ar vietas yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090109854

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2011

The author published an earlier serialized version of this story online with different characters as „Master of the Universe“ under the pseudonym Snowqueen’s Icedragon.

Viršelio dizainas © Jennifer McGuire

Viršelio nuotrauka © E. Spek/Dreamstime.com

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jovita Liutkutė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Redagavo Edita Vaskelaitė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio meninis redagavimas Edvardas Jazgevičius

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Z. ir Dž.

Visada besąlygiškai jus mylėsiu

PADĖKOS

Esu didžiai dėkinga Sarai, Kai ir Džadai. Ačiū už viską, ką dėl manęs padarėte.

LABAI ačiū Katlinai ir Kristei, kurios atliko už mane didelį darbą ir surūšiavo medžiagą.

Taip pat dėkoju Nialui, savo vyrui, mylimajam ir geriausiam draugui (dažniausiai).

O dabar – garsus padėkos šūksnis visoms nuostabioms, nepakartojamoms moterims iš viso pasaulio, su kuriomis šito ėmusis buvo malonu susipažinti ir kurias dabar laikau draugėmis, tarp jų: Eilei, Aleksei, Eimei, Andrėjai, Andželai, Azucenai, Beibsei, Bi, Belindai, Betsei, Brendai, Britei, Karolinai, Katrinai, Donei, Gvenei, Hanai, Džanetei, Dženai, Dženei, Džilei, Ketei, Keitei, Kelei, Lizai, Mendei, Margaretai, Natalijai, Nikolei, Norai, Olgai, Pemei, Paulinai, Reinai, Reizei, Raikai, Rianai, Rutai, Stefai, Siuzei, Tašai, Teilorei ir Unai. Tas šūksnis taip pat skrieja daugybei talentingų, sąmojingų ir nuoširdžių moterų (ir vyrų), sutiktų internete. Jūs suprasite, kad ši padėka skirta jums.

Ačiū Morganui ir Dženei už informaciją apie „Heathman“ viešbutį.

Ir pagaliau dėkoju Džaninai, savo leidėjai. Tu moki išjudinti. Tikrai.

PROLOGAS

Jis grįžo. Mamytė miega arba vėl nesveikuoja.

Palendu po virtuvės stalu ir susiriečiu. Pro pirštus matau mamytę. Ji miega ant sofos. Jos ranka liečia žalią suskretusį kilimą, o jis avi tvirtus batus su spindinčia sagtimi, stovi prie mamytės ir rėkia.

Jis pliaukšteli mamytei diržu. „Kelkis! Kelkis! Tu, prakeikta kekše. Prakeikta kekše. Prakeikta kekše. Prakeikta kekše. Prakeikta kekše. Prakeikta kekše.“

Mamytė sudejuoja. „Liaukis. Prašau, liaukis.“ Mamytė neklykia. Tik susigūžia.

Pirštais užsikemšu ausis, užsimerkiu. Garsai nuslopsta.

Jis atsisuka, matau jo batus, atitrepsinčius į virtuvę. Rankoje jis tebeturi diržą. Ir ieško manęs.

Pasilenkia ir išsišiepia. Jis bjauriai dvokia. Cigaretėmis ir alkoholiu. „Štai kur tu, mažas šūdžiau…“

Jį pažadina kraują stingdantis klyksmas. Viešpatie! Jis permirkęs prakaitu, širdis daužosi. Kas per velniava? Staiga jis atsisėda lovoje tiesus kaip styga ir susiima galvą rankomis. Mėšlas. Jie vėl čia. Tą triukšmą kėliau aš. Jis giliai atsidūsta mėgindamas nusiraminti ir išguiti iš sąmonės ir šnervių pigios kvietinės degtinės ir „Camel“ cigarečių tvaiką.

PIRMAS SKYRIUS

Ištvėriau trečią dieną be Kristiano ir pirmą dieną naujame darbe. Laikas ėjo tarsi per miglą matant dar nepažįstamus veidus, man patikėtą darbą ir poną Džeką Haidą. Ponas Džekas Haidas… remdamasis į mano rašomąjį stalą, šypsosi man, o jo akys spindi.

– Puikiai padirbėjai, Ana. Rodos, būsime puiki komanda.

Šiaip taip kilsteliu lūpų kampučius ir apsimetu šypsanti.

– Jei galima, aš jau eisiu, – sumurmu.

– Žinoma, jau pusė šeštos. Iki rytojaus.

– Viso gero, Džekai.

– Viso gero, Ana.

Pasiėmusi rankinę apsivelku švarkelį ir žengiu prie durų. Lauke giliai įkvepiu vakarėjančio Siatlo oro. Jis neužpildo tuštumos, plytinčios krūtinėje nuo šeštadienio ryto, skausmingai ir negailestingai primenančios, ką praradau. Nuleidusi galvą, spoksodama sau po kojomis ir galvodama apie tai, kad neturiu nei savo numylėtos Vandos, senutėlės „Volkswagen Beetle“, nei… „Audi“, žingsniuoju į autobusų stotelę.

Bet tuoj pat nuveju šią mintį šalin. Žinoma, galiu leisti sau nusipirkti automobilį – puikų ir naują. Nujaučiu, kad rašydamas čekį Kristianas buvo pernelyg dosnus, ir vien pagalvojusi apie tai burnoje pajuntu gaižumą, bet atsikratau šios minties, kaip įmanydama stengiuosi užsisklęsti ir apskritai apie nieką nemąstyti. Negaliu galvoti apie jį. Nenoriu vėl apsipilti ašaromis – juolab gatvėje.

Butas tuščias. Man trūksta Keitės, įsivaizduoju ją, gulinčią Barbadoso salos paplūdimyje ir gurkšnojančią atvėsintą kokteilį. Įsijungiu plokščiaekranį televizorių, kad jo garsas užpildytų tuštumą ir suteiktų draugijos iliuziją, bet iš tiesų nei klausausi, nei žiūriu. Sėdžiu apsiblaususi ir spoksau į mūro sieną. Aš sustingusi. Jaučiu tik skausmą. Ar dar ilgai teks kentėti?

Iš sielvarto mane staiga išvaduoja elektrinio durų skambučio zirztelėjimas: iš susijaudinimo ima smarkiai plakti širdis. Kas čia galėtų būti? Paspaudžiu telefonspynės mygtuką.

– Siuntinys panelei Stil, – išgirstu abejingą nematomo žmogaus balsą ir kūnu plūsteli nusivylimo banga.

Vangiai nulipusi laiptais, randu kramtomąją gumą čiaumojantį jaunuolį, kuris atsirėmęs į lauko durų staktą laiko didelę dėžę. Pasirašau gavusi siuntinį ir nešuosi dėžę į butą. Dėžė didžiulė ir stebėtinai lengva. Joje – dvidešimt keturios baltos ilgakotės rožės ir kortelė.

Sveikinimai pirmosios darbo dienos proga.

Tikiuosi, ji praėjo gerai.

Taip pat ačiū už sklandytuvą. Tu labai dėmesinga.

Ant mano darbo stalo jis užima garbingą vietą.

Kristianas

Spoksau į kortelę su spausdintu tekstu, o tuštuma krūtinėje plečiasi. Neabejoju, kad viskuo pasirūpino jo sekretorė. Kristianas tikriausiai menkai teprisidėjo. Ir man per skaudu apie tai galvoti. Atidžiai apžiūriu rožes – gražios, tad neprisiverčiu švystelėti jų į šiukšliadėžę. Pareigingai pėdinu į virtuvę ir suieškau vazą.

TAIP PALENGVA SUSIDĖSTO DIENOTVARKĖ: pabundu, dirbu, verkiu, miegu. Na, bent jau mėginu miegoti. Negaliu nuo jo pasprukti net sapnuose. Mane persekioja pilkos liepsningos akys, bejėgiškas žvilgsnis, tviskantys rudi plaukai. Ir ta muzika… tiek daug muzikos – jau negaliu klausytis jokios muzikos. Kaip įmanydama jos vengiu. Krūpteliu net išgirdusi lengvai įsimenamas reklamų melodijas.

Nesišnekėjau su niekuo – nė su mama ar Rėjumi. Dabar tuštiems pokalbiams neturiu jėgų. Ne, tokių pašnekesių nenoriu. Tapau tarsi atskira respublika. Nusiaubta, karo nuniokota šalimi, kurioje niekas neauga, kurioje iki pat horizonto – vien plika žemė. Taip, tai aš. Galiu formaliai bendrauti nuėjusi į darbą, bet tik tiek. Jei pasikalbėčiau su mama, žinau, kad dar labiau palūžčiau, o aš ir taip visiškai sugniuždyta.

VISAI NETURIU APETITO. Trečiadienį per pietus šiaip taip suvalgau indelį jogurto – tai pirmasis „patiekalas“ nuo praėjusio penktadienio. Mano gyvybę palaiko vien pastarosiomis dienomis pamėgta latės kava ir dietinė kola. Kofeinas teikia jėgų, bet nuo jo darosi neramu.

Džekas ėmė sukiotis aplink, erzinti mane, uždavinėti asmeniškus klausimus. Ko jis nori? Elgiuosi mandagiai, bet turiu neprisileisti jo pernelyg arti.

Sėdžiu, peržiūrinėju krūvą jam adresuotų laiškų ir džiaugiuosi, kad galiu pasinerti į šį paprastą darbą, kuriam nereikia daug dėmesio. Dzingteli mobilusis pranešdamas, kad gavau elektroninį laišką, ir paskubomis žvilgteliu, nuo ko jis.

Po velnių… Laiškas nuo Kristiano. Ak, ne, tik ne čia… ne darbe.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:05

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela Anastazija,

atleisk, kad trukdau darbe. Tikiuosi, tau sekasi gerai. Ar gavai gėles?

Noriu priminti, kad rytoj vyks tavo bičiulio fotografijos parodos atidarymas, ir neabejoju, jog įsigyti automobilio dar neturėjai laiko, o kelias tolimas. Labai džiaugčiausi galėdamas tave nuvežti – jei tik norėtum.

Pranešk man.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Man akys paplūsta ašaromis. Paskubomis pakylu nuo rašomojo stalo ir neriu į tualetą pasislėpti kabinoje. Chosė paroda. Visai pamiršau, o juk žadėjau nuvažiuoti. Mėšlas, Kristianas teisus – kaip aš ten nusigausiu?

Stipriai prispaudžiu delną prie kaktos. Kodėl Chosė neskambino? Kai gerai pagalvoji… kodėl niekas man neskambino? Buvau tokia išsiblaškiusi, jog nepastebėjau, kad mano mobilusis visą laiką tyli.

Po velnių! Kokia aš kvaiša! Aš vis dar nustačiusi skambučių peradresavimo funkciją ir jie visi plaukia į „BlackBerry“ telefoną. Beje, iš kur jis sužinojo mano elektroninio pašto adresą?

Jis žino mano batų dydį, tad vargu ar jam labai sunku sužinoti mano elektroninio pašto adresą.

Ar galiu vėl jį pamatyti? Ar ištverčiau? Ar noriu su juo susitikti? Užsimerkiu, atlošiu galvą ir mane užlieja ilgesingas sielvartas. Žinoma, kad noriu.

Galbūt… galbūt galėčiau pasakyti jam, kad apsigalvojau… Ne, ne, ne. Negaliu būti su vyru, kuriam malonu kelti man skausmą ir kuris manęs nemyli.

Atmintyje šmėsteli skausmingi prisiminimai: kaip mudu sklandėme, kaip laikėmės susikibę už rankų, kaip maudėmės vonioje, jo švelnumas, jo humoras ir jo niūrus, bauginantis, viliojantis žvilgsnis. Aš jo pasiilgau. Penkios dienos, penkios kančios dienos, o atrodo, tarsi būtų praėjusi visa amžinybė. Vakare verkiu, kol užmiegu, gailėdamasi, kad išėjau, norėdama, kad jis būtų kitoks, trokšdama, kad būtume drauge. Ar dar ilgai mane kankins šis triuškinantis, bjaurus jausmas? Jaučiuosi kaip skaistykloje.

Apsiveju rankomis šonus, stipriai apkabinu save stengdamasi nepraskysti. Aš jo ilgiuosi. Tikrai ilgiuosi… Myliu jį. Tiesiog myliu.

Anastazija Stil, tu darbe! Turiu būti stipri, bet noriu važiuoti į Chosė parodą, o giliai širdyje besislepianti mazochistė taip pat nekantrauja pamatyti Kristianą. Giliai atsidususi, grįžtu prie rašomojo stalo.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:25

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Sveikas, Kristianai,

ačiū už gėles, jos nuostabios.

Taip, būčiau dėkinga, jei nuvežtum.

Ačiū.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Patikrinusi mobilųjį matau, kad jis iš tiesų vis dar nustatytas persiųsti skambučius į „BlackBerry“. Džekas susitikime, tad greitai paskambinu Chosė.

– Sveikas, Chosė. Čia Ana.

– Sveika, seniai nesimatėme.

Jis kalba taip draugiškai ir maloniai, kad vėl vos neapsiverkiu.

– Ilgai kalbėti negaliu. Kada turiu atvažiuoti į tavo parodą?

– Vis dėlto atvažiuosi? – susijaudinęs klausia jis.

– Taip, žinoma.

Įsivaizduoju plačią Chosė šypseną ir pirmą kartą per penkias dienas pati nuoširdžiai nusišypsau.

– Pusę aštuonių.

– Gerai, tada ir pasimatysime. Sudie, Chosė.

– Lik sveika, Ana.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:27

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela Anastazija,

kada man atvažiuoti tavęs paimti?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:32

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Chosė paroda atidaroma 19.30. Kaip manai, kada reikėtų išvažiuoti?

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:34

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela Anastazija,

iki Portlando gerokas gabalas kelio. Turėčiau paimti tave 17.45.

Nekantriai laukiu susitikimo.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Rytojus

Data: 2011 m. birželio 8 d. 14:38

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Gerai, iki pasimatymo.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Dieve… Aš vėl pamatysiu Kristianą. Pirmą kartą per penkias dienas nuotaika šiek tiek pagerėja ir leidžiu sau pagalvoti apie tai, kaip jam sekėsi.

Ar jis manęs ilgėjosi? Tikriausiai ne taip, kaip aš ilgėjausi jo. Gal rado naują nuolankiąją? Ši mintis tokia skausminga, kad iš karto jos atsikratau. Žvilgteliu į krūvą Džekui skirtos korespondencijos, kurią turiu išrūšiuoti, ir, vėl mėgindama užmiršti Kristianą, kimbu į darbą.

Tą vakarą atsigulusi į lovą vartausi nerasdama vietos, mėgindama užmigti ir pirmą kartą per daug dienų prieš miegą neverkiu.

Prieš akis iškyla paskutinį kartą, tą akimirką, kai išėjau, matytas Kristiano veidas. Niekaip negaliu pamiršti sielvartingos jo išraiškos. Pamenu, jis nenorėjo, kad išeičiau, ir tai man rodosi keista. Kam gi pasilikti, kai priėjome tokią aklavietę? Abu mėginome vengti, ko bijome: aš – bausmės, o jis… ko? Meilės?

Kamuojama nenugalimo sielvarto, pasiverčiu ant šono ir apsikabinu pagalvę. Kristianas mano, kad nenusipelno būti mylimas. Kodėl? Ar čia kuo nors dėtas auklėjimas? O gal taip yra dėl motinos, kuri jį pagimdė, dėl tos „rinktinės kekšės“? Šios mintys neduoda man ramybės iki paryčių, kol pagaliau nepakeliamai išvargusi šiaip taip užsnūstu.

DIENA, RODOS, BE GALO, o Džekas neįprastai dėmesingas. Numanau, kad jį skatina tamsiai violetinė Keitės suknelė ir juodi aukštakulniai, kuriuos taip pat nugvelbiau iš jos drabužių spintos, bet dėl to nesuku galvos. Apsisprendžiau gavusi pirmą atlyginimą pavaikščioti po parduotuves ir nusipirkti drabužių. Jaučiu, kad suknelė laisvesnė nei anksčiau, bet apsimetu to nepastebinti.

Pagaliau sulaukiu pusės šeštos, tramdydama nervus, pasiimu švarkelį ir rankinę. Netrukus su juo susitiksiu!

– Ar šį vakarą eini į pasimatymą? – susiruošęs namo ir eidamas pro mano stalą klausia Džekas.

– Taip. Ne. Ne visai…

Akivaizdžiai susidomėjęs, jis kilsteli antakį.

– Su savo vaikinu?

Nuraustu.

– Ne, ne su vaikinu. Su buvusiu vaikinu.

– Gal rytoj po darbo norėtum nueiti kur nors išgerti? Ana, dirbi leidykloje pirmą savaitę ir eini gana svarbias pareigas. Turėtume atšvęsti.

Džekas nusišypso, jo veide šmėsteli kažkoks sunkiai nusakomas nerimą keliantis jausmas ir aš pasijuntu nesmagiai.

Susikišęs rankas į kišenes, jis neskubėdamas išeina pro dvivėres duris. Žiūrėdama į tolstančią jo nugarą susiraukiu. Eiti gerti su viršininku… ar tai tikrai gera mintis?

Papurtau galvą. Pirmiausia turiu ištverti vakarą su Kristianu Grėjumi. Tik kaip? Nuskubu į tualetą paskutinę minutę dar kaip nors pasigražinti.

Sustojusi prieš didelį veidrodį ant sienos, ilgai ir atidžiai žvelgiu į savo veidą. Kaip visada, išblyškusi, po per didelėmis akimis – juosvi ratilai. Atrodau išvargusi ir susirūpinusi. Gaila, kad nemoku pasidaryti makiažo. Pasidažau blakstienas, kosmetiniu pieštuku pasiryškinu akių vokus ir pasignaibau skruostus vildamasi, kad jie bent kiek paraus. Susišukavusi, kad plaukai dailiai kristų ant nugaros, giliai atsidūstu. Turėtų būti gerai.

Nervindamasi, bet su šypsena pereinu per vestibiulį, mostu atsisveikinu su leidyklos priimamajame dirbančia Klere. Manau, mudvi galėtume susidraugauti. Traukdama prie lauko durų pamatau Džeką, besikalbantį su Elizabete. Plačiai šypsodamasis jis atlekia atidaryti man durų.

– Prašom, Ana, – sumurma.

– Ačiū, – sutrikusi šypteliu.

Lauke ant šaligatvio manęs jau laukia Teiloras. Jis atidaro užpakalines automobilio dureles. Varžydamasi žvilgteliu į mane atlydėjusį Džeką. Jis nusiminęs spokso į „Audi“ visureigį.

Nusisukusi įlipu į mašiną ir randu čia sėdintį jį – Kristianą Grėjų, vilkintį pilką kostiumą be kaklaraiščio ir baltus marškinius prasagstyta apykakle. Pilkos akys spindi.

Nuryju seilę. Jis atrodo nuostabiai, bet į mane žvelgia rūsčiai. Kodėl?

– Kada paskutinį kartą valgei? – piktai klausia jis Teilorui užtrenkus užpakalines dureles.

Mėšlas.

– Labas, Kristianai. Taip, man irgi malonu tave matyti.

– Dabar tavo iškalbingumo man nereikia. Atsakyk.

Jo akys degte dega. Po velnių.

– Na… Pietų valgiau jogurto. Ir… dar bananą.

– Kada valgei normalius pietus? – pasipiktinęs vėl klausia jis.

Teiloras vikriai įsitaiso vairuotojo sėdynėje, įjungia variklį ir mes įsiliejame į transporto srautą.

Pakeliu akis ir Džekas man pamoja, tik neįsivaizduoju, kaip jis mane įžiūri pro tamsintą automobilio stiklą. Atsakau jam tuo pačiu.

– Kas jis? – toliau griežtai mane tardo Kristianas.

– Mano viršininkas.

Slapta žvilgteliu į šalia sėdintį gražuolį vyrą ir pamatau, kad jo lūpos stipriai sučiauptos.

– Na? Kada paskutinį kartą valgei?

– Kristianai, tai tikrai ne tavo reikalas, – sumurmu aš, nepaprastai narsi.

– Visa, ką darai, yra mano reikalas. Pasakyk.

Ne, ne tavo. Suirzusi suniurnu ir užverčiu akis, o Kristianas prisimerkia. Pirmą kartą po daugybės dienų man norisi juoktis. Kaip įmanydama tramdau besiveržiantį kikenimą. Kristiano veidas sušvelnėja, aš iš visų jėgų stengiuosi neprajukti ir mielose, dailiose jo lūpose šmėsteli vos pastebima šypsena.

– Tai kada? – šį kartą jau švelniau klausia jis.

– Praėjusį penktadienį, spagečių su jūrų moliuskais, – pašnabždomis prisipažįstu.

Kristianas užsimerkia, veide šmėsteli įtūžis, o gal ir gailestis.

– Suprantu, – ramiai sako. – Atrodai, tarsi nuo penktadienio būtum netekusi dviejų kilogramų, o gal ir dar daugiau. Prašau, Anastazija, valgyk, – priekaištingai priduria jis.

Stebeiliju sau į sterblę, į sunertus pirštus. Kodėl su juo visuomet jaučiuosi lyg prasikaltęs vaikas?

Kristianas krusteli, pasislenka prie manęs.

– Kaip laikaisi? – vis dar švelniai klausia.

Na, tiesą sakant, aš visiškai palūžusi… Stipriai sučiaupiu lūpas.

– Jei sakyčiau, kad laikausi puikiai, meluočiau.

Jis staiga giliai atsidūsta.

– Ir aš, – sumurma, paima mano ranką ir suspaudžia. – Pasiilgau tavęs, – priduria.

Ak, ne. Jo oda liečiasi prie mano odos.

– Kristianai, aš…

– Ana, prašau… Mums reikia pasikalbėti.

Tuoj pravirksiu. Ne.

– Kristianai, aš… Prašau… Aš tiek verkiau… – sušnabždu iš paskutiniųjų tvardydamasi.

– Ak, mažyte, ne… – Kristianas trūkteli ranką ir aš, nespėjusi mirktelėti, jau sėdžiu jam ant kelių. Jis spaudžia mane glėbyje, o jo nosis – mano plaukuose. – Aš tavęs taip pasiilgau, Anastazija, – kužda jis.

Noriu išsivaduoti iš Kristiano glėbio, išlaikyti tam tikrą atstumą, bet jo rankos tiesiog apsivijusios mane. Jis spaudžia mane prie krūtinės. Palengva pasiduodu. Ak, kaip tik šito ir norėjau.

Priglaudžiu galvą Kristianui prie krūtinės, o jis bučiniais apiberia man plaukus. Man gera, lyg būčiau grįžusi namo. Nuo jo sklinda švarių apatinių, skalbinių minkštiklio, kūno prausiklio ir mano mėgstamiausias – Kristiano kvapas. Trumpai pasiduodu iliuzijai, kad viskas bus gerai, ir ši mintis šiek tiek nuramina sužeistą sielą.

Po kelių minučių Teiloras sustabdo automobilį prie šaligatvio, nors mes tebesame mieste.

– Eime, – sako Kristianas stumdamas mane nuo kelių, – atvažiavome.

Ką?!

– Į sraigtasparnių aikštelę. Ji – ant šito pastato stogo.

Užuot aiškinęs, Kristianas tik žvilgteli į pastatą.

Na, žinoma. „Čarlis Tango“. Teiloras atidaro dureles ir aš išlipu. Apdovanota geraširdiška, tėviška šypsena, pasijuntu saugi. Aš taip pat jam nusišypsau.

– Turiu atiduoti jums nosinę.

– Pasilikite ją, panele Stil, su geriausiais mano linkėjimais.

Apėjęs automobilį, Kristianas paima mane už rankos ir aš išraustu. Jis pašaipiai ir klausiamai žvilgteli į Teilorą, o šis ramiai ir niekuo neišsiduodamas atlaiko šeimininko žvilgsnį.

– Devintą? – sako jam Kristianas.

– Taip, sere.

Linktelėjęs Kristianas apsisuka ir pro dvivėres duris nusiveda mane į didžiulį vestibiulį. Džiūgauju jusdama jo plaštaką ir ilgus, tvirtus pirštus, kuriais jis spaudžia man ranką. Jaučiu jau pažįstamą trauką – jis mane traukia kaip Ikarą Saulė. Kartą jau nudegiau, bet vėl trokštu to paties.

Mudviem priėjus prie liftų, Kristianas paspaudžia iškvietimo mygtuką. Pakeliu akis ir jo veide išvystu santūrią, paslaptingą šypsenėlę. Kai atsidaro lifto durys, jis paleidžia ranką ir įsiveda mane į kabiną.

Durims užsidarius surizikuoju dar kartą slapta žvilgtelėti į Kristianą. Jis pažvelgia į mane ir tarp mūsų vėl randasi ta ypatinga, elektros srovę primenanti įtampa. Ji aiškiai juntama. Rodos, galiu jos paragauti, ji pulsuoja tarp mūsų, traukia vieną prie kito.

– Dieve… – aikteliu, mėgaudamasi šita stipria, bauginančia, pirmykšte trauka.

– Ir aš ją jaučiu, – sako Kristianas. Jo žvilgsnis apniukęs, bet skvarbus.

Kirkšnyse pajuntu tvenkiantis sunkų, nenugalimą geismą. Kristianas suspaudžia mano ranką, nykščiu ima braukyti per krumplius, ir visi raumenys kūno gelmėse stipriai ir maloniai įsitempia.

Ar gali būti, kad jis mane vis dar šitaip veikia?

– Prašau, nekramtyk lūpos, Anastazija, – sušnabžda Kristianas.

Atitraukusi dantis nuo apatinės lūpos, pakeliu į jį akis. Geidžiu jo. Čia ir dabar, lifte. Kaip galėčiau negeisti?

– Juk žinai, kaip mane tai veikia, – sumurma jis.

Ak, aš jį vis dar veikiu. Penkias dienas baisiai pykusi, mano vidinė dievaitė krusteli.

Staiga, išsklaidydamos kerus, durys atsidaro – mes ant stogo. Lauke vėjuota ir man šalta, nors vilkiu juodą švarkelį. Kristianas apkabina mane, priglaudžia ir mudu skubriai nužingsniuojame į aikštelės vidurį, prie „Čarlio Tango“ lėtai besisukančiomis keliamosiomis mentėmis.

Iš sraigtasparnio iššoka aukštas, šviesiaplaukis, apskritaveidis vyras tamsiu kostiumu ir, žemai pasilenkęs, tekinas pasileidžia mūsų pasitikti. Paspaudęs Kristianui ranką, jis šūkteli, perrėkdamas keliamųjų menčių triukšmą.

– Paruoštas skristi, sere. Sraigtasparnis – jūsų paslaugoms!

– Viskas patikrinta?

– Taip, sere.

– Apie pusę devintos jį pasiimsite?

– Gerai, sere.

– Apačioje prie laukujų durų jūsų laukia Teiloras.

– Ačiū, pone Grėjau. Saugaus skrydžio į Portlandą. Ponia… – su manimi atsisveikina jis.

Neatitraukdamas rankos Kristianas linkteli, pasilenkia ir nusiveda mane prie sraigtasparnio durelių.

Kabinoje jis gerai įtempia diržus ir tvirtai mane prisega. Tada pažvelgia iškalbingu žvilgsniu ir mįslingai šypteli.

– Štai, dabar turėtum sėdėti ramiai, – sumurma jis. – Turiu prisipažinti, kad man patinka matyti tave sukaustytą diržais. Nieko neliesk.

Skaisčiai išraustu, Kristianas smiliumi brūkšteli man skruostą, o tada paduoda ausines. Aš irgi norėčiau tave liesti, bet neleidi. Piktai dėbteliu. Be to, jis taip stipriai įtempė diržus, kad beveik negaliu krustelėti.

Kristianas įsitaiso sėdynėje, prisisega diržais ir imasi visų prieš pakylant būtinų procedūrų. Jis viską taip gerai išmano. Tuo mane nepaprastai žavi. Užsidėjęs ausines, įjungia jungiklį, keliamosios mentės ima suktis greičiau ir nuo to garso man užgula ausis.

Grįžtelėjęs per petį, jis pažvelgia į mane.

– Pasiruošusi, mažyte? – ausinėse išgirstu aidų jo balsą.

– Taip.

Kristianas berniokiškai nusišypso. Oho, tokios šypsenos jau seniai nemačiau.

– Siatlo-Takomos bokštui, čia „Čarlis Tango“ „Golf-Golf Echo Hotel“, prašau leidimo kilti į Portlandą per PDX1. Patvirtinkite, baigiau.

Netrukus atsklidęs nematomo skrydžių kontrolės bokšte dirbančio žmogaus balsas duoda reikalingus nurodymus.

– Supratau, bokšte, „Čarlis Tango“ kyla, pabaiga.

Kristianas spragteli dar dviem jungikliais, suspaudžia vairalazdę ir sraigtasparnis lėtai ir grakščiai pakyla į vakarėjantį dangų.

Siatlas lieka žemai ir tolsta nuo mūsų – man net silpna pasidaro, – o čia, aukštai, yra į ką paganyti akis.

– Vijomės aušrą, Anastazija, o dabar vejamės sutemas, – ausinėse nuskamba Kristiano žodžiai. Nustebusi pasuku galvą į jį.

Ką tai reiškia? Kaip jis gali taip romantiškai šnekėti? Kristianas nusišypso ir aš nesusilaikiusi atsakau jam drovia šypsenėle.

– Šį kartą galima pamatyti daugiau, ne tik besileidžiančią saulę, – sako jis.

Kai anąkart skridome į Siatlą, buvo tamsu, bet šį vakarą vaizdas nepaprastas, tiesiog nežemiškai gražus. Aukščiausių pastatų stogai jau mums po kojomis, bet kylame vis aukščiau.

– Štai ten Eskala, – Kristianas mosteli į tolumoje dunksantį pastatą. – Ten – „Boeing“ lėktuvų gamykla, o tolumoje matyti „Kosmoso adata“2.

Ištempiu kaklą.

– Nesu ten buvusi.

– Nusivesiu, galėsime ten pavalgyti.

– Kristianai, mudu išsiskyrėme.

– Žinau. Bet vis tiek galiu nusivesti tave ten pavalgyti, – jis perveria mane rūsčiu žvilgsniu.

Linguodama galvą nusprendžiu daugiau neprieštarauti.

– Čia, aukštybėse, labai gražu. Ačiū.

– Įspūdinga, tiesa?

– Įspūdinga, kad tu gali tai daryti.

– Meilikaujate, panele Stil? Bet aš esu žmogus, turintis daugybę gebėjimų.

– Puikiai tai žinau, pone Grėjau.

Jis pasuka galvą, šypteli neslėpdamas pasitenkinimo ir pirmą kartą po penkių dienų aš truputį atsipalaiduoju. Gal taip blogai ir nebus?..

– Kaip sekasi naujame darbe?

– Ačiū, gerai. Įdomus darbas.

– O kaip patinka naujasis viršininkas?

– Nieko sau vyrukas.

Argi galiu sakyti Kristianui, kad su Džeku jaučiuosi nejaukiai? Kristianas žvilgteli į mane.

– Kas yra? – klausia.

– Išskyrus tai, kas akivaizdu, daugiau nieko.

– Kaip suprasti „išskyrus tai, kas akivaizdu“?

– Ak, Kristianai, kartais tu toks nesupratingas…

– Aš? Nesupratingas? Kažin ar man patinka jūsų tonas, panele Stil.

– Ką gi, nepatinka – tai nepatinka.

Jo lūpas iškreipia šypsena.

– Pasiilgau tavo miklaus liežuvėlio, Anastazija.

Garsiai atsidūstu trokšdama sušukti: „Ir aš tavęs pasiilgau – viso, ne tik tavo liežuvio!“ Bet nepratariu nė žodžio, tik spoksau pro lenktą tarsi akvariumas „Čarlio Tango“ stiklą, ir mudu skrendame į pietus. Sutemos tvenkiasi mums iš dešinės, saulės diskas kybo prie pat horizonto – didelis, liepsnojantis, gelsvai rausvas, – o aš vėl nelyginant Ikaras, priskridęs pernelyg arti Saulės.

SUTEMOS SEKA PASKUI mus iš Siatlo, o dangus užlietas žalsvais, rožiniais ir šviesiai melsvais atspalviais, sulietais taip, kaip moka sulieti vien motina gamta. Vakaras giedras ir gaivus, Portlando pastatų šviesos spindi ir mirga, sveikina mane ir Kristianą, tupdantį sraigtasparnį aikštelėje. Mes vėl Portlande, kurį su Keite palikome prieš mažiau nei tris savaites, ant keisto rudų plytų pastato stogo.

Trys savaitės – visai nedaug. Bet atrodo, tarsi Kristianą pažinočiau visą gyvenimą. Nuspaudęs kelis mygtukus, kad keliamosios mentės sustotų, jis išjungia „Čarlio Tango“ variklį ir galų gale ausinėse išgirstu vien savo alsavimą. Hm… Trumpai prisimenu, ką patyriau, klausydamasi Tomo Talio moteto. Išblykštu. Dabar visai nenoriu apie tai galvoti.

Kristianas atsisega diržus ir pasilenkia išlaisvinti manęs.

– Puiki kelionė, ar ne, panele Stil? – švelniai klausia, o jo akys spindi.

– Taip, dėkoju jums, pone Grėjau, – mandagiai atsakau.

– Ką gi, eime pasižiūrėti to vaikino nuotraukų.

Kristianas ištiesia ranką ir aš laikydamasi jos išlipu iš „Čarlio Tango“. Plačiai šypsodamasis mūsų pasitikti ateina žilas, barzdotas vyras – aš jį atpažįstu: tai senas darbuotojas, kurį mačiau, kai buvome čia aną kartą.

– Džo! – Kristianas paleidžia mano ranką ir šypsodamasis su juo pasisveikina. – Pasirūpink sraigtasparniu ir perduok jį Stefanui. Jis čia atvažiuos aštuntą arba devintą.

– Bus padaryta, pone Grėjau. Ponia… – tarsteli vyras ir sveikindamasis man linkteli. – Jūsų automobilis laukia apačioje, sere. Tiesa, sugedo liftas; jums teks lipti laiptais.

– Ačiū, Džo.

Kristianas paima mane už rankos ir mudu žengiame prie avarinių laiptų.

– Tu su savo aukštakulniais džiaugsiesi, kad teks nulipti tik tris aukštus, – priekaištingai suniurzga jis.

Šit kaip?

– Tau nepatinka mano bateliai?

– Labai patinka, Anastazija. – Kristiano žvilgsnis susidrumsčia, man dingteli, kad jis galėtų dar ką nors pridurti, bet daugiau neprataria nė žodžio. – Eime. Lipsime neskubėdami. Nenoriu, kad virsdama nusisuktum sprandą.

TYLĖDAMI SĖDIME AUTOMOBILYJE, o vairuotojas veža mus į parodą. Vėl apima stiprus nerimas, mat suprantu, kad skrisdami „Čarliu Tango“ buvome tarsi tornado akyje. Kristianas tylus ir susimąstęs… net susirūpinęs; gera nuotaika mudviem kažkur išgaravo. Tiek daug noriu pasakyti, bet kelionė per trumpa. Liūdnai susimąstęs, Kristianas žiūri pro automobilio langą.

– Mudu su Chosė – tik draugai, – tyliai sakau.

Kristianas atsisuka ir įbeda į mane akis – niūrias, slapukiškas, nieko neišduodančias. Jo burna… ak, ta jo burna blaško dėmesį. Prisimenu jo lūpas, bučiuojančias mane visur… Man užkaista oda. Jis sėdėdamas truputį pakeičia kūno padėtį ir suraukia kaktą.

– Šitos gražios akys tavo veide atrodo per didelės, Anastazija. Prašau tavęs pažadėti man, kad valgysi.

– Taip, Kristianai, valgysiu, – daug negalvodama lepteliu.

– Aš tau rimtai sakau.

– Ak, dabar jau rimtai?

Negaliu nuslėpti paniekos. Dievaži, šito vyro – vyro, pastarosiomis dienomis privertusio mane kęsti pragariškas kančias, – įžūlumas beribis. Bet ne, netiesa. Aš pati sukėliau sau pragariškas kančias. Ne. Vis dėlto jis. Visai susipainiojusi, papurtau galvą.

– Nenoriu su tavimi ginčytis, Anastazija. Noriu tave susigrąžinti, ir sveiką, – sako Kristianas.

– Bet niekas nepasikeitė.

Tu vis dar penkiasdešimt atspalvių.

– Pasikalbėkime apie tai grįždami. Dabar jau atvažiavome.

Automobilis sustoja prie galerijos ir Kristianas išlipa, palikdamas mane be žado. Paskui atidaro dureles man ir aš šiaip taip išlipu.

– Kodėl taip darai? – paklausiu netikėtai garsiai.

– Kaip darau? – Tokio klausimo jis nesitikėjo.

– Pasakai tokį sakinį ir staiga tiesiog nutrauki pokalbį.

– Anastazija, mes jau parodoje. Norėjai čia važiuoti. Apžiūrėkime ją, o paskui pasišnekėsime. Nelabai noriu, kad ištaisytume sceną vidury gatvės.

Apsižvalgau. Jis teisus. Čia per daug žmonių. Kristianas piktai dėbteli į mane, o aš stipriai sučiaupiu lūpas.

– Gerai, – nepatenkinta burbteliu.

Paėmęs už rankos, Kristianas vedasi mane vidun.

Mes rekonstruotame prekių sandėlyje – mūro sienos, tamsios medienos grindys, baltos lubos ir vamzdžiai. Patalpa erdvi ir šiuolaikiška, po galerijai skirtą aukštą gurkšnodami vyną ir grožėdamiesi Chosė darbais vaikštinėja keli žmonės. Trumpai pamiršusi visus rūpesčius pagalvoju, kad Chosė įgyvendino savo svajonę. Vis dėlto tau pavyko, Chosė!

– Labas vakaras, sveiki atvykę į Chosė Rodrigeso parodą.

Mus pasitinka jauna juodai vilkinti moteris labai trumpais rudais plaukais, labai ryškiai raudonai dažytomis lūpomis ir dideliais žiedo formos auskarais. Ji vos žvilgteli į mane, tada daug ilgiau, nei būtina, pažiūri į Kristianą, nurausta ir, keliskart sumirksėjusi, vėl nukreipia akis į mane.

Suraukiu kaktą. Jis priklauso man… na, bent jau priklausė. Iš visų jėgų stengiuosi nežiūrėti į ją rūsčiai. Atitokusi ir vėl viską aiškiai regėdama, moteris vėl sumirksi.

– A, tai jūs, Ana. Labai norėsime išgirsti ir jūsų nuomonę apie parodą.

Ji šypsodamasi paduoda man lankstinuką ir palydi prie stalo su gėrimais ir užkandžiais.

– Pažįsti ją? – susiraukęs teiraujasi Kristianas.

Suglumusi ne mažiau už jį, papurtau galvą.

Jis sutrikęs gūžteli pečiais.

– Ko norėtum išgerti?

– Prašyčiau taurės baltojo vyno. Ačiū.

Kristianas suraukia kaktą, bet prikanda liežuvį ir patraukia prie baro.

– Ana!

Prasispraudęs pro žmones, prieina Chosė.

Po galais! Jis vilki kostiumą. Atrodo puikiai ir džiugiai šypsosi. Chosė apkabina mane ir stipriai suspaudžia glėbyje. Vos laikausi nepravirkusi. Jis mano draugas – vienintelis draugas, kol Keitė išvažiavusi. Akyse tvenkiasi ašaros.

– Ana, kaip aš džiaugiuosi, kad vis dėlto atvažiavai, – sušnabžda į ausį Chosė. Staiga jis per žingsnį atsitraukia ir atidžiai mane nužvelgia.

– Kas yra?

– Klausyk, ar tau kas negerai? Atrodai… kažkokia keista. Dios mío, tu sulysai?

Tramdydama ašaras pamirksiu – ir jis apie tą patį!

– Chosė, man puikiai sekasi. Labai dėl tavęs džiaugiuosi. Sveikinu parodos atidarymo proga, – mano balsas virpteli matant susirūpinusį puikiai pažįstamą Chosė veidą, bet turiu tvardytis.

– Kaip pasiekei Portlandą? – klausia jis.

– Aš čia su Kristianu, – paaiškinu ir mane apima bloga nuojauta.

– Ak šit kaip… – staiga nusivylęs Chosė mane paleidžia. – Kur jis? – jo veidas apsiniaukia.

– Štai ten, nuėjo atnešti gėrimų.

Linkteliu galvą į Kristiano pusę ir man nepraslysta pro akis, kad jis mandagiai šnekučiuojasi su parodos lankytoja eilėje prie baro. Kristianas pažiūri į mane ir mudviejų žvilgsniai susitinka. Aš akimirksniu pasijuntu tarsi paralyžiuota, stebeiliju į neapsakomai gražų vyrą, žiūrintį į mane ir apimtą kažin kokio jausmo. Jo žvilgsnis kaitrus, degina mane, ir mudu, žiūrėdami vienas į kitą, trumpai užsimirštame.

Po velnių… Šis gražuolis trokšta mane susigrąžinti ir mano kūno gelmėse tarsi puikus rytas priešaušrio prieblandoje palengva ima skleistis virpulį keliantis džiaugsmas.

– Ana! – Chosė grąžina mane į tikrovę. – Labai džiaugiuosi, kad atėjai. Klausyk, noriu tave įspėti…

Tik staiga jį pertraukia panelė labai trumpais plaukais ir ryškiai raudonomis lūpomis.

– Chosė, atvažiavo žurnalistė iš „Portland Printz“. Eime, – ji mandagiai nusišypso man.

– Argi ne puiku? Ta šlovė… – Chosė džiugiai nusišypso, tad atsakau tuo pačiu – jis laimingas. – Vėliau tave dar susirasiu, Ana.

Jis pakšteli man į skruostą ir nueina prie jaunos moters, stovinčios šalia aukšto, išstypusio fotografo.

Visur eksponuojamos Chosė fotografijos, kai kurios labai išdidintos ir pritvirtintos prie didžiulių storų drobių. Ir spalvotos, ir nespalvotos. Čia daug nežemiško grožio peizažų. Viename, nufotografuotame prie Vankuverio ežero, įamžinta, kaip pavakary visiškai ramiame vandenyje atsispindi rožiniai debesys. Trumpai leidžiuosi apgaubiama tos ramybės ir tylos. Nuostabu.

Prieina Kristianas ir paduoda man taurę vyno.

– Na, kaip, pakenčiamas? – klausiu jau truputį aprimusi.

Kristianas klausiamai žvilgteli į mane.

– Vynas.

– Toli gražu. Bet tokiuose renginiuose vynas retai būna pakenčiamas. O vaikinas gana talentingas, ar ne? – Kristianas pasigroži ežero peizažu.

– Argi kitaip būčiau jo prašiusi padaryti tavo portretą?

Negaliu nuslėpti pasididžiavimo. Ramus Kristiano žvilgsnis nuo fotografijos nuslysta prie manęs.

– Ponas Kristianas Grėjus? – prie Kristiano prieina „Portland Printz“ fotografas. – Ar galėčiau jus nufotografuoti, sere?

– Žinoma.

Kristianas susitvardo ir neperlieja jo rūsčiu žvilgsniu. Žingteliu į šalį, bet jis sučiumpa mano ranką ir prisitraukia, kad būčiau šalia. Fotografas žiūrėdamas į mudu nenuslepia nuostabos.

– Dėkoju, pone Grėjau. – Jis padaro kelias nuotraukas. – Kuo jūs vardu, panele? – pasiteirauja.

– Ana Stil, – atsakau.

– Ačiū, panele Stil.

Jis skubiai nueina.

– Internete ieškojau tavo nuotraukų su merginomis. Bet tokių nėra. Todėl Keitė ir manė, kad esi gėjus.

Kristianas atsainiai šypteli.

– Štai iš kur tas nederamas klausimas. Ne, aš nedraugauju su merginomis, Anastazija, tik tau padariau išimtį. Tu pati žinai, – tyliai ir nuoširdžiai sako jis.

– Vadinasi… – nervingai apsidairau, ar niekas nenugirs mudviejų pokalbio, – su savo nuolankiosiomis viešumoje niekada nesirodai?

– Kartais rodausi. Bet ne susibūrimuose. Daugiausia vaikštome po parduotuves ir panašiai, – jis gūžteli pečiais, neatitraukdamas nuo manęs akių.

A, vadinasi, su jomis Kristianas būna tik savo žaidimų kambaryje – Raudonajame kančių kambaryje ir savo apartamentuose. Nė nežinau, kaip turėčiau jaustis…

– Tik su tavimi visur einu, Anastazija, – sušnabžda jis.

Nuraustu ir nudelbiu akis. Vis dėlto aš savotiškai jam rūpiu.

– Tavo bičiulį, rodos, labiau traukia peizažai, o ne portretai. Apsižvalgykime.

Suspaudžiu ištiestą Kristiano ranką.

Praėjusi pro dar kelias nuotraukas atkreipiu dėmesį į vieną porą, linksinčią man ir plačiai besišypsančią, lyg mane pažinotų. Tikriausiai dėl to, kad einu su Kristianu, bet ko tas jaunuolis taip įžūliai į mane spokso… Keista.

Kai pasukame už kampo, suprantu, kodėl žmonės varsto mane smalsiais žvilgsniais. Ant tolimosios sienos kabo septyni milžiniški portretai – mano portretai.

Spoksau į juos išpūtusi akis, apstulbusi, palengva blykšdama kaip drobė. Aš: susiraukusi, besijuokianti, rūsti, rimta, linksma. Fotografuota iš labai arti, visos nuotraukos nespalvotos.

Po velnių! Pamenu, Chosė porą kartų žaidė su fotoaparatu, kai svečiavosi pas mus ir kai aš važiavau su juo kaip vairuotoja ir padėjėja. Maniau, daro momentines nuotraukas. Tik jau ne šitas akį traukiančias fotografijas.

Kristianas priblokštas atidžiai apžiūri visas nuotraukas.

– Rodos, ne aš vienas tavimi žaviuosi, – susimąstęs sumurma ir stipriai sučiaupia lūpas.

Manau, pyksta.

– Trumpai atsiprašysiu, – sako Kristianas, svilindamas mane žvilgsniu. Ir pasuka į galerijos priimamąjį.

Kas jam užėjo? Tarsi užhipnotizuota žiūriu, kaip jis gyvai šnekasi su panele labai trumpais plaukais ir ryškiai raudonomis lūpomis. Kristianas išsitraukia piniginę ir išima iš jos kreditinę kortelę.

Mėšlas. Matyt, kurią nors perka.

– Sveika. Tu – tikra mūza. Šios nuotraukos nuostabios, – taip netikėtai, kad net krūpteliu, mane užkalbina jaunuolis vešliais šviesiais plaukais.

Pajuntu pirštus, liečiančius alkūnę: grįžo Kristianas.

– Jums labai pasisekė, – sako šviesiaplaukis Kristianui, o šis persmeigia jį lediniu žvilgsniu.

– Ir aš taip manau, – niūriai burbteli ir nusiveda mane šalin.

– Ar ką tik nusipirkai nuotrauką?

– Kodėl tik vieną? – neatitraukdamas nuo fotografijų akių prunkšteli Kristianas.

– Kelias?

Jis užverčia akis į lubas.

– Nupirkau visas, Anastazija. Nenoriu, kad kiti vyrai, pasikabinę šitas nuotraukas namuose, spoksotų ir varvintų seilę.

Vos nesusijuokiu.

– Tau labiau patinka seilę varvinti pačiam? – pašaipiai klausiu.

Jis rūsčiai dėbteli į mane – manau, dėl to, kad nesitikėjo tokio įžūlumo, – bet šiaip mėgina neišsiduoti, kad jį pralinksminau.

– Tiesą sakant, taip.

– Iškrypėlis, – be garso, vien krutindama lūpas, sakau jam ir prikandu apatinę lūpą, kad nenusišypsočiau.

Iš nuostabos Kristianas net išsižioja, dabar jau akivaizdu, kad jis nusiteikęs žaismingai. Susimąstęs pirštais paglosto smakrą.

– Tokiam apibūdinimui negaliu prieštarauti, Anastazija, – papurto galvą jis, žvilgsnis švelnus, linksmas.

– Šį klausimą su tavimi aptarčiau išsamiau, bet pasirašiau konfidencialumo sutartį.

Nenuleisdamas nuo manęs akių Kristianas atsidūsta, jo žvilgsnis apsiniaukia.

– Kad žinotum, ką norėčiau padaryti mitriam tavo liežuvėliui, – sumurma.

Tyliai aikteliu, nes puikiai žinau, ką jis turi omenyje.

– Tu labai šiurkštus, – sakau dėdamasi priblokšta. Ar jam nėra jokių ribų?

Kristianas patenkintas linksmai šypteli, paskui suraukia kaktą.

– Šiose nuotraukose atrodai visiškai atsipalaidavusi, Anastazija. Nedažnai matau tave tokią.

Ką? Pala! Jis staiga pakeičia temą – koks netikėtas posūkis! – ir mūsų pokalbis jau nebe žaismingas, o visiškai rimtas.

Nuraustu ir nuleidžiu akis. Jis kilsteli mano galvą ir aš nuo jo pirštų prisilietimo giliai įkvepiu.

– Noriu, kad taip pat atsipalaiduotum ir su manimi, – šnabžda Kristianas. Linksmumo jo akyse – kaip nebūta.

Giliai širdyje vėl pajuntu džiaugsmo pliūpsnį. Bet ar tai įmanoma? Mudu turime neišsprendžiamų problemų.

– Jei to nori, turi liautis mane bauginęs, – drąsiai pareiškiu.

– O tu turi išmokti bendrauti ir sakyti man, kaip jautiesi, – atkerta Kristianas, žvelgdamas degančiomis akimis.

Sunkiai atsidūstu.

– Kristianai, norėjai, kad būčiau tavo nuolankioji. Tai ir yra bėda. Ji glūdi būdvardžio „nuolankus“ reikšmėse, kurias kartą atsiuntei man elektroniniu paštu. – Patyliu stengdamasi tiksliai prisiminti žodžius. – Manau, žodžio „nuolanki“ sinonimai… cituoju: „sukalbama, nuolaidi, lanksti, lengvai pasiduodanti, pasyvi, susitaikiusi, kantri, romi, vangi, pavergta“. Man nebuvo galima į tave žiūrėti. Nei su tavimi kalbėti, nebent man leistum. Tad ko tikiesi? – piktai klausiu.

Kristianas dar labiau suraukia kaktą, o aš kalbu toliau:

– Tavo draugija mane labai trikdo. Nenori, kad tau prieštaraučiau, bet tau patinka mano mitrus liežuvėlis. Nori, kad būčiau klusni, o kartais nenori, kad galėtum mane bausti. Būdama su tavimi tiesiog nežinau, kaip elgtis.

Kristianas prisimerkia.

– Taikli ir, kaip visada, puikiai suformuluota pastaba, panele Stil, – ramiai atsako jis. – Geriau eime pavalgyti.

– Bet dar tik pusvalandį pabuvome.

– Nuotraukas matei, su vaikinu pasišnekėjai.

– Jo vardas Chosė.

– Taigi, pasišnekėjai su Chosė – vyruku, kuris paskutinį kartą, kai jį mačiau, mėgino per jėgą įgrūsti liežuvį į burną tau – girtai ir tuoj vemsiančiai, – tyliai, bet piktai sušnypščia Kristianas.

– Užtat jis niekada manęs nemušė, – atšaunu.

Kristianas rūsčiai nužvelgia mane, kiekviena jo kūno ląstelė, rodos, spinduliuoja įtūžį.

– Smūgiuoji žemiau juostos, Anastazija, – grėsmingai sušnabžda jis.

Išbąlu, o Kristianas, nesitverdamas pykčiu, abiem rankomis persibraukia per plaukus. Aš irgi piktai į jį dėbteliu.

– Vežuosi tave pavalgyti. Tuoj mirsi iš bado man akyse. Susirask tą vaikiną ir atsisveikink.

– Ar negalime dar pasilikti?

– Ne. Eik. Tuoj pat. Atsisveikink.

Rūsčiai perlieju Kristianą žvilgsniu, man užverda kraujas. Prakeiktas kontrolės maniakas. Pykti – gerai. Geriau nei verkšlenti.

Atplėšusi akis nuo Kristiano, pasidairau po salę Chosė. Jis šnekučiuojasi su būreliu merginų. Palikusi Penkiasdešimt Atspalvių, oriai nužingsniuoju prie Chosė. Ar tik dėl to, kad mane čia atvežė, privalau daryti viską, ką jis liepia? Po galais, kas jis mano esąs?

Merginos atidžiai klausosi kiekvieno Chosė žodžio. Kai prieinu, viena iš jų, be abejo, atpažinusi mane iš nuotraukų, aikteli.

– Chosė…

– Ana… Atleiskite, merginos.

Nusišypsojęs joms, Chosė apkabina mane per pečius ir tam tikra prasme pakelia man nuotaiką – dailus, išsičiustijęs Chosė, darantis įspūdį moterims.

– Atrodai pikta, – sako jis.

– Jau turiu eiti, – tyliai, bet tvirtai pareiškiu.

– Ką tik atvažiavai.

– Žinau, bet Kristianui jau reikia grįžti. Tavo nuotraukos nuostabios, Chosė, tu labai talentingas.

Jis džiugiai nusišypso.

– Buvo gera su tavimi susitikti.

Chosė čiumpa mane į glėbį, suspaudžia, apsuka ir aš pamatau kitame salės gale stovintį Kristianą. Jo žvilgsnis rūstus – aišku, širsta, kad aš Chosė glėbyje. Puikiai žinodama, ką darau, rankomis apsiveju Chosė kaklą. Manau, Kristianas tuoj pratrūks. Jo akys apsiblausia, žvilgsnis pasidaro gana grėsmingas ir jis neskubėdamas žengia prie mūsų.

– Ačiū už perspėjimą, kad parodoje yra ir mano nuotraukų, – suniurnu.

– Po galais… Atleisk, Ana. Turėjau tau pasakyti. Ar patiko?

– Hm… Net nežinau… – atsakau nuoširdžiai, trumpai išmušta iš vėžių Chosė klausimo.

– Na, jos visos parduotos, vadinasi, kažkam patinka. Argi ne šaunu? Dabar tu – įžymybė.

Chosė dar stipriau suspaudžia mane glėbyje ir kaip tik tuo metu prieina Kristianas, varstydamas mane nuožmiu žvilgsniu, kurio Chosė, laimė, nemato.

Chosė mane paleidžia.

– Ana, paskambink man kada nors. Oi, pone Grėjau, labas vakaras.

– Pone Rodrigesai, paroda išties įspūdinga, – mandagiai, bet labai atšiauriai sako Kristianas. – Gaila, kad negalime pabūti ilgiau, bet mums būtina grįžti į Siatlą. Anastazija…

Vos pastebimai pabrėžęs žodį „mums“, jis paima mane už rankos.

– Lik sveikas, Chosė. Dar kartą sveikinu.

Pakšteliu Chosė į skruostą ir štai, Kristianas mane, nespėjusią nė mirktelėti, jau tempia lauk. Žinau, kad jam pikta, bet man – irgi.

Gatvėje jis paskubomis apsidairo, tada pasuka į kairę, staiga nusitempia mane į šoninę gatvelę ir priremia prie sienos. Delnais suspaudžia man veidą ir laiko, kad žvelgčiau į aistros ir ryžto kupinas jo akis.

Garsiai įkvepiu, o Kristianas pasilenkia. Ir ima aistringai mane bučiuoti. Susiliesdami barkšteli mudviejų dantys, o tada jo liežuvis įslysta man į burną.

Aistra sprogsta mano kūno gelmėse tarsi Liepos 4-osios fejerverkai, atsakau į jo bučinį ne mažiau aistringai, suleidusi pirštus jam į plaukus, stipriai juos pešdama. Jis sudejuoja – išleidžia žemą, gerklinį, geismą žadinantį garsą, tokį, kad suvirpu iki širdies gelmių, o paskui jo ranka nuslysta nugara, juosmeniu, sėdmenimis, sustoja žemiau jų, pirštai per tamsiai violetinės suknelės audinį stipriai įsispaudžia į šlaunį.

Į šį bučinį sudedu visą pastarųjų penkių dienų nerimą bei sielvartą ir staiga man dingteli, kad šią aklos aistros akimirką Kristianas daro ir jaučia tą patį.

Sunkiai alsuodamas, jis atšlyja. Kupinos geismo akys spindi ir dar labiau kaitina jau ir taip karštą kraują, tekantį mano gyslomis. Prasižiojusi mėginu įkvėpti į plaučius taip reikalingo oro.

– Tu… priklausai… man, – pabrėždamas kiekvieną žodį piktai suniurna Kristianas. Paskui atsitraukia, pasilenkia ir rankomis įsiremia į kelius, tarsi būtų bėgęs maratoną. – Dėl Dievo meilės, Ana.

Šnopuodama, mėgindama suvaldyti maištingą savo kūno reakciją ir atgauti pusiausvyrą, atsiremiu į sieną.

– Atsiprašau, – atgavusi kvapą sušnabždu.

– Yra už ką. Suprantu, kodėl taip elgeisi. Nori to fotografo, Anastazija? Jis tau tikrai neabejingas.

Kaltai papurtau galvą.

– Ne. Jis – tik draugas.

– Užaugęs visą gyvenimą stengiausi vengti stiprių jausmų. Bet tu… tu žadini jausmus, kurie man visiškai svetimi. Ir man labai… – jis susiraukia ieškodamas tinkamo žodžio. – Neramu. Mėgstu kontrolę, Ana, bet tavo draugijoje ji tiesiog… – Kristianas atsitiesia ir atidžiai pažvelgia į mane, – kažkur išgaruoja. – Jis atsainiai mosteli ranka, persibraukia ja per plaukus ir giliai atsidūsta. Tada tvirtai paima mane už rankos. – Eime, mums reikia pasikalbėti, o tu turi pavalgyti.

1 Portlando tarptautinio oro uosto kodas skrydžių kontrolės sistemoje. (Čia ir toliau vertėjos pastabos.)

2 Bokštas Siatle, Vašingtono valstijoje, vienas žinomiausių JAV šiaurės vakarų regiono simbolių.

ANTRAS SKYRIUS

Kristianas paskubomis nusiveda mane į jaukų restoranėlį.

– Čia turėtų būti gerai, – sumurma jis. – Daug laiko neturime.

Restoranas man atrodo visai neblogas. Medinės kėdės, lininės staltiesės, sienos tokios pat spalvos kaip ir Kristiano žaidimų kambaryje – sodriai raudonos, kaip kraujas, – kur ne kur nukabinėtos veidrodžiais auksuotais rėmais, baltos žvakės ir vazelės su baltomis rožėmis. Kažkur salės gilumoje Ela Ficdžerald tyliai ir sentimentaliai niūniuoja apie tai, kas vadinama meile. Čia labai romantiška.

Padavėjas palydi mus prie stalelio dviem už nedidelės pertvaros, aš atsisėdu nerimaudama ir klausdama savęs, ką jis ketina pasakyti.

– Turime mažai laiko, – mums atsisėdus pareiškia Kristianas padavėjui. – Tad abu užsisakysime po vidutiniškai iškeptą jautienos nugarinės kepsnį su Berno padažu, jei turite, skrudintomis bulvytėmis ir žaliomis daržovėmis, kokių turi virėjas; ir atneškite man vynų sąrašą.

– Mielai, sere.

Padavėjas, nustebintas ramaus Kristiano dalykiškumo, skubiai nueina. Kristianas pasideda ant stalelio „BlackBerry“ telefoną. Jėzau, ar apskritai galiu ką nors rinktis?

– O jei aš nemėgstu kepsnių?

Jis atsidūsta.

– Nepradėk, Anastazija.

– Aš ne mažas vaikas, Kristianai.

– Tai ir nesielk kaip mažas vaikas.

Lyg būčiau gavusi antausį. Tai štai kas manęs laukia: jaudinantis ir sunkus pokalbis labai romantiškoje aplinkoje, bet tikrai ne apie širdeles ir gėlytes.

– Elgiuosi kaip mažas vaikas, nes nemėgstu kepsnių? – sumurmu slėpdama, kad jaučiuosi įžeista.

– Nes tyčia kurstai man pavydą. Tai vaikiška. Ar tau visai nerūpi tavo draugo jausmai, jei taip su juo elgiesi?

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas ir rūsčiai dėbteli. Nešinas vynų sąrašu grįžta padavėjas.

Nuraustu – apie tai visai nepagalvojau. Vargšas Chosė – tikrai nenoriu suteikti jam tuščių vilčių. Staiga suakmenėju. Kristianas teisus – pasielgiau neapgalvotai. Jis permeta akimis vynų sąrašą.

– Gal norėtum išsirinkti vyną? – pasiteirauja kilstelėdamas antakius ir žiūri į mane klausiamai, neslėpdamas pasipūtimo. Jis puikiai žino, kad apie vyną nieko nenusimanau.

– Tu išrink, – atsakau dar pikta, bet jau sudrausminta.

– Prašyčiau dvi taures „Barossa Valley Shiraz“.

– Hm… šios rūšies vyną parduodame tik buteliais, sere.

– Tada atneškite butelį, – įsakmiai išdrožia Kristianas.

– Gerai, sere.

Padavėjas nueina suirzęs, ir nenuostabu. Susiraukusi žvilgteliu į Penkiasdešimt Atspalvių. Kas jam neduoda ramybės? Ak, gal aš? Kažkur sielos gelmėse tūnojusi mano vidinė dievaitė mieguista atsikelia, pasirąžo ir nusišypso. Ji gana ilgai miegojo.

– Tu labai piktas.

Kristianas įbeda į mane ramų žvilgsnį.

– Kaip tik svarstau kodėl.

– Ką gi, gal ir gerai iš karto duoti tinkamą toną ruošiantis asmeniškam ir atviram pokalbiui apie ateitį, tiesa? – meiliai nusišypsau jam.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas, bet paskui, nors ir labai nenoriai, jo lūpų kampučiai kilsteli nuo tramdomos šypsenos.

– Atleisk… – sako jis.

– Atsiprašymas priimtas, be to, man malonu tau pranešti, kad po paskutinio karto, kai drauge valgėme, nenutariau tapti vegetare.

– Kadangi tai buvo ir paskutinis kartas, kai apskritai valgei, manau, tai dar diskutuotinas klausimas.

– Ir vėl tas žodis – diskutuotinas.

– Diskutuotinas, – be garso sužiopčioja Kristianas, jo akyse blyksteli kibirkštėlė. Tada jis ranka persibraukia per plaukus ir vėl surimtėja. – Ana, kai paskutinį kartą kalbėjomės, tu mane palikai. Aš truputį nervinuosi. Užsiminiau, kad noriu tave susigrąžinti, bet… tavo atsakymo nesulaukiau.

Kristiano žvilgsnis įdėmus ir kupinas vilties, o atvirumas visiškai mane pavergia. Po galais, ką atsakyti?

– Ilgėjausi tavęs… tikrai tavęs ilgėjausi, Kristianai. Kelios pastarosios dienos buvo… sunkios.

Nutylu, nes prisiminus, kokias baisias kančias teko kęsti, kai jį palikau, gumulas gerklėje dar padidėja. Pastaroji savaitė man buvo pati baisiausia gyvenime, o skausmas – neapsakomas. Net neturiu su kuo jo palyginti. Bet gyvenimas tęsiasi ir vėl įsuka mane į verpetą.

– Niekas nepasikeitė. Negaliu būti tokia, kokios manęs nori, – šiaip taip ištariu, rydama gerklėje įstrigusį gumulą.

– Esi tokia, kokios tavęs noriu, – jaudindamasis sako Kristianas.

– Ne, Kristianai, nesu.

– Tu nusiminusi dėl to, kas pastarąjį kartą įvyko. Elgiausi kvailai, o tu… Tu – taip pat. Kodėl neištarei saugos žodžio, Anastazija? – Kristianas pakeičia toną, dabar jo žodžiuose girdėti kaltinimas.

Ką? Pala, kokia čia permaina?

– Atsakyk.

– Nežinau. Buvau priblokšta. Mėginau būti tokia, kokios manęs nori, mėginau ištverti skausmą ir man aptemo sąmonė. Supranti… tiesiog pamiršau, – susigėdusi sušnabždu ir atsiprašydama gūžteliu pečiais.

Galbūt viso šio sielvarto mudu galėjome išvengti…

– Pamiršai! – pasibaisėjęs šūkteli jis, tvirtai įsikibęs stalelio kraštų ir verdamas mane rūsčiu žvilgsniu. Nuo to žvilgsnio net susigūžiu.

Mėšlas! Jis vėl įsiuto. Mano vidinė dievaitė taip pat piktai į mane dėbteli. „Matai, pati dėl visko kalta!“

– Kaip galiu tavimi pasitikėti? – tyliai sako Kristianas. – Ar apskritai kada nors galėsiu pasitikėti?

Vyną atnešęs padavėjas randa mudu spoksančius vienas į kitą – žydromis ir pilkomis akimis. Abiejų žvilgsniuose atsispindi neišsakyti abipusiai kaltinimai, o tuo metu padavėjas su visai nereikalingu šauniu pokšt atkemša butelį ir į Kristiano taurę įpila šlakelį vyno. Kristianas automatiškai ištiesia ranką ir paragauja gėrimo.

– Gerai, – atžariai tarsteli.

Padavėjas nedrąsiai pripila taures, pastato butelį ant stalo ir sprunka. Per visą tą laiką Kristianas taip ir nenuleido nuo manęs akių. Aš palūžtu pirma, neatlaikau jo žvilgsnio, paimu taurę ir godžiai gurkšteliu vyno. Skonio beveik nejuntu.

– Atsiprašau, – sušnabždu ir staiga sau pasirodau tikra kvaiša. Palikau Kristianą, nes maniau, kad mudu vienas kitam netinkame, o jis sako, kad galėjau jį sustabdyti?

– Dėl ko? – sunerimęs klausia jis.

– Kad nepasakiau saugos žodžio.

Kristianas užsimerkia, tarsi nuo širdies būtų nusiritęs akmuo.

– Visų tų kančių būtume galėję išvengti, – sumurma.

– Atrodai puikiai.

Ką ten puikiai. Atrodai taip, kaip visada.

– Išorė gali būti apgaulinga, – tyliai sako jis. – Toli gražu nesijaučiu gerai. Ana, jaučiuosi taip, tarsi saulė būtų nusileidusi ir penkias dienas nepatekėjusi. Tūnau amžinoje naktyje.

Nuo šio Kristiano prisipažinimo man net kvapą užgniaužia. Dieve, visai kaip aš…

– Žadėjai niekada manęs nepalikti, bet vos iškilo šiokių tokių sunkumų, iš karto išmovei pro duris.

– Kada žadėjau niekada tavęs nepalikti?

– Kai kalbėjai per miegus. Anastazija, jau daugybę metų nebuvau girdėjęs didesnę paguodą teikiančių žodžių. Man tarsi akmuo nuo širdies nusirito.

Man suspaudžia širdį ir vėl paimu taurę.

– Sakei, kad mane myli, – pašnabždomis priduria Kristianas. – Ar tai – jau praeitis? – kimiai, nerimastingai klausia.

– Ne, Kristianai, ne praeitis.

Jis giliai atsidūsta – atrodo toks pažeidžiamas.

– Gerai, – sumurma.

Kristiano prisipažinimas mane pribloškė. Jo jausmai pasikeitė. Kai anksčiau prasitariau, kad jį myliu, Kristianą apėmė siaubas. Ateina padavėjas. Vikriai padėjęs lėkštes, vėl lekia šalin.

Po galais. Maistas.

– Valgyk, – liepia Kristianas.

Giliai širdyje žinau, kad esu alkana, bet dabar skrandis atsisako priimti valgį. Sėdžiu prieš vienintelį vyrą, kurį iki šiol mylėjau, ir diskutuoju apie trapią mūsų santykių ateitį – argi taip žadinamas sveikas apetitas. Neryžtingai žvilgteliu į kepsnį.

– Dėl Dievo meilės, Anastazija, jei nevalgysi, pasiguldysiu tave ant kelių čia pat, restorane, ir lytinis pasitenkinimas bus niekuo dėtas. Valgyk!

Nesikarščiuok, Grėjau. Pasąmonė žiūri į mane pro savo akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų. Ir visiškai pritaria Penkiasdešimčiai Atspalvių.

– Gerai, pavalgysiu. Prašyčiau nuleisti savo niežtintį delną.

Kristianas nė nešyptelėdamas tebežiūri į mane skvarbiu žvilgsniu. Nenoriai paimu peilį, šakutę ir atsipjaunu gabalėlį kepsnio. Ak, koks gardus, net seilė varva! Aš alkana – labai alkana. Imu kramtyti ir matau, kad Kristianas atsikvepia lengviau.

Vakarieniaujame tylėdami. Muzika pasikeitė. Salės gilumoje švelniu balsu dainuoja moteris, o jos žodžiai tarsi kartoja mano mintis. Jam atsiradus mano gyvenime, jau niekada nebūsiu tokia, kokia buvau anksčiau.

Žvilgteliu į Penkiasdešimt Atspalvių. Jis valgo ir stebi mane. Viliojančiame jo žvilgsnyje – ir alkis, ir ilgesys, ir nerimas.

– Ar žinai, kas dainuoja? – pamėginu pradėti normalų pokalbį.

Kristianas liaujasi kramtęs, suklūsta.

– Ne… Šiaip ar taip, dainuoja gerai.

– Ir man ji patinka.

Pagaliau Kristiano veide šmėsteli santūri, paslaptinga šypsena. Ką jis sumanė?

– Kas yra? – klausiu.

Jis papurto galvą.

– Pavalgyk, – švelniai paragina.

Sudoroju pusę maisto lėkštėje. Daugiau negaliu. Bet kaip išsiderėti, kad jis nuo manęs atstotų?

– Aš jau soti, daugiau nenoriu. Ar pakankamai suvalgiau, sere?

Kristianas ramiai žvelgia į mane nieko nesakydamas, paskui užmeta akį į savo rankinį laikrodį.

– Mano skrandis pilnas, – priduriu ir išgeriu gurkšnelį gardaus vyno.

– Netrukus turėsime eiti. Teiloras jau čia, be to, rytoj tau į darbą.

– Tau taip pat.

– Kad galėčiau dirbti, man pakanka daug mažiau miego nei tau, Anastazija. Bent jau pavalgei…

– Ar atgal „Čarliu Tango“ neskrisime?

– Ne, pamaniau, kad galėčiau truputį išgerti. Mus paims Teiloras. Be to, jei vairuos jis, bent kelias valandas galėsiu praleisti su tavimi automobilyje. O ką gi kita galėtume jame veikti, jei ne šnekėtis?

Ak, štai koks jo planas.

Kristianas pamoja padavėjui prašydamas sąskaitos, o paskui paima savo „BlackBerry“ telefoną ir kažkam skambina.

– Mes restorane „Le Picotin“, Trečiajame Pietvakarių aveniu, – ir baigia pokalbį.

Telefonu Kristianas visada kalba trumpai ir griežtai.

– Tu labai stačiokiškai elgiesi su Teiloru ir, tiesą sakant, su visais kitais žmonėmis.

– Aš tik iš karto einu prie reikalo, Anastazija.

– Bet šį vakarą prie reikalo taip ir nepriėjai. Niekas nepasikeitė, Kristianai.

– Noriu tau kai ką pasiūlyti.

– Mūsų santykiai nuo pasiūlymo ir prasidėjo.

– Turiu visai kitokį pasiūlymą.

Prieina padavėjas ir Kristianas, nė nežvilgtelėjęs į sąskaitą, paduoda jam savo kreditinę kortelę. Jis mąsliai žvelgia į mane, o padavėjas paima jo kortelę. Zirzteli Kristiano telefonas ir jis žvilgteli į ekraną.

Jis nori kai ką pasiūlyti? Ką dabar sumanė? Galvoje šmėsteli pora galimybių: pagrobimas, perėjimas dirbti pas jį. Ne, tai neįtikima. Kristianas apmoka sąskaitą.

– Eime. Teiloras mūsų laukia.

Kristianas atsistoja ir paima mane už rankos.

– Nenoriu tavęs prarasti, Anastazija.

Jis švelniai pabučiuoja man krumplius ir virpulys nuo odą liečiančių jo lūpų nusirita man per visą kūną.

Lauke prie restorano mūsų laukia „Audi“. Kristianas atidaro dureles. Įlipu ir patogiai įsitaisau ant prabangios, oda aptrauktos sėdynės. Jis nueina prie vairuotojo pusės, Teiloras išlipa iš automobilio ir juodu persimeta keliais žodžiais. Neįprasta. Man smalsu. Apie ką jie kalbasi? Po kelių akimirkų juodu jau vėl sėdi automobilyje ir aš dirsteliu į Kristianą, ramiu veidu žvelgiantį tiesiai į priekį.

Įsidrąsinusi kelias akimirkas atidžiai žiūriu į jo profilį: tiesią nosį, putlokas ryškių kontūrų lūpas, gundomai ant kaktos užkritusius plaukus. Šis nežemiškas vyras, be jokios abejonės, ne man skirtas.

Užpakalinę automobilio dalį užplūsta švelni muzika, – skamba įspūdingas, man nežinomas klasikinis koncertas orkestrui, – o Teiloras įsuka į gatvę, kur transporto srautas jau menkas, ir važiuoja Penktojo tarpregioninio greitkelio ir Siatlo link.

Kristianas pasisuka taip, kad matytų mane.

– Kaip sakiau, Anastazija, turiu tau pasiūlymą.

Aš nervingai žvilgteliu į Teilorą.

– Teiloras tavęs negirdi, – patikina mane Kristianas.

– Negali būti!

– Teilorai! – šūkteli Kristianas.

Teiloras neatsiliepia. Kristianas šūkteli dar kartą ir vėl jokio atsako. Tada pasilenkęs patapšnoja jam per petį. Teiloras iš vienos ausies išsiima ausinę, kurios nė nepastebėjau.

– Klausau, sere.

– Ačiū, Teilorai. Viskas gerai, klausykis toliau.

– Klausau, sere.

– Na, dabar patenkinta? Jis klausosi muzikos per „iPod“. Pučinio. Nekreipk į jį dėmesio. Aš jau nekreipiu.

– Tu liepei jam klausytis muzikos?

– Taip.

Ak…

– Na, gerai, ką nori pasiūlyti?

Staiga Kristianas susikaupia, dabar atrodo ryžtingas ir dalykiškas. Po velnių. Mudu vėl atnaujiname derybas dėl sutarties. Atidžiai klausausi.

– Pirmiausia norėčiau tavęs kai ko paklausti. Ar nori nuolatinių santykių be jokio iškrypėliško dulkinimo ir tik su vaniliniu seksu?

Iš nuostabos net išsižioju.

– „Iškrypėliško dulkinimo“? – spigiai pakartoju.

– Iškrypėliško dulkinimo.

– Negaliu patikėti, kad taip ir pasakei.

– Vis dėlto pasakiau. Atsakyk man, – ramiai paprašo Kristianas.

Nuraustu. Mano vidinė dievaitė maldauja manęs priklaupusi ant vieno kelio ir suglaudusi delnus.

– Tavo iškrypėliškas dulkinimas man patinka, – sušnabždu.

– Taip ir maniau. O kas tau nepatinka?

Nepatinka, kad negaliu tavęs liesti. Nepatinka tavo mėgavimasis mano kančiomis, diržo keliamas skausmas…

– Žiaurios ir neįprastos bausmės grėsmė.

– Ką turi galvoje?

– Na, savo žaidimų kambaryje laikai lazdas, bizūnus ir panašius įnagius, o aš vos juos pamačiusi šiurpstu iš siaubo. Nenoriu, kad išmėgintum juos ant mano nugaros.

– Sutarta, daugiau nebus jokių bizūnų, jokių lazdų ir, žinoma, diržų, – pašaipiai šyptelėjęs, pažada Kristianas.

Suglumusi įsispoksau į jį.

– Mėgini iš naujo nustatyti griežtas ribas?

– Ne visai. Tiesiog noriu tave suprasti ir susidaryti aiškesnį vaizdą, kas tau patinka, o kas ne.

– Iš esmės, Kristianai, man sunku susitaikyti su tuo, kad tau malonu kelti man skausmą, ir su mintimi, kad baudi mane, nes peržengiau kažkokią miglotą ribą.

– Bet ji ne miglota. Taisyklės surašytos juodu ant balto.

– Aš tų taisyklių nenoriu.

– Visiškai jokių taisyklių?

– Visiškai jokių.

Papurtau galvą, bet širdis šokinėja iki gerklės. Ką jis dabar darys?

– Bet neprieštarausi, jei kartais tave išpersiu?

– Kuo?

– Šituo, – jis kilsteli ranką.

Neramiai pasimuistau.

– Ne, griežtai neprieštarauju. Ypač jei naudosi tuos sidabro spalvos rutuliukus…

Ačiū Dievui, automobilio salone tamsu; man dega skruostai, o prisiminusi tą vakarą nutylu nebaigusi sakinio. Taip… tai aš pakartočiau.

Kristianas patenkintas nusišypso.

– Išties, buvo malonu.

– Dar ir kaip malonu… – sumurmu.

– Vadinasi, šiek tiek skausmo vis dėlto galėtum ištverti.

Gūžteliu.

– Taip, ko gero, taip.

Oi, kam jam reikia žinoti tokius dalykus? Mano nerimo rodiklis šauna aukštyn, pagal Richterio skalę pakyla keliais balais.

Kristianas susimąstęs pirštais brauko sau per smakrą.

– Anastazija, noriu, kad viską pradėtume iš naujo. Iš pradžių tik vanilinis seksas, o vėliau, kai tu manimi labiau pasitikėsi ir aš būsiu tikras, kad atvirai su manimi kalbiesi, galbūt žengsime toliau, prie to, ko norėčiau aš.

Spoksau į jį apstulbusi, visiškai tuščia galva – kaip sugedęs kompiuteris. Manau, Kristianas nerimauja, bet gerai jo nematau – mudu supa Oregono tamsa. Bet staiga man dingteli, kad tai ir yra svarbiausia.

Jis nori šviesos, bet ar galiu jo prašyti, kad darytų tai dėl manęs? O aš? Argi nemėgstu tamsos? Kartais truputis tamsos man patinka. Staiga galvoje praplaukia viliojantis prisiminimas nakties, kai klausiausi Tomo Talio.

– O kaip bausmės?

– Bausmių nebus, – papurto galvą jis. – Jokių.

– O taisyklės?

– Ir taisyklių nebus.

– Visiškai jokių taisyklių? Bet tu turi savų poreikių…

– Tavęs man reikia labiau, Anastazija. Kelias dienas gyvenau kaip pragare. Nuojauta man kužda, kad leisčiau tau eiti savo keliu, sako, kad aš tavęs nevertas. Tavo nuotraukos, kurias padarė tas vaikinas… Dabar suprantu, kokią jis tave mato. Atrodai nerūpestinga ir graži. Tu ir dabar graži, bet sėdi čia ir… matau tavo kančią. Man sunku, nes žinau, kad dėl tokios tavo savijautos kaltas vien aš. Tačiau esu savanaudis. Geidžiu tavęs nuo tos akimirkos, kai pargriuvai mano kontoroje. Tu daili, sąžininga, atvira, stipri, sąmojinga, apgaulingai naivi – tavo savybių sąrašas be galo. Žaviuosi tavimi ir gerbiu. Geidžiu tavęs ir vien nuo minties, kad galėtum priklausyti kam nors kitam, jaučiuosi taip, tarsi peilio ašmenys skrostų mano tamsią sielą.

Man išdžiūsta burna. Po galais… Jei tai ne meilės prisipažinimas, tai nežinau kas. Man iš burnos, tarsi pralaužę užtvanką, pasipila žodžiai:

– Kristianai, kodėl manai turįs tamsią sielą? Aš taip nepasakyčiau. Galbūt esi liūdnas, bet geras žmogus. Aš matau… tu dosnus, kilnus ir niekada nesi man melavęs. O aš labai stengiausi. Praeitą šeštadienį patyriau didžiulį sukrėtimą. Man tarsi akys atsivėrė. Supratau, kad anksčiau elgeisi su manimi labai švelniai ir kad negalėčiau būti tokia mergina, kokios tu nori. Paskui, kai išėjau, man dingtelėjo, kad fizinis skausmas, kurį sukėlei, nebuvo toks baisus kaip dvasinė kančia praradus tave. Stengiuosi, kad būtum patenkintas, bet tai nelengva.

– Aš visą laiką tavimi patenkintas, – sušnabžda jis. – Kiek turiu tau kartoti?

– Niekada nežinau, apie ką galvoji. Kartais atrodai toks užsisklendęs… kaip visiškai atskira respublika. Tu mane baugini. Todėl ir tyliu. Nenumanau, kaip būsi nusiteikęs po akimirkos. Tavo nuotaika per sekundės dalį pasiekia vieną kraštutinumą ir grįžta prie kito. Tai mane glumina, be to, neleidi ir neleisi tavęs liesti, o aš taip noriu parodyti, kaip stipriai tave myliu…

Kristianas tamsoje sumirksi, – man rodos, sutrikęs, – ir daugiau negaliu tverti. Atsisegusi saugos diržą, užsiropščiu jam ant kelių ir užklupusi iš netyčių rankomis suimu jo galvą.

– Myliu tave, Kristianai Grėjau. O tu pasiruošęs visa tai daryti dėl manęs. Tai aš tavęs neverta ir man labai gaila, kad dėl tavęs negaliu padaryti visko, ko tu nori. Galbūt ilgainiui… Nežinau… bet… taip, priimu tavo pasiūlymą. Kur pasirašyti?

Kristianas apkabina mane ir stipriai priglaudžia.

– Ak, Ana… – sukužda ir įbeda nosį man į plaukus.

Taip ir sėdime: apsikabinę, klausydamiesi muzikos – raminančio kūrinio fortepijonui, – atspindinčios automobilyje vyraujančią nuotaiką, malonią, po audros įsiviešpatavusią ramybę. Patogiai įsitaisau Kristiano glėbyje, padedu galvą į linkį tarp jo kaklo ir peties. Jis švelniai paglosto man nugarą.

– Lytėjimas yra mano griežtų ribų skyriuje, Anastazija, – sušnabžda jis.

– Žinau. Gaila, kad nesuprantu kodėl.

Luktelėjęs jis atsidūsta ir tyliai prabyla:

– Mano vaikystė buvo baisi. Vienas iš tos rinktinės kekšės sąvadautojų… – prisiminus tą neįsivaizduojamą siaubą, Kristiano balsas užlūžta, o kūnas įsitempia. – Negaliu to prisiminti, – virpėdamas sušnabžda jis.

Staiga prisimenu deginimo randus, kuriais nusėta jo krūtinė, ir man suspaudžia širdį. Ak, Kristianai… Dar stipriau apkabinu jam kaklą.

– Ar ji tave bardavo? Tavo motina? – tyliai, švelniai ir verksmingai klausiu.

– Nepamenu. Bet ji manimi nesirūpino. Negynė nuo savo sąvadautojo. – Prunkštelėjęs Kristianas pašaipiai priduria: – Man rodos, tai aš ja rūpinausi. Paskui, kai ji nusižudė, praėjo keturios dienos, kol kažkas pakėlė triukšmą ir mus rado… Tai aš prisimenu.

Nesusilaikiusi aikteliu iš siaubo. Po šimts… Pajuntu šleikštulį.

– Tai tikrų tikriausias mėšlas, – pašnabždomis sakau.

– Penkiasdešimt atspalvių, – sumurma Kristianas.

Stipriau priglaudžiu lūpas jam prie kaklo – ir guosdama, ir pati ieškodama paguodos, įsivaizduodama mažą apskretusį berniuką pilkomis akimis, vienišą ir apleistą, prie savo motinos lavono.

Ak, Kristianai… Įkvepiu jo aromato. Jis kvepia dieviškai, nuo jo sklinda mano mėgstamiausias pasaulio kvapas. Jis stipriau mane apkabina, pabučiuoja į plaukus, aš sėdžiu saugi jo glėbyje, o Teiloro vairuojamas automobilis dideliu greičiu lekia per tamsą.

KAI NUBUNDU, MES JAU važiuojame per Siatlą.

– Sveika, – meiliai tarsteli Kristianas.

– Atsiprašau, – sumurmu sėsdamasi, mirksėdama ir rąžydamasi. Tebesu jo glėbyje, ant kelių.

– Ana, galėčiau amžinai žiūrėti į tave miegančią.

– Ar ką nors šnekėjau?

– Ne. Mes jau visai netoli tavo namų.

Šit kaip.

– Pas tave nevažiuosime?

– Ne.

Atsisėdu ir įdėmiai pažvelgiu į jį.

– Kodėl?

– Nes rytoj tau reikia į darbą.

– Hm… – nepatenkinta papučiu lūpas.

– O kodėl klausi – buvai ką nors sumaniusi?

Pasimuistau.

– Na, galbūt…

Kristianas tyliai sukikena.

– Anastazija, nė pirštu tavęs neliesiu tol, kol nemaldausi manęs, kad tai daryčiau.

– Ką?!

– Taip elgiuosi tam, kad imtum su manimi šnekėtis. Kai kitą kartą mylėsimės, turėsi labai išsamiai man išdėstyti, ko nori.

– Hm…

Teiloras sustabdo automobilį prie namo, kuriame gyvenu, ir Kristianas nustumia mane nuo kelių. Tada išlipa ir atidaręs palaiko man mašinos dureles.

– Kai ką tau turiu.

Jis nueina prie „Audi“ bagažinės, atidaro ją ir išima didelę dovanų popieriumi apvyniotą dėžę. Po galais, kas tai?

– Atplėšk, kai būsi namie.

– Tu neužeisi?

– Ne, Anastazija.

– O kada vėl tave pamatysiu?

– Rytoj.

– Mano viršininkas nori, kad rytoj eičiau su juo į barą.

Kristiano veidas suakmenėja.

– Šit kaip? – jo balse girdėti slaptas grasinimas.

– Atšvęsti pirmosios mano savaitės darbe, – paskubomis priduriu.

– Kur?

– Nežinau.

– Galėčiau atvažiuoti tavęs pasiimti.

– Gerai… Atsiųsiu tau elektroninį laišką arba žinutę.

– Sutarta.

Kristianas palydi mane prie laiptų ir palaukia, kol rankinėje susirandu raktus. Kai atsirakinu duris, jis pasilenkia, švelniai suima man smakrą ir atlošia galvą. Jo burna atsiduria virš mano burnos ir jis užsimerkęs apiberia bučiniais man veidą nuo akies iki burnos kampučio.

Tyliai sudejuoju, nutirpstu, ima linkti kojos.

– Iki rytojaus, – sušnabžda jis.

– Labanakt, Kristianai, – girdžiu savo balsą, persmelktą geismo.

Jis nusišypso.

– Eik vidun, – liepia ir aš, nešina paslaptingu paketu, užlipu laiptais. – Iki, mažyte! – šūkteli Kristianas, tada apsisuka ir lengvu žingsniu, grakščiai grįžta prie automobilio.

Vos įkėlusi koją į butą, atidarau dėžę ir joje randu savo „MacBook Pro“ nešiojamąjį kompiuterį, „BlackBerry“ telefoną ir dar vieną stačiakampę dėžę. Kas čia? Nuvynioju sidabro spalvos popierių. Randu juodos glotnios odos dėklą.

Atidarau jį, o viduje – planšetinis kompiuteris. Po velnių… „iPad“. Ant jo ekrano padėta balta kortelė su Kristiano ranka rašyta žinute.

Anastazija, jis – tavo.

Žinau, ką nori išgirsti.

Tegu už mane tai pasako ši muzika.

Kristianas

Turiu Kristiano Grėjaus sudarytą muzikos įrašų rinkinį, kurį jis man padovanojo su moderniausiu planšetiniu kompiuteriu. Nepritariamai papurtau galvą, nes tai nepaprastai brangi dovana, bet iš tiesų šitas daikčiukas man patinka. Leidykloje Džekas irgi tokį turi, tad žinau, kaip jis veikia.

Įjungiu kompiuterį ir net aikteliu pamačiusi jo ekrano užsklandą – sklandytuvo modeliuko atvaizdą. Tai „Blanik L-23“, kurį jam padovanojau, pastatytas ant mažyčio stiklinio stovo ir, rodos, padėtas Kristiano kontoroje, ant rašomojo stalo. Žiūriu išpūtusi akis.

Jis tą modeliuką surinko! Tikrai surinko. Dabar prisimenu, kad su gėlėmis atsiųstoje kortelėje Kristianas apie jį užsiminė. Man ima suktis galva, tą akimirką suprantu, kad ruošdamas šią dovaną Kristianas viską gerai apgalvojo.

Nustumiu strėlytę į ekrano apačią, norėdama jį atrakinti, ir vėl aikteliu. Fone – mudu su Kristianu, nusifotografavę palapinėje per universiteto diplomų teikimo šventę. Čia ta pati nuotrauka, kuri buvo įdėta „Seattle Times“. Kristianas atrodo toks gražus, kad nesusilaikau džiugiai nenusišypsojusi: taip, ir jis – mano!

„Nacionalinė Didžiosios Britanijos biblioteka“? Paliečiu jos simbolį ir pasirodo meniu „Istoriniai rinkiniai“. Paeinu žemyn ir pasirenku „XVIII–XIX a. romanus“. Pasirodo dar vienas meniu. Įvedu pavadinimą: „Henris Džeimsas, „Amerikiečiai“. Atsidaro dar vienas langas, o jame – nuskenuotas romano tekstas, kurį galiu skaityti. Po perkūnais, tai senas leidimas, 1879 metų, ir jis – mano planšetiniame kompiuteryje! Jis nupirko man visą Didžiosios Britanijos nacionalinę biblioteką, kad galėčiau naudotis vos liesdama ekraną.

Greitai išeinu puikiai žinodama, kad žiūrinėdama knygas galiu visiškai prarasti laiko nuovoką. Žvilgsnis užkliūva už „Gero maisto“ simbolio, užverčiu akis į lubas ir nusišypsau, dar matau „Žinių“ simbolį, „Orų“ simbolį, bet pridėtoje kortelėje Kristianas mini muziką. Grįžtu į pagrindinį meniu, paliečiu „Skaitmeninio grotuvo“ simbolį ir atsidaro muzikos kūrinių sąrašas. Peržiūriu jį ir nejučia šypteliu. Tomas Talis – jo moteto taip lengvai nepamiršiu. Šiaip ar taip, klausiausi jo du kartus – kai jis mane plakė ir kai dulkino.

„Kerai.“ Prisimenu, kaip šokome didžiojoje svetainėje, ir dar plačiau nusišypsau. Bacho „Marčelo koncertas“ – na jau ne, šią akimirką klausytis tokios liūdnos muzikos aš nenusiteikusi. Hm… Džefas Baklis – taip, jo dainų esu girdėjusi. „Snow Patrol“ – mėgstamiausia mano grupė – ir „Enigmos“ daina „Geismo principai“3. Tik Kristianas taip gali. Kita, pavadinta „Turėjimas“4… o kaipgi, tai Penkiasdešimties Atspalvių stichija. Ir dar kelios, kurių nesu girdėjusi.

Pasirenku pirmą dėmesį patraukusią dainą ir paspaudžiu „Groti“. Tai Neli Furtado daina „Pamėgink“5. Neli uždainuoja, jos balsas apsupa ir apgaubia mane tarsi šilkinė skara. Atsigulu ant lovos.

Ar tai reiškia, kad Kristianas ketina mėginti? Išbandyti naujus, kitokius santykius? Klausausi dainos žodžių spoksodama į lubas ir stengdamasi suprasti, kodėl Kristianas staiga apsigalvojo. Jis manęs ilgėjosi. Aš ilgėjausi jo. Vadinasi, jis man šį tą jaučia. Turi jausti. Šis planšetinis kompiuteris, šios dainos, visa, kas į jį įkelta, – aš jam rūpiu. Tikrai rūpiu. Vėl atgavus viltį man ima daužytis širdis.

Daina baigiasi ir man akys pasrūva ašaromis. Skubriai paslenku dainų sąrašą ir liestelėdama įjungiu kitą dainą – mėgstamiausios Keitės grupės „Coldplay“ „Mokslininką“6. Melodija man girdėta, bet žodžių anksčiau niekada įdėmiai nesiklausydavau. Užsimerkiu, kad tie žodžiai mane glamonėtų ir smelktųsi į kūną.

Man ima riedėti ašaros. Negaliu jų sulaikyti. Jei tai ne atsiprašymas, tai neišmanau kas. Ak, Kristianai…

Gal tai kvietimas? Ar jis atsakys į mano klausimus? O gal šioje dainoje įžvelgiu pernelyg gilią potekstę? Tikriausiai taip ir yra.

Nusibraukiu ašaras. Reikia jam padėkoti elektroniniu laišku. Pašokusi nuo lovos, atsinešu tą pragaro mašiną – kompiuterį.

Grupei „Coldplay“ tebedainuojant, atsisėdu ant lovos turkiškai sukryžiavusi kojas. „Mac“ kompiuteris įsikrauna, aš įjungiu savo pašto dėžutę.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: IPAD

Data: 2011 m. birželio 9 d. 23:56

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Vėl mane pravirkdei.

Planšetinis kompiuteris man patiko.

Dainos patiko.

Skaitmeninis Nacionalinės Didžiosios Britanijos bibliotekos variantas irgi patiko.

Myliu tave.

Labos nakties.

Ana xx

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: IPAD

Data: 2011 m. birželio 10 d. 00:03

Gavėjas: Anastazija Stil

Džiaugiuosi, kad tau patiko. Ir sau tokį nusipirkau.

Jei dabar būčiau pas tave, bučiniais nudžiovinčiau tau ašaras.

Bet nesu, tad eik miegoti.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Perskaičiusi Kristiano atsakymą šypteliu – jis toks valdingas, toks ištikimas sau… Ar ir tai kada nors pasikeis? Tą akimirką susigriebiu besivilianti, kad… nepasikeis. Kristianas patinka man toks, koks yra – mėgstantis įsakinėti, – bent jau kol galiu drąsiai jam pasipriešinti, nesibaimindama bausmės.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Ponas Niurzgalius

Data: 2011 m. birželio 10 d. 00:07

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Jūs kaip visada valdingas, pone Grėjau, ir nesuprasi – įsitempęs ar suirzęs.

Žinau, nuo ko jums palengvėtų. Bet… jūsų čia nėra, neleidote man likti jūsų namuose, be to, tikitės, kad jūsų maldausiu…

Svajokite toliau, sere.

Ana xx

P. S. Atkreipiau dėmesį, kad į dainų sąrašą įtraukėte ir persekiotojų himną „Kiekvienas tavo kvėptelėjimas“7. Man patinka jūsų humoro jausmas, bet ar daktaras Flinas žino apie tokį jūsų elgesį?

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Ramus kaip dzenbudistas

Data: 2011 m. birželio 10 d. 00:10

Gavėjas: Anastazija Stil

Brangiausioji panele Stil,

žinokite, kad užpakalio pėrimą praktikuoja ir tie žmonės, kuriuos sieja vaniliniu seksu grįsti santykiai. Paprastai tai daroma abipusiu sutikimu ir lytiškai santykiaujant, bet… mielai padarysiu išimtį.

Jums palengvės sužinojus, kad daktaras Flinas taip pat vertina mano humoro jausmą.

O dabar prašau eiti miegoti, kitaip rytoj nieko gero nebus.

Beje, patikėkite manimi – jūs maldausite. Ir aš nekantriai laukiu tos akimirkos.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Labanakt ir saldžių sapnų

Data: 2011 m. birželio 10 d. 00:12

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ką gi, kadangi taip gražiai prašote ir man patinka jūsų gundantys grasinimai, įsitaisysiu lovoje apglėbusi taip kilniai jūsų dovanotą planšetinį kompiuterį ir užmigsiu naršydama po Didžiosios Britanijos nacionalinės bibliotekos fondus ir klausydamasi muzikos, kuri jums daug ką pasako.

Ana xxx

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Dar vienas reikalavimas

Data: 2011 m. birželio 10 d. 00:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Sapnuok mane.

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Sapnuoti tave, Kristianai Grėjau? Sutinku.

Greitai apsivelku pižamą, išsivalau dantis ir šmurkšteliu į lovą. Įsikišusi ausines, iš po pagalvės išsitraukiu subliūškusį „Čarlio Tango“ formos balioną ir suspaudžiu glėbyje.

Nesitveriu džiaugsmu, šypsausi iki ausų kaip paskutinė kvaiša. Kaip viskas gali pasikeisti per vieną dieną! Argi galėsiu užmigti?

Pritardamas sau hipnotizuojančiais gitaros akordais, Chosė Gonsalesas užtraukia raminančią dainą ir aš palengva imu migdytis stebėdamasi, kaip viskas per vieną vakarą gali vėl stoti į vietas, ir vangiai svarstydama, ar sudaryti Kristianui savo dainų sąrašą.

3 Angl. Principles of Lust.

4 Angl. Possession.

5 Angl. Try.

6 Angl. The Scientist.

7 Angl. Every Breath You Take.

TREČIAS SKYRIUS

Neturint automobilio geriausia, kad važiuodama į darbą autobusu galiu įjungti ausines į „iPad“, saugiai gulintį rankinėje, ir klausytis nuostabiųjų Kristiano dovanotų melodijų. Į leidyklą atvažiuoju išsišiepusi iki ausų kaip kvaiša.

Džekas iš pradžių tik žvilgteli į mane, bet paskui įsižiūri atidžiau.

– Labas rytas, Ana. Tu tiesiog… spinduliuoji.

Jo pastaba mane sutrikdo. Kaip netaktiška!

– Ačiū, Džekai, puikiai išsimiegojau. Labas rytas.

Jo kaktą išvagoja raukšlės.

– Ar gali perskaityti už mane šiuos tekstus ir iki pietų parašyti recenzijas? – Jis paduoda man keturis rankraščius. Pamatęs siaubo iškreiptą mano veidą, priduria: – Skaityk tik pirmuosius skyrius.

– Gerai.

Su palengvėjimu atsidūstu, o jis atsako man nuoširdžia šypsena.

Baigdama gerti latės kavą ir valgyti bananą, įjungiu kompiuterį. Ir randu Kristiano laišką.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Tepadeda man…

Data: 2011 m. birželio 10 d. 08:05

Gavėjas: Anastazija Stil

Tikiuosi, kad papusryčiavai.

Šiąnakt tavęs ilgėjausi.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Senos knygos…

Data: 2011 m. birželio 10 d. 08:33

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Rašau ir valgau bananą. Kelias dienas išvis nevalgiau pusryčių, todėl tai jau žingsnis į priekį. Man patinka Didžiosios Britanijos nacionalinės bibliotekos aplankas: jau pradėjau dar kartą skaityti „Robinzoną Kruzą“… Ir, žinoma, aš tave myliu.

O dabar duok man ramybę, nes mėginu dirbti.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Tiek tevalgei?

Data: 2011 m. birželio 10 d. 08:36

Gavėjas: Anastazija Stil

Galėtum valgyti ir daugiau. Tau prireiks jėgų maldaujant.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Įkyruolis

Data: 2011 m. birželio 10 d. 08:39

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

mėginu užsidirbti pragyvenimui. O maldausite jūs.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pažiūrėsim…

Data: 2011 m. birželio 10 d. 08:36

Gavėjas: Anastazija Stil

Ką gi, panele Stil, mėgstu iššūkius…

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Sėdžiu ir, išsišiepusi kaip idiotė, spoksau į kompiuterio ekraną. Bet turiu perskaityti Džeko duotus pirmuosius romanų skyrius ir parašyti recenzijas. Pasidedu rankraščius ant rašomojo stalo ir imuosi darbo.

Per pietus, klausydamasi muzikos iš planšetinio kompiuterio, nupėdinu į užkandinę nusipirkti sumuštinio su rūkyta jautiena. Sąrašo pradžioje – kažkokio Nitino Sonio etninės muzikos kūrinys, pavadintas „Gimtinės“. Nebloga. Pono Grėjaus muzikinis skonis eklektiškas. Netrukus grįžtu prie klasikinės muzikos – prie Ralfo Vono Viljamso „Fantazijos Tomo Talio tema“. Ak, Penkiasdešimt Atspalvių tikrai turi humoro jausmą ir už tai aš jį myliu. Ar kada nors liausiuosi paikai šypsojusis?

Popietė prailgsta. Ištaikiusi laisvesnę minutėlę, nutariu parašyti Kristianui laišką.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Nuobodžiaujanti…

Data: 2011 m. birželio 10 d. 16:05

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Dykinėju. Sėdžiu sudėjusi rankas.

Kaip tau sekasi?

Ką veiki?

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Tavo rankos

Data: 2011 m. birželio 10 d. 16:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Tau reikėjo ateiti dirbti pas mane.

Neturėtum kada sėdėti sudėjusi rankų.

Tavo rankoms neabejotinai rasčiau geresnės veiklos.

Tiesą sakant, jau dabar turiu kelias idėjas…

Šiuo metu rūpinuosi nuobodžiu įmonių suliejimu.

Visai neįdomu.

Tavo elektroniniai laiškai, siunčiami iš SIP leidyklos pašto dėžutės, tikrinami.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Po galais… Nežinojau. Bet iš kur jis žino? Susiraukusi dėbteliu į monitorių, skubiai atidarau išsiųstų elektroninių laiškų dėžutę ir visus ištrinu.

Lygiai pusę šešių prie mano darbo stalo išdygsta Džekas. Šiandien penktadienis, tad jis mūvi džinsus ir vilki baltus marškinius.

– Eisime ko nors išgerti, Ana? Paprastai mes užsukame išlenkti taurelės į barą kitapus gatvės.

– „Mes“? – klausiu vildamasi, kad būsime ne vienudu.

– Taip, dauguma mūsiškių eina… o tu?

Nežinia kodėl – ir tos priežasties dabar nenoriu per daug nagrinėti – lengviau atsikvepiu.

– Mielai prisidėsiu. Kaip tas baras vadinasi?

– „Penkiasdešimt“.

– Juokaujate?

Džekas keistai mane nužvelgia.

– Ne. Ar tau tas pavadinimas ką nors reiškia?

– Ne, visai ne. Ateisiu į barą.

– Ko norėsi išgerti?

– Alaus.

– Puiku.

Nueinu į tualetą ir iš „BlackBerry“ telefono išsiunčiu Kristianui elektroninį laišką.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Puikiai tiktum į draugiją

Data: 2011 m. birželio 10 d. 17:36

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Einame į barą, kurio pavadinimas „Penkiasdešimt“.

Šį kartą humoro klodas tiesiog neišsenkantis, iš šios šachtos būtų galima kasti be galo.

Nekantriai lauksiu mudviejų susitikimo tenai, pone Grėjau.

A. x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pavojai

Data: 2011 m. birželio 10 d. 17:38

Gavėjas: Anastazija Stil

Kalnakasyba – nepaprastai pavojingas užsiėmimas.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pavojai?

Data: 2011 m. birželio 10 d. 17:40

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ką norite tuo pasakyti?

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Nieko ypatingo…

Data: 2011 m. birželio 10 d. 17:42

Gavėjas: Anastazija Stil

Tik atkreipiau jūsų dėmesį, panele Stil.

Netrukus susitiksime.

Iki labai greito, mažyte.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Pažvelgiu į save veidrodyje. Kaip viskas gali pasikeisti per vieną dieną! Mano skruostai jau ne tokie išblyškę, akys spindi. Tai Kristiano poveikis. Apsikeitėme keliais kandžiais elektroniniais laiškeliais ir savijauta visai kita. Stovėdama prieš veidrodį nusišypsau ir pasitaisau melsvą palaidinukę – tą, kurią man nupirko Teiloras. Be to, šiandien mūviu ir savo mėgstamiausius džinsus. Dauguma moterų leidykloje mūvi džinsus arba nešioja laisvai krintančius sijonus. Man irgi reikės skirti lėšų porai laisvai krintančių sijonų. Galbūt nusipirksiu jų šį savaitgalį, išgryninusi čekį, kurį Kristianas išrašė man už Vandą, mano „Volkswagen Beetle“.

Išėjusi iš pastato išgirstu, kad mane kažkas šaukia.

– Panele Stil?..

Kai nustebusi atsisuku, nedrąsiai prieina jauna išblyškusi moteris. Ji atrodo kaip šmėkla – išbalusi ir keistai sutrikusi.

– Jūs – panelė Anastazija Stil? – dar kartą paklausia, bet ir kalbant jos veidas nė kiek nepasikeičia.

– Taip.

Ji sustoja ant šaligatvio per metrą nuo manęs ir įsistebeilija, o aš lyg paralyžiuota negaliu atitraukti akių. Kas ji? Ko nori?

– Kuo galiu padėti? – pagaliau pasiteirauju. Iš kur ji žino mano vardą ir pavardę?

– Niekuo… Tik norėjau jus pamatyti, – šiurpiai švelniai sako ji.

Jos plaukai tamsūs kaip mano ir labai paryškina šviesų gymį. Jos akys rusvos kaip burbonas, bet žvilgsnis blausus. Akyse visiškai nėra gyvybės. Dailus veidas išbalęs, sielvartingas.

– Atleiskite, atėjote nelabai tinkamu metu, – sakau mėgindama nekreipti dėmesio į įspėjimą – nugarą nukrečiantį šiurpą. Atidžiau įsižiūrėjus, ji atrodo keistai – susitaršiusiais plaukais, nepasirūpinusi išvaizda. Drabužiai, tarp jų ir firminis neperšlampamas lietpaltis, pora dydžių per dideli.

Moteris nusijuokia keistu, ausį rėžiančiu ir dar labiau bauginančiu juoku.

– Ką tokio turite jūs, ko trūksta man? – liūdnai klausia mergina.

Mano nerimas virsta tikra baime.

– Atleiskite, kas jūs tokia?

– Aš… aš esu niekas.

Kai ji pakelia ranką ketindama persibraukti per pečius siekiančius plaukus, neperšlampamo apsiausto rankovė atsismaukia ir aš pamatau riešą, aprištą nešvariu tvarsčiu.

Po galais.

– Likit sveika, panele Stil.

Ir apsisukusi nueina, o aš stoviu kaip įbesta. Žiūriu į tą merginą, kol trapi jos figūra, įsimaišiusi tarp minios į gatvę iš įvairių biurų plūstančių darbuotojų, dingsta man iš akių.

Kas čia dabar?

Suglumusi einu per gatvę į barą, svarstydama, kas ką tik įvyko, o mano pasąmonė pakelia šlykščią galvą ir piktai sako: „Ji kažkaip susijusi su Kristianu.“

„Penkiasdešimt“ – vingrų, atšakotą urvą primenantis, bet šiaip niekuo neišsiskiriantis baras beisbolo čempionatų laimėtojų nuotraukomis ir plakatais nukabinėta siena. Džekas su Elizabete jau sėdi prie baro, dar atėjo Kortnė, kita redaktorė, du vyrukai iš Finansų skyriaus ir Klerė, dirbanti priimamajame. Ji kaip visada įsisegusi sidabrinius žiedo formos auskarus.

– Labas, Ana! – pasisveikina Džekas ir duoda butelį „Budweiser“ alaus.

– Į sveikatą… Ačiū… – sumurmu, vis dar sukrėsta susitikimo su pamėkliškąja mergina.

– Į sveikatą.

Susidaužiame buteliais ir Džekas ima toliau šnekučiuotis su Elizabete. Klerė maloniai man nusišypso.

– Na, kaip praėjo pirma savaitė naujame darbe? – paklausia.

– Ačiū, gerai. Rodos, visi labai draugiški.

– Šiandien atrodai gerokai laimingesnė.

– Penktadienis… – paskubomis burbteliu. – Taigi, ką ketini veikti savaitgalį?

MANO FIRMINĖ DĖMESIO NUKREIPIMO taktika suveikia, aš išgelbėta. Netrukus sužinau, kad Klerė – viena iš septynių vaikų ir ketina vykti į savo didelės šeimos susitikimą Takomoje. Ji gana energingai įtraukia mane į pokalbį ir staiga susizgrimbu, kad su savo amžiaus mergina nesišnekėjau nuo to laiko, kai Keitė išvažiavo į Barbadosą.

Išsiblaškiusi pagalvoju, kaip sekasi Keitei… ir Eliotui. Reikės paklausti Kristiano, gal ką nors apie juodu girdėjo. Ak, be to, antradienį grįžta Etanas, Keitės brolis, ir jis apsigyvens mūsų bute. Niekaip neįsivaizduoju, kad ši naujiena Kristianą pradžiugintų. Nuo visų šių minčių susitikimas su pamėkliškąja mergina užsimiršta.

Mudviem su Klere besišnekučiuojant, Elizabetė paduoda man antrą butelį alaus.

– Ačiū, – šyptelėjusi padėkoju.

Su Klere pokalbis mezgasi lengvai, – šnekėti ji mėgsta, – ir nė nepajuntu, kaip mano rankose per vyrukų iš Finansų skyriaus malonę atsiranda trečias butelis alaus.

Elizabetei su Kortne išėjus, Džekas prisiartina prie mudviejų su Klere. Kur Kristianas? Vienas iš finansininkų užkalbina Klerę.

– Ana, kaip manai, ar teisingai padarei nuspręsdama dirbti pas mus? – maloniai klausia Džekas, stovėdamas truputį per arti. Bet pastebėjau, kad jis linkęs į tokį artumą ir su kitomis moterimis, net leidykloje.

– Šią savaitę darbas man labai patiko, ačiū, Džekai. Taip, manau, kad apsisprendžiau teisingai.

– Tu labai protinga mergina, Ana. Toli eisi.

Nuraustu.

– Ačiū, – sumurmu nežinodama, ką daugiau atsakyti.

– Ar toli nuo čia gyveni?

– Lydekų Turgaus rajone.

– Netoli nuo manęs. – Jis šypsodamasis prislenka dar arčiau ir atsiremia į barą, taip beveik užspeisdamas mane kampe. – Ką ketini veikti savaitgalį?

– Na… Aš…

Pajuntu jį pirmiau, nei pamatau. Tarsi mano kūnas būtų radaras, sureguliuotas taip, kad reaguotų jam būnant netoliese. Tą pačią akimirką ir atsipalaiduoju, ir įkaistu, – kokia keista vidinė priešybė! – be to, pajuntu tą nenusakomą, elektros srovę primenančią, pulsuojančią įtampą.

Kristianas apkabina mane per pečius, tarsi tai būtų įprastas gestas, simbolizuojantis jo šiltus jausmus man, – bet aš žinau, kad taip toli gražu nėra. Jis aiškiai parodo, kad priklausau jam, ir šį kartą tuo mane pradžiugina. Kristianas švelniai pabučiuoja man į plaukus.

– Sveika, mažyte, – sušnabžda.

Kristiano apkabinta, pajuntu palengvėjimą, saugumą ir susijaudinimą. Jis prisitraukia mane arčiau, aš pakeliu akis ir matau jį, nutaisiusį visiškai ramų veidą, bet žvilgsniu veriantį Džeką. Paskui Kristianas prisimena mane, kreivai šypteli ir skubiai pabučiuoja. Jis vilki tamsiai mėlyną dryžuotą švarką ir baltus marškinius prasagstyta apykakle, mūvi džinsus. Atrodo kaip saldainiukas.

Džekui pasidaro nejauku ir jis nerangiai pasitraukia.

– Džekai, čia Kristianas, – suveblenu, tarsi norėdama atsiprašyti. Ir ko man atsiprašyti? – Kristianai, čia Džekas.

– Aš Anos vaikinas, – spausdamas Džekui ranką sako Kristianas, o jo veide šmėsteli vos pastebima, santūri šypsena, neatsispindinti akyse.

Pažvelgiu į Džeką, tylomis vertinantį prieš akis stovintį vyriškumo etaloną.

– Aš viršininkas, – išdidžiai pareiškia Džekas. – Ana man užsiminė apie buvusį vaikiną.

Mėšlas… Su Penkiasdešimčia tokių žaidimų geriau nežaisti.

– Na, jau ne buvęs, – ramiai atsako Kristianas. – Eikš, mažyte, mums jau metas.

– Prašom pasilikti, dar išgerkite su mumis, – nesutrikęs pakviečia Džekas.

Vargu ar tai gera mintis. Kodėl jaučiuosi taip nepatogiai? Žvilgteliu į Klerę, kuri, žinoma, net išsižiojusi ir neslėpdama susižavėjimo spokso į Kristianą. Kada gi liausiuosi sukti galvą dėl jo poveikio moterims?

– Mudu turime kitų planų, – paslaptingai šyptelėjęs pareiškia Kristianas.

Šit kaip? Man kūnu nusirita nekantraus laukimo virpulys.

– Gal kitą kartą, – priduria jis. – Eime, – kreipiasi į mane, imdamas už rankos.

– Iki pirmadienio.

Nusišypsau Džekui, Klerei ir vaikinams iš Finansų skyriaus, labai stengdamasi nepaisyti akivaizdaus nepasitenkinimo Džeko veide, ir paskui Kristianą išeinu pro duris.

Prie šaligatvio mūsų laukia „Audi“, o prie vairo sėdi Teiloras.

– Kodėl man atrodo, kad tarp tavęs ir Džeko vyko nesveikos varžytuvės? – klausiu Kristiano, atidariusio man mašinos dureles.

– Todėl, kad jos vyko, – burbteli jis, paslaptingai man šypteli ir užtrenkia dureles.

– Labas, Teilorai, – sakau ir mudviejų žvilgsniai susitinka užpakalinio vaizdo veidrodėlyje.

– Panele Stil… – maloniai šypsodamasis linkteli Teiloras.

Kristianas įsitaiso šalia manęs, tvirtai suima ranką ir švelniai pabučiuoja krumplius.

– Sveika, – meiliai sako.

Man nukaista skruostai, mat žinau, kad Teiloras mus girdi, ir džiaugiuosi bent tuo, kad jis nemato mane kiaurai veriančio, vidurius deginančio Kristiano žvilgsnio. Vos susitvardau nepuolusi jam į glėbį tiesiog čia, mudviem sėdint ant užpakalinės automobilio sėdynės.

Oi, užpakalinė automobilio sėdynė… Hm..

– Sveikas, – sušnabždu jusdama, kaip džiūsta burna.

– Ką šį vakarą norėtum veikti?

– Rodos, sakei, kad mudu turime planų.

– Ak, aš žinau, ką norėčiau veikti, Anastazija. Klausiu, ko norėtum tu?

Džiugiai jam nusišypsau.

– Suprantu, – išdykėliškai ir geismingai šypsodamasis sako Kristianas. – Taigi… maldavimas. Kur nori maldauti: mano ar savo namuose? – pakreipęs galvą, jis apdovanoja mane neapsakomai gundoma šypsena.

– Man rodos, jūs labai pasitikite savimi, pone Grėjau. Bet, vengdami rutinos, šį kartą galėtume važiuoti pas mane.

Tyčia prikandu lūpą ir Kristiano veide plyksteli geismas.

– Teilorai, prašom važiuoti į panelės Stil namus.

– Klausau, sere.

Teiloras klusniai linkteli ir automobilis pajuda.

– Na, kaip praleidai dieną? – klausia jis.

– Gerai. O tu?

– Ačiū, puikiai.

Į mano paiką plačią šypseną Kristianas atsako tuo pačiu ir vėl pabučiuoja man ranką.

– Atrodai žavingai, – sako.

– Ir tu.

– O tavo viršininkas, Džekas Haidas, – ar jis išmano savo darbą?

Pala! Tai bent netikėtas posūkis! Suraukiu kaktą.

– Kodėl klausi? Tik nesakyk, kad dar nepamiršai tų nesveikų jūsų varžytuvių…

Kristianas atsainiai šypteli.

– Tas vyras nori įsitempti tave į lovą, Anastazija, – dalykiškai pareiškia jis.

Iš netikėtumo net išsižioju, nukaistu kaip žarija ir nervingai žvilgteliu į Teilorą.

– Na, man nerūpi, ko jis nori. Kodėl apskritai apie tai šnekamės? Juk žinai, kad jis man visiškai ne galvoj. Džekas – tik mano viršininkas.

– Tai ir yra esmė. Jis trokšta to, kas priklauso man. Todėl man reikia žinoti, ar jis išmano savo darbą.

– Manau, taip, – sakau gūžtelėdama.

Ką Kristianas rezga?

– Na, geriau paliktų tave ramybėje, kitaip atsidurs gatvėje.

– Oi, Kristianai, ką tu čia šneki? Jis nieko blogo nepadarė.

Kol kas… Jis tik stovi per arti.

– Jei bent pirštu tave palies, pranešk man. Tai vadinama didžiule moraline niekšybe, arba seksualiniu priekabiavimu.

– Mes tik išgėrėme bare pasibaigus darbo dienai.

– Kalbu rimtai. Vienas nederamas žingsnis – ir jis lėks iš darbo.

– Tu neturi tokios galios. – Dievaži! Bet dar nespėjus užversti akių į automobilio lubas topteli mintis, pribloškianti nelyginant dideliu greičiu lekiantis vilkikas. – Tiesa, Kristianai?

Jis man paslaptingai šypteli.

– Ketini pirkti leidyklą, – apimta siaubo sušnabždu.

Išgirdus panikos persmelktą mano balsą, šypsena jo veide išblėsta.

– Tu ją jau nupirkai. SIP leidyklą. Jau nupirkai?

Kristianas nedrąsiai žvilgteli į mane, sumirksi.

– Gali būti.

– Nupirkai ar nenupirkai?

– Nupirkau.

Kas čia per velniava?

– Kodėl? – priblokšta pakuždomis klausiu. Na, šito jau tikrai per daug…

– Nes galiu sau tai leisti, Anastazija. Man reikia, kad būtum saugi.

– Bet sakei, kad į mano karjerą nesikiši!

– Ir nesikišiu.

Ištraukiu ranką.

– Kristianai… – man pritrūksta žodžių.

– Širsti ant manęs?

– Taip. Aišku, kad širstu. – Aš nesitveriu pykčiu. – Nesuprantu, kaip atsakingas verslininkas gali priimti tokius sprendimus atsižvelgdamas vien į tai, kokią merginą tuo metu dulkina.

Išbalusi nervingai žvilgteliu į Teilorą, kuris stojiškai nekreipia į mus dėmesio.

Po galais. Kaip ne laiku užsimiršau ir vėl ėmiau tiesiai kloti viską, kas man galvoj.

Kristianas žiojasi ketindamas kažką sakyti, bet apsigalvoja ir tik rūsčiai į mane dėbteli. O aš piktu žvilgsniu perveriu jį. Atmosfera automobilyje, ką tik, po malonaus mudviejų susitaikymo, buvusi šilta, dabar tampa santūri: vienam į kitą rūsčiai dėbčiojant, virš galvų tvenkiasi neišsakytų žodžių ir nebylių abipusių priekaištų debesys.

Laimė, nejauki kelionė automobiliu ilgai netrunka, Teiloras sustoja prie buto, kuriame gyvenu.

Nelaukdama, kol kas nors atidarys man dureles, greitai išsiropščiu iš mašinos.

Nugirstu Kristianą Teilorui burbtelint:

– Turbūt geriau, jei palauksi.

Rankinėje ieškodama raktų nuo laukujų durų, jaučiu jį stovint už nugaros.

– Anastazija… – kreipiasi į mane ramiai, lyg būčiau užspeistas laukinis žvėris.

Atsidususi atsisuku į jį. Siuntu ant Kristiano ir tas pyktis akivaizdus, tai niūri tikrovė, grasinanti mane uždusinti.

– Pirma, jau gana seniai tavęs nedulkinau – man rodos, labai seniai, – o antra, šiaip ar taip, norėjau įkelti koją į leidybą. Iš keturių Siatlo leidyklų SIP yra pelningiausia, bet pasiekusi kritinį tašką ir netrukus ims tūpčioti vietoje, tad jai reikia plėstis.

Šaltai nužvelgiu Kristianą. Jo žvilgsnis skvarbus, net grėsmingas, bet velnioniškai seksualus. Galėčiau nuskęsti išlydyto plieno sklidiname duburyje.

– Vadinasi, dabar tu mano viršininkas, – piktai sakau.

– Teoriškai – aš tavo viršininko viršininko viršininkas.

– Ir teoriškai didžiulė moralinė niekšybė, kad dulkinuosi su savo viršininko viršininko viršininku.

– Šiuo metu tu su juo bariesi, – susiraukia Kristianas.

– Todėl, kad jis tikras šunsnukis, – sušnypščiu.

Nustebęs ir priblokštas, Kristianas žingteli atatupstas. Po velnių… Ar peržengiau ribą?

– Šunsnukis? – sumurma Kristianas ir jo veidas pasikeičia – pralinksmėja.

Prakeikimas! Aš ant tavęs pykstu, tad neversk manęs juoktis!

– Taip.

Kaip įmanydama stengiuosi žvelgti į jį kaip morališkai papiktinta.

– Šunsnukis? – vėl pakartoja Kristianas. Šį kartą jo lūpos virpteli nuo tramdomos šypsenos.

– Neversk manęs juoktis, kai ant tavęs pykstu! – užrinku.

Staiga jis apdovanoja mane akinama, plačia, tikra amerikietiška šypsena ir nebesusilaikau. Išsišiepiu iki ausų ir pati imu juoktis. Kaip nereaguoti į džiaugsmą, kurį matau jam šypsantis?

– Po galais, jei ir išsišiepiau kaip kvaišelė, dar nereiškia, kad nesiuntu ant tavęs, – sumurmu vos atgaudama kvapą, tvardydamasi, kad neimčiau kikenti kaip universiteto komandos šokėjų vadė. „Nors niekad ir nebuvau komandą palaikanti šokėja“, – niūriai pagalvoju.

Kristianas pasilenkia, regis, ketindamas mane pabučiuoti, bet to nepadaro. Prikiša nosį man prie plaukų ir giliai įkvepia.

– Jūs kaip visada nenuspėjama, panele Stil. – Pralinksmėjęs ir atidžiai žvelgdamas į mane, jis atšlyja. – Tai ar ketinate kviesti mane užeiti, ar siųsite į visas keturias puses už tai, kad pasinaudojau savo, kaip Jungtinių Valstijų piliečio, verslininko ir vartotojo, demokratine teise pirkti ką tik noriu?

– Ar kalbėjotės apie tai su daktaru Flinu?

Kristianas nusijuokia.

– Tai pakviesi mane užeiti ar ne, Anastazija?

Mėginu nutaisyti griežtą žvilgsnį, – kai prikandu lūpą, sekasi geriau, – bet atverdama duris vėl šypsausi. Kristianas nusisuka, mosteli Teilorui ir „Audi“ nuvažiuoja.

KEISTA REGĖTI KRISTIANĄ savo namuose. Kai jis čia, butas atrodo mažytis.

Vis dar pykstu: ta jo manija persekioti peržengė visas ribas, ir tik dabar man topteli, iš kur jis žinojo, kad iš SIP leidyklos pašto dėžutės siunčiami laiškai tikrinami. Apie SIP leidyklą jis tikriausiai žino daugiau už mane. Ši mintis labai nemaloni.

Ką daryti? Ir kodėl jam būtinai reikia, kad būčiau saugi? Dėl Dievo, juk aš lyg ir… suaugusi. Kaip man jį nuraminti?

Žiūriu į Kristianą, kuris žingsniuoja po butą nelyginant į narvą uždarytas plėšrūnas, ir pyktis mąžta. Matyti Kristianą savo bute gera, juolab kad maniau, jog tarp mūsų viskas baigta. Nepakanka sakyti, kad gera: aš jį myliu, mane apėmusi pakili, svaiginanti, jaudinanti nuotaika ir smarkiai daužosi širdis. Jis apsižvalgo vertindamas aplinką, kurioje atsidūrė.

– Geras butas, – pagiria.

– Tėvai Keitei nupirko.

Kristianas išsiblaškęs linkteli, tada įžūlus jo pilkų akių žvilgsnis susminga į mane – kiaurai perveria.

– Hm… gal nori ko nors išgerti? – sumurmu nervindamasi ir rausdama.

– Ačiū, ne, Anastazija.

Jo žvilgsnis apniunka.

Kodėl taip nervinuosi?

– Ką norėtum veikti, Anastazija? – tyliai klausia jis, žengdamas prie manęs, laukinis ir įsiaudrinęs. – Aš žinau, ką noriu veikti, – priduria kimiu balsu.

Traukiuosi atatupsta, kol nugara atsiremiu į spinteles akmens masės stalviršiu – virtuvės zoną žymintį atitvarą.

– Vis dar siuntu ant tavęs.

– Žinau.

Jis tarsi atsiprašydamas kreivai šypteli ir aš atlyžtu… Ką gi, gal ne taip jau labai pykstu…

– Norėtum ko nors užkąsti? – klausiu.

Kristianas lėtai linkteli.

– Taip. Tavęs… – sumurma.

Man visi raumenys žemiau juosmens įsitempia. Gundo vien jo balsas, o tas žvilgsnis, tas alkanas žvilgsnis, rėkte rėkiantis: „Geidžiu tavęs dabar“… Dieve…

Jis stovi priešais, kone liesdamasis, įdėmiai žvelgdamas tiesiai į akis ir tvindydamas mane savo kūno karščio bangomis. Man karšta taip, kad net dūstu, aš išraudusi, kūnu sklinda nesutramdomas geismas ir linksta keliai. Geidžiu jo.

– Ar šiandien valgei? – klausia Kristianas.

– Per pietus suvalgiau sumuštinį, – pašnabždomis atsakau. Dabar nenoriu kalbėtis apie maistą.

Jis prisimerkia.

– Turi valgyti.

– Dabar aš nealkana… bent jau ne maisto noriu.

– O ko jūs norite, panele Stil?

– Manau, pats žinote, pone Grėjau.

Jis pasilenkia ir man vėl dingteli, kad ketina pabučiuoti, bet nebučiuoja.

– Nori, kad tave bučiuočiau, Anastazija? – į ausį meiliai sušnabžda Kristianas.

– Noriu, – tyliai atsakau.

– Kur?

– Visur.

– Turėsi pasakyti man truputį tiksliau. Juk minėjau, kad nė pirštu tavęs neliesiu, kol nemaldausi ir tiksliai nepaaiškinsi, ką turiu daryti.

Aš sutrikusi, nes jis žaidžia ne pagal taisykles.

– Prašau… – sušnabždu.

– Ko tu prašai?

– Liesk mane.

– Kur, mažyte?

Kristianas stovi viliojamai arti, jo aromatas svaigina. Ištiesiu ranką ir jis akimirksniu žingteli atatupstas.

– Ne, ne, – papriekaištauja staiga sunerimęs ir išplėtęs akis.

– Ką?

Ne… grįžk.

– Ne, – papurto galvą jis.

– Visiškai ne? – negaliu nuslėpti savo troškimo.

Kristianas dvejodamas žvilgteli ir tokiu neryžtingumu mane padrąsina. Žengiu prie jo, jis traukiasi – ginasi pakėlęs rankas, bet šypsodamasis.

– Klausyk, Ana…

Tai įspėjimas, Kristianas suirzęs ranka persibraukia per plaukus.

– Kartais tu neprieštarauji, – gailiai sakau. – Gal man surasti spalviklį, tada galėtume paženklinti sritis, kurių nevalia liesti.

Jis kilsteli antakį.

– Nebloga mintis. Kur tavo miegamasis?

Galva mosteliu į miegamojo pusę. Ar Kristianas tyčia kreipia kalbą?

– Gėrei tabletes?

Mėšlas… Tos tabletės…

Pamatęs mano veidą, Kristianas neslepia nusivylimo.

– Ne, – gailiai cypteliu.

– Aišku, – sako ir stipriai sučiaupia lūpas. – Eikš, ko nors užkąsime.

– Maniau, eisime į lovą! Noriu su tavimi į lovą.

– Žinau, mažyte.

Jis nusišypso, o tada staiga puola prie manęs, sučiumpa už riešų ir apkabina, stipriai prisispausdamas.

– Tau reikia pavalgyti, man, beje, taip pat, – sumurma, svilindamas mane žvilgsniu. – Be to, nekantrus laukimas – sėkmingo gundymo raktas, o mane dabar tikrai apėmęs noras atidėti pasitenkinimą.

Hm… Ar jau ilgai jis tave apėmęs?

– Aš jau sugundyta ir noriu patirti pasitenkinimą. Prašau tavęs, maldauju… – verksmingai sakau.

Kristianas meiliai man nusišypso.

– Pavalgyk. Tu per liekna.

Jis pakšteli man į kaktą ir paleidžia iš glėbio.

Tai žaidimas, sukto plano dalis. Rūsčiai dėbteliu į Kristianą.

– Tebepykstu ant tavęs, kad nusipirkai SIP leidyklą, o dabar siuntu dar ir dėl to, kad verti mane laukti, – nepatenkinta susiraukiu.

– Kokia tu pikčiurna, ar ne? Sočiai pavalgius bus geriau.

– Žinau, nuo ko būtų geriau.

– Anastazija Stil, aš priblokštas, – truputį pašaipiai pareiškia Kristianas.

– Liaukis mane erzinęs. Tu kovoji negarbingai.

Jis prikanda apatinę lūpą slėpdamas šypseną. Atrodo tiesiog žaviai… žaismingai nusiteikęs Kristianas, žaidžiantis su mano lytiniu potraukiu. Jei tik būčiau labiau įgudusi gundyti, žinočiau, ką daryti, bet mane varžo tai, kad negaliu jo liesti.

Mano vidinė dievaitė susimąsčiusi prisimerkia. Turime paieškoti išeities…

Kol šitaip žvelgiame vienas kitam į akis – aš, susijaudinusi, nerimastinga, trokštanti, ir jis, mano sąskaita atsipalaidavęs ir linksmas, – staiga prisimenu, kad namuose nėra maisto.

– Galėčiau ko nors išvirti, tik pirma mums teks nueiti į parduotuvę.

– Į parduotuvę?

– Nusipirkti maisto produktų.

– Neturi namie maisto? – jo veidas pasidaro griežtas.

Papurtau galvą. Velnias, jis, rodos, ne juokais pyksta.

– Tad eime į parduotuvę, – rūsčiai sako Kristianas, apsisukęs patraukia prie buto durų ir plačiai man jas atidaro.

– KADA PASKUTINĮ KARTĄ buvai prekybos centre?

Kristianas čia atrodo tarsi ne savo vietoje, bet pareigingai pėdina paskui mane nešinas pirkinių krepšiu.

– Nepamenu.

– Visko nuperka ponia Džouns?

– Regis, jai padeda Teiloras. Bet gerai nežinau.

– Ar tiks kepti paruošta vištiena? Greitai pagaminama.

– Vištiena? Rodos, puikiai tiks.

Kristianas šypteli, be jokios abejonės, suprasdamas, kodėl noriu rinktis greitai paruošiamą patiekalą.

– Ar ilgai juodu pas tave dirba?

– Teiloras – beveik ketverius metus. Maždaug tiek pat ir ponia Džouns. Kodėl savo bute visai neturi maisto?

– Pats žinai… – rausdama sumurmu.

– Tai tu mane palikai, – nepatenkintas burbteli jis.

– Žinau, – nuolankiai atsakau, nenorėdama to prisiminti.

Priėję prie kasos, tylėdami stovime eilėje.

„Jei nebūčiau išėjusi, ar jis vis tiek būtų man pasiūlęs santykius, paremtus vaniliniu seksu?“ – galvoju.

– Ar turi gėrimų? – grąžina mane į tikrovę Kristianas.

– Lyg ir turėtų būti… alaus.

– Atnešiu vyno.

Varge. Abejoju, ar „Ernie“ prekybos centre galima gauti gero vyno. Kristianas grįžta tuščiomis, susiraukęs, neslėpdamas pasibjaurėjimo.

– Šalia prekybos centro yra gera alkoholinių gėrimų parduotuvė, – skubiai paaiškinu.

– Pažiūrėsiu, ko jie turi.

O gal reikėjo tiesiog važiuoti pas jį? Taip būtume išvengę šių nepatogumų. Žiūriu į jį, ryžtingai, nerūpestingai ir grakščiai žingsniuojantį iš prekybos centro. Dvi moterys sustoja kaip įbestos ir įsispokso į Kristianą. „Aha, vėpsokite į mano Penkiasdešimt Atspalvių“, – liūdnai pagalvoju.

Noriu prisiminimo, kad Kristianas gulėjo mano lovoje, bet jis vaidina sunkiai prieinamą. Gal ir aš turėčiau elgtis taip pat? Mano vidinė dievaitė pritardama energingai linksi. Kol stoviu eilėje prie kasos, mudvi apmetame planą. Hm…

KRISTIANAS PARNEŠA PIRKINIŲ pilnus maišelius. Nešė visą kelią nuo prekybos centro iki buto. Jis atrodo keistai. Argi toks elgesys dera generaliniam direktoriui?

– Atrodai toks… šeimyniškas.

– Dar niekas nėra man dėl to priekaištavęs, – santūriai atsako Kristianas.

Jis padeda maišelius ant virtuvės spintelės. Pradedu traukti pirkinius, o Kristianas išima butelį vyno ir ieško kamščiatraukio.

– Šis butas ir man dar naujas. Manau, kamščiatraukis turėtų būti aname stalčiuje, – sakau kryptelėdama smakrą.

Visa atrodo taip… normalu. Du žmonės, susipažįstantys artimiau, besiruošiantys valgyti. Ir vis dėlto keista. Baimė, kurią visuomet jausdavau būdama Kristiano draugijoje, kažkur dingo. Mudu kartu jau tiek daug nuveikėme, – vien pagalvojusi apie tai nuraustu, – ir vis dėlto aš jį taip menkai pažįstu.

– Apie ką galvoji? – mano mintis išblaško Kristianas, mesdamas ant sofos dryžuotą švarką.

– Apie tai, kad tavęs beveik nepažįstu.

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Pažįsti mane geriau nei bet kas kitas.

– Kažin ar tai tiesa.

Nei iš šio, nei iš to prisimenu ponią Robinson ir pasidaro nejauku.

– Tiesa, Anastazija. Esu iš tų žmonių, kurie nepaprastai stropiai slepia asmeninį gyvenimą.

Kristianas paduoda man taurę vyno.

– Į sveikatą, – sako.

– Į sveikatą, – linkteliu ir, kol jis deda butelį į šaldytuvą, gurkšnelį išgeriu.

– Gal padėti ruošti valgį? – klausia jis.

– Ne, nereikia… Sėdėk.

– Mielai padėčiau.

Sprendžiant iš veido, Kristianas kalba nuoširdžiai.

– Gali pjaustyti daržoves.

– Šiaip valgio aš negaminu, – prisipažįsta jis, įtariai žvelgdamas į mano duodamą peilį.

– Numanau, kad tau ir nereikia.

Jam prieš nosį padedu pjaustymo lentą ir kelias raudonas paprikas. Kristianas sumišęs dėbso į jas.

– Nesi pjaustęs daržovių?

– Ne.

Triumfuodama jam nusišypsau.

– Šaipaisi iš manęs?

– Rodos, aš moku pjaustyti daržoves, o tu – ne. Pripažinkime tiesą, Kristianai: manau, tau tai pirmas kartas. Žiūrėk, aš parodysiu.

Liesteliu Kristianą ir jis žingteli atatupstas. Mano vidinė dievaitė atsisėda ir susikaupia.

– Štai taip.

Perpjaunu raudoną papriką ir atsargiai išimu sėklas.

– Rodos, visai paprasta.

– Tau tikrai neturėtų būti labai sunku, – pašaipiai sumurmu.

Akimirką ramiai pažiūrėjęs į mane, Kristianas imasi darbo, o aš toliau ruošiu kubeliais pjaustytą vištieną. Jis ima atsargiai, neskubėdamas pjaustyti papriką griežinėliais. Dieve, užtruksime visą naktį…

Nusiplovusi rankas, susirandu kinišką keptuvę, tada paimu aliejaus, kitų reikalingų sudedamųjų dalių, ir vis švelniai prie jo prisiliečiu: tai klubu, tai ranka, tai nugara, tai plaštaka. Tai vos juntami, lyg ir atsitiktiniai prisilietimai. Kiekvieną kartą, kai prisiliečiu, Kristianas sustingsta.

– Suprantu, ką darai, Anastazija, – suniurzga jis, tebepjaustydamas tą pačią papriką.

– Rodos, tai vadinama maisto ruošimu, – atkertu nekaltai klapsėdama blakstienomis.

Tada paimu kitą peilį ir sustoju prie Kristiano: ant tos pačios pjaustymo lentos nulupu ir, toliau neįkyriai prie jo glaustydamasi, susmulkinu česnaką, svogūnėlius, prancūziškas pupas.

– Tu gana įgudusi, – ėmęsis antros raudonos paprikos sumurma jis.

– Pjaustyti? – pažvelgiu į Kristianą ir vėl suklapsiu blakstienomis. – Ilgametė praktika…

Vėl lyg netyčia prisiglaudžiu prie Kristiano, šį kartą – užpakaliu. Jis vėl sustingsta.

– Jei dar kartą taip padarysi, Anastazija, paimsiu tave tiesiog ant virtuvės grindų.

O, čia tai bent! Planas veikia.

– Pirma turėsi manęs maldauti, kad leisčiausi.

– Meti man iššūkį?

– Galbūt.

Kristianas padeda peilį ir lėtai prieina, degindamas mane liepsningu žvilgsniu. Pasilenkęs man už nugaros, išjungia dujas. Aliejus kiniškoje keptuvėje beveik tą pačią akimirką nutyla.

– Man rodos, pavalgysime vėliau, – sako jis. – Padėk vištieną į šaldytuvą.

To iš Kristiano Grėjaus gyvenime nesitikėjau išgirsti, bet tik jis geba tokį sakinį ištarti taip, kad skambėtų gundomai, išties gundomai. Paimu dubenį su vištiena, truputį negrabiai uždengiu jį lėkšte ir padedu į šaldytuvą. Atsisukusi pamatau jį stovintį šalia.

– Ką gi, ketini maldauti? – pašnabždomis klausiu narsiai žvelgdama į tamsėjančias Kristiano akis.

– Ne, Anastazija, – papurto galvą jis ir meiliai, gundomai priduria: – Nemaldausiu.

Taip ir stovime žiūrėdami vienas į kitą, rydami vienas kitą akimis – atmosfera tarp mudviejų kaista, oras kone kibirkščiuoja, nei jis, nei aš nepratariame nė žodžio, tik žiūrime. Nejučia prikandu lūpą, nes geidžiu šio vyro, ir tas geismas toks stiprus, kad įkaitina kraują, užgniaužia kvapą ir ima tvenktis žemiau juosmens. Matau, kaip mano reakciją atspindi jo laikysena, jo žvilgsnis.

Staiga Kristianas čiumpa mane už klubų, prisitraukia, aš suleidžiu pirštus jam į plaukus, o jis įsisiurbia man į lūpas. Priremia mane prie šaldytuvo, o kai jo liežuvis susiranda manąjį, išgirstu nedrąsų protestą – butelių ir indelių tarškėjimą šaldytuve. Neatitraukdama lūpų sudejuoju, jis pakelia vieną ranką, sugriebia mane už plaukų ir, mudviem aistringai bučiuojantis, trūktelėdamas atlošia galvą.

– Ko nori, Anastazija? – pašnabždomis klausia.

– Tavęs, – vos atgaudama kvapą sakau.

– Kur?

– Lovoje.

Kristianas truputį atsitraukia, paima mane ant rankų ir greitai, rodos, visiškai nesunkiai nuneša į miegamąjį. Pastato mane prie lovos ir pasilenkęs įjungia naktinę lempą. Tada paskubomis apsidairo ir tuoj pat užtraukia šviesiai rusvas užuolaidas.

– O kas dabar? – meiliai klausia.

– Pamylėk mane.

– Kaip?

Jėzau…

– Turi man tiksliai pasakyti, mažyte.

Po velnių.

– Nurenk mane.

Aš jau šnopuoju.

Kristianas šypteli, smiliumi užkabina prasegtą palaidinę ir prisitraukia mane arčiau.

– Gera mergaitė, – sumurma ir, neatitraukdamas degančių akių, neskubėdamas ima sagstyti palaidinukės sagas.

Nedrąsiai uždedu rankas jam ant dilbių, kad neprarasčiau pusiausvyros. Kristianas neprieštarauja. Prie rankų liestis leidžiama. Atsagstęs palaidinukę, jis nusmaukia ją man nuo pečių, aš patraukiu rankas nuo jo dilbių, kad palaidinė nukristų ant grindų. Tada Kristiano ranka nuslysta man prie džinsų juosmens, jis atsega sagą ir atitraukia užtrauktuką.

– Pasakyk, ko nori, Anastazija.

Kristiano akys degte dega, lūpos truputį pravertos, jis alsuoja greitai ir negiliai.

– Išbučiuok mane nuo čia iki čia, – sušnabždu pirštu braukdama sau nuo paausio per kaklą.

Kristianas nubraukia plaukus, kad neužstotų būsimo ugnies ruožo, ir pasilenkęs švelniais, maloniais bučiniais nužymi mano nurodytą trajektoriją, o paskui vėl bučiuodamas pakyla prie ausies.

– Numauk man džinsus ir kelnaites, – sumurmu ir Kristianas, tebesiliesdamas man prie kaklo, nusišypso, o tada suklumpa.

Ak, jaučiuosi galinga… Nykščiais užkabinęs džinsų juosmenį, jis atsargiai iki pat kulkšnių nutraukia ir juos, ir kelnaites. Nuspiriu batelius be užkulnių, išlipu iš nusmauktų drabužių ir lieku vien su liemenėle. Jis stabteli, klausiamai pažvelgia į mane, bet nesistoja.

– Kas dabar, Anastazija?

– Pabučiuok mane, – sušnabždu.

– Kur?

– Pats žinai.

– Kur?

Ak, jis nusiteikęs žaisti šį žaidimą iki galo. Truputį susigėdusi skubiai parodau sau į tarpkojį ir jis išdykėliškai nusišypso. Užsimerkiu – ir pažeminta, ir nepaprastai įsiaudrinusi.

– A, mielai, – sukikena Kristianas.

Jis pabučiuoja mane ir duoda valią liežuviui – tam įgudusiam, džiaugsmą teikiančiam liežuviui. Dejuodama sugriebiu Kristianą už plaukų. Bet jis nesiliauja, sukdamas liežuvį ratu jaudrina klitorį, varo mane iš proto, dar ir dar, vėl ir vėl… Aaa!.. Dar praėjo tik… kiek laiko praėjo?.. Oi…

– Kristianai, prašau… – imu maldauti.

Nenoriu patirti orgazmo stovėdama. Neturiu tiek jėgų.

– Ko tu prašai, Anastazija?

– Pamylėk mane.

– Tą ir darau, – sumurma jis, švelniai čiulpdamas man klitorį.

– Ne. Noriu, kad įsiskverbtum.

– Tikrai to nori?

– Prašau…

Bet malonaus, nuostabaus kankinimo jis nenutraukia. Garsiai sudejuoju.

– Kristianai… prašau.

Kristianas atsistoja ir pažvelgia į mane, lūpos blizga nuo nenuginčijamo įrodymo, kad aš susijaudinusi.

Tai taip kaitina kraują…

– Na? – klausia jis.

– Kas „na“?

Aš dūsuoju žvelgdama į jį, apimta nenumaldomo geismo.

– Aš vis dar su drabužiais.

Nustebusi spoksau į Kristianą.

Turiu jį nurengti? Taip, aš galiu. Ištiesiu ranką prie marškinių, bet jis žingteli atatupstas.

– Na jau ne, – įspėja jis mane.

Velnias, jis turi omenyje džinsus.

Hm… Staiga man dingteli išganinga mintis. Mano vidinė dievaitė iš džiaugsmo nesitveria kailyje, o aš atsiklaupiu prieš Kristianą. Gana negrabiai, virpančiais pirštais atsegu juosmens sagą, antuką, tada nusmaukiu džinsus su trumpikėmis ir jis išsilaisvina. Nieko sau…

Iš apačios žvilgteliu į Kristianą, o jis žiūri į mane apimtas… ko? Jaudulio? Susižavėjimo? Nuostabos?

Jis išlipa iš džinsų, nusimauna kojines, o tada aš suimu jį, tvirtai suspaudžiu ir patraukiu ranką, kaip buvau mokyta. Kristianas sudejuoja, įsitempia ir sukandęs dantis ima garsiai šnopuoti. Labai atsargiai jį apžioju ir pradedu čiulpti… stipriai. Mmm… skonis geras.

– Aaa… Ana… Aaa… Švelniai…

Kristianas atsargiai suima man galvą, o aš įsileidžiu jį giliau į burną, kiek galėdama suspaudusi lūpas, patraukusi dantis, stipriai čiulpdama.

– Aaa, velnias… – švokščia jis.

Tai geras, įkvepiantis, gundantis garsas, tad aš darbuojuosi toliau, įsileidžiu į burną jį visą, liežuviu suku ratus aplink jo galą. Hm… jaučiuosi lyg Afroditė.

– Ana, pakaks. Daugiau nereikia.

Bet aš vis nesiliauju – „Maldauk, Grėjau, maldauk.“

– Ana, tu laimėjai, – pro sukąstus dantis sušnypščia Kristianas. – Nenoriu nuleisti tau į burną.

Čiulpteliu dar ir Kristianas pasilenkia, sučiumpa mane už pečių, pastato, o tada nubloškia ant lovos. Per galvą nusitraukęs marškinius, jis sugriebia numestus džinsus ir kaip pavyzdingas skautas išsitraukia folijos paketėlį. Kaip ir aš, jis greitai alsuoja.

– Nusisek liemenėlę, – liepia.

Atsisėdusi padarau, ko jis nori.

– Gulkis. Noriu į tave pažiūrėti.

Atsigulu ir žiūriu į jį, lėtai besismaukiantį sargį. Beprotiškai jo geidžiu. Kristianas pažvelgia į mane ir apsilaižo.

– Gražiai atrodai, Anastazija Stil.

Jis palinksta ir neskubėdamas slenka per mane, apiberdamas kūną bučiniais. Pabučiuoja abi krūtis, pažaidžia su vienu speneliu, paskui su kitu, o aš slegiama dejuoju ir rangausi, bet jis nesiliauja.

Ne… Liaukis. Aš tavęs geidžiu.

– Kristianai, prašau…

– Ko prašai? – stabtelėjęs tarp krūtų klausia jis.

– Noriu, kad būtum viduj.

– Tikrai?

– Prašau…

Atidžiai žiūrėdamas į mane, jis koja praskiria mano kojas ir pasislinkęs pakimba virš manęs. Tada, neatitraukdamas nuo manęs akių, maloniai lėtai įsiskverbia.

Užsimerkiu mėgaudamasi šia pilnatve, šiuo nuostabiu jausmu, kad priklausau jam, pasitikdama jį, norėdama su juo susilieti, nejučiomis kilsteliu dubenį ir garsiai sudejuoju. Jis atsitraukia, paskui labai lėtai vėl mane užpildo. Mano pirštai susiranda švelnius kaip šilkas, nepaklusnius Kristiano plaukus, o jis toliau sūpuojasi – labai lėtai.

– Greičiau, Kristianai, greičiau… Prašau…

Jis triumfuodamas pažvelgia į mane, godžiai pabučiuoja, o tada ima kaip reikiant judėti – negailestingai, tarsi bausdamas… po velnių – ir dabar jau žinau, kad ilgai neužtruksiu. Jis atranda tinkamą ritmą. Kristiano užgulta, įsijaudrinu, mano kojų raumenys įsitempia.

– Nagi, mažyte, – gaudydamas kvapą sušnabžda jis, – nevaržyk savęs.

Šie jo žodžiai man tarsi pražūtis: Kristiano užgulta, sprogstu į daugybę šukelių – nuostabiai, trumpai prarasdama sąmonę, – o netrukus, garsiai šaukdamas mano vardą, išsilieja ir jis.

– Ana! Velnias, Ana!

Jis užgriūva visu svoriu ir įsikniaubia man į kaklą.

KETVIRTAS SKYRIUS

Atitokusi atsimerkiu ir pažvelgiu į veidą vyro, kurį myliu. Kristiano išraiška švelni, meili. Pasirėmęs alkūnėmis, delnais spausdamas man skruostus, jis nosimi brūkšteli man per nosį. Dingteli liūdna mintis, kad, ko gero, Kristianas atsigulė taip, kad negalėčiau jo liesti. Jis švelniai pabučiuoja mane į lūpas ir nusirita nuo manęs.

– Man to trūko, – pašnabždomis sako jis.

– Ir man, – sukuždu.

Pirštais suėmęs smakrą, Kristianas godžiai mane pabučiuoja. Tai aistringas, maldaujamas bučinys, tik… ko jis prašo? Nenutuokiu. Nuo tokio bučinio net kvapą užgniaužia.

– Daugiau manęs nepalik, – atvirai maldaudamas sako Kristianas, nutaisęs rimtą veidą, įdėmiai žvelgdamas tiesiai į akis.

– Gerai, – sušnabždu ir nusišypsau. Jis atsako man akinama šypsena; jo kerinčiame žvilgsnyje, galinčiame palenkti net kiečiausią širdį, atsispindi ir palengvėjimas, ir pakili nuotaika, ir berniukiškas džiugesys. – Ačiū už planšetinį kompiuterį.

– Nėra už ką, Anastazija.

– Kurią iš įrašytų dainų labiausiai mėgsti?

– Ne, šios paslapties neišduosiu, – plačiai nusišypso jis. – Nagi, eik ir pataisyk man valgio, merga.

– Merga? – sukikenu.

– Merga. Valgio. Prašyčiau tuoj pat.

– Kad jau taip gražiai prašote, sere, tuoj einu į virtuvę.

Ropšdamasi iš lovos, netyčia užkabinu pagalvę ir iš po jos išlenda subliūškęs sraigtasparnio pavidalo balionas. Kristianas jį paima ir suglumęs pakelia akis į mane.

– Čia mano balionas, – sakau kaip tikra savininkė ir užsimetu chalatą. Dieve… kodėl Kristianas būtinai turėjo jį rasti?

– Lovoje? – sumurma Kristianas.

– Taip, – nuraustu. – Jis man palaikė draugiją.

– „Čarliui Tango“ pasisekė, – nustebęs sako jis.

Taip, aš sentimentali, Grėjau, nes tave myliu.

– Tai mano balionas, – pakartoju, apsisuku ir patraukiu į virtuvę, palikdama Kristianą išsišiepusį iki ausų.

SĖDIME SU KRISTIANU ANT persiško Keitės kilimo, lazdelėmis iš kiniškų dubenėlių valgome riebaluose keptą vištieną su daržovėmis ir gurkšnojame atvėsintą „Pinot Grigio“. Kristianas – susitaršiusiais nuo šėlionių lovoje plaukais – atsirėmęs į sofą ir ištiesęs ilgas kojas. Jis mūvi džinsus ir vilki marškinius – daugiau nieko. Iš jo „iPod“ tyliai dainuoja „Buena Vista Social Club“.

– Skanu, – pagarbiai pripažįsta jis ir vėl įninka valgyti.

Sukryžiavusi kojas sėdžiu šalia godžiai valgydama, nežmoniškai alkana ir grožiuosi basomis jo kojomis.

– Paprastai valgį ruošiu aš. Keitė nekokia virėja.

– Mama išmokė?

– Ne visai, – ironiškai sakau. – Kai ėmiau domėtis valgio ruošimu, mama su Trečiuoju Vyru jau gyveno Mansfilde, Teksase. O Rėjus… Na, jei ne aš, jis būtų gyvenęs misdamas vien skrebučiais ir išsinešti parduodamu maistu.

Kristianas įbeda į mane akis.

– Kodėl nelikai Teksase su mama?

– Jos vyras Stivas… mudu neradome bendros kalbos. Be to, ilgėjausi Rėjaus. Jos santuoka su Stivu neilgai truko. Manau, mama netrukus atsitokėjo. Apie Stivą ji niekada nekalba, – tyliai priduriu.

Rodos, tai paslapties gaubiama jos gyvenimo dalis, apie kurią mudvi nesame šnekėjusios.

– Vadinasi, likai Vašingtone su patėviu?

– Labai trumpai gyvenau Teksase. Paskui grįžau pas Rėjų.

– Toks įspūdis, kad tu juo rūpinaisi, – švelniai sako Kristianas.

– Turbūt… – gūžteliu aš.

– Tu pratusi rūpintis žmonėmis.

Atkreipiu dėmesį į slaptą priekaištą Kristiano balse ir pakeliu į jį akis.

– Kas yra? – klausiu nusigandusi, kodėl toks budrus jo veidas.

– Aš noriu tavimi rūpintis.

Jo akys spindi, kupinos kažkokio sunkiai nusakomo jausmo. Man suspurda širdis.

– Pastebėjau, – sušnabždu. – Tik keistokai tą rūpestį rodai.

Kristianas suraukia kaktą.

– Kitaip nemoku.

– Vis dar pykstu ant tavęs, kad nupirkai SIP leidyklą.

Jis šypteli.

– Žinau, mažyte, bet tavo pyktis manęs nesustabdys.

– Ką pasakysiu bendradarbiams, Džekui?

Kristianas prisimerkia.

– Tas šunsnukis geriau tegul pasisaugo.

– Kristianai! – papriekaištauju. – Jis mano viršininkas.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas. Atrodo kaip užsispyręs mokinukas.

– Nesakyk jiems, – įspėja.

– Ko nesakyti?

– Kad leidykla priklauso man. Sutartis pasirašyta vakar. Bet dar keturias savaites ši žinia nebus skelbiama, o per tą laiką SIP leidyklos vadovybės laukia permainos.

– Hm… Ar aš būsiu atleista? – sunerimusi klausiu.

– Labai abejoju, – pašaipiai, tramdydamas šypseną sako Kristianas.

Piktai į jį dėbteliu.

– O jei išeisiu pati ir susirasiu kitą darbą, ar nupirksi ir tą įmonę?

– Juk neketini mesti darbo, tiesa?

Kristiano išraiška pasikeičia, veide vėl šmėsteli slaptas priekaištas.

– Gal ir ketinu. Nežinau, ar palikai man daug laisvės rinktis.

– Taip ir bus, aš tikrai nupirksiu ir tą įmonę, – ryžtingai pareiškia jis.

Vėl rūsčiai į jį dėbteliu. Mano padėtis, šiaip ar taip, beviltiška.

– Ar nemanai, kad truputį per daug mane globoji?

– Taip. Puikiai suprantu, kaip visa atrodo.

– Kreipkis į daktarą Fliną, – sumurmu.

Kristianas padeda tuščią dubenėlį ir įbeda į mane ramų žvilgsnį. Atsidūstu. Nenoriu ginčytis. Atsistoju ir paimu jo dubenėlį.

– Nori deserto?

– Pagaliau prabilo tikroji Ana! – šūkteli jis ir geidulingai man nusišypso.

– Ne, tai ne tikroji aš. – Kodėl ne? Iki šiol snūduriavusi mano vidinė dievaitė atsisėda ir suklūsta. – Turime ledų. Vanilinių, – prunkšteliu.

– Šit kaip? – Kristianas išsišiepia iki ausų. – Manau, iš to galėtų išeiti kas nors gero.

Ką? Priblokšta žiūriu į jį, vikriai besistojantį nuo kilimo.

– Ar galiu pasilikti? – klausia jis.

– Ką?

– Ar galiu nakvoti?

– Tikėjausi, kad liksi.

– Puiku. Kur ledai?

– Orkaitėje, – meiliai nusišypsau.

Kristianas pakreipia galvą, atsidūsta, o tada žiūrėdamas į mane papurto galvą.

– Sarkazmas – žemiausia humoro forma, panele Stil.

Bet jo akys spindi.

Po velnių… Ką jis ketina daryti?

– Galėčiau vėl pasiguldyti tave ant kelių…

Sudedu dubenėlius į kriauklę.

– Pasiėmei tuos sidabro spalvos rutuliukus?

Kristianas delnais paplekšnoja sau per krūtinę, pilvą, džinsų kišenes.

– Keista, bet atsarginių rutuliukų nesinešioju. Darbe jų retai prireikia.

– Malonu girdėti, pone Grėjau, be to, rodos, pats sakėte, kad sarkazmas – žemiausia humoro forma.

– Matai, Anastazija, naujas mano šūkis – „Jei negali nugalėti, prisitaikyk.“

Nustebusi vėpsau – negaliu patikėti, kad Kristianas ką tik taip pasakė, – o jis šypsosi man ir atrodo toks pasibaisėtinai patenkintas savimi. Tada nusisuka, atidaro šaldytuvą ir išima puslitrį „Ben & Jerry’s“ aukščiausios kokybės vanilinių ledų.

– Puikiausiai tiks, – jis pakelia į mane geismo kupinas akis. – Ana ir „Ben & Jerry’s“, – visus šiuos žodžius pasako lėtai, aiškiai tardamas kiekvieną skiemenį.

Po galais, kad mane kur… Rodos, mano apatinis žandikaulis tarkšteli į grindis. Kristianas ištraukia stalo įrankių stalčių ir paima šaukštą. Kai pažvelgia į mane, jo žvilgsnis jau padūmavęs, o liežuvis slysta priekiniais dantimis. Oi, tas liežuvis…

Man užgniaužia kvapą. Gyslomis plūsteli tamsi, tviskanti, nesutramdoma aistra. Mudu smaginsimės su maistu.

– Tikiuosi, tau karšta, – šnabžda Kristianas. – Atvėsinsiu tave ledais. Eikš.

Jis ištiesia ranką ir aš suspaudžiu jo plaštaką.

Miegamajame Kristianas padeda ledus ant naktinės spintelės, nutraukia nuo lovos pūkinę antklodę, nuima abi pagalves ir viską sukrauna į krūvą ant grindų.

– Juk turi švarios patalynės, tiesa?

Linkteliu nenuleisdama nuo jo akių, tarsi pakerėta. Jis paima „Čarlį Tango“.

– Neišdykauk su mano balionu, – įspėju.

Kristiano lūpų kampučiai trūkteli, jis vos pastebimai šypteli.

– Ir neketinau, mažyte, bet noriu išdykauti su tavimi ant šitos paklodės.

Man kūnu nusirita virpulys.

– Noriu tave pririšti.

Oi…

– Gerai, – sušnabždu.

– Tik rankas. Prie lovos. Man reikia, kad nejudėtum.

– Gerai, – vėl sušnabždu, daugiau nė žodžio negalėdama pratarti.

Nenuleisdamas nuo manęs akių, Kristianas prieina.

– Štai kuo pasinaudosime, – jis suima mano chalato diržą, maloniai ir erzinamai lėtai atriša mazgą ir atsargiai jį ištraukia.

Chalato skvernai prasiskleidžia, o aš stoviu lyg paralyžiuota, deginama jo žvilgsnio. Po akimirkos Kristianas nusmaukia chalatą man nuo pečių. Drabužis nukrinta prie kojų ir aš lieku stovėti prieš jį visiškai nuoga. Kristianas krumpliais švelniai perbraukia man per veidą – tą prisilietimą pajuntu kirkšnyse. Pasilenkęs jis pabučiuoja mane į lūpas.

– Gulkis ant lovos. Aukštielninka, – sumurma, o drumstas jo žvilgsnis mane svilinte svilina.

Darau kaip liepiama. Miegamasis skendi tamsoje, tik naktinė lempelė skleidžia blausią šviesą.

Šiaip energiją tausojančių lempučių pakęsti negaliu – jų šviesa tokia blausi, – bet būdama čia nuoga su Kristianu džiaugiuosi, kad šviesa prislopinta. Jis stovi prie lovos ir įdėmiai žvelgia į mane.

– Galėčiau žiūrėti į tave visą dieną, Anastazija.

Taip taręs, jis užropoja ant lovos ir mane apžergia.

– Rankas virš galvos, – įsako.

Paklūstu Kristianui ir jis vieną chalato diržo galą pririša man prie kairio riešo, o kitą perkiša per metalinius lovos galvūgalio strypus. Diržą įtempia tiek, kad kairė ranka kabo man virš galvos. Tada jis supančioja man dešinę ranką ir tvirtai pririša diržą.

Kai žiūriu į Kristianą surišta, jis akivaizdžiai atsipalaiduoja. Jam patinka, kad aš supančiota. Mat taip negaliu jo liesti. Man dingteli, kad nė viena iš jo nuolankiųjų nėra jo lietusi, negana to, jau ir nepalies. Jis visuomet valdydavo padėtį ir laikydavosi atokiau. Štai kodėl Kristianui taip patinka tos taisyklės.

Nulipęs nuo manęs, jis pasilenkia ir pakšteli į lūpas. Paskui atsistoja ir per galvą nusivelka marškinius. Nusimauna džinsus ir numeta juos ant grindų.

Jis visiškai nuogas ir atrodo nuostabiai. Mano vidinė dievaitė trigubu šuoliu įveikia nevienodo aukščio kliūtis ir staiga pajuntu, kad burnoje sausa. Kristiano kūno sudėjimas klasikinis: platūs raumeningi pečiai, siauri klubai – tikras apverstas trikampis. Akivaizdu, kad jis daug sportuoja. Galėčiau žiūrėti į jį visą dieną. Priėjęs prie lovos kojūgalio, jis sučiumpa mane už kulkšnių ir stipriai trūkteli į save, kad mano rankos būtų ištiestos ir visiškai negalėčiau jų pajudinti.

– Taip daug geriau, – sumurma.

Tada, paėmęs puslitrį ledų, Kristianas vikriai užlipa ant lovos ir vėl mane apžergia. Labai lėtai atplėšia pakuotę ir įbeda į ledus šaukštą.

– Hm… ledai dar kietoki, – sako pakėlęs antakį. Prigrandęs vanilinių ledų, įsikiša šaukštą į burną. – Gardu, – laižydamasis sumurma. – Nuostabu, kad seni geri vaniliniai ledai gali būti tokie skanūs. – Tada jis pažvelgia į mane. – Nori? – paerzina.

Sėdėdamas ant manęs ir valgydamas ledus Kristianas atrodo beprotiškai patrauklus, jaunas, nerūpestingas – jo akys spindi, veidas švyti. Ak, po velnių, ką jis ketina man daryti? Lyg galėčiau nuspėti… Atsakydama droviai linkteliu.

Jis pakabina šaukštą ledų ir pasiūlo man, tad išsižioju, bet tada Kristianas staiga vėl kyšteli tą šaukštą sau į burną.

– Jie per skanūs, kad dalyčiausi, – pareiškia išdykėliškai šypsodamasis.

– Ei! – imu protestuoti.

– Ką gi, panele Stil, mėgstate vanilinius?

– Taip, – sakau netikėtai ryžtingai ir bergždžiai mėginu jį nustumti.

Kristianas nusijuokia.

– Vis labiau linkstame kivirčytis, ar ne? Jumis dėtas taip nesielgčiau.

– Ledų… – maldauju.

– Ką gi, kadangi šiandien mane taip pamaloninote, panele Stil… – jis pasiduoda ir pakabina man dar vieną šaukštą. Šį kartą leidžia ledus suvalgyti.

Turiu tvardytis, kad neimčiau kikenti. Kristianas tikrai smaginasi ir gera jo nuotaika persiduoda man. Jis pakabina dar šaukštą ir sumaitina man truputį ledų, paskui dar. Gerai, pakaks.

– Hm… Na, tai vienas iš būdų užsitikrinti, kad valgysi, tai yra maitinti tave prievarta. Būtų nesunku priprasti…

Pakabinęs dar vieną šaukštą, Kristianas vėl pasiūlo ledų. Bet šį kartą nesižioju ir purtau galvą, tad jis leidžia lėtai tirpstantiems ledams lašėti man ant kaklo ir krūtinės. Paskui pasilenkia ir labai lėtai tuos lašelius nulaižo. Mane visą nutvilko geismas.

– Hm… Laižant nuo odos tie ledai dar skanesni, panele Stil.

Stipriai trūkteliu diržą ir lova grėsmingai sugirgžda, bet man tai nė motais – iš geismo visa degu. Jis pakabina dar šaukštą ledų ir leidžia jiems nudribti man ant krūtų. Paskui šaukštu tolygiai juos paskirsto ant abiejų krūtų ir spenelių.

Oi… šalta. Nuo vanilinių ledų vėsumo speneliai susitraukia ir sustandėja.

– Šalta? – meiliai klausia Kristianas ir pasilenkia vėl nulaižyti ir nučiulpti ledų – palyginti su ledų vėsuma, jo burna atrodo karšta.

Tai tikra kankynė. Tirpdami ledai nuo mano kūno srovelėmis teka ant lovos. Jo lūpos toliau lėtai mane kankina godžiai čiulpdamos ir švelniai slysdamos oda – ak, prašau! – ir netrukus imu dūsuoti.

– Nori dar?

Man dar nespėjus nei sutikti, nei atsisakyti, jo liežuvis įslysta man į burną – šaltas, įgudęs, Kristiano ir vanilės skonio. Gardu.

Bet vos tik spėju priprasti prie šio pojūčio, Kristianas vėl atsisėda ir paskirsto šaukštą ledų man ant pilvo, juosmens, o į bambos duobutę įkrečia dar geroką dribsnį. Oi, ledai šaltesni nei anksčiau, bet – net keista – degina odą.

– Dabar tavęs laukia jau žinoma užduotis, – sako Kristianas spindinčiomis akimis. – Turėsi visiškai nejudėti, kitaip ledai išteps visą lovą.

Jis pabučiuoja man krūtis, stipriai čiulpteli spenelius ir keliauja žemyn siurbčiodamas ir laižydamas ledus.

Aš stengiuosi, nepaisydama svaiginančio prieštaringo pojūčio – šalčio ir kraują kaitinančių jo prisilietimų, – mėginu nejudėti. Bet mano dubuo, įkliuvęs į Kristiano paspęstas šaltų vanilinių ledų pinkles, ima nevalingai judėti, sūpuotis savu ritmu. Jis pasislenka žemiau ir pradeda laižyti ledus man nuo papilvės, sukdamas ratus apie bambą ir kaišiodamas liežuvį į jos duobutę.

Sudejuoju. Po galais… Ir šąlu, ir kaistu, ir kamuojuosi, o jis nesiliauja. Ledų nužymėtu keliu leidžiasi dar žemiau, prie gaktiplaukių ir klitorio. Garsiai šūkteliu.

– Dabar tyliau, – švelniai sudraudžia Kristianas, stebukladariu liežuviu uoliai laižydamas ledus, tad imu dejuoti beveik be garso.

– Ak. Prašau… Kristianai…

– Žinau, mažyte, žinau, – šnabžda Kristianas, o jo liežuvis toliau daro stebuklus.

Jis nesiliauja – nesiliauja ir mano kūnas, rodos, kyla vis aukštyn ir aukštyn. Kristianas įleidžia man į makštį vieną pirštą, paskui kitą ir ima kankinamai lėtai juos kaišioti.

Netikėtai mane supurto protą temdantis orgazmas, užgoždamas visus kitus pojūčius, užtemdydamas visa aplink, aš rangausi ir dejuoju. Po sumautais velniais, taip greitai…

Ne iš karto susivokiu, kad Kristianas patarnavimus baigė. Jis, palinkęs virš manęs, maunasi sargį ir tuoj įsiskverbia – mitriai ir be ceremonijų.

– O taip! – sudejuoja jis ir stumia iki galo.

Jo oda lipni – mes abu išsitepę ištirpusiais ledais. Tai keistas, dėmesį blaškantis pojūtis, bet negaliu apie jį galvoti ilgiau nei kelias sekundes, nes Kristianas ištraukia ir mane apverčia.

– Šitaip, – burbteli ir staiga vėl įsiskverbia, bet iš karto nepradeda sūpuotis įprastu baudžiamuoju ritmu.

Jis pasikelia, atriša rankas, stumteli mane link galvūgalio taip, kad aš, galima sakyti, atsisėdu remdamasi į jį. Kristiano rankos slysteli aukštyn, prie krūtų, jis suima jas į saują, paskui pradeda švelniai tampyti spenelius. Sudejuoju, atlošiu galvą ir atremiu jam į petį. Jis nosimi braukia man per kaklą grybščiodamas odą dantimis, paskui stumtelėdamas į priekį dubenį maloniai lėtai mane užpildo, paskui vėl, ir vėl.

– Ar žinai, kiek daug man reiški? – kužda jis man į ausį.

– Ne, – uždususi ištariu.

Prikišęs lūpas prie sprando, jis nusišypso, pirštais suėmęs man žandikaulį ir kaklą tvirtai spusteli.

– Taip, žinai. Neleisiu tau išeiti.

Sudejuoju, o Kristianas ima sūpuotis energingiau.

– Tu mano, Anastazija.

– Taip, tavo, – šnopuodama patvirtinu.

– O tuo, kas mano, aš rūpinuosi, – iškošia jis pro dantis ir krimsteli man ausį.

Surinku.

– Gerai, mažyte, noriu tave girdėti.

Viena ranka apsivijęs mane per liemenį, o kita spausdamas sėdmenį jis smeigia dar stipriau ir vėl priverčia mane šūktelėti. O tada ima judėti baudžiamuoju ritmu. Jo alsavimas vis greitėja, ima trūkčioti, darosi panašus į manąjį. Kūno gelmėse pajuntu augant įtampą. Vėl!

Pasiduodu pojūčiams. Štai ką Kristianas man daro: ima mano kūną ir naudojasi juo taip, kad negalvoju apie nieką, tik apie jį.

Jo kerai galingi, apsukantys galvą. Esu peteliškė, įsipainiojusi jo tinkle, negalinti ir nenorinti ištrūkti. Priklausau jam… besąlygiškai.

– Nagi, mažyte, – pro sukąstus dantis iškošia Kristianas ir iš karto, lyg būčiau kerėtojo mokinė, liaujuosi priešinusis ir mudu drauge patiriame palaimą.

GULIU JAUKIAI ĮSITAISIUSI JO GLĖBYJE, ant limpančios paklodės. Pilvu ir krūtine jis prisispaudęs man prie nugaros, nosį įkišęs į plaukus.

– Tai, ką tau jaučiu, mane gąsdina, – sušnabždu.

Jis trumpai sustingsta.

– Mane taip pat, – tyliai sako.

– O jei mane paliksi? – Ši mintis siaubinga.

– Niekur aš nedingsiu. Vargu ar kada nors tavęs pasisotinsiu, Anastazija.

Atsigręžusi pažvelgiu į Kristianą. Jo veidas rimtas, nuoširdus. Pasilenkusi švelniai jį pabučiuoju. Šyptelėjęs Kristianas ištiesia ranką ir užkiša man už ausies plaukų sruogą.

– Anksčiau nebuvau jautęsis taip, kaip tą akimirką, kai mane palikai, Anastazija. Padarysiu viską, kad daugiau to nepatirčiau, – liūdnai, galima sakyti, net beviltiškai sako Kristianas.

Vėl jį pabučiuoju. Noriu kaip nors pakelti mudviem nuotaiką, bet Kristianas užbėga man už akių:

– Ar rytoj eisi į mano tėvo organizuojamą vasaros šventę? Tai kasmetis labdaros renginys. Pažadėjau jam, kad ateisiu.

Staiga susidrovėjusi nusišypsau.

– Žinoma, eisiu.

Oi, po galais… Neturiu kuo apsirengti.

– Kas yra?

– Nieko.

– Pasakyk, – užsispiria Kristianas.

– Neturiu kuo apsirengti.

Kristianas akimirką lyg ir susidrovi.

– Nesupyk, bet namie tebeturiu visus tau pirktus drabužius. Neabejoju, kad tarp jų esama ir poros suknelių.

Papučiu lūpas.

– Tikrai tebeturi? – tyliai ir truputį pašaipiai klausiu.

Šį vakarą nenoriu ginčytis su Kristianu. Man reikia po dušu.

PRIE SIP LEIDYKLOS STOVI mergina, kaip du vandens lašai panaši į mane. Pala, ji – tai aš. Aš išblyškusi, nesipraususi, per plačiais drabužiais; spoksau į ją, o ji vilki mano rūbais – laiminga, trykštanti sveikata.

– Ką turite jūs, ko trūksta man? – klausiu jos.

– Kas jūs?

– Aš niekas… O jūs? Jūs – irgi niekas?..

– Tai mudvi abi tokios pat, bet niekam nesakykite, nes, žinote… kitaip jie mus išvarys… – pamažu jos veidą iškreipia pamėkliška šypsena ir aš taip pašiurpstu, kad imu rėkti.

– JĖZAU, ANA!

Kristianas purto, žadina mane.

Nesusivokiu, kas dedasi. Aš namie… tamsoje… lovoje su Kristianu. Papurtau galvą tikėdamasi greičiau atitokti.

– Mažyte, kas tau? Sapnavai košmarą.

– Oi…

Jis įjungia naktinę lempą ir mudu užlieja blausi šviesa. Kristianas žiūri į mane, veide aiškiai matyti susirūpinimas.

– Ta mergina, – sukuždu.

– Kas yra? Kokia mergina? – mėgindamas mane nuraminti klausia jis.

– Kai vakare išėjau iš SIP leidyklos, prie pastato stovėjo mergina. Ji atrodė kaip aš… bet ne visai.

Kristianas nuščiūva, naktinei lempai palengva įsidegant aiškiai matau, kad jo veidas išblyškęs.

– Kada tai nutiko? – nerimastingai klausia. Jis atsisėda ir įbeda žvilgsnį į mane.

– Šiandien pavakare, kai išėjau iš darbo, – pakartoju. – Žinai, kas ji tokia?

– Žinau.

Jis ranka persibraukia per plaukus.

– Kas?

Kristianas netaria nė žodžio, tik stipriai sučiaupia lūpas.

– Kas ji? – neatlyžtu.

– Leila.

Netenku žado. Buvusi nuolankioji! Pamenu, mudviem važiuojant sklandyti, Kristianas apie ją užsiminė. Staiga jis visas įsitempia. Kažkas čia ne taip.

– Mergina, įkėlusi tą kraują nuodijančią Britnės dainą į tavo grotuvą?

Jis nervingai žvilgteli į mane.

– Taip, – linkteli. – Ar ji tau ką nors sakė?

– Ji paklausė: „Ką turite jūs, ko trūksta man?“, o kai pasiteiravau, kas ji tokia, atsakė: „Niekas.“

Kristianas užsimerkia, lyg kankintųsi. Kas atsitiko? Ką ta mergina jam reiškia?

Man pašiurpsta oda, gyslomis plūsteli adrenalinas. O jei Kristianui ji labai daug reiškia? Gal jis jos ilgisi? Tiek nedaug žinau apie jo buvusius… na… santykius. Matyt, ji buvo pasirašiusi sutartį ir darė, ką Kristianas norėjo, mielai davė viską, ko jis troško.

Ak, ne… Juk aš visko, ko jis nori, duoti negaliu. Nuo šios minties net supykina.

Išlipęs iš lovos, Kristianas užsitempia džinsus ir nužingsniuoja į svetainę. Žvilgteliu į žadintuvą: penkta ryto. Išsiritu iš lovos, apsivelku baltus Kristiano marškinius ir nuseku jam iš paskos.

Po velnių, jis kalba telefonu.

– Taip, vakar prie SIP leidyklos… pavakare, – tyliai sako jis. Paskui atsisuka į mane, pėdinančią į virtuvę, ir dar paklausia: – Kada tiksliai?

– Maždaug be dešimties minučių šeštą, – pasakau.

Dėl Dievo meilės, kam Kristianas tokiu metu galėtų skambinti? Ir ką Leila padarė? Kristianas kalbasi su pašnekovu nepaleisdamas manęs iš akių, o jo veidas – niūrus ir rimtas.

– Išsiaiškink kaip… Taip… Aš irgi taip sakyčiau, kita vertus, nebūčiau pamanęs, kad ji galėtų taip padaryti, – Kristianas vėl užsimerkia lyg kankindamasis. – Nežinau, kuo tai baigsis… Taip, aš su ja pasikalbėsiu… Taip… Žinau… Dirbk toliau ir pranešk man naujienas. Rask ją, Velčai, jai gresia pavojus. Rask ją, – ir jis baigia pokalbį.

– Gal nori arbatos? – klausiu.

Arbata – Rėjaus atsakas bet kokiai bėdai ištikus ir vienintelis dalykas, kurį jis geba išvirti. Pripilu į virdulį vandens.

– Tiesą sakant, norėčiau grįžti į lovą.

Iš Kristiano žvilgsnio sprendžiu, kad lovoje jis ketina toli gražu ne miegoti.

– Na, man reikia išgerti arbatos. Gal ir tu norėtum puodelio?

Noriu žinoti, kas dedasi. Ir nesileisiu išblaškoma sekso.

Kristianas suirzęs persibraukia ranka per plaukus.

– Taip, prašyčiau, – sako, bet aiškiai matau, kad jis susinervinęs.

Pastačiusi virdulį ant viryklės imu ieškoti puodelių ir arbatinuko. Mano susirūpinimas siekia aukščiausią, branduolinio karo pavojų atitinkantį lygmenį. Ar Kristianas papasakos man, kas negerai? Ar pačiai reikės šniukštinėti?

Jaučiu įbestą Kristiano žvilgsnį, jaučiu jo nepasitikėjimą savimi ir neslepiamą pyktį. Pažvelgiu į jį, o jo akyse atsispindi nuogąstavimas.

– Kas yra? – ramiai klausiu.

Jis papurto galvą.

– Neketini man pasakyti?

Jis atsidūsta, užsimerkia.

– Ne.

– Kodėl?

– Nes tau tai neturėtų rūpėti. Nenoriu, kad veltumeisi į šį reikalą.

– Tai man neturėtų rūpėti, bet rūpi. Ji mane susirado ir užkalbino išeinančią iš leidyklos. Iš kur ta mergina apie mane sužinojo? Iš kur ji žino, kur dirbu? Manau, turiu teisę žinoti, kas yra.

Kristianas vėl pirštais persibraukia per plaukus, visu kūnu skleisdamas susierzinimą, tarsi jo krūtinėje vyktų vidinė kova.

– Prašau… – tyliai priduriu.

Jis stipriai sučiaupia lūpas, nepatenkintas užverčia akis į lubas.

– Na, gerai, – pagaliau nusileidžia. – Nenumanau, kaip ji tave rado. Gal pamatė Portlande darytą mudviejų nuotrauką, nežinau, – vėl atsidūsta ir pajuntu, kad dabar jis niršta ant savęs.

Kol Kristianas žingsniuoja pirmyn atgal, kantriai laukiu, pildama verdantį vandenį į arbatinuką. Po kelių akimirkų jis prabyla vėl:

– Kai buvau pas tave Džordžijoje, iš anksto nepranešusi mano bute pasirodė Leila, rado ten Geilę ir iškėlė sceną.

– Geilę?

– Ponią Džouns.

– Kokią sceną ji iškėlė?

Kristianas dėbteli mėgindamas suprasti, ko iš manęs tikėtis.

– Papasakok man viską. Tu kažką slepi, – sakau kaip įmanydama valdingiau, nors valdingumo man ir trūksta.

Jis nustebęs įsispokso į mane, keliskart sumirksi.

– Ana, aš… – ir nutyla.

– Prašau.

Kristianas pasiduoda ir atsidūsta.

– Ji mėgino persipjauti venas.

– Ak!

Tai štai kodėl jos riešas buvo sutvarstytas.

– Geilė nuvežė ją į ligoninę. Bet Leila išsiprašė iš jos anksčiau, nei spėjau ten nuvažiuoti.

Mėšlas. Ką tai reiškia? Savižudybė? Bet kodėl?

– Ją konsultavęs psichiatras tokį elgesį pavadino tipišku pagalbos šauksmu. Jis netiki, kad Leilai iš tiesų gresia pavojus, sako, tai vienas žingsnis iki minties apie savižudybę. Bet aš nesu tikras. Nuo tos dienos jos ieškau, kad galėčiau padėti.

– Ar Leila poniai Džouns ką nors pasakė?

Kristianas spokso į mane. Jam tikrai nejauku.

– Ne kažin ką, – pagaliau tarsteli, bet aš žinau, kad visko man nesako.

Kol pripilu puodelius arbatos, mano mintys nukrypsta kitur. Taigi Leila nori grįžti į Kristiano gyvenimą ir nusprendžia mėginimu žudytis atkreipti į save jo dėmesį? Brrr… baisu. Bet veiksminga. Kristianas išvyksta iš Džordžijos, kad būtų šalia Leilos, bet, jam nespėjus pasiekti kelionės tikslo, ji kažkur dingsta? Kaip keista.

– Nerandi jos? Gal jos šeimos nariai galėtų padėti?

– Jie nežino, kur Leila. Net jos vyras.

– Vyras?

– Taip, – lyg niekur nieko patvirtina Kristianas, – Leila jau beveik dveji metai ištekėjusi.

Ką?

– Vadinasi, ji su tavimi prasidėjo būdama ištekėjusi?

Po perkūnais… Jam tikrai nėra jokių ribų.

– Ne! Dieve mano, ne. Mudu buvome kartu beveik prieš trejus metus. Tada ji mane paliko, o netrukus ištekėjo už to vyruko.

Hm.

– Tai kodėl dabar vėl siekia tavo dėmesio?

Kristianas liūdnai papurto galvą.

– Nežinau. Mums tik pavyko išsiaiškinti, kad maždaug prieš keturis mėnesius ji pabėgo nuo savo vyro.

– Palauk, man reikia suprasti. Ar ji nebuvo tavo nuolankioji trejus metus?

– Buvo maždaug dvejus su puse.

– Ir norėjo daugiau.

– Taip.

– O tu nenorėjai?

– Juk žinai…

– Ir tada ji tave paliko?

– Taip.

– O kodėl dabar grįžo?

– Nežinau.

Tačiau, sprendžiant iš intonacijos, Kristianas vis dėlto turi savo versiją.

– Bet įtari…

Aiškiai supykęs, jis prisimerkia.

– Įtariu, kad čia kažkuo dėta tu.

Aš? Ko ji galėtų iš manęs norėti? „Ką turite jūs, ko trūksta man?“

Žvelgiu į Penkiasdešimt, iki juosmens nuogą, atrodantį įstabiai. Turiu jį; jis priklauso man. Štai ką aš turiu, ir vis dėlto… ji atrodė kaip aš: tamsūs plaukai, blyški oda. Pagalvojusi apie tai, susiraukiu. Taip… ką turiu aš, ko trūksta jai?

– Kodėl vakar man nepasakei? – švelniai papriekaištauja jis.

– Visai ją pamiršau, – atsiprašydama gūžteliu pečiais. – Pats supranti: tas pasisėdėjimas bare po pirmos darbo savaitės… Paskui tu, tas tavo… testosterono antplūdis ir pokalbis su Džeku, o tada atvažiavome čia. Ji man visai išgaravo iš galvos. Būdama su tavimi, visa kita pamirštu.

– Testosterono antplūdis? – jis kilsteli lūpų kampučius, šypteli.

– Taip. Tas nelemtas apsižodžiavimas.

– Aš tau parodysiu, kas yra testosterono antplūdis.

– Gal geriau išgertum arbatos?

– Ne, Anastazija, nenoriu.

Kristianas įbeda į mane liepsningas akis, jo žvilgsnis degina ir rėkte rėkia: „Geidžiu tavęs, ir tuojau pat!“ Po velnių. Kaip kaitina kraują…

– Mesk ją iš galvos. Eikš.

Kristianas ištiesia ranką.

Mano vidinė dievaitė ant sporto salės grindų padaro trigubą atbulinį salto ir aš suspaudžiu jo ranką.

PABUNDU PER DAUG ĮŠILUSI, apsikabinusi nuogą Kristianą Grėjų. Jis užmigo greitai, bet apkabinęs mane ir priglaudęs. Pro užuolaidas skverbiasi švelni ryto šviesa. Guliu padėjusi galvą jam ant krūtinės, koją užmetusi ant jo kojos, ranką padėjusi skersai pilvo.

Pakeliu galvą bijodama pažadinti Kristianą. Jis atrodo jaunas, nerūpestingas ir priklauso man.

Hm… Pakeliu ranką ir nedrąsiai paglostau jam krūtinę, pirštų galais braukiu per plaukelius, o jis nė nekrusteli. Negaliu patikėti. Jis tikrai mano – bent kelias neįkainojamas akimirkas. Pasilenkusi švelniai pabučiuoju vieną randą. Kristianas tyliai sumykia, bet neprabunda, ir aš šypteliu. Pabučiuoju dar vieną randą ir jis atsimerkia.

– Labas, – pasisveikinu ir tarsi prasikaltusi šypteliu.

– Sveika, – atsargiai sako jis. – Ką darai?

– Žiūriu į tave, – pirštais brūkšteliu per plaukų juostą, papilve besileidžiančią žemyn.

Jis sučiumpa mano ranką, prisimerkia, o tada apdovanoja mane nuostabia gerai nusiteikusio Kristiano šypsena ir aš lengviau atsikvepiu. Mano paslaptis liko neatskleista.

Ak… Kodėl nesileidi liečiamas?

Staiga jis užgriūva ant manęs, prispaudžia prie čiužinio, rankas tarsi įspėdamas uždeda ant mano rankų. Tada nosimi brūkšteli man per nosį.

– Manau, esate nusiteikusi veikti šį tą negero, panele Stil, – papriekaištauja, bet šypsena iš veido nedingsta.

– Kai būnu su jumis, man patinka būti nusiteikusiai veikti šį tą negero.

– Šit kaip? – nusistebi Kristianas ir švelniai pakšteli man į lūpas. – Seksas ar pusryčiai? – klausia. Jo žvilgsnis blausus, bet linksmas. Standi jo varpa remiasi į mane ir aš, pasitikdama ją, kilsteliu dubenį. – Teisingas pasirinkimas, – sukužda Kristianas, prikišęs lūpas man prie kaklo, ir leisdamasis prie krūties apiberia odą bučiniais.

STOVIU PRIE KOMODOS, atidžiai žvelgdama į veidrodį ir mėgindama susišukuoti taip, kad atrodyčiau bent kiek stilingiau, – garbės žodis, jie tiesiog per ilgi. Mūviu džinsus, vilkiu sportinius marškinėlius trumpomis rankovėmis, o man už nugaros, ką tik nusiprausęs po dušu, rengiasi Kristianas. Akimis godžiai ryju jo kūną.

– Ar dažnai sportuoji?

– Kiekvieną darbo dieną, – atsako Kristianas, segdamasis džinsų antuką.

– Ką darai?

– Bėgioju, kilnoju svarmenis, būna ir kikbokso treniruotės, – gūžteli pečiais jis.

– Kikbokso?

– Taip, turiu asmeninį trenerį, buvusį olimpietį, kuris mane moko. Jis vardu Klodas. Labai geras treneris. Tau patiks.

Atsisukusi atidžiai pažvelgiu į Kristianą, kaip tik pradėjusį sagstytis baltus marškinius.

– Kodėl jis man turėtų patikti?

– Jis tau patiks kaip treneris.

– Kam man asmeninis treneris? Gerai formai palaikyti turiu tave.

Jis prieina, apglėbia mane ir pamatau veidrodyje jo žvilgsnį, kuriame palengva vėl bunda geismas.

– Bet noriu, kad būtum geros formos, mažyte, ir galėtum atlikti mano numatytas užduotis. Man reikia, kad būtum stipri.

Staiga mane užplūsta prisiminimai apie tai, ką veikėme žaidimų kambaryje, ir nuraustu. Taip… Raudonasis kančių kambarys atima daug jėgų. Ar Kristianas ketina vėl mane ten vestis? Ar norėčiau ten grįžti?

„Žinoma!“ – suklinka mano vidinė dievaitė.

Žiūriu į jo neperprantamas, užburiančias pilkas akis.

– Pati žinai, kad nori, – be garso, vien krutindamas lūpas, ištaria jis.

Nuraustu ir į sąmonę palengva įsigauna nemaloni ir pasalūniška mintis, kad Leilai jėgų tikriausiai pakaktų. Stipriai sučiaupiu lūpas ir Kristianas, suraukęs kaktą, žvilgteli į mane.

– Kas yra? – sunerimęs klausia.

– Nieko, – papurtau galvą. – Gerai, susitiksiu su Klodu.

– Šit kaip?

Priblokšto, savo ausimis netikinčio Kristiano veidas pamažu nušvinta. Tai matydama šypteliu. Jis atrodo taip, tarsi būtų laimėjęs loterijoje, nors iš tiesų tikriausiai niekada nėra net bilieto pirkęs – juk jam to nereikia.

– Dieve mano, žinoma. Jei tu dėl to būsi toks laimingas… – nusijuokiu.

Kristianas suspaudžia mane stipriau ir pakšteli į skruostą.

– Tu nė neįsivaizduoji, koks laimingas, – sukužda. – Na ir ką šiandien nori veikti?

Jis priglaudžia nosį ir mano kūnu nuvilnija malonus virpulys.

– Norėčiau pasitrumpinti plaukus ir… dar man reikia išsigryninti čekį ir nusipirkti automobilį.

– Aha… – supratingai tarsteli Kristianas ir prikanda lūpą. Patraukia vieną ranką nuo manęs ir kyštelėjęs į džinsų kišenę ištraukia mano mažylės „Audi“ raktelius. – Štai tavo automobilis, – tyliai ištaria, bet jo veide matyti abejonė.

– Ką nori tuo pasakyti?!

Po galais… Mano žodžiai nuskamba piktai. Mėšlas. Bet aš tikrai pykstu. Kaip jis drįsta?!

– Vakar Teiloras atvairavo jį čia.

Prasižioju, vėl susičiaupiu, dar du kartus taip žiopteliu, bet man trūksta žodžių. Jis grąžina man automobilį. Visiškas mėšlas. Kodėl anksčiau nesusiprotėjau, kad taip bus? Ką gi, jei jau žaidžiam – tai žaidžiam. Kyšteliu ranką į užpakalinę džinsų kišenę ir ištraukiu voką su Kristiano čekiu.

– Štai, jis tavo.

Kristianas klausiamai pažvelgia į mane; paskui, pažinęs voką, iškelia rankas ir žingteli atatupstas.

– Na jau ne. Tai tavo pinigai.

– Ne, ne mano. Noriu pirkti iš tavęs tą automobilį.

Staiga Kristiano veidas labai pasikeičia. Jo veide šmėsteli įsiūtis – ne kas kita, o įsiūtis!

– Ne, Anastazija. Tai tavo pinigai ir tavo automobilis, – kaip kirviu nukerta jis.

– Nieko panašaus, Kristianai. Pinigai mano, o mašina – tavo. Aš ją iš tavęs nupirksiu.

– Tas automobilis – mano dovana universiteto baigimo proga.

– Jei būtum padovanojęs rašiklį, tai būtų buvusi tinkama dovana universiteto baigimo proga. Bet tu davei man „Audi“.

– Ar tikrai nori dėl to ginčytis?

– Ne.

– Gerai. Tai štai rakteliai.

Kristianas padeda juos ant komodos.

– Ne tai turėjau galvoje!

– Diskusija baigta, Anastazija. Neprovokuok manęs.

Piktai dėbteliu į jį ir akimirksniu pagauna įkvėpimas. Perplėšiu voką pusiau, paskui į keturias dalis ir švysteliu į šiukšlių dėžę. Ak, koks geras jausmas…

Kristianas ramiai stebi mane, bet žinau ką tik kyštelėjusi degtuką prie padegamosios virvelės ir turinti trauktis kuo toliau. Jis pirštais pasiglosto smakrą.

– Jūs, kaip visada, metate iššūkius, panele Stil, – ramiai taria.

Ir apsisukęs išdidžiai nužingsniuoja į kitą kambarį. Ne tokios reakcijos tikėjausi. Tikėjausi tikro armagedono mūšio. Žvilgteliu į veidrodį, gūžteliu pečiais ir nusprendžiu susirišti plaukus į uodegą.

Bet man labai smalsu. Ką veikia Penkiasdešimt? Nuseku paskui jį į kambarį ir randu šnekantį telefonu.

– Taip, dvidešimt keturis tūkstančius. Tiesiogiai.

Vis dar ramus, jis pakelia į mane akis.

– Gerai… Pirmadienį? Puiku… Ne, viskas, Andrėja.

Ir taukštelėdamas sulenkia telefoną.

– Pirmadienį bus padėti į tavo banko sąskaitą. Nežaisk su manimi.

Jis baisiai įsiutęs, bet man nė motais.

– Dvidešimt keturi tūkstančiai dolerių! – užrinku. – Ir iš kur žinai mano banko sąskaitos numerį?

Užklumpu Kristianą nepasiruošusį.

– Aš viską apie tave žinau, Anastazija, – tyliai sako jis.

– Mano automobilis tikrai nebuvo vertas dvidešimt keturių tūkstančių dolerių.

– Pritarčiau tau, bet viskas priklauso nuo to, ar išmanai automobilių rinkos tendencijas, ir nuo to, ar perki, ar parduodi. Kažkoks beprotis užsimanė to karsto su ratais ir sutiko pakloti tokią sumą. Pasirodo, ta mašina buvo jau beveik antikvarinė. Jei netiki manimi, paklausk Teiloro.

Piktai žiūriu į Kristianą, jis atsako tuo pačiu – mudu tarsi du įsiutę, užsispyrę kvailiai, varstantys vienas kitą nuožmiais žvilgsniais.

Ir štai pajuntu tą trauką, – tą tarp mudviejų tekančią elektros srovę, – ji akivaizdi, traukia mudu vieną prie kito. Staiga Kristianas čiumpa mane, prispaudžia prie durų, godžiai įsisiurbia į lūpas, vieną ranką uždėjęs ant sėdmenų glaudžia mane sau prie kirkšnių, o kita prie pakaušio suėmęs plaukus lošia galvą. Aš suleidusi pirštus jam į plaukus, stipriai įsitvėrusi laikau jį, kad nepasitrauktų. Jis spaudžiasi visu kūnu tarsi įkalindamas mane, nelygiai alsuodamas. Juntu jį. Kristianas manęs geidžia, ir suvokiant, kaip jam manęs reikia, iš susijaudinimo ima svaigti galva, linksta keliai.

– Kodėl, na kodėl gi man prieštarauji? – aistringai mane bučiuodamas murma jis.

Man užkaista kraujas. Ar Kristianas visuomet mane taip veiks? O aš jį?

– Nes galiu sau tai leisti, – sakau vos atgaudama kvapą. Veikiau juntu, nei matau, kaip Kristianas nusišypso prikišęs lūpas man prie kaklo, o tada priglaudžia kaktą man prie kaktos.

– Dieve, kaip šią akimirką trokštu tave išdulkinti, bet neturiu sargio. Vis negaliu tavimi pasisotinti. Tu galvą apsukanti, iš proto varanti moteris.

– Ir tu mane varai iš proto, – sušnabždu. – Visais požiūriais.

Jis papurto galvą.

– Eikš. Eime kur nors papusryčiauti. Be to, žinau vietelę, kur galėtum nusikirpti plaukus.

– Gerai, – sutinku ir taip paprastai baigiasi mudviejų ginčas.

– AŠ PAIMSIU.

Užbėgdama Kristianui už akių pirma pagriebiu sąskaitą už pusryčius.

Jis perveria mane piktu žvilgsniu.

– Turi greičiau suktis, Grėjau.

– Tavo tiesa, turiu, – nepatenkintas sutinka jis, bet, atrodo, ketina mane paerzinti.

– Neširsk taip. Aš dvidešimt keturiais tūkstančiais dolerių turtingesnė, nei buvau šįryt. Lengvai sumokėsiu už pusryčius, – užmetu akį į sąskaitą, – dvidešimt du dolerius ir šešiasdešimt septynis centus.

– Ačiū, – nenoriai padėkoja Kristianas.

Ak, jis vėl kaip paniuręs mokinukas.

– Kur eisime dabar?

– Tikrai nori kirptis?

– Žinoma. Tik pažiūrėk į plaukus.

– Man tu atrodai žavingai. Visada.

Išraudusi nudelbiu akis į sunertus pirštus sterblėje.

– Kur šiandien vakare vyks tavo tėvo labdaros renginys?

– Nepamiršk, kad būtina vilkėti vakariniais drabužiais.

– Kur jis vyks?

– Mano tėvų namuose. Jie turi palapinę. Na, supranti, taip įprasta.

– Kam renkama labdara?

Kristianas iš nesmagumo persibraukia delnais per šlaunis.

– Narkomanų reabilitacijos programai „Dirbkime išvien“, kuri skirta tėvams su vaikais.

– Tikslas, rodos, kilnus, – tyliai sakau.

– Nagi, eime, – paragina Kristianas, staiga nutraukdamas šį pokalbį, atsistoja ir ištiesia man ranką. Paimu ją, o jis stipriai suspaudžia man pirštus.

Keista. Vienur Kristianas visiškai netramdo jausmų, o kitur toks uždaras. Jis išsiveda mane iš restorano ir mudu nužingsniuojame gatve. Rytas gražus ir puikus. Šviečia saulė, kvepia kava ir ką tik iškepta duona.

– Kur einam?

– Staigmena.

Na, gerai. Nors iš tiesų staigmenų nemėgstu.

Praeiname pro du gyvenamųjų namų masyvus, parduotuvės darosi akivaizdžiai prabangesnės. Dar neturėjau progos pasižvalgyti, bet nuo čia tikrai vos keli žingsniai iki namų. Keitei tai patiks. Čia daug moteriškų drabužių parduotuvėlių, kuriose ji galės malšinti madingų drabužių aistrą. Tiesą sakant, man taip pat reikėtų nusipirkti kelis laisvai krintančius sijonus, kad galėčiau nešioti darbe.

Kristianas sustoja prie didelio, tviskančio grožio salono ir atidaro man duris. Jis vadinasi „Esclava“. Salonas dekoruotas baltai, apstatytas odiniais baldais. Prie balto kaip sniegas registracijos stalo sėdi jauna šviesiaplaukė balta kaip pieno puta uniforma. Kai įeiname, ji pakelia galvą.

– Labas rytas, pone Grėjau, – linksmai pasisveikina mergina, įbedusi akis į Kristianą suklapsi blakstienomis, skruostai truputį nurausta. Tai Grėjaus efektas, bet ši mergina jį pažįsta. Iš kur?

– Labas, Greta.

Ir jis ją pažįsta. Čia dabar kas?

– Kaip visada, sere? – mandagiai klausia Greta. Jos lūpos padažytos ryškiai rožiniais lūpdažiais.

– Ne, – paskubomis atsako jis ir nervingai žvilgteli į mane.

„Kaip visada“? Ką tai reiškia?

Po velnių! Tiesa, šeštoji taisyklė, sumautas grožio salonas. Visos tos nesąmonės, depiliacija vašku… mėšlas!

Ar čia jis vesdavo visas savo nuolankiąsias? Tikriausiai ir Leilą? Po galais, ką man apie visa tai manyti?

– Panelė Stil jums pasakys, ko norėtų.

Piktai dėbteliu į Kristianą. Jis slapta įgyvendina sutartyje išdėstytas taisykles. Sutikau, kad turėsiu asmeninį trenerį, o dabar dar še tau.

– Kodėl čia? – pašnabždomis piktai klausiu.

– Man priklauso šitas ir dar trys tokie grožio salonai.

– Tu šio salono savininkas? – aikteliu iš nuostabos.

Ką gi, šito tikrai nesitikėjau.

– Taip. Tai šalutinis verslas. Šiaip ar taip, čia gali nemokamai gauti visas procedūras, kokių tik pageidausi. Daromi visokie masažai: švediškas, japoniškas šiatsu, karštų akmenų terapija, refleksologijos seansai, vonios su jūriniais dumbliais, veido masažas ir visa kita, ką moterys mėgsta, – absoliučiai viskas. Čia teikiamos visos paslaugos, – paaiškina jis, atsainiai mostelėdamas ranka.

– Ir depiliavimas karštu vašku?

Kristianas nusijuokia.

– Taip, ir depiliavimas karštu vašku. Visų kūno vietų, – sušnabžda lyg sąmokslininkas, aiškiai džiūgaudamas, kad aš sutrikusi.

Nuraudusi pakeliu akis į Gretą, žvelgiančią į mane ir laukiančią, kol pasakysiu, ko pageidaučiau.

– Norėčiau pasikirpti plaukus.

– Žinoma, panele Stil.

Ryškiai rožiniais lūpdažiais pasidažiusi Greta su germanišku uolumu imasi darbo ir kažką patikrina kompiuteryje.

– Po trijų minučių bus laisvas Frankas.

– Frankas puikus kirpėjas, – patikina mane Kristianas.

Aš vis dar neatitokstu. Kristianui Grėjui, generaliniam direktoriui, priklauso grožio salonų tinklas.

Pakeliu akis ir matau, kaip jis staiga išbąla – kažką pamato. Pasisuku žvilgtelėti ten, kur žiūri Kristianas, ir pamatau salono gilumoje elegantišką, tobulą šviesiaplaukę: ką tik įžengusią, darančią duris ir besikalbančią su viena plaukų stiliste.

Tobuloji šviesiaplaukė aukšta, įdegusi, žavinga, bebaigianti ketvirtą arba ką tik pradėjusi penktą dešimtį – sunku pasakyti. Ji vilki tokią pat uniformą kaip Greta, tik juodą. Atrodo pribloškiamai. Jos labai trumpai kirpti plaukai spindi nelyginant nimbas. Pasisukusi ji pamato Kristianą ir nusišypso jam akinama, malonia šypsena.

– Atsiprašau, – burbteli Kristianas.

Sparčiu žingsniu perėjęs per visą saloną, pro baltai apsirengusias plaukų stilistes ir prie kriauklių palinkusias jų mokines, jis sustoja prie tos moters – juodu per toli nuo manęs, kad girdėčiau, apie ką kalbasi. Tobuloji šviesiaplaukė pasitinka jį neslėpdama šiltų jausmų – pakšteli į abu skruostus uždėjusi rankas ant dilbių, – ir juodu apie kažką žodingai pasišneka.

– Panele Stil…

Registratūroje dirbanti Greta mėgina atkreipti mano dėmesį.

– Prašyčiau truputį palaukti.

Lyg užburta žiūriu į Kristianą.

Tobuloji šviesiaplaukė grįžteli į mane ir apdovanoja žavinga šypsena, tarsi būtume pažįstamos. Aš taip pat mandagiai jai nusišypsau.

Kristianas kažkodėl atrodo nusiminęs. Jis stengiasi ją kažkuo įtikinti ir ji sutinka pakeldama rankas ir jam nusišypsodama. Kristianas jai šypsosi – be jokios abejonės, juodu puikiai pažįstami. Galbūt drauge ilgai dirbo? Gal ji vadovauja šiam salonui; šiaip ar taip, atrodo kaip vadovė.

Staiga tarsi pastatus griaunantis milžiniškas svambalas man trenkia viena mintis – giliai širdyje jau žinau, instinktyviai jaučiu, kas ta moteris. Tai ji. Pribloškianti, vyresnė, graži.

Ponia Robinson.

PENKTAS SKYRIUS

–Greta, su kuo kalbasi ponas Grėjus?

Noriu kuo greičiau dingti iš salono, man šiurpsta oda. Tas šiurpas – dėl blogos nuojautos, ir pasąmonė rėkte rėkia, kad nenumočiau į ją ranka. Tačiau vis tiek kalbu gana atsainiai.

– Ak, tai ponia Linkoln. Ji ir ponas Grėjus – šio salono bendraturčiai.

Greta, rodos, noriai teikia informaciją.

– Ponia Linkoln?

Maniau, ponia Robinson išsiskyrusi. O gal vėl ištekėjo už kokio vargšo mulkio?

– Taip. Paprastai salone jos nebūna, bet šiandien susirgo viena iš mūsų specialisčių, tad ponia Linkoln ją pavaduoja.

– Ar žinote, kuo vardu ponia Linkoln?

Greta pažvelgia į mane suraukusi kaktą, papūtusi skaisčiai rožiniais lūpdažiais paryškintas lūpas, svarstydama, ko kišu nosį. Po galais, tikriausiai per toli nuėjau…

– Elena, – šiek tiek nenoriai sako ji.

Pajuntu keistą palengvėjimą, kad nuojauta manęs neapvylė.

„Nuojauta? – prunkšteli mano pasąmonė. – Veikiau jau pojūtis, padedantis atpažinti vaikų tvirkintoją.“

Juodu vis dar šnekasi. Kristianas kažką energingai aiškina Elenai, o ji atrodo susirūpinusi, linkčioja, raukosi, paskui papurto galvą. Ramindama Kristianą ji, prikandusi lūpą, pirštais liesteli jam ranką. Dar kartą linktelėjusi, Elena pažvelgia į mane ir santūriai, drąsinamai šypteli.

Stoviu ir vėpsau į ją suakmenėjusiu veidu. Rodos, man šokas. Ir kaip jam šovė į galvą mane čia atsivesti?

Ji kažką burbteli Kristianui, jis žvilgteli į mano pusę, tada vėl nusigręžia į ją ir atsako. Elena pritariamai linkteli, regis, palinki jam sėkmės, bet nesu labai įgudusi skaityti iš lūpų.

Penkiasdešimt vėl eina pas mane susirūpinusiu veidu. Prakeikimas, aš teisi. Ponia Robinson vėl eina į patalpą salono gilumoje ir uždaro duris.

Kristianas suraukia kaktą.

– Ar viskas gerai? – teiraujasi, bet jaučiu, kad jis įsitempęs, budrus.

– Ne visai. Nenorėjai manęs su ja supažindinti? – dalykiškai klausiu.

Kristianas prasižioja, o atrodo taip, tarsi jam iš po kojų slystų žemė.

– Bet aš maniau…

– Tau, protingam vyrui, kartais pritrūksta… – man pačiai pritrūksta žodžių. – Jau norėčiau eiti.

– Kodėl?

– Juk žinai, – užverčiu akis į lubas.

Jis perveria mane liepsningu žvilgsniu.

– Atleisk, Ana. Nežinojau, kad ji čia bus. Jos čia niekada nebūna. „Bravern“ prekybos centre ji atidarė naują filialą ir paprastai dirba tenai. Matyt, šiandien kažkas susirgo.

Apsisuku ir patraukiu prie durų.

– Franko mums nereikės, Greta, – mudviem žengiant pro duris laukan griežtai sako Kristianas.

Man tenka sutramdyti instinktyvų norą bėgti. Trokštu dėti į kojas ir dumti kuo toliau nuo čia. Be to, man būtinai reikia išsiverkti. Tiesiog turiu pasprukti iš visos šitos sumautos aplinkos.

Netardamas nė žodžio Kristianas žingsniuoja šalia, o aš mėginu viską apmąstyti ir įsisąmoninti. Apglėbusi save rankomis, tarsi saugodamasi, einu nunarinusi galvą, išsilenkdama Antrajame aveniu augančių medžių. Jis, išminčius, nė nemėgina manęs liesti. Galvoje knibždėte knibžda klausimų. Ar ponas išsisukinėtojas pagaliau išklos visą tiesą?

– Į tą grožio saloną tu vesdavai savo nuolankiąsias? – piktai klausiu.

– Kai kurias vesdavau, – nedaugžodžiaudamas tyliai pripažįsta jis.

– Ir Leilą?

– Taip.

– Tas grožio salonas atrodo visiškai naujas.

– Visai neseniai patalpos buvo atnaujintos.

– Aišku. Tad ponia Robinson pažinojo visas tavo nuolankiąsias?

– Taip.

– O jos? Ar žinojo apie ponią Robinson?

– Ne. Nė viena. Tik tu.

– Bet aš nesu tavo nuolankioji.

– Ne, tikrai nesi.

Sustoju ir pasisuku į Kristianą. Jo akys išplėstos, kupinos baimės. Lūpos stipriai, tvirtai sučiauptos.

– Ar supranti, kaip visa tai sumauta? – tyliai klausiu piktai spigindama į jį akimis.

– Taip. Atsiprašau.

Kristianas toks malonus, kad, rodos, iš tiesų atgailauja.

– Noriu nusikirpti plaukus, ir geriau ten, kur nedulkinai nei personalo, nei klienčių.

Jis krūpteli.

– O dabar atsiprašysiu…

– Juk tu nebėgi nuo manęs. Juk nebėgi? – klausia Kristianas.

– Ne, tik noriu nusikirpti tuos prakeiktus plaukus. Noriu rasti vietą, kur galėčiau užsimerkti, kur kas nors ištrinktų man plaukus ir pamirščiau visą paskui tave besivelkantį šleifą.

Jis persibraukia ranka per plaukus.

– Galiu liepti Frankui atvažiuoti į mano apartamentus, – tyliai pasiūlo.

– Ji labai patraukli.

Jis sumirksi.

– Taip, tikrai.

– Ar vis dar ištekėjusi?

– Ne. Maždaug prieš penkerius metus išsiskyrė.

– Kodėl tu ne su ja?

– Nes tarp mūsų viskas baigta. Aš tau jau sakiau.

Staiga Kristianas suraukia kaktą. Iškėlęs pirštą, iš švarko kišenės išsitraukia „BlackBerry“ telefoną. Matyt, aparatas vibruoja, nes skambučio negirdžiu.

– Velčai… – tarsteli Kristianas, o paskui klausosi.

Mudu stovime Antrajame aveniu ir aš žiūriu į tą pusę, kur auga maumedžio sodinukas, visai neseniai apsipylęs šviesiai žaliais spygliukais.

Pro mus žingsniuoja žmonės, skubantys tvarkyti šeštadienio ryto reikalų, be abejo, užsigalvoję apie savo rūpesčius. Svarstau, ar tie žmonės galvoja ir apie juos persekiojančias buvusias nuolankiąsias, pribloškiamai dailius buvusius dominantus ir apie vyrą, nieko negirdėjusį apie JAV įstatymais apibrėžtą privatumo sąvoką.

– Žuvo avarijoje? Kada? – nutraukia mano apmąstymus Kristianas.

Ak, ne. Kas? Suklūstu.

– Jau antrą kartą tas šunsnukis nenori suteikti jokios informacijos. Jis tikriausiai žino. Ar ji jam visiškai ne galvoj? – Kristianas pasibjaurėjęs purto galvą. – Viskas palengva aiškėja… Ne… Dabar aišku kodėl, bet ne kur.

Jis apsižvalgo tarsi ko ieškodamas, ir netrukus pati susigriebiu mėgdžiojanti Kristianą – taip pat besidairanti. Bet mano dėmesio niekas nepatraukia. Matau tik parduotuvių lankytojus, mašinų srautą ir medžius.

– Ji čia, – vėl prabyla Kristianas. – Ji mus stebi… Taip… Ne. Du arba keturi, dvidešimt keturias valandas, septynias dienas per savaitę. To su ja dar neaptariau.

Kristianas įbeda žvilgsnį į mane.

Ko neaptarė? Susiraukiu, o jis neryžtingai mane nužvelgia.

– Ką… – sušnabžda jis ir, staiga išbalęs, išplečia akis. – Suprantu. Kada? Ką tik… Bet kaip? Nepatikrinti biografijos faktai? Aišku… Atsiųsk elektroniniu paštu pavardę, adresą ir nuotraukas, jei turi… Taip, dvidešimt keturias valandas, septynias dienas per savaitę, nuo šios popietės. Palaikyk ryšį su Teiloru.

Kristianas baigia pokalbį.

– Na?.. – suirzusi klausiu. Ar jis man pagaliau pasakys?

– Kalbėjau su Velču.

– Kas tas Velčas?

– Mano patarėjas saugumo klausimais.

– Aišku. O kas atsitiko?

– Maždaug prieš tris mėnesius Leila paliko vyrą ir pabėgo su vienu tipeliu, bet tas beveik prieš mėnesį žuvo automobilio avarijoje.

– Oi…

– Tas subingalvis psichiatras privalėjo tai išsiaiškinti, – piktai priduria Kristianas. – Sielvartas – štai kas ją pjauna. Eime.

Jis ištiesia ranką ir aš negalvodama paduodu savąją, bet staiga vėl ją ištraukiu.

– Palauk. Dar nebaigėme kalbėtis apie mus. Tiksliau, apie ją, tavo ponią Robinson.

Kristiano veidas vėl tarsi suakmenėja.

– Ji nėra mano ponia Robinson. Apie tai galėsime pasišnekėti mano namuose.

– Nenoriu važiuoti pas tave. Noriu į kirpyklą! – šūkteliu.

Jei tik galėčiau sutelkti dėmesį vien į šį reikalą…

Jis vėl išsitraukia iš kišenės telefoną ir skambina.

– Greta, čia Kristianas Grėjus. Tegu Frankas po valandos atvažiuoja pas mane į namus. Paprašyk ponios Linkoln… Gerai. – Jis vėl kyšteli telefoną į kišenę. – Jis atvažiuos pirmą valandą.

– Kristianai!.. – suirzusi ir susijaudinusi šūkteliu.

– Anastazija, visiškai aišku, kad Leila psichologiškai palūžusi. Nežinau, ar ji medžioja tave, ar mane, nenumanau, ar toli ji pasiryžusi eiti. Nuvažiuosime į butą, pasiimsi daiktus ir galėsi pagyventi pas mane, kol ją suseksime.

– Kodėl turėčiau sutikti?

– Kad galėčiau tave apsaugoti.

– Bet…

Jis perveria mane rūsčiu žvilgsniu.

– Tu važiuosi į mano apartamentus, net jei turėsiu tave tempti už plaukų.

Spoksau į jį išsižiojusi iš nuostabos. Penkiasdešimt Atspalvių, atsiskleidęs visu grožiu…

– Man rodos, tu perdedi.

– Ne. Daugiau šia tema galėsime pasikalbėti mano apartamentuose. Eikš.

Sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir piktai į jį dėbteliu. To jau per daug.

– Ne, – užsispyrusi pareiškiu. Tiesiog privalau pasipriešinti.

– Jei neisi, aš tave nešiu. Man tas pats, Anastazija.

– Nedrįsk!

Piktai dėbteliu į Kristianą. Dievaži, juk jis nekels scenos vidury Antrojo aveniu?

Jis šypteli, bet akių ta šypsena nepasiekia.

– Ak, mažyte, juk abu žinome, kad jei mane provokuoji, aš visada mielai pasiduodu.

Mudu varstome vienas kitą rūsčiais žvilgsniais, tik staiga jis pasilenkia, stveria mane už šlaunų ir pakelia. Nespėju nė mirktelėti, o Kristianas jau persimetęs mane per petį.

– Paleisk mane! – suklykiu. Ak, kaip gera rėkti.

Nekreipdamas į mane dėmesio, Kristianas žingsniuoja Antruoju aveniu. Viena ranka stipriai spausdamas šlaunis, kitos delnu ploja man per užpakalį.

– Kristianai! – šaukiu. Visi į mus spokso. Ar gali būti didesnis pažeminimas? – Eisiu pati! Eisiu pati.

Kristianas pastato mane ant žemės ir aš, jam dar nespėjus atsitiesti, nesitverdama pykčiu ir nekreipdama į jį dėmesio, patraukiu savo buto link. Po kelių sekundžių Kristianas, žinoma, mane pasiveja, bet aš vis tiek nekreipiu į jį dėmesio. Ką man daryti? Baisiai pykstu, bet tiksliai nė nežinau dėl ko – šiandien tiek daug visko nutiko.

Žingsniuodama namo mintyse sudarau sąrašą:

1. Būti nešamam permestam per petį nepriimtina jokiam vyresniam nei šešerių metų asmeniui.

2. Vestis mane į grožio saloną, kuris priklauso jam ir jo buvusiai meilužei, – sunku net patikėti, kad Kristianas toks kvailas.

3. Į tą patį saloną jis vesdavo savo nuolankiąsias – tai to paties kvailumo apraiška.

4. Ir net nesuprato, kad tai nekokia mintis, – nors atrodo protingas vyras.

5. Turi pamišusių buvusių draugių. Ar galiu jį dėl to kaltinti? Aš tokia įtūžusi, kad galiu.

6. Jis žino mano banko sąskaitos numerį – jaučiuosi šiek tiek per daug persekiojama.

7. Nusipirko SIP leidyklą – pinigų jis turi daugiau nei proto.

8. Primygtinai reikalauja, kad likčiau su juo – matyt, Leilos keliama grėsmė didesnė, nei maniau. Be to, vakar jis apie tai neužsiminė.

Staiga man tarsi akys atsiveria. Kažkas pasikeitė. Bet kas? Sustoju kaip įbesta. Stabteli ir Kristianas.

– Kas atsitiko? – griežtai klausiu.

Jis suraukia antakius.

– Apie ką tu kalbi?

– Apie Leilą.

– Aš tau jau pasakiau.

– Ne, nepasakei. Kažką nutylėjai. Vakar primygtinai nereikalavai, kad pagyvenčiau pas tave. Tai kas atsitiko?

Jis sumišęs pasimuisto.

– Kristianai! Pasakyk! – piktai rikteliu.

– Vakar jai pavyko gauti leidimą įsigyti ginklą.

Oi, koks mėšlas… Spoksau į jį išpūstomis akimis, mirkčiodama ir, palengva įsisąmonindama šią naujieną, jaučiu, kad veidas bąla. Gali būti, kad tuoj nualpsiu. O jei Leila nori jį nušauti? Ne!

– Tai reiškia, kad ji gali imti ir nusipirkti ginklą, – sušnabždu.

– Ana, – neslėpdamas susirūpinimo kreipiasi į mane Kristianas. Uždeda rankas man ant pečių, priglaudžia. – Nemanau, kad ji iškrės tokią kvailystę, bet… tiesiog nenoriu, kad rizikuotum.

– Galvojau ne apie save… O kaipgi tu? – sukuždu.

Kristianas suraukęs kaktą pažvelgia į mane, o aš apkabinu jį ir stipriai suspaudžiu glėbyje įsikniaubusi į krūtinę. Jis, rodos, neprieštarauja.

– Grįžkime, – sumurma Kristianas, pasilenkęs pabučiuoja man į plaukus ir staiga viskas pasikeičia. Įsiūtis kažkur išgaruoja, bet aš nieko nepamiršau. Pyktis nublanksta prieš grėsmę, kad Kristianas gali nukentėti. Ši mintis nepakeliama.

SUSIKAUPUSI SUSIKRAUNU NEDIDELĮ LAGAMINĄ, o į kuprinę įsidedu „Mac“ kompiuterį, „BlackBerry“ telefoną ir „Čarlį Tango“.

– Pasiimsi ir „Čarlį Tango“? – klausia Kristianas.

Linkteliu ir jis atlaidžiai šypteli.

– Antradienį grįžta Etanas, – burbteliu.

– Etanas?

– Keitės brolis. Jis čia pagyvens, kol susiras Siatle butą.

Kristianas sumišęs spokso į mane, bet matau, kad jo žvilgsnį palengva ima kaustyti šaltis.

– Ką gi, juo geriau, kad apsistosi pas mane. Jam bus daugiau vietos, – tyliai sako jis.

– Nežinau, ar jis turi raktus. Jei ne, man teks dar grįžti.

Kristianas neprataria nė žodžio.

– Viską pasiėmiau.

Jis čiumpa lagaminėlį ir mudu išeiname pro duris. Kai traukdami į automobilių aikštelę pasukame už namo kampo, staiga susizgrimbu žvilgčiojanti per petį. Nežinau, ar pasidaviau paranojai, ar mane iš tikrųjų kažkas stebi. Kristianas atidaro „Audi“ keleivio dureles ir nekantriai žvilgteli į mane.

– Ar lipsi? – neiškentęs klausia.

– Maniau, vairuosiu aš.

– Ne. Aš.

– Ar per prastai vairuoju? Tik nesakyk, kad išsiaiškinai, kiek balų surinkau per vairavimo egzaminą… Nors, žinodama tavo polinkį persekioti, nenustebčiau.

Galbūt Kristianas žino, kad tik per plauką išlaikiau teorijos egzaminą?

– Lipk į mašiną, Anastazija, – supykęs griežtai liepia jis.

– Gerai.

Paskubomis įlipu. Dėl Dievo meilės, kam taip karščiuotis?!

Gal ir jam taip pat nejauku kaip man? Mudu seka kažkoks tamsoje tūnantis sargybinis, o tiksliau – išblyškusi tamsiaplaukė rudomis, į mano šiurpiai panašiomis akimis, galimas daiktas, slapta apsiginklavusi liepsnosvaidžiu.

Kristianas išvairuoja automobilį į gatvę.

– Ar visos tavo nuolankiosios buvo tamsiaplaukės?

Kristianas susiraukia.

– Taip, – sumurma.

Jis atsako neužtikrintai, numanau, kad tikriausiai klausia savęs: „Kam jai žinoti?“

– Man tiesiog įdomu.

– Aš tau sakiau. Man patinka tamsiaplaukės.

– Ponia Robinson ne tamsiaplaukė.

– Tikriausiai kaip tik todėl, – atrėžia Kristianas. – Nuo šviesiaplaukių ji mane atgrasė visiems laikams.

– Juokauji, – nustebusi aikteliu.

– Taip. Juokauju, – suirzęs atšauna jis.

Ramiai žvelgiu pro langą ieškodama tamsiaplaukių, bet nė viena iš jų nėra Leila.

Taigi, jam patinka tik tamsiaplaukės. Įdomu kodėl. Ar neapsakomai žavi, nors ir sena ponia Robinson tikrai atgrasė Kristianą nuo blondinių? Bet tuoj pat papurtau galvą – Kristianas Protą Knisantis Grėjus…

– Papasakok man apie ją.

– Kas tave domina? – suraukęs kaktą nenoriai, tarsi mėgindamas priversti mane šio pokalbio atsisakyti, klausia Kristianas.

– Judviejų verslo sutartis.

Matau, kad Kristianas lengviau atsikvepia, pradžiunga galėdamas šnekėti apie darbą.

– Esu tylusis partneris. Grožio salonų verslas man nelabai įdomus, bet jai pavyko sukurti sėkmingai dirbančią įmonę. Aš prisidėjau tik investicija ir parėmiau ją pačioje pradžioje.

– Kodėl?

– Buvau jai skolingas.

– Šit kaip.

– Kai buvau išmestas iš Harvardo universiteto, ji paskolino man šimtą tūkstančių verslui pradėti.

Po galais… Ji irgi turtinga.

– Buvai išmestas iš Harvardo?

– Studijos buvo ne man. Iškentėjau dvejus metus. Deja, mano tėvai nebuvo tokie supratingi.

Suraukiu antakius. Ponas Grėjus ir daktarė Greisė Trevelian, nepritariantys sūnaus pasirinkimui, – negaliu to įsivaizduoti.

– Nepasakytum, kad išmestas iš universiteto gyvenime būtum prapuolęs. Ką studijavai?

– Politiką ir ekonomiką.

Hm… skaičiai.

– Vadinasi, ji turtinga? – sumurmu.

– Ji buvo nuobodžiaujanti, žaislinė žmona, Anastazija. Jos vyras buvo turtingas, prekiavo statybine mediena, – niūriai šypteli Kristianas. – Jis nebūtų leidęs jai dirbti. Supranti, jis mėgo viską valdyti. Kai kurie vyrai tokie jau būna, – jis kreivai šypteli.

– Šit kaip? Valdyti mėgstantis vyras… Tai tikriausiai mitinė būtybė?

Kažin ar būčiau galėjusi paklausti dar pašaipiau.

Kristianas nusišypso plačiau.

– Ji tau paskolino savo vyro pinigų?

Kristianas linkteli, jo lūpose pasirodo išdykėliška šypsena.

– Tai siaubinga.

– Jis gavo, ko nusipelnė, – niūriai sako Kristianas, sukdamas į požeminį Eskalos garažą.

Šit kaip?

– Ką turi omenyje?

Bet Kristianas tik papurto galvą, tarsi vėl būtų prisiminęs kažką labai nemalonaus, ir pastato mašiną šalia „Audi Quatro“ visureigio.

– Eikš, tuoj atvažiuos Frankas.

LIFTO KABINOJE KRISTIANAS ATIDŽIAI mane nužvelgia.

– Vis dar siunti ant manęs? – ramiai pasiteirauja.

– Labai.

Jis linkteli.

– Gerai, – gūžteli ir įbeda žvilgsnį tiesiai prieš nosį.

Vestibiulyje mūsų jau laukia Teiloras. Iš kur jis visuomet viską žino? Jis paima mano lagaminėlį.

– Ar Velčas skambino? – klausia Kristianas.

– Taip, sere.

– Ir ką?

– Viskas suderinta.

– Puiku. Kaip laikosi tavo duktė?

– Ačiū, gerai, sere.

– Malonu girdėti. Pirmą valandą atvyks kirpėjas – Frankas de Luka.

– Panele Stil, – linktelėdamas pasisveikina Teiloras.

– Labas, Teilorai. Turite dukterį?

– Taip, ponia.

– Kiek jai metų?

– Septyneri.

Kristianas nekantriai žvilgteli į mane.

– Ji gyvena su motina, – paaiškina Teiloras.

– Ak, suprantu…

Teiloras nusišypso. Man tai netikėta. Teiloras – tėvas? Sudominta naujienos, seku paskui Kristianą į didįjį kambarį.

Apsidairau. Nebuvau čia nuo tos dienos, kai jį palikau.

– Nori valgyti?

Papurtau galvą. Kristianas perveria mane skvarbiu žvilgsniu, bet nusprendžia nesiginčyti.

– Turiu paskambinti keliems žmonėms. Jauskis kaip namie.

– Gerai.

Kristianas nueina į savo darbo kambarį, palikęs mane stovėti vidury milžiniškos meno galerijos, kurią jis vadina namais, ir sukti galvą, ką dabar veikti.

Drabužiai! Pasiėmusi kuprinę, užlipu laiptais į savo miegamąjį ir dirsteliu į drabužinę. Ji vis dar pilna drabužių – visiškai naujų, dar su etiketėmis, ant kurių užrašytos kainos. Žvilgsnis užkliūva už trijų ilgų vakarinių suknių, trijų kokteilių vakarėliams skirtų suknių ir dar trijų kasdienių. Visos jos turėjo kainuoti krūvą pinigų.

Užmetu akį į vienos vakarinės suknelės etiketę – 2998 doleriai. Po perkūnais! Man pakerta kojas, klesteliu ant grindų.

Ne, man taip negalėjo nutikti. Susiėmusi galvą mėginu suprasti, kas įvyko per pastarąsias tris valandas. Vienas vargas. Ir kodėl… kodėl įsimylėjau visišką beprotį – dailų, velnioniškai patrauklų, aptekusį pinigais ir visišką kvailį?

Pagrabaliojusi išsitraukiu iš kuprinės „BlackBerry“ telefoną ir paskambinu mamai.

– Ana, mieloji! Kaip seniai girdėta. Kaip gyveni, aukseli?

– Na, žinai…

– Kas negerai? Vis dar iki galo neišsiaiškinai su Kristianu?

– Mama, tai gana painu. Manau, jis beprotis. Štai kokia bėda…

– Papasakok man. Tie vyrai… Kartais neįmanoma jų suprasti. Bobas svarsto, ar teisingai nusprendėme, kad persikėlėme gyventi į Džordžiją.

– Ką?

– Taip, jis svarsto, ar nederėtų grįžti į Las Vegasą.

Aha, rodos, ir kiti turi bėdų. Ne aš viena.

Tarpduryje išdygsta Kristianas.

– Štai kur tu. Maniau, jau pabėgai.

Matau, kad radus mane jam labai palengvėja.

Kilsteliu ranką rodydama, kad šneku telefonu.

– Atleisk, mama, turiu baigti kalbėti. Netrukus vėl paskambinsiu.

– Gerai, mieloji, ir… žiūrėk savęs. Myliu tave!

– Aš tave irgi, mama.

Padedu ragelį ir įdėmiai nužvelgiu Penkiasdešimt. Jis susiraukęs ir keistai sutrikęs.

– Kodėl čia slepiesi? – klausia.

– Nesislepiu. Aš apimta nevilties.

– Nevilties?

– Dėl viso šito, Kristianai.

Mosteliu į drabužius.

– Ar galiu įeiti?

– Juk tai tavo drabužinė.

Jis vėl susiraukia, atsisėda prieš mane ir sukryžiuoja kojas.

– Tai tik drabužiai. Jei tau nepatinka, siųsiu juos atgal.

– Žinai, tau dar daug ko reikia išmokti.

Jis pasikaso smakrą… barzdos šeriais apžėlusį smakrą. Man net niežti pirštus, kaip noriu jį paliesti.

– Žinau. Aš stengiuosi, – sumurma Kristianas.

– Labai stengiesi.

– Kaip ir jūs, panele Stil.

– Kodėl taip darai?

Kristianas išplečia akis, veide vėl atsispindi dvejonė.

– Tu žinai kodėl.

– Ne, nežinau.

Jis ranka persibraukia per plaukus.

– Tu – nervus gadinanti moteris…

– Galėtum turėti žavią tamsiaplaukę nuolankiąją. Tokią, kuri kaskart, kai lieptum jai šokti, klaustų: „Ar aukštai?“, žinoma, jei tik būtų gavusi leidimą praverti burną. Tad kodėl aš, Kristianai? Tiesiog nesuprantu.

Jis kelias akimirkas atidžiai žvelgia į mane, ir nenumanau, apie ką galvoja.

– Tu keiti mano požiūrį į pasaulį, Anastazija. Nori manęs ne dėl pinigų. Tu man teiki… vilties, – tyliai sako jis.

Ką? Grįžo paslaptingasis ponas.

– Kokios vilties?

Kristianas gūžteli.

– Kad tarp mūsų gali būti daugiau, – tyliai sako jis kimiu balsu. – Be to, tu teisi. Esu pratęs prie moterų, darančių tą, ką joms liepiu, tada, kai liepiu, ir vykdančių kiekvieną mano norą. Bet netrukus tai pabosta. Tu ypatinga, Anastazija, tu jaudini mane iki širdies gelmių, kurių nė nežinojau turįs. Tai tarsi sirenos daina. Negaliu tau atsispirti ir nenoriu tavęs prarasti, – Kristianas paima mane už rankos. – Prašau, nepabėk – bent truputį tikėk manimi ir turėk bent lašelį kantrybės. Prašau.

Jis atrodo toks pažeidžiamas… Kaip virpina širdį. Klūpodama pasilenkiu ir švelniai pabučiuoju jį į lūpas.

– Gerai. Tikėti ir būti kantriai. Manau, pajėgsiu.

– Gerai. Frankas atvažiavo.

FRANKAS NEAUKŠTO ŪGIO, tamsiaplaukis ir gėjus. Man jis patinka.

– Kokie gražūs plaukai! – entuziastingai šūkteli jis su siaubingu, tikriausiai apsimestiniu itališku akcentu. Galėčiau lažintis, kad jis kilęs iš Baltimorės ar kito Amerikos miesto, bet jo gyvybingumas persiduoda visiems aplinkiniams. Kristianas nuveda mudu į savo vonios kambarį, tada skubiai išeina ir grįžta nešinas iš svetainės paimta kėde.

– Paliksiu judu vienus, – sumurma.

– Grazie8, pone Grėjau. – Tada Frankas kreipiasi į mane: – Bene9, Anastazija, kokios šukuosenos pageidaujame?

KRISTIANAS SĖDI ANT SOFOS įnikęs į kažką, kas iš tolo atrodo kaip skaičiuoklė. Didžiajame kambaryje liejasi švelni, melodinga klasikinė muzika. Moteris dainuoja aistringai, sudėdama į dainą visą širdį. Kūrinys tiesiog sukrečiantis. Kristianas pakelia akis, nusišypso ir nukreipia mano dėmesį nuo muzikos.

– Matai! Sakiau, kad jam patikti! – susižavėjęs šūkteli Frankas.

– Atrodai žavingai, Anastazija, – patenkintas sako Kristianas.

– Mano darbas baigtas, – pareiškia Frankas.

Kristianas atsistoja ir prieina prie mūsų.

– Ačiū, Frankai.

Frankas atsisuka, stipriai suspaudžia mane glėbyje ir pakšteli į abu skruostus.

– Niekada neleisk niekam kitam kirpti savo plaukų, bellissima10 Ana!

Sutrikdyta jo tiesmukumo, nusijuokiu. Kristianas palydi jį iki vestibiulio durų ir po akimirkos grįžta.

– Džiaugiuosi, kad pasilikai ilgus plaukus, – eidamas prie manęs ir žvelgdamas spindinčiomis akimis sako jis. Vieną mano plaukų sruogą suspaudžia tarp pirštų. – Kokie švelnūs, – sumurma nenuleisdamas nuo manęs akių. – Vis dar pyksti ant manęs?

Linkteliu ir jis šypteli.

– Už ką būtent ant manęs pyksti?

Užverčiu akis į lubas.

– Nori, kad pateikčiau sąrašą?

– Turi sąrašą?

– Ir netrumpą.

– Gal galėtume aptarti jį lovoje?

– Ne, – pažvelgiu į Kristianą susiraukusi, aikštinga kaip vaikas.

– Tai gal per pietus? Aš alkanas, ir ne tik maisto, – geidulingai šypteli Kristianas.

– Neketinu leistis nuginkluojama seksualinių užuominų.

Jo šypsena išblėsta.

– Kas gi jums kliūva, panele Stil? Klokite.

Gerai.

– Kas man kliūva? Pirmiausia tai, kad šiurkščiai pažeidei mano teisę į privatumą, be to, nusivedei mane į grožio saloną, kuriame dirba tavo buvusi meilužė ir į kurį vesdavai visas kitas savo meilužes depiliuoti vašku intymių vietelių, kad gatvėje elgeisi su manimi kaip su šešiamete, o svarbiausia – kad leidaisi liečiamas tos savo ponios Robinson! – palengva keliu balsą ir nė nepajuntu, kaip pradedu rėkti.

Kristianas kilsteli antakius, jo nuotaika bjūra.

– Sąrašas netrumpas. Bet noriu dar kartą pasakyti: ji ne mano ponia Robinson.

– Jai leidžiama tave liesti, – pakartoju.

Jis papučia lūpas.

– Ji žino kur.

– Ką tai reiškia?

Kristianas abiem rankomis persibraukia per plaukus ir pastovi užsimerkęs, tarsi nebyliai prašydamas Dievo pagalbos. Tada susikaupia ir vėl prabyla.

– Mudu neturime taisyklių. Dar nesu leidęsis į intymius santykius be taisyklių, tad nežinau, kur ketini mane liesti. Tai mane nervina. Tu lieti be jokios atodairos… – jis nutyla, ieškodamas tinkamų žodžių. – Tiesiog tai reiškia daugiau… daug daugiau.

Daugiau? Kristiano atsakymas visiškai netikėtas, jis išmuša mane iš vėžių, be to, erdvėje tarp mudviejų vėl pakimba tas mažas, bet daug reiškiantis žodelis.

Mano prisilietimas reiškia… daugiau. Kaip galiu Kristianui atsispirti, kai jis kalba tokius dalykus? Įdėmiai žvelgiančios, baimingos Grėjaus akys ieško mano akių.

Nedrąsiai ištiesiu ranką, ir jo nuogąstavimas virsta panika. Kristianas žingteli atatupstas ir aš nuleidžiu ranką.

– Tai griežta riba, – sušnabžda jis, o veide – kančia ir didžiulis išgąstis.

Nieko negaliu padaryti – mane prislegia triuškinantis nusivylimas.

– Kaip jaustumeisi tu, jei negalėtum manęs liesti?

– Priblokštas ir atstumtas, – nesutrikęs atsako Kristianas.

Ak, mano Penkiasdešimt… Linguodama galvą drąsinamai šypteliu Kristianui ir jis atsikvepia lengviau.

– Kada nors turėsi man išsamiai paaiškinti, kodėl tai yra griežta riba.

– Kada nors, – burbteli Kristianas, rodos, akimirksniu vėl tapęs nebepažeidžiamas.

Kaipgi jam pavyksta taip greitai mainytis? Jis nepastoviausias iš visų mano pažįstamų žmonių.

– Taigi, grįžkime prie tavo išvardytų punktų. Pažeidžiau tavo teisę į privatumą, – perkreipęs lūpas Kristianas trumpai apmąsto šį teiginį. – Tik todėl, kad žinau tavo banko sąskaitos numerį?

– Taip, tai baisu.

– Aš domiuosi visų savo nuolankiųjų biografijos faktais. Parodysiu tau.

Kristianas apsisuka ir patraukia į darbo kambarį.

Stebėdamasi klusniai seku iš paskos. Iš rakinamos dokumentų spintos jis ištraukia rudą popierinį segtuvą. Etiketėje – spausdintinis užrašas: ANASTAZIJA ROZA STIL.

Po galais, visiškas mėšlas. Rūsčiai dėbteliu į Kristianą. Jis lyg teisindamasis gūžteli.

– Gali jį pasiimti, – tyliai sako.

– Dievulėliau, ačiū… – pašaipiai padėkoju.

Pavartau segtuvą. Dėl Dievo meilės – jis turi mano gimimo liudijimo kopiją, dalykų, įeinančių į griežtų ribų skyrių, sąrašą, konfidencialumo sutartį, santykių sutartį – Jėzau! – mano socialinio draudimo numerį, trumpą biografiją ir duomenis apie buvusias darbovietes.

– Vadinasi, žinojai, kad dirbu Kleitono ūkinių prekių parduotuvėje?

– Taip.

– Tai nebuvo atsitiktinumas. Tu ne šiaip užsukai eidamas pro šalį?

– Ne, ne šiaip.

Nė nežinau, ar pykti, ar džiaugtis.

– Juk tai šlykštu. Ar supranti?

– Man atrodo kitaip. Leisdamasis į tokius santykius turiu būti atsargus.

– Bet tai asmeniniai duomenys.

– Aš šia informacija nepiktnaudžiauju. Anastazija, šiuos dalykus gali sužinoti kiekvienas, turintis bent kiek košės galvoje. Kad galėčiau kontroliuoti, man reikia informacijos. Visada taip darydavau.

– Tu piktnaudžiauji informacija. Prieš mano valią pervedei į banko sąskaitą dvidešimt keturis tūkstančius dolerių.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas.

– Juk aš tau sakiau. Kaip tik tiek Teiloras gavo už tavo automobilį. Žinau, sunku patikėti, bet taip buvo.

– O „Audi“?..

– Anastazija, ar bent numanai, kiek aš uždirbu?

Nuraustu.

– Kodėl turėčiau tuo domėtis? Kristianai, man nereikia žinoti tavo banko sąskaitos likučio.

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Žinau. Dėl to man irgi patinki.

Apstulbusi stebeiliju į Kristianą. Aš jam patinku.

– Anastazija, per valandą uždirbu maždaug šimtą tūkstančių dolerių.

Iš nuostabos net išsižioju. Tiesiog nepadoriai dideli pinigai.

– Dvidešimt keturi tūkstančiai dolerių – tik niekniekis. Automobilis, „Tesės“ knygos, drabužiai – smulkmenos, – tyliai sako jis.

Įdėmiai žiūriu į Kristianą. Jis tikrai nesupranta esmės. Keista…

– Įsivaizduok save mano kailyje – kaip jaustumeisi, patirdamas tokį dosnumą? – klausiu.

Kristianas spokso į mane išpūtęs akis ir dabar jo problema kaip ant delno – įsijautimas, o tiksliau, negebėjimas įsijausti į kito žmogaus padėtį. Įsiviešpatavusi tyla užtrunka.

Pagaliau jis gūžteli pečiais.

– Nežinau, – suglumęs sako.

Man suspurda širdis. Tai štai kokie tie tikrieji mano Penkiasdešimt Atspalvių. Jis negali įsivaizduoti savęs mano kailyje. Ką gi, dabar žinau.

– Jausmas nelabai malonus. Taip, esi labai dosnus, bet verti mane jaustis nepatogiai. Jau daug kartų tau sakiau.

Jis atsidūsta.

– Trokštu tau, Anastazija, duoti visa, kas geriausia.

– Man reikia tik tavęs, Kristianai. Be jokių priedų.

– Tie priedai įtraukti į sutartį. Jie – neatskiriama mano asmenybės dalis.

Ak, šis pokalbis beprasmis.

– Gal valgykim? – pasiūlau.

Tarp mudviejų tvyranti įtampa sekina jėgas.

Kristianas suraukia antakius.

– Žinoma.

– Aš ko nors paruošiu.

– Gerai. O jei ne, šaldytuve ir taip yra valgio.

– Savaitgaliais ponia Džouns nedirba? Vadinasi, savaitgaliais dažniausiai valgai šaltą maistą?

– Ne.

– Šit kaip?

Kristianas atsidūsta.

– Mano nuolankiosios verda, Anastazija.

– Ak, žinoma… – nuraustu. Kokia aš kvaiša. Meiliai jam nusišypsau. – Ko pageidautumėte, sere?

– Tiks viskas, ką ponia ras, – geidulingai atsako Kristianas.

APŽIŪRĖJUSI ĮSPŪDINGĄ ŠALDYTUVO TURINĮ, nusprendžiu iškepti ispanišką omletą. Yra net virtų šaltų bulvių – nuostabu. Šis patiekalas greitai ir lengvai paruošiamas. Kristianas savo darbo kambaryje, be abejo, renka informaciją, pažeisdamas kokio nors vargšo kvailio teisę į privatumą. Ši mintis nemaloni, nuo jos burnoje kartu. Įtemptai mąstau. Kristianui tikrai nėra jokių ribų.

Jei ruošiu valgį, man reikia muzikos – neketinu suktis virtuvėje kaip kokia nuolankioji! Prieinu prie garso aparatūros šalia židinio ir paimu Kristiano „iPod“. Galvą guldau, kad jame yra ir daugiau Leilos išrinktų dainų, – vien nuo šios minties nukrečia šiurpas.

„Kur ji? – svarstau. – Ir ko nori?“

Vėl nukrečia šiurpas. Koks palikimas… Galva neišneša…

Braukdama pirštu, peržiūriu ilgą kūrinių sąrašą. Noriu ko nors linksmo. Hm… Beyoncé – neatrodo, kad ji būtų Kristiano skonio. „Beprotiškai įsimylėjusi“11. Aha! Puikiausiai tiks. Paspaudžiu „Groti“ ir pagarsinu.

Tada grakščiu žingsniu grįžtu į virtuvę, susirandu dubenį, atsidarau šaldytuvą ir išsiimu kiaušinių. Sumušusi juos imu plakti šokdama pagal muziką.

Dar kartą kyštelėjusi nosį į šaldytuvą, paimu bulves, kumpį ir – taip! – šaldytų žirnelių. Dabar produktų pakaks. Surandu keptuvę, padedu ant viryklės, įpilu šlakelį alyvuogių aliejaus ir vėl imuosi plakti kiaušinius.

„Negebėjimas įsijausti…“ – galvoju. Bet ar tai būdinga vien Kristianui? Gal sugluminti moterų tokie būna visi vyrai? Tiesiog nežinau. Gal anoks čia atradimas?

Gaila, kad Keitė išvažiavusi; ji žinotų. Barbadose Keitė užtruko gerokai per ilgai. Po papildomų atostogų su Eliotu šios savaitės pabaigoje ji turėtų grįžti. Įdomu, ar jiems vis dar meilė iš pirmo žvilgsnio?

„Dėl to man irgi patinki.“

Liaujuosi plakusi kiaušinius. Jis taip pasakė. Ar tai reiškia, kad yra ir kitų priežasčių? Nuo tos akimirkos, kai pamačiau ponią Robinson, tik dabar pirmą kartą nusišypsau – nuoširdžiai, atvirai išsišiepiu iki ausų.

Pritykinęs Kristianas apkabina, iš netikėtumo krūpteliu.

– Įdomus muzikos pasirinkimas, – sukužda ir pabučiuoja į paausį. – Tavo plaukai skaniai kvepia, – jis brūkšteli per juos nosimi ir giliai įkvepia.

Man papilvėje ima tvenktis geismas. Ne. Išsprūstu iš jo glėbio.

– Vis dar pykstu ant tavęs.

Kristianas suraukia kaktą.

– Ar ilgai tau užteks to pykčio? – klausia, ranka braukdamasis per plaukus.

Gūžteliu pečiais.

– Kol pavalgysiu – tikrai užteks.

Kristianas pralinksmėja, lūpų kampučiai trūkteli aukštyn. Pasisukęs nuo virtuvės spintelės paima pultelį ir išjungia muziką.

– Ar tu įsirašei šitą dainą į grotuvą? – klausiu.

Kristianas apniukusiu veidu papurto galvą ir aš suprantu, kad tai padarė ji – pamėkliškoji moteris.

– Ar nemanai, kad ta daina ji mėgino tau kai ką pasakyti?

– Na, kai dabar pagalvoju… Galbūt… – tyliai pripažįsta jis.

Quod erat demonstrandum. Negebėjimas įsijausti. Mano pasąmonė sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir nepatenkinta cakteli liežuviu.

– Kodėl ta daina vis dar sąraše?

– Ji man patinka. Bet skaudina tave, todėl ištrinsiu ją.

– Ne, tegul lieka. Man patinka ruošti valgį skambant muzikai.

– Ko norėtum pasiklausyti?

– Nustebink mane.

Jis nueina prie garso aparatūros, o aš vėl imu plakti kiaušinius. Po kelių akimirkų kambarį užplūsta dangiškai švelnus, jausmingas Ninos Simon balsas. Tai viena mėgstamiausių Rėjaus dainų – „Užbūriau tave“12.

Išraudusi atsisuku ir įsistebeiliju į Kristianą. Ką jis mėgina man pasakyti? Juk jau seniai mane užbūrė. Dieve… jo žvilgsnis pasikeitęs, žaismingumas išgaravo, dabar jis niūresnis, įdėmus.

Visiškai užburta žiūriu, o jis lėtai kaip plėšrūnas tykina prie manęs, taikydamasis prie neskubraus aistringos muzikos ritmo. Jis basas, vilki tik palaidus baltus marškinius, mūvi džinsus ir svilina mane liepsningu žvilgsniu.

Ninai dainuojant „Tu – mano…“, Kristianas prisiartina, o jo ketinimai aiškūs kaip ant delno.

– Kristianai, prašau… – sušnabždu, be naudos laikydama rankoje plakimo šluotelę.

– Ko tu prašai?

– Nedaryk to.

– Ko?

– To.

Jis stovi prieš mane ir žvelgia tiesiai į akis.

– Tikrai nenori? – pašnabždomis klausia ir paėmęs iš manęs įdeda šluotelę į dubenį su kiaušiniais.

Man daužosi širdis. Nenoriu to – ne, noriu – nesutramdomai. Kristianas mane jaudina, kaitina kraują ir žadina aistrą. Neatlaikiusi kerinčio jo žvilgsnio, nusuku akis.

– Geidžiu tavęs, Anastazija, – sumurma jis. – Ir myliu, ir nekenčiu, ir man patinka su tavimi ginčytis. Man tai visiškai nauja. Turiu žinoti, kad mudviejų santykiai normalūs. O kitaip tuo įsitikinti nemoku.

– Mano jausmai tau nepasikeitė, – sušnabždu.

Jo artumas ir gniuždo, ir įkvepia. Pajuntu jau pažįstamą trauką, linkstu prie jo visu kūnu, – mano vidinė dievaitė dar niekada nebuvo tokia geidulinga. Žiūrėdama į jo krūtinės plaukus, išlindusius iš už prasagstytos marškinių apykaklės krašto, prikandu lūpą: aš bejėgė, deginama nevaldomos aistros noriu glausti lūpas prie tų plaukų.

Kristianas taip arti, bet prie manęs nesiliečia. Nuo jo sklindantis karštis šildo man odą.

– Neliesiu tavęs, kol nepasakysi „taip“, – tyliai sako jis. – Bet šią akimirką, po visiškai sumauto ryto, noriu pasinerti į tave ir negalvoti apie nieką kita, tik apie mus.

Dieve… Apie mus. Tai magiškas garsų derinys, toks menkutis, bet galingas įvardis, patvirtinantis sandorį. Pakeliu galvą norėdama pažvelgti į gražų ir rimtą Kristiano veidą.

– Ketinu paliesti tau veidą, – sukuždu ir išvystu jo akyse šmėstelint nuostabą, o paskui – pritarimą.

Pakėlusi ranką paglostau jam skruostą ir pirštų galais perbraukiu per barzdos šerelius. Kristianas užsimerkia, iškvepia, mėgaudamasis mano prisilietimu palenkia galvą.

Jis lėtai pasilenkia, o mano lūpos lyg pačios pakyla aukštyn pasitikti jo lūpų. Jau visai arti jis stabteli.

– Taip ar ne, Anastazija? – pašnabždomis klausia.

– Taip.

Jo lūpos švelniai priglunda prie mano lūpų, žadindamos jas praskiria, o jo rankos apglėbia mane ir prisitraukia arčiau. Viena ranka nuslysta man nugara, pirštai įsipina į plaukus prie pakaušio ir lengvai juos trūkteli, o kita ranka priglunda prie sėdmenų ir stumteli mane prie jo. Tyliai sudejuoju.

– Pone Grėjau…

Teiloras reikšmingai kosteli ir Kristianas akimirksniu mane paleidžia.

– Kas yra, Teilorai? – griežtokai paklausia jis.

Atsisukusi pamatau Teilorą sutrikusį, stovintį didžiojo kambario tarpduryje. Juodu su Kristianu žiūri vienas į kitą, tarsi kalbėtųsi be žodžių.

– Į mano kabinetą, – tarsteli Kristianas ir Teiloras sparčiu žingsniu pereina per kambarį. – Tuoj grįšiu, – šnipšteli Kristianas ir paskui Teilorą išeina iš svetainės.

Kad galėčiau kvėpuoti lygiau, giliai atsidūstu. Ar jau nė minutės nepajėgiu jam atsispirti? Papurtau galvą nusivylusi savimi ir dėkinga, kad Teiloras mums sutrukdė, nors ir sugėdino.

Pasvarstau, kam dar jis yra sutrukdęs. Ką yra matęs? Nenoriu apie tai galvoti. Pietūs. Geriau ruošiu pietus. Imuosi pjaustyti bulves. Kažin ko Teiloras nori? Galvoje mintis mintį veja – ar atėjo pasišnekėti apie Leilą?

Po dešimties minučių, kaip tik iškepus omletui, juodu grįžta į didįjį kambarį. Kristianas žvilgteli į mane, iš pažiūros labai susirūpinęs.

– Aš pranešiu apie padėtį, – sako jis Teilorui.

– Būsime pasiruošę, – linkteli Teiloras ir išeina iš kambario.

Ištraukiu dvi pašildytas lėkštes ir padedu ant valgomosios salelės virtuvėje.

– Nori pietų?

– Taip, prašyčiau, – sako Kristianas taisydamasis ant aukštos baro kėdės. Dabar jis žvelgia į mane labai atidžiai.

– Iškilo sunkumų?

– Ne.

Perveriu Kristianą rūsčiu žvilgsniu. Jis man nesako. Prikraunu į lėkštes valgio ir atsisėdu šalia susitaikiusi su mintimi, kad tiesos nesužinosiu.

– Skanu, – vos įsidėjęs kąsnį į burną patenkintas sumurma Kristianas. – Gal norėtum taurės vyno?

– Ačiū, ne.

Su tavimi man reikalinga blaivi galva, Grėjau.

Omletas skanus, nors nesu labai alkana. Šiaip ar taip, valgau, nes žinau, kad jei nevalgysiu, Kristianas nuo manęs neatstos. Pagaliau jis nutraukia slegiančią tylą ir įjungia jau girdėtą klasikinės muzikos kūrinį.

– Kas tai? – klausiu.

– Kantelubo „Overnė dainos“. Ši vadinasi „Bailero“.

– Gražu. Kokia kalba dainuojama?

– Senąja prancūzų – oksitanų kalba.

– Tu moki prancūziškai; ar supranti, apie ką dainuoja? – pasiteirauju staiga prisiminusi, kad per vakarienę jo tėvų namuose Kristianas laisvai kalbėjo prancūziškai.

– Taip, kai kuriuos žodžius suprantu, – akivaizdžiai lengviau atsikvėpęs, paaiškina Kristianas ir nusišypso. – Mano mama turėjo tokią mantrą: „Muzikos instrumentas, užsienio kalba, Rytų dvikova.“ Eliotas kalba ispaniškai, mudu su Mija – prancūziškai. Eliotas skambina gitara, aš fortepijonu, Mija groja violončele.

– Nieko sau… O kaip Rytų dvikovos?

– Eliotas dziudistas. Mija būdama dvylikos užsispyrė kovos būdų nesimokysianti, – nuo prisiminimo jis šypteli.

– Gaila, kad mano mama nebuvo tokia puiki organizatorė.

– Daktarė Greisė puikiai moka skatinti vaikus ugdyti savo gebėjimus.

– Tikriausiai ji tavimi labai didžiuojasi. Aš ja dėta didžiuočiausi.

Matyt, Kristianui dingteli kažkokia niūri mintis, nes veidas trumpai apsiniaukia, o jis pats, rodos, sutrinka. Nepatikliai žvelgia į mane, tarsi būtų įžengęs į nepažįstamą teritoriją.

– Ar jau apsisprendei, ką šį vakarą vilkėsi? O gal man nueiti ir tau ką nors išrinkti? – staiga gana šiurkščiai klausia jis.

Pala! Rodos, jis pyksta. Bet kodėl? Ką aš pasakiau?

– Hm… Dar neapsisprendžiau. Ar visus tuos drabužius išrinkai tu?

– Ne, Anastazija, ne aš. Asmeninei konsultantei pirkinių klausimais firminėje „Neiman Marcus“ parduotuvėje daviau drabužių sąrašą ir nurodžiau tavo dydį. Jie turėtų tau tikti. Beje, reikia, kad žinotum: šiam vakarui ir kelioms ateinančioms dienoms užsakiau sustiprintą apsaugą. Kadangi kažkur Siatlo gatvėse vaikštinėja niekaip nerandama ir nenuspėjama Leila, manau, imtis tokios atsargumo priemonės išmintinga. Noriu, kad niekur neitum be palydos. Sutarta?

Paspoksau į jį, sumirksiu.

– Sutarta.

Kažin kur dingo Grėjus, ką tik manęs taip geidęs?

– Gerai. Duosiu jiems nurodymus. Ilgai neužtruksiu.

– Ar apsaugininkai čia?

– Taip.

Kur?

Kristianas nuneša savo lėkštę į kriauklę ir išeina iš kambario. Po galais, kaip suprasti tai, kas čia ką tik įvyko? Rodos, tarsi Kristiano kūne slypėtų kelios asmenybės. Argi tai ne šizofrenijos simptomas? Reikėtų panaršyti internete…

Paimu savo lėkštę, paskubomis suplaunu indus ir, nešina aplanku, ant kurio užrašyta ANASTAZIJA ROZA STIL, grįžtu į savo miegamąjį. Drabužinėje nusikabinu tris ilgas vakarines suknias. Tai kurią gi turėčiau vilktis?..

IŠSITIESUSI ANT LOVOS žvelgiu į „Mac“ kompiuterį, planšetinį kompiuterį ir „BlackBerry“ telefoną. Nuo naujausios technikos tiesiog dūstu. Pradedu kelti Kristiano dainas iš savo planšetinio kompiuterio į „Mac“ kompiuterį, o tada įsijungiu „Google“ ir neriu į internetą.

ĮĖJĘS KRISTIANAS RANDA mane tysančią skersai lovos ir spoksančią į „Mac“ kompiuterio ekraną.

– Ką veiki? – atsargiai klausia jis.

Išsigandusi trumpai pasvarstau, ar leisti jam pamatyti atidarytą tinklalapį: „Kompleksiniai asmenybės sutrikimai: simptomai“.

Atsigulęs šalia, Kristianas užmeta akį į tinklalapį ir pralinksmėja.

– Turbūt ne šiaip sau jį atsidarei? – lyg niekur nieko klausia.

Šiurkštusis Kristianas kažkur dingo – vėl grįžo žaismingasis. Po galais, kaip man priprasti prie tokios kaitos?

– Renku informaciją. Apie sudėtingą asmenybę, – apsimestinai rimtai į jį žvilgteliu.

Kristianas mėgina nuslėpti šypseną, lūpų kampučiai krusteli.

– Apie sudėtingą asmenybę?

– Tai mano laisvalaikio užsiėmimas.

– Aš tau – laisvalaikio užsiėmimas. Pašalinė veikla. Ar mokslinis eksperimentas? O maniau, kad esu pats svarbiausias… Panele Stil, jūs mane įžeidėte.

– Iš kur žinai, kad turiu omenyje tave?

– Tiesiog spėju.

– Iš tiesų esi vienintelis sumautas, nepastovaus būdo kontrolės maniakas, kurį artimai pažįstu.

– Maniau, esu vienintelis vyras, kurį artimai pažįsti, – kilsteli antakį jis.

Nuraustu.

– Taip. Tai irgi tiesa.

– Ar jau padarei kokias nors išvadas?

Atsigręžusi pažvelgiu į Kristianą. Jis guli ant šono, išsitiesęs šalia, ranka pasirėmęs galvą, jo veidas linksmas ir giedras.

– Man rodos, tau reikia intensyvaus gydymo.

Jis ištiesia ranką ir švelniai užkiša man plaukų sruogas už vienos, o paskui už kitos ausies.

– O aš manau, kad man reikia tavęs. Imk, – ir paduoda man lūpdažius.

Suglumusi ir suraukusi kaktą, pakeliu į jį akis. Lūpdažiai nepadoriai ryškiai raudoni, visai ne mano mėgstamos spalvos.

– Nori, kad pasidažyčiau lūpas?! – spygteliu.

Jis nusijuokia.

– Ne, Anastazija, nebent pati norėtum. Abejoju, ar tai tavo mėgstama spalva, – rimtai sako Kristianas.

Jis atsisėda ant lovos sukryžiavęs kojas ir per galvą nusivelka marškinius. Dieve…

– Tavo mintis nupiešti kelių žemėlapį man patiko.

Nustebusi dėbsau į jį.

– Kokį kelių žemėlapį?

– Žemėlapį vietų, kurių negalima liesti, – paaiškina Kristianas.

– Ak… Aš tik pajuokavau.

– O aš ne.

– Nori, kad lūpdažiais pieščiau tau ant odos?

– Lūpdažiai nusiplauna. Ilgainiui.

Tai reiškia, kad galėsiu laisvai jį liesti. Iš nuostabos šypteliu.

– O gal galėčiau piešti kuo nors, kas taip lengvai nenusiplauna, kad ir spalvikliu?

– Galėčiau išsitatuiruoti, – jo akys iš linksmumo net spindi.

Kristianas Grėjus su tatuiruotėmis? Jis dar labiau darkytų savo puikųjį kūną, nors jis ir taip subjaurotas? Nieku gyvu!

– Ne, jokių tatuiruočių! – nusijuokiu, slėpdama siaubą.

– Tad pieši lūpdažiais, – plačiai nusišypso jis.

Užlenkiu ir pastumiu į šalį kompiuterį. Bus smagu.

– Eikš, – Kristianas ištiesia man rankas. – Sėsk ant manęs.

Nusispiriu batelius žema pakulne, nerangiai atsisėdu ir prisislenku prie jo. Kristianas guli ant lovos, bet jo kojos per kelius sulenktos.

– Atsiremk man į kojas.

Užsilipusi apžergiu jį, kaip liepta. Jis žvelgia išplėstomis, budriomis akimis. Bet ir linksmai nusiteikęs.

– Rodos, nekantrauji pradėti, – kreivai šyptelėjęs sako.

– Aš visuomet ištroškusi informacijos, pone Grėjau, o jūs galėsite atsipalaiduoti, nes aš žinosiu ribas.

Kristianas papurto galvą, tarsi pats negalėtų patikėti, kad ketina leistis terliojamas lūpdažiais.

– Pasiruošk lūpdažius, – paliepia.

Ak, jis vėl nepaprastai valdingas, bet man nė motais.

– Duok ranką.

Ištiesiu jam tuščią ranką.

– Tą, kurioje lūpdažiai.

Nepatenkintas manimi, Kristianas užverčia akis į lubas.

– Vartote akis?

– Aha.

– Tai labai nemandagu, pone Grėjau. Pažįstu žmonių, kurie, pamatę ką nors vartant akis, baisiai įtūžta.

– Šit kaip? – nusišaipo jis.

Paduodu jam ranką, kurioje laikau lūpdažius. Staiga Kristianas atsisėda, mudviejų nosys vos nesiliečia.

– Pasiruošusi? – klausia, ir man nuo tylaus ir švelnaus jo kuždesio įsitempia visas kūnas. Ak, nieko sau…

– Taip, – sušnabždu.

Jo artumas – toks viliojantis, įdegęs kūnas – čia pat, o Kristiano aromatas sumišęs su mano kūno prausiklio kvapu. Kristianas pakelia mano ranką prie savo peties linkio.

– Prispausk, – tyliai liepia jis, o tada ima traukti mano ranką žemyn nuo peties, per peties sąnarį, o paskui dar toliau, krūtinės pakraščiu, ir man išdžiūsta burna.

Nuo lūpdažių lieka platus, ryškiai raudonas dryžis. Toje vietoje, kur baigiasi šonkauliai, Kristianas stabteli ir toliau veda mano ranką skersai pilvo. Įtempęs raumenis, atidžiai žiūri man į akis – iš pirmo žvilgsnio visiškai ramus, bet tose santūraus žvilgsnio gelmėse matyti, kad tvardosi.

Kristianas savo pasibjaurėjimą stropiai slepia: jis stipriai sukandęs dantis, be to, apie akis matyti įtampa. Įpusėjus brėžti liniją per pilvą, jis sumurma:

– Dabar į viršų, prie kito peties.

Ir paleidžia mano ranką.

Nubrėžiu tokią pat liniją kaip ir kairėje pusėje. Kristiano pasitikėjimas svaigina, bet tvardausi suprasdama, kad jis kenčia. Kristiano krūtinėje septyni nedideli, balsvi, apskriti randai, ir man neapsakomai, kankinamai skaudu matyti taip siaubingai ir begėdiškai išniekintą gražų jo kūną. Kas gi galėjo taip daryti mažam berniukui?

– Štai, viskas, – sušnabždu tramdydama jausmus.

– Ne, ne viskas, – atsako Kristianas ir ilgu smiliumi brūkšteli sau per pakaklę. Lūpdažiais brėždama skaisčiai raudoną liniją, nuseku paskui jo pirštą. Baigusi darbą, atidžiai pažvelgiu į pilkų Kristiano akių gelmes. – Dabar imsimės nugaros, – sumurma jis.

Jis sujuda ragindamas mane nulipti, apsisuka lovoje ir, sukryžiavęs kojas, atsisėda atsukęs man nugarą.

– Liniją nuo krūtinės pratęsk skersai nugaros, – tyliai ir dusliai paliepia jis.

Darau, kas liepta, ir lūpdažiais braukdama ryškiai raudoną liniją per nugarą suskaičiuoju dar daugiau randų, darkančių gražų jo kūną. Iš viso devynis.

Po velnių… Turiu gerai susiimti, kad atsispirčiau norui išbučiuoti kiekvieną randą ir sutramdyčiau akyse besitvenkiančias ašaras. Koks gyvulys galėjo tai padaryti? Kol sujungiu linijas, Kristianas sėdi nuleidęs galvą, įsitempęs.

– Ir prie sprando? – pašnabždomis klausiu.

Jis linkteli, tad brėžiu dar vieną liniją ir sujungiu ją su pirmąja, kuri eina jam palei kaklą.

– Baigta, – sukuždu; dabar Kristianas atrodo taip, tarsi vilkėtų keistą kūno odos spalvos liemenę su nepadoriai ryškiai raudonais apvadais.

Jis atsipalaiduoja, nusvarina pečius ir neskubėdamas vėl atsisuka į mane.

– Štai tokios ribos, – niūriai žvelgdamas sako, o jo vyzdžiai išsiplėtę iš… baimės? Geismo? Noriu beatodairiškai pulti jam į glėbį, bet susilaikau, tik nustebusi įbedu į jį akis.

– Tokios ribos mane tenkina. Bet dabar noriu pulti tau į glėbį, – sušnabždu.

Jis valiūkiškai šypteli ir, nebyliai pritardamas tokiam mano norui, išskečia rankas.

– Ką gi, panele Stil, aš visas jūsų.

Apsidžiaugusi kaip vaikas klykteliu, puolu Kristianui į glėbį ir parbloškiu jį ant lovos. Jis pasiverčia – berniokiškai juokdamasis, lengviau atsikvėpęs, kad ši kančia pagaliau baigėsi. Mudviem taip besiraičiojant lovoje, jis mane užgula.

– Taigi, jei grįžtume prie to, ką buvome pradėję… – tyliai sumurma Kristianas ir vėl godžiai įsisiurbia man į lūpas.

8 Ačiū (it.).

9 Gerai (it.).

10 Gražiausioji (it.).

11 Angl. Crazy in Love.

12 Angl. I Put a Spell on You.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Pirštais suspaudžiu jam plaukus, o burna karštligiškai ieškau jo burnos, siurbte siurbiu jį, mėgaujuosi jo liežuviu, glamonėjančiu mano liežuvį. O jis ryja mane. Jausmas nuostabus.

Staiga Kristianas mane pasodina, čiumpa už sportinių marškinėlių, nuvelka man juos per galvą ir nusviedžia ant grindų.

– Noriu tave jausti, – prikišęs lūpas man prie burnos, godžiai sušnabžda, o jo rankos jau slysta man už nugaros atsegti liemenėlės. Vienu vikriu judesiu atsega ją ir numeta šalin.

Tada vėl parverčia mane ant lovos, užgulęs prispaudžia prie čiužinio, jo burna ir viena ranka nuslysta prie krūtų. Kai Kristianas suspaudęs lūpomis skaudžiai trūkteli krūties spenelį, stipriai sugniaužiu saujoje jo plaukus.

Šūkteliu, nes tas pojūtis nuvilnija per visą kūną, persmelkia ir priverčia įsitempti raumenis apie kirkšnis.

– Taip, mažyte, noriu tave girdėti, – glausdamas lūpas prie įkaitusios mano odos šnabžda Kristianas.

Dieve, kaip trokštu, kad jis į mane įsiskverbtų!.. Kristianas lūpomis žaidžia su mano krūties speneliu, timpčioja jį, o aš muistausi, rangausi ir geidžiu jo. Jaučiu, kad jo geismas sumišęs su… kuo? Pagarba? Rodos, tarsi jis mane garbintų.

Garsiai šnopuodamas Kristianas įkiša į mane pirštą. Kilsteliu dubenį jam padėdama, o jis atsakydamas ima mane masažuoti.

– Oi, mažyte… – sušnabžda palinkęs virš manęs, atidžiai žiūrėdamas į akis. – Kokia tu sudrėkusi, – priduria stebėdamasis.

– Geidžiu tavęs, – sumurmu.

Kristianas vėl susiranda mano lūpas, aš jaučiu, kad jis beprotiškai manęs trokšta, kad jam būtinai manęs reikia.

Man tai naujiena – taip dar niekada nebuvo, gal tik tąkart, kai grįžau iš Džordžijos, – ir aš prisimenu visai neseniai Kristiano ištartus žodžius: „Turiu žinoti, kad mudviejų santykiai normalūs. O kitaip tuo įsitikinti nemoku.“

Nuo šios minties man palengvėja. Gera žinoti, kad šitaip jį veikiu, kad galiu jį paguosti tai darydama… Kristianas atsisėda, sučiumpa man už džinsų juosmens ir numauna juos iškart su apatinėmis kelnaitėmis.

Nenuleisdamas nuo manęs akių, atsitiesia, iš kišenės išsitraukia folijos paketėlį ir neskubėdamas užsimauna sargį. Tada, stvėręs mane už rankų, apsiverčia ant nugaros.

– Tu. Viršuje, – įsako tempdamas mane, kad jį apžergčiau. – Noriu tave matyti.

Oi…

Kristiano vadovaujama, nedrąsiai jį užsėdu. Jis užsimerkia, sutikdamas mane kilsteli dubenį, pripildo taip, kad visa įsitempiu, ir plačiai išsižiojęs, lūpomis suformavęs tobulą O raidę, iškvepia. O, koks nuostabus jausmas – man turėti jį, jam turėti mane…

Kristianas laiko mane už rankų nežinia kam: ar kad man būtų lengviau išlaikyti pusiausvyrą, ar kad negalėčiau jo liesti, – nors dabar turiu „kelių žemėlapį“.

– Nuostabu tave jausti, – murma jis.

Vėl atsitiesiu svaigdama nuo savo galios jam, žiūrėdama į Kristianą Grėjų, gulintį po manimi ir palengva pasiduodantį nenumaldomai stiprėjančiam geismui. Jis paleidžia rankas ir sučiumpa mane už klubų, o aš delnais įsiremiu jam į žastus. Jis giliai ir stipriai įsiskverbia ir aš šūkteliu.

– Taip, mažyte, jausk mane, – sako Kristianas, visas įsitempęs.

Atlošusi galvą taip ir darau. Kaip puikiai jis tai moka.

Sūpuojuosi – ir tobulai atitikdama jo ritmą, ir jį trikdydama, – išgujusi iš galvos visas mintis, pamiršusi sveiką protą. Pasineriu į jo malonumų vakuumą ir atsiduodu vien pojūčiams. Aukštyn, žemyn… dar ir dar… O, taip… Atsimerkusi įsižiūriu į Kristianą, alsuoju nelygiai, o jis žvelgia į mane liepsningomis akimis.

– Mano Ana… – sušnabžda Kristianas.

– Taip, – šnopuodama ištariu. – Amžinai.

Vėl užsimerkęs ir atlošęs galvą, jis garsiai sudejuoja. Vos pamačiusi Kristianą taip atsivėrusį suvokiu, kad mano likimas nulemtas, tad leidžiu sau patirti palaimą – garsiai šaukdama, išeikvodama paskutines jėgas, sukdamasi spirale ir smigdama žemyn – ir susmunku ant jo.

– Ak, mažyte, – suaimanuoja jis išsiliedamas, stipriai laikydamas mane, kad nejudėčiau.

GULIU PADĖJUSI GALVĄ jam ant krūtinės, uždraustoje zonoje, priglaudusi skruostą prie susiraizgiusių plaukų ties krūtinkauliu. Šnopuodama ir tiesiog spindėdama iš laimės turiu numalšinti norą atkišusi lūpas jį pabučiuoti.

Tysau užvirtusi ant jo, gaudydama kvapą. O jis, alsuodamas vis ramiau, paglosto man plaukus ir glamonėdamas delnu perbraukia per nugarą.

– Kokia tu graži.

Pakėlusi galvą nepatikliu veidu atidžiai pažvelgiu į Kristianą. Tai pamatęs jis susiraukia ir paskubomis atsisėda, viena ranka apglėbęs mane, kad nenugriūčiau. Įsitveriu raumeningų jo žastų, mudviejų nosys beveik susiliečia.

– Tu… esi… graži, – pabrėždamas kiekvieną žodį pakartoja Kristianas.

– O tu kartais stebėtinai malonus, – sakau ir atsargiai jį pabučiuoju.

Kristianas pakelia mane ir ištraukia penį. Suraukiu kaktą. Palinkęs į priekį jis mane švelniai pabučiuoja.

– Tu nė nenutuoki, kokia esi patraukli, tiesa?

Išraustu. Kodėl jis išvis apie tai prabilo?

– Visi tie paskui tave sekiojantys vyrukai… Turbūt nesunku susigaudyti?

– Vyrukai? Kokie vyrukai?

– Nori, kad pateikčiau sąrašą? – Kristianas nepatenkintas susiraukia. – Tas fotografas eina dėl tavęs iš proto, tas vyrukas ūkinių prekių parduotuvėje, tavo draugės, su kuria gyveni, vyresnysis brolis… Tavo viršininkas, – niūriai priduria jis.

– Ak, Kristianai, tai netiesa.

– Patikėk, aš žinau, ką sakau. Jie žiūri į tave ir varvina seilę. Geidžia to, kas mano.

Jis prisitraukia mane, aš uždedu rankas jam ant pečių, pirštus panardinu į plaukus ir linksmai į jį pažvelgiu.

– Mano, – pakartoja Kristianas, o jo žvilgsnis savininkiškas.

– Taip, tavo, – šypsodamasi patikinu jį.

Kristianas, rodos, nusiramina, o aš puikiausiai jaučiuosi visiškai nuoga sėdėdama jam ant kelių, lovoje, ryškioje šeštadienio popietės šviesoje. Ir kas būtų galėjęs pagalvoti? Ant įstabaus jo kūno liko lūpdažių žymės. Tačiau žvilgsnis užkliūva ir už kelių raudonų dėmių ant pūkinės antklodės užvalkalo, ir man dingteli: kažin ką jas pamačiusi pagalvos ponia Džouns?

– Linija dar nenusitrynusi, – sumurmu ir smiliumi drąsiai brūkšteliu per dryžį jam ant peties. Jis staiga sumirksi, įsitempia. – Noriu pasižvalgyti.

Kristianas skeptiškai mane nužvelgia.

– Po butą?

– Ne. Turėjau galvoje lobio vietą nurodantį žemėlapį, kurį nupiešėme ant tavo kūno.

Man net pirštus niežti, kaip noriu jį liesti.

Kristianas nustebęs kilsteli antakius ir, nežinodamas, ką atsakyti, vėl sumirksi. Nosimi brūkšteliu jam per nosį.

– O ką gi tai tiksliai reiškia, panele Stil?

Patraukiu ranką jam nuo peties ir paglostau veidą.

– Tiesiog noriu liesti tave visur, kur man leista.

Kristianas sukanda mano smilių ir nestipriai krimsteli.

– Oi! – prieštaraudama aikteliu, o jis šypteli ir dusliai suniurzga.

– Gerai, – paleidęs pirštą baimingai sako. – Palauk.

Nusisukęs nuo manęs jis pasilenkia, nusimauna sargį ir, daug nesiterliodamas, numeta jį ant grindų prie lovos.

– Man tie daikčiukai nepatinka. Turbūt bus geriausia paskambinti daktarei Grin, kad atvažiuotų ir tau ko nors suleistų.

– Manai, geriausia Siatlo ginekologė lėks paknopstomis vos tau pirštu pamojus?

– O aš moku įkalbinėti, – braukdamas plaukus man už ausies atkerta Kristianas. – Frankas padarė tau puikią šukuoseną. Man šis kirpimas patinka.

Ką?

– Nenukreipk kalbos.

Kristianas vėl užsikelia mane ant savęs, kad sėdėčiau jį apžergusi, atsirėmusi į sulenktus jo kelius, kojas padėjusi abipus jo klubų. Jis pasikelia, remdamasis alkūnėmis į čiužinį.

– Liesk, – visiškai rimtai sako.

Atrodo nerimastingas, bet mėgina neišsiduoti.

Atidžiai žiūrėdama jam į akis, nuleidžiu ranką ir pirštu perbraukiu žemiau lūpdažiais pažymėtos linijos, per dailiai iškilius pilvo raumenis. Kristianas krūpteli ir aš stabteliu.

– Jei nenori, galiu neliesti, – sušnabždu.

– Ne, viskas gerai. Tik man reikia… iš naujo priprasti. Jau seniai niekas manęs nelietė, – sumurma jis.

– O ponia Robinson? – neapgalvotai lepteliu ir pati nusistebiu, kad šiuos žodžius ištariau be kartėlio ir pagiežos.

Neslėpdamas, kad jam nejauku, Kristianas linkteli.

– Nenoriu apie ją kalbėti. Dėl to tau suges nuotaika.

– Kaip nors ištversiu.

– Ne, neištversi, Ana. Vos tik užsimenu apie ją, baisiai suirzti. Mano praeitis tokia, ir viskas. Tai faktas. Aš jos nepakeisiu. Gerai, kad tau nieko panašaus neteko patirti, nes jei būtų tekę, išprotėčiau.

Susiraukusi žvilgteliu į Kristianą, bet ginčytis nenoriu.

– Išprotėtum? Dar labiau, nei esi išprotėjęs? – klausiu šypsodamasi, tikėdamasi abiem praskaidrinti nuotaiką.

Jo lūpos krusteli.

– Aš einu iš proto dėl tavęs, – sušnabžda Kristianas.

Iš džiaugsmo man suspurda širdis.

– Gal paskambinti daktarui Flinui?

– Sakyčiau, nebūtina, – trumpai atsako jis.

Pasislinkusi atgal, kad Kristianas ištiestų kojas, pirštais vėl prisiliečiu prie jo pilvo ir perbraukiu per odą. Jis vėl nuščiūva.

– Man patinka tave liesti.

Mano pirštai nuslysta iki bambos, tada dar žemiau, jau keliauja į tarpkojį vedančia plaukų linija. Kristiano lūpos prasiskiria, jis pradeda kitaip alsuoti, žvilgsnį persmelkia geismas, o mano prisėsta varpa trūkteli ir sustandėja. Po velnių. Antra serija.

– Dar kartą? – sumurmu.

Jis šypteli.

– Taip, panele Stil, dar kartą.

KAIP MALONU ŠITAIP LEISTI šeštadienio popietę. Stoviu po dušu ir užsigalvojusi, tik atsargiai, kad nesušlapinčiau surištų plaukų, prausiuosi, galvodama apie kelias pastarąsias valandas. Kristianas ir vanilinis seksas, rodos, kuo puikiausiai dera.

Šiandien jis daug ką atskleidė. Man net galva sukasi mėginant įsisąmoninti ir apmąstyti tai, ką sužinojau: apie jo pajamas, – nieko sau, jis tikras pinigų maišas, ir dar toks jaunas – kaip neįprasta, – ir apie asmens bylas, kurias jis turi užvedęs man ir kitoms savo tamsiaplaukėms nuolankiosioms. Svarstau, ar visa informacija apie jas saugoma toje dokumentų spintoje.

Mano pasąmonė supykusi papučia lūpas ir papurto galvą: „Nė nesvajok.“ Susiraukiu. O jei tik trumpai užmesčiau akį?

Be to, dar yra Leila, – nežinia kur ir tikriausiai su ginklu rankose, – ir prasto skonio dainos, dar likusios jo grotuve. O baisiausia – ta ponia vaikų tvirkintoja Robinson; negaliu ir nenoriu jos pakęsti. Nenoriu, kad ji vis pasirodytų tarp mudviejų nelyginant šmėkla spindinčiais plaukais. Kristianas teisus: vos pagalvojusi apie ją baisiai įsiuntu, tad man būtų geriau išvis jos neprisiminti.

Išlipus iš dušo kabinos ir šluostantis staiga ir visiškai netikėtai apima pyktis.

Ir kaip nepykti? Argi normali, sveiko proto moteris taip elgtųsi su penkiolikmečiu? Kiek ji prisidėjo prie jo iškrypimo? Nesuprantu jos. O dar blogiau, kad Kristianas sako, girdi, ji jam padėjusi. Kaip?

Prisimenu jo randus – siaubingus ir akivaizdžius fizinio žalojimo ženklus, nemaloniai primenančius, kokias dvasines kančias jam teko patirti. Mano mielasis, liūdnasis Penkiasdešimt Atspalvių… Šiandien jis pasakė tokių nuostabių dalykų. Kad dėl manęs eina iš proto.

Žiūrėdama į veidrodį ir prisiminusi šiuos jo žodžius šypteliu, širdį vėl užplūsta džiaugsmas ir neištvėrusi išsišiepiu iki ausų. Gal mudviem tikrai pavyks? Tik ar ilgai jis tvers, nekaršdamas man kailio už tai, kad peržengiau kažkokią neaiškią ribą?

Šypsena išblėsta. To aš nežinau. Tai mudviejų santykius temdantis šešėlis. Iškrypėliškas dulkinimas – taip, su tuo galiu sutikti, bet ar galėsiu ištverti daugiau?..

Pasąmonė apsiblaususi spokso į mane, bent kartą netardama pašaipių išminties žodžių. Grįžtu į miegamąjį apsirengti.

Kristianas apačioje, ruošiasi į pokylį, – nežinau, ką jis ten veikia, – tad miegamajame aš viena. Turiu ne tik visas drabužinėje kabančias sukneles, bet ir pilnus komodos stalčius apatinių drabužių. Išsirenku juodą korsetą su etikete, kurioje parašyta kaina – 540 dolerių. Drabužėlio krašteliai puošnūs, sidabro spalvos, be to, yra ir prie jo derančios kelnaitės itin žemu juosmeniu. Randu ir kojines iki šlaunų vidurio – aukščiausios kokybės, šilkines, natūralios kūno spalvos. Oi, koks puikus jausmas… kaip jos puikiai priglunda… ir kokios gundančios…

Man imant suknelę, nepasibeldęs į kambarį įeina Kristianas. Palauk, galėtum ir pasibelsti! Jis sustoja kaip įbestas ir įsižiūri į mane geismingai spindinčiomis akimis. Nejučia išraustu kaip vėžys. Jis vilki baltus marškinius, mūvi juodas kostiumo kelnes, marškinių apykaklė prasagstyta. Matau dar nenusitrynusį lūpdažių brūkšnį, o Kristianas tebespokso į mane.

– Kuo galėčiau padėti, pone Grėjau? Numanau, kad atėjote čia su reikalu, o ne tiesiog netekęs žado į mane vėpsoti.

– Ačiū, panele Stil, man visai patinka išsižiojus į jus vėpsoti, – neaiškiai sumurma Kristianas žengdamas toliau ir neatitraukdamas nuo manęs akių. – Primink man, kad nusiųsčiau asmenišką padėkos laiškelį Karolinai Akton.

Suraukiu antakius. Po galais, kas ji tokia?

– Asmeninė konsultantė pirkinių klausimais „Neiman Marcus“ drabužių parduotuvėje, – paaiškina Kristianas ir aš pašiurpstu, mat jis atsako į nebylų mano klausimą.

– Šit kaip…

– Tu labai blaškai man dėmesį.

– Matau. Ko nori, Kristianai? – pasiteirauju klausiamai žiūrėdama.

Jis nieko neatsako, tik kreivai šypsodamasis išsitraukia iš kišenės sidabro spalvos rutuliukus ir aš sustingstu kaip stulpas. Po velnių! Jis nori iškaršti man kailį? Dabar? Bet kodėl?

– Ne, turiu omenyje visai ne tai, apie ką galvoji, – skubiai paramina Kristianas.

– O ką? – sušnabždu.

– Pamaniau, šiandien vakare galėtum juos įsidėti.

Kol pratinuosi prie šios minties, ore tarp mudviejų tvyro slaptos šio sakinio prasmės.

– Ir vaikščioti su jais per labdaros renginį?!

Aš nustėrusi.

Kristianas lėtai linkteli, jo žvilgsnis susidrumsčia.

Dieve…

– Ar vėliau karši man užpakalį?

– Ne.

Vos akimirksnį nudiegia nusivylimo diegliukas.

Jis sukikena.

– Norėtum, kad iškarščiau?

Nutyliu. Nė pati nežinau.

– Na, gali būti visiškai tikra: jei kalbame apie smurtą, neketinu tavęs nė pirštu liesti, net jeigu maldautum.

Oho! Tai bent naujiena!

– Nori žaisti šį žaidimą? – vėl klausia jis kilstelėdamas rutuliukus. – Jei neištversi, bet kada galėsi juos išsitraukti.

Atidžiai žiūriu į Kristianą. Jis atrodo toks nuodėmingai patrauklus – susitaršiusiais lovoje šėliojusio vyruko plaukais, patamsėjusiomis akimis, tviskančiomis nuo erotinių minčių, linksmai ir gundomai besišypsantis.

– Gerai, – nusileisdama tyliai sakau.

„Dieve mano, taip!“ – mano vidinė dievaitė atitokusi rėkia visa gerkle.

– Gera mergaitė, – plačiai šypsodamasis sako Kristianas. – Ateik. Kai tik apsiausi batelius, aš tau juos įkišiu.

Batelius? Pasukusi galvą žvilgteliu į pilkšvai melsvus aksominius batelius aukštais kulniukais, puikiai derančius prie išsirinktos suknelės.

Pamalonink jį!

Kristianas ištiesęs ranką prilaiko mane, o aš apsiaunu firminius „Christian Louboutin“ batelius – visai nebrangius, kainuojančius tik 3295 dolerius. Su jais turėčiau atrodyti bent dešimt centimetrų aukštesnė.

Jis nuveda mane prie lovos, bet nesisėda, o nueina prie vienintelės kambaryje kėdės. Paėmęs ją atneša prie lovos ir pastato prieš mane.

– Kai linktelėsiu, įsikibsi į kėdę ir pasilenksi. Supratai? – klausia Kristianas kimiu balsu.

– Taip.

– Gerai. O dabar išsižiok, – liepia tokiu pat kimiu balsu.

Darau, kas liepta, manydama, jog Kristianas dės rutuliukus man į burną, kad sutepčiau seilėmis. Bet ne, jis man kyšteli smilių.

O…

– Čiulpk, – sako jis.

Pakėlusi ranką pirštais suspaudžiu jo smilių, kad nejudėtų, ir vykdau įsakymą: vis dėlto, kai noriu, ir aš galiu būti klusni.

Kristiano pirštas turi muilo prieskonį… Hm… Stropiai čiulpiu ir netrukus sulaukiu atlygio: Kristiano akys išsiplečia, įkvepiant prasiskiria lūpos. Kol kas jokios tepamosios medžiagos man nereikia. Man tebečiulpiant pirštą, sukant aplink jį liežuvį, jis įsideda rutuliukus į burną. Kai pamėgina pirštą ištraukti, aš jį sukandu.

Jis nusišypso, priekaištingai papurto galvą ir aš jo smilių paleidžiu. Kristianas linkteli, aš pasilenkiu ir įsitveriu kėdės atlošo kraštų. Jis timpteli į šalį kelnaites, labai lėtai įkiša pirštą man į makštį ir ima pamažu sukti ratus, kad pajusčiau jį iš visų pusių. Nesusilaikau – man išsprūsta dejonė.

Kristianas ištraukia pirštą ir labai atsargiai įkiša man rutuliukus, pirma vieną, paskui kitą. Kai jie atsiduria, kur reikia, jis pataiso man kelnaites ir pabučiuoja užpakalį. Delnais braukdamas per abi kojas nuo kulkšnių iki šlaunų viršaus, švelniai pakšteli po sėdmenimis.

– Jūsų kojos, panele Stil, puikios, tiesiog nuostabios, – sumurma jis.

Atstojęs tvirtai suima mane už klubų ir trūkteli į save, kad užpakaliu pajusčiau sukrutusią jo varpą.

– Gal, kai grįšime namo, Anastazija, paimsiu tave štai taip stovėdamas. Dabar gali atsitiesti.

Man svaigsta galva, be to, nuo viduje besiritinėjančių rutuliukų aš nepaprastai susijaudinusi. Stovėdamas man už nugaros, Kristianas pasilenkia ir pabučiuoja į petį.

– Šituos nupirkau tikėdamasis, kad pasipuoši jais dalyvaudama šventėje praėjusį šeštadienį, – apglėbęs mane, jis ištiesia ranką. Jam ant delno – maža raudona dėžutė, o ant dangtelio užrašas „Cartier“. – Bet palikai mane, todėl taip ir neturėjau progos jų tau įteikti.

Ak!

– Dabar man pasitaikė dar viena proga, – susikaustęs, apimtas kažkokio sunkiai nusakomo jausmo murma Kristianas. Aiškiai matyti, kad įsitempęs.

Nedrąsiai paimu ir atidarau dėžutę. Joje spindi pora lašelio pavidalo auskarų. Kiekviename inkrustuota po keturis briliantus: vienas viršuje prie segtuko, o dar trys, nutolę visiškai vienodais tarpais vienas nuo kito, kabo sudarydami vertikalią liniją. Auskarai gražūs, paprasto dizaino, klasikiniai. Ir pati tokius išsirinkčiau, jei kada nors galėčiau pirkti papuošalus „Cartier“ salone.

– Kokie gražūs, – sušnabždu, o kadangi auskarai padovanoti iš antro karto, aš juos tiesiog dievinu. – Ačiū.

Glausdamasis prie manęs, Kristianas atsipalaiduoja, jo kūną kausčiusi įtampa kažkur dingsta ir jis dar kartą pakšteli man į petį.

– Vilkėsi sidabro spalvos atlasinę suknią? – klausia.

– Taip. Ar bus gerai?

– Žinoma. Netrukdysiu tau ruoštis.

Daugiau nė nežvilgtelėjęs į mane, jis išeina iš miegamojo.

AŠ VISIŠKAI KITAME PASAULYJE. Į mane žvelgianti jauna moteris atrodo verta raudono kilimo. Jos sidabro spalvos, atlasinė, ilga, beveik grindis siekianti suknia be petnešėlių tiesiog nuostabi. Galbūt pati parašysiu padėkos laišką Karolinai Akton. Ji gražiai prigludusi ir paryškina iškilumus.

Veidą gaubiantys plaukai švelniomis bangelėmis leidžiasi ant pečių ir krūtų. Vienoje pusėje atmetu juos už ausies, kad būtų matyti iš antro karto dovanų gautas auskaras. Norėdama atrodyti kuo natūraliau, pasidažiau itin kukliai. Pasinaudojau tik kosmetiniu pieštuku akims paryškinti, blakstienų tušu, šviesiai rožiniais skaistalais skruostams parausvinti ir tokios pat spalvos lūpdažiais.

Nors tų skaistalų man nė nereikia. Nuo tų nuolat judančių sidabro spalvos rutuliukų ir taip raustu. Taip, dėl jų mano skruostai šį vakarą tikrai nebus blyškūs. Prisimindama įžūlius erotinius Kristiano sumanymus ir purtydama galvą, pasilenkiu pasiimti atlasinės skraistės ir sidabro spalvos delninukės, o tada einu ieškoti savo Penkiasdešimt Atspalvių.

Randu jį koridoriuje besikalbantį su Teiloru ir dar trimis vyrais, atsukusį man nugarą. Iš jų veidų, kuriuose atsispindi nuostaba ir susižavėjimas, Kristianas supranta, kad aš čia. Jis atsigręžia, o aš stoviu ir sutrikusi laukiu.

Man išdžiūsta burna. Kristianas atrodo nuostabiai… Juodas vakarinis kostiumas, juoda peteliškė, o jau veido išraiška, kai pagarbiai susižavėjęs žvelgia į mane… Priėjęs jis pabučiuoja man į plaukus.

– Anastazija. Atrodai puikiai. Kvapą gniaužia.

Išgirdusi šį komplimentą čia pat stovint Teilorui ir kitiems vyrams, nuraustu.

– Gal taurę šampano prieš išeinant?

– Taip, ačiū, – per greitai murmteliu.

Kristianas linkteli Teilorui ir jis su trimis padėjėjais išeina į vestibiulį.

Nuėjęs į didįjį kambarį, Kristianas iš šaldytuvo išima butelį šampano.

– Sargybinių būrys? – pasiteirauju.

– Asmeninė apsauga. Jiems vadovauja Teiloras. Jis taip pat turi specialų asmens sargybinio pasirengimą.

Kristianas paduoda man taurę šampano.

– Jis viskam tinkamas žmogus.

– Taip, tiesa, – šypteli Kristianas. – Atrodai žavingai, Anastazija. Į sveikatą.

Jis kilsteli taurę ir mudu susidaužiame. Šampanas šviesiai rožinis. Jo skonis – lengvas ir gaivus.

– Kaip jautiesi? – klausia Kristianas liepsnojančiomis akimis.

– Ačiū, gerai.

Meiliai nusišypsau nė trupučio neišsiduodama, bet puikiai suprasdama, kad jis turi omenyje sidabro spalvos rutuliukus.

Jis patenkintas vos pastebimai šypteli.

– Štai, imk, tau prireiks, – nuo virtuvės spintelės jis paima ir paduoda man nemažą aksominį maišelį. – Pažvelk vidun, – paragina ir gurkšteli šampano.

Apimta smalsumo kyšteliu ranką į maišelį ir ištraukiu įmantrią sidabro spalvos maskarado kaukę, kurios viršus puoštas melsvomis plunksnomis.

– Vykstame į kaukių pokylį, – rimtai sako jis.

– Aišku.

Kaukė labai graži. Prie kraštų pritvirtintas sidabro spalvos raištis, išpjovų akims kraštai apsiūti geriausios kokybės sidabro spalvos juostele.

– Ši kaukė išryškins gražiąsias tavo akis, Anastazija.

Droviai nusišypsau.

– Ar ir tu dėvėsi kaukę?

– Žinoma. Tam tikra prasme kaukės išlaisvina, – priduria jis, kilstelėdamas antakį.

A… Rodos, bus smagu.

– Eikš. Noriu tau kai ką parodyti.

Paėmęs už rankos, jis per koridorių nusiveda mane prie durų šalia laiptų. Atidaro jas, o ten – erdvi patalpa, beveik tokio pat dydžio kaip jo žaidimų kambarys, kuris dabar, rodos, turėtų būti mudviem virš galvos. Bet šis kambarys pilnas knygų. Oho, čia tai bent biblioteka: prie kiekvienos sienos stovi lentynos iki pat lubų, pilnutėlės knygų. Vidury kambario – tikras biliardo stalas, apšviestas žemai nuleistos lempos su dekoratyviu trikampės prizmės pavidalo gaubtu.

– Tu turi biblioteką! – šūkteliu nustebusi ir susijaudinusi.

– Taip, Eliotas ją vadina smegenų saugykla. Butas gana erdvus. Šiandien, kai užsiminei apie žvalgymąsi, susigriebiau taip ir neaprodęs tau savo namų. Dabar tam nėra laiko, bet pamaniau, parodysiu tau šį kambarį ir galbūt priimsi mano iššūkį – artimoje ateityje suloškim biliardo partiją.

Nuoširdžiai nusišypsau.

– Priimu.

Širdies gilumoje netveriu džiaugsmu. Mudu su Chosė labai dažnai žaidžiame pulą. Jau trejus metus. Moku valdyti lazdą. Chosė buvo geras mokytojas.

– Kas yra? – smagiai nusiteikęs klausia Kristianas.

„Oi! Turėtum pasistengti, kad kiekvienas širdyje sukilęs jausmas tą pačią akimirką neatsispindėtų ir veide“, – subaru save.

– Nieko, – paskubomis tarsteliu.

Kristianas prisimerkia.

– Ką gi, galbūt tavo paslaptis galėtų atskleisti daktaras Flinas. Šiandien vakare su juo susitiksi.

– Su tuo brangininku šarlatanu?

Po velnių…

– Su tuo pačiu. Jis nekantrauja su tavimi susipažinti.

„AUDI“ AUTOMOBILIU VAŽIUOJANT į šiaurę, Kristianas paėmęs mano ranką nykščiu brauko per krumplius. Pasimuistau kirkšnyse pajutusi augant įtampą. Nuslopinu besiveržiančią dejonę, nes prie vairo sėdi Teiloras, neįsikišęs į ausis ausinių, o šalia jo, keleivio sėdynėje, – vienas iš apsaugininkų, rodos, vardu Sojeris.

Nuo tų rutuliukų giliai papilvėje palengva pradeda maloniai mausti. Išsiblaškiusi klausiu savęs, ar dar ilgai ištversiu nepatyrusi… na… palengvėjimo. Sukryžiuoju kojas. O tada iškart prisimenu kai ką, kas jau seniai nedavė man ramybės.

– Iš kur gavai lūpdažius? – tyliai klausiu Kristiano.

Jis vypteli ir duria pirštu į priekį.

– Teiloras, – be garso sužiopčioja.

Pratrūkstu juoktis.

– A…

Ir staiga liaujuosi – tie rutuliukai…

Prikandu lūpą. Kristianas nusišypso, o jo akys geidulingai spindi. Jis, tikras sekso žinovas, puikiai žino, ką daro.

– Atsipalaiduok, – sušnabžda. – Jei negali kęsti… – jis nutyla nebaigęs sakinio, švelniai pakšteli man į kiekvieną krumplį ir ima atsargiai čiulpti mažąjį pirštelį.

Dabar suprantu, kad Kristianas tyčia taip daro. Užsimerkiu, kūną užvaldo geismas. Trumpai pasiduodu šiam jausmui, raumenys kūno gelmėse įsitempia.

Atsimerkusi išvystu Kristianą, juodąjį princą, įdėmiai žvelgiantį į mane. Toks įspūdis tikriausiai dėl to, kad Kristianas vilki vakarinį kostiumą ir ryši peteliškę, užtat atrodo vyresnis, rafinuotesnių manierų, pribloškiamai žavus plevėsa, turintis gašlių ketinimų. Vos jį pamačius man atima žadą. Aš patekusi į jo seksualines pinkles ir, jei tikėtume jo žodžiais, priklausau jam. Pagalvojusi apie tai nusišypsau, Kristianas man atsako akinama šypsena.

– Tad ko šį vakarą galime tikėtis?

– Nieko ypatingo, – tuoj pat atsako Kristianas.

– Vis dėlto man vakaras nebus įprastas, – primenu jam.

Kristianas meiliai šypteli ir vėl pabučiuoja man ranką.

– Bus daug žmonių, besišvaistančių pinigais. Aukcionas, daiktų loterija, šokiai – mano motina moka organizuoti pobūvius.

Jis vėl nusišypso, o aš pirmą kartą leidžiu sau pajusti šiokį tokį jauduliuką dėl to, kad išsiruošėme į šventę.

Prie įvažos į įspūdingą Grėjų rezidenciją palengva juda prabangių automobilių eilė. Kelias papuoštas aukštai sukabintais pailgais šviesiai rožiniais popieriniais žibintais, o kai pamažiukais privažiuojame arčiau, pamatau, kad tokių pilna visur. Pavakario prieblandoje žibintai atrodo stebuklingai, tarsi žengtume į užburtą karalystę. Žvilgteliu į Kristianą. Kaip puikiai ši aplinka tinka mano princui – staiga apima vaikiškas jaudulys, užgožiantis visus kitus jausmus.

– Užsidėk kaukę, – šyptelėjęs paliepia Kristianas; kai užsideda savąją – juodą, visiškai paprastą, – mano princas tampa dar juodesnis, dar labiau kaitinantis kraują.

Beveik visas jo veidas uždengtas – matau tik gražią burną ir tvirtą smakrą. Žiūrint į Kristianą ima daužytis širdis. Maldydama kūno gelmėse žioruojantį geismą, užsidedu kaukę ir tvirtai susirišu raištelius.

Teiloras įsuka į kiemą ir patarnautojas atidaro Kristianui automobilio dureles. Sojeris vikriai iššoka iš mašinos ir atidaro dureles man.

– Pasiruošusi? – klausia Kristianas.

– Tarsi kada nors galėčiau būti pasiruošusi…

– Atrodai nuostabiai, Anastazija.

Jis pabučiuoja man ranką ir išlipa.

Per veją driekiasi tamsiai žalias kilimas, vedantis prie vieno namo galo, kurį apėjus atsiveria įstabaus grožio užpakalinis kiemas. Kristianas laiko mane apglėbęs, tarsi saugodamas glaudžia delną prie juosmens, ir mudu drauge su nenutrūkstamu žymiausių Siatlo žmonių (visi vilki vakariniais drabužiais, o veidus slepia po įvairiausiomis kaukėmis) žengiame žibintų apšviestu žaliuoju kilimu. Netoliese du fotografai rikiuoja svečius prie gebenių, kad galėtų nufotografuoti.

– Pone Grėjau! – šūkteli vienas fotografas.

Kristianas sveikindamasis linkteli, prisitraukia mane arčiau ir mudu stabtelime nusifotografuoti. Iš ko fotografai jį atpažįsta? Tikriausiai iš ypatingo skiriamojo požymio – vario spalvos plaukų.

– Du fotografai? – nustebusi pašnabždomis klausiu Kristiano.

– Vienas iš „Seattle Times“, kitas daro nuotraukas atminimui. Vėliau ir mudu galėsime tokią nusipirkti.

Ak, mano nuotrauka vėl pateks į spaudą. Nejučia prisimenu Leilą. Anąsyk ji mane rado tik todėl, kad su Kristianu pozavau fotografui. Ši mintis kelia nerimą, kita vertus, guodžiuosi, kad su kauke niekas manęs nepažins.

Ten, kur kilimas baigiasi, mūsų laukia padavėjai baltais kostiumais, laikantys padėklus su šampano taurėmis, ir aš pradžiungu, kai Kristianas vieną taurę paduoda man, veiksmingai išblaškydamas niūrias mintis.

Prieiname prie didelės baltos pergolės, nukabinėtos mažesniais popieriniais žibintais. Po jos stogu tviska juodais ir baltais kvadratais išmarginta šokių aikštelė, juosiama žemos tvorelės su varteliais iš trijų pusių. Prie kiekvienų vartelių padėta po dvi įmantrias ledines gulbių skulptūras. Ketvirtą pergolės pusę užima scena, kurioje styginių kvartetas negarsiai groja lengvai įsimenamą, užburiantį, bet man nežinomą klasikinį kūrinį. Rodos, scena skirta dideliam orkestrui, bet daugiau muzikantų joje nėra, todėl man dingteli, kad kiti tikriausiai pasirodys vėliau. Paėmęs už rankos, Kristianas pro gulbių skulptūras vedasi mane į šokių aikštelę, kurioje jau renkasi ir gurkšnodami šampaną šnekučiuojasi kiti svečiai.

Ant kranto stovi didžiulė palapinė mūsų pusėje atviru šonu, mano žvilgsnį patraukia tvarkingai išrikiuoti stalai ir kėdės. Kiek jų daug!

– Kiek žmonių dalyvaus? – stebėdamasi palapinės dydžiu klausiu Kristiano.

– Regis, apie tris šimtus. Reikėtų klausti mano motinos.

Jis žvilgteli į mane ir nusišypso.

– Kristianai!

Per svečių minią prasibrovusi mergina puola jam ant kaklo ir aš iš karto atpažįstu Miją. Ji vilki elegantišką, šviesiai rožinę, ilgą suknelę iš plono audinio ir dėvi puikią, kruopščiai pagamintą ir papuoštą, prie suknelės derančią venecijietišką kaukę. Mija atrodo nuostabiai. Akimirksniu pajuntu didžiulį dėkingumą Kristianui už nupirktą suknelę.

– Ana! Ak, mieloji, atrodai fantastiškai! – Ji paskubomis mane apkabina. – Eime, supažindinsiu tave su savo draugėmis. Jos netiki, kad Kristianas pagaliau turi merginą.

Persigandusi žvilgteliu į Kristianą, o jis tik beviltiškai gūžteli, tarsi sakydamas: „Žinau, kad ji nepakenčiama, juk daug metų turėjau kartu gyventi.“ Ir leidžia Mijai vestis mane prie besišnekučiuojančių merginų ketverto – visos jos prašmatniai apsirengusios ir nepriekaištingai pasirūpinusios savo išvaizda.

Mija mus paskubomis supažindina. Trys malonios ir draugiškos, bet Lilė, – rodos, toks jos vardas, – prisidengusi veidą raudona kauke, piktokai mane nužvelgia.

– Žinoma, mes visos manėme, kad Kristianas gėjus, – pašaipiai drebia ji ir, slėpdama pagiežą, plačiai, bet nenuoširdžiai nusišypso.

Mija dėbteli į ją suraukusi antakius.

– Lile, nebūk tokia bjauri. Juk akivaizdu, kad jei kalbame apie moteris, mano brolis turi puikų skonį. Tiesiog laukė, kol sutiks jam skirtąją, ir ta skirtoji buvai ne tu!

Lilė išrausta taip, kad sunku atskirti, kur jos oda, o kur kaukė. Aš taip pat išraustu. Kaip nemalonu…

– Panelės, ar galėčiau susigrąžinti savo merginą?

Kristianas mane prisitraukia, ranka apsivydamas per juosmenį. Visos keturios merginos nurausta, šypteli ir ima nerimastingai mindžikuoti – akinama Kristiano šypsena kaip visuomet padaro savo darbą. Žvilgtelėjusi į mane, Mija užverčia akis aukštyn ir aš nesusilaikau nenusijuokusi.

– Buvo malonu su jumis susipažinti, – sakau, Kristiano tempiama šalin. – Ačiū, – kai nueiname truputį toliau, be garso sužiopčioju jam.

– Mačiau, kad su Mija buvo Lilė. Ji tikra bjaurybė.

– Tu jai patinki, – tiesiai išrėžiu.

Jis net suvirpa.

– Ką gi, simpatija neabipusė. Eime, supažindinsiu tave su keliais žmonėmis.

Visą pusvalandį sukuosi pažindinimosi verpete. Esu pristatoma dviem Holivudo aktoriams, dviem generaliniams direktoriams ir keliems žinomiems gydytojams. Neįmanoma įsiminti jų visų vardų ir pavardžių.

Kristianas manęs nepaleidžia, ir dėkui jam. Tiesą sakant, tie turtai, ta prabanga ir didžiulis šio renginio mastas mane baugina. Dar niekada gyvenime neteko dalyvauti tokiame labdaros vakare.

Padavėjai baltomis uniformomis, nešini šampano buteliais, be jokio vargo grakščiai skinasi kelią per didėjančią svečių minią ir taip uoliai vis pripila į mano taurę gėrimo, kad imu nerimauti. „Nereikėtų per daug gerti. Nereikėtų per daug gerti“, – kartoju sau, bet galva po truputį ima suktis, ir net nežinau, ar nuo šampano, ar nuo įtemptos, paslaptingos atmosferos ir kaukių keliamo jaudulio, ar nuo rutuliukų viduje. Jau negaliu visiškai nekreipti dėmesio į įkyrų maudimą žemiau juosmens.

– Vadinasi, dirbate SIP leidykloje? – klausia plinkantis džentelmenas lokio – o gal šuns? – kauke. – Girdėjau gandus, kad kontrolinį šios leidyklos akcijų paketą įsigijo kažkoks pašalinis asmuo.

Nuraustu. Jį tikrai įsigijo pašalinis asmuo – žmogus, pinigų turintis daugiau nei proto ir kankinamas nevaldomos persekiojimo manijos.

– Aš tik redaktoriaus padėjėja, pone Eklesai. Apie tokius dalykus nieko nežinau.

Kristianas nieko nesakydamas maloniai, bet santūriai nusišypso Eklesui.

– Ponios ir ponai! – mūsų pašnekesį nutraukia renginio vedėjas su puikia balta ir juoda juokdario kauke. – Prašyčiau užimti savo vietas. Vakarienė patiekta.

Palapinės vidus įspūdingas. Trys milžiniški plokšti sietynai meta visų vaivorykštės spalvų atspindžius ant dramblio kaulo spalvos šilkinių apmušalų, kuriais papuoštos lubos ir sienos. Čia stovi bent trisdešimt stalų, primenančių man asmeninį valgomąjį „Heathman“ viešbutyje: krištolinės taurės, šiugždančios sniego baltumo staltiesės, tokie pat kėdžių apmušalai, o kiekvieno stalo vidury – nuostabiai gražūs rožiniai bijūnai, pamerkti ir išdėstyti aplink didžiulę žvakidę. Šalia – ploniausiu šilku aptrauktos ir visokių gardumynų pilnos pintinėlės.

Pasižiūrėjęs į svečių vietų planą, Kristianas nusiveda mane prie stalo pačiame centre. Mija ir Greisė Trevelian-Grėj jau savose vietose, įsitraukusios į pokalbį su jaunuoliu, kurio nepažįstu. Greisė vilki blizgančią žalsvą suknią ir prie jos derančią venecijietišką kaukę. Ji spindi iš laimės, visai neatrodo įsitempusi ir draugiškai mane pasveikina.

– Ana, kaip malonu vėl tave matyti! Ir dar taip nuostabiai atrodančią…

– Mama… – santūriai pasisveikina Kristianas ir pakšteli jai į abu skruostus.

– Ak, Kristianai, nebūk toks formalus! – žaismingai papriekaištauja jam Greisė.

Netrukus mūsų draugiją prie stalo papildo ponia ir ponas Trevelianai. Juodu atrodo jauni ir energingi, nors iš veidų, kuriuos slepia puikiai prie drabužių priderintos kaukės, juk nepasakysi. Jie labai apsidžiaugia galėdami susitikti su Kristianu.

– Senele, seneli, norėčiau jums pristatyti Anastaziją Stil.

Staiga ponia Trevelian visą dėmesį sutelkia į mane.

– Ak, pagaliau jis susirado draugę, kaip nuostabu, ir dar kokią gražią! Na, tikiuosi, kad padarysi iš jo tikrą vyrą, – spausdama man ranką entuziastingai ir nuoširdžiai sako ji.

Po velnių. Ačiū Dievui, dėviu kaukę.

– Mama, netrikdyk Anos, – man į pagalbą ateina Greisė.

– Nekreipk dėmesio į tą seną paikšę, mieloji, – spausdamas man ranką įsiterpia ponas Trevelianas. – Jai atrodo, kad sulaukusi tokio amžiaus turi Dievo duotą teisę kalbėti visokias nesąmones, kokios tik šauna į žilę.

– Ana, tai mano vaikinas, Sinas, – truputį drovėdamasi Mija supažindina mane su jaunuoliu prie stalo.

Kai spaudžiame vienas kitam rankas, jis valiūkiškai šypteli, rudose akyse sužimba smagumo kibirkštėlės.

– Malonu susipažinti, Sinai.

Kristianas, spausdamas ranką, Siną mąsliai nužvelgia. Oi, negali būti, kad ir Mija kenčia nuo savo valdingojo brolio. Užjaučiamai nusišypsau Mijai.

Leinsas ir Džanina, Greisės bičiuliai, paskutiniai atsisėda prie mūsų stalo, bet pono Kariko Grėjaus vis dar niekur nematyti.

Staiga sutraška mikrofonas ir, nustelbdamas svečių klegesį, per garsiakalbius sugriaudi pono Grėjaus balsas. Karikas stovi ant mažosios scenos palapinės gilumoje, užsidėjęs įspūdingo grožio Pulčinelos kaukę.

– Ponios ir ponai, sveiki atvykę į kasmetį labdaros pokylį. Tikiuosi, mūsų parengta šio vakaro programa jums patiks ir dosniai prisidėsite prie fantastiško darbo, kurį mūsų komanda dirba su organizacijos „Dirbkime išvien“ nariais. Kaip žinote, šis projektas labai artimas ir mano žmonos, ir mano širdžiai.

Nervingai žvilgteliu į Kristianą, kuris – bent jau iš pažiūros – visiškai ramiai žiūri į sceną. Tada jis dirsteli į mane ir šypteli.

– Dabar visą vadovavimą perduodu į rankas šio renginio vedėjui. Patogiai įsitaisykite ir maloniai pasibūkite, – baigia kalbą Karikas.

Nuošia mandagūs plojimai ir palapinėje vėl siūbteli klegesys. Sėdžiu tarp Kristiano ir jo senelio. Man besigrožint nediduke balta kortele, ant kurios kaligrafiškomis sidabro raidėmis užrašytas mano vardas ir pavardė, prisiartinęs padavėjas ilgu degtuvu uždega žvakidę. Prie stalo priėjęs Karikas nustebina mane pabučiuodamas į abu skruostus.

– Malonu vėl tave matyti, Ana, – tyliai sako jis. Su ypatinga auksine kauke ponas Grėjus atrodo įspūdingai.

– Ponios ir ponai, prašyčiau išsirinkti stalo viršininką! – paragina renginio vedėjas.

– Oi, viršininkė būsiu aš, aš! – entuziastingai, nenustygdama ant kėdės suklinka Mija.

– Vidury stalo rasite voką, – vėl prabyla vakaro vedėjas. – Tegul kiekvienas suieško, išprašo, pasiskolina arba nudžiauna kuo didesnio nominalo banknotą, užrašo ant jo savo pavardę ir įdeda į voką, gerai? O stalo viršininkų paprašysiu stropiai tuos vokus saugoti. Jų mums reikės vėliau.

Mėšlas… Nepasiėmiau pinigų. Kaip kvaila, juk tai labdaros renginys!

Išsitraukęs piniginę, Kristianas išima du šimto dolerių banknotus.

– Imk, – sako.

Ką?

– Aš tau grąžinsiu, – šnipšteliu.

Kristianas perkreipia lūpas, žinau, kad nepatenkintas, bet vis dėlto neprataria nė žodžio. Jo parkeriu užrašau savo pavardę – parkeris juodas, su baltu gėlių motyvu ant kamštelio – ir Mija pasiunčia voką per stalą.

Mano akis užkliūva už dar vieno lapo, išmarginto sidabro dailyraščiu, – tai valgiaraštis.

LABDAROS KAUKIŲ POKYLIO „DIRBKIME IŠVIEN“

VALGIARAŠTIS

ŽALIA SMULKINTA LAŠIŠA SU GRIETINE IR SKRUDINTA SVIESTINE BANDELE BEI AGURKAIS

VYNAS „ALBAN ESTATE ROUSSANNE“, 2006

ORKAITĖJE KEPTA MĖSINĖS ANTIES KRŪTINĖLĖ

KREMINĖ JERUZALĖS ARTIŠOKŲ PIURĖ

VYNE MIRKYTOS IR ORKAITĖJE KEPTOS VYŠNIOS SU ČIOBRELIAIS, KEPENŲ PAŠTETAS

VYNAS „CHÂTEAUNEUF-DU-PAPE VIEILLES VIGNES“, 2006

KARAMELIZUOTŲ GRAIKINIŲ RIEŠUTŲ PUTĖSIAI

CUKRUJE VIRTOS FIGOS, SABAJONO PADAŽAS, LEDAI SU KLEVŲ SIRUPU

VYNAS „DE CONSTANCE 2004 KLEIN CONSTANTIA“

ĮVAIRIŲ RŪŠIŲ VIETINIŲ SŪRIŲ IR DUONOS RINKINYS

VYNAS „ALBAN ESTATE GRENACHE“, 2006

KAVA IR PYRAGAIČIAI

Ką gi, dabar aišku, kam reikalinga tokia daugybė prie lėkštės sustatytų įvairiausio dydžio krištolinių taurių. Grįžta padavėjas, siūlydamas svečiams vyno ir vandens. Man už nugaros palapinės šonai, pro kuriuos įėjome, užskleidžiami, o priekyje du patarnautojai patraukia brezentą, kad būtų matyti virš Siatlo ir Meidenbauerio įlankos besileidžianti saulė.

Šis vaizdas gniaužia kvapą: ramiame tamsos gaubiamo, rausvai gelsvo įlankos vandens paviršiuje atsispindi tolumoje žybsinčios Siatlo pastatų šviesos ir balsvas dangus. Nuostabu. Čia taip tylu ir ramu.

Atėję tarp mūsų išsirikiuoja dešimt padavėjų, kiekvienas nešinas didele lėkšte. Tylomis ir nepriekaištingai darniai patiekia mums užkandžius ir išeina. Lašiša, rodos, labai skani ir aš staiga suvokiu, kad esu išbadėjusi.

– Alkana? – tyliai, kad girdėčiau tik aš, paklausia Kristianas.

Suprantu, kad jis kalba ne apie maistą, ir raumenys papilvėje atsiliepia į jo ištartą žodį.

– Labai, – šnipšteliu, drąsiai atremdama jo žvilgsnį, ir Kristianas įkvepia, jo lūpos prasiskiria.

Cha! Matai… ir aš moku žaisti…

Kristiano senelis mane tuoj pat įtraukia į pokalbį. Jis nuostabus pagyvenęs vyras, labai didžiuojasi savo dukterimi ir trimis vaikaičiais.

Keista įsivaizduoti Kristianą vaiką. Nei iš šio, nei iš to prisimenu nudegimų žymes ant jo krūtinės ir iš karto nuveju tą mintį šalin. Dabar nenoriu apie tai galvoti, tačiau – kokia ironija – su tuo susijusi šio labdaros pokylio intencija.

Gaila, kad nėra Keitės su Eliotu. Ji čia jaustųsi kaip žuvis vandeny: daugybė prie lėkštės padėtų šakučių ir peilių Keitės nesuglumintų, be to, stalo viršininke būtų tapusi ji. Jau įsivaizduoju Keitę, besivaržančią su Mija dėl šių pareigų. Pagalvojusi apie tai, šypteliu.

Pokalbis prie stalo tai prislopsta, tai vėl pagyvėja. Mija kaip visuomet visus linksmina, beveik visiškai užgoždama vargšelį Siną, daugiausia tylintį kaip ir aš. Bet iškalbingiausia Kristiano senelė. Jai taip pat būdingas kandus humoro jausmas ir tą kandumą paprastai tenka kęsti jos vyrui. Imu truputį gailėti pono Treveliano.

Kristianas su Leinsu įsitraukę į kalbą apie prietaisą, kurį, įkvėpta E. F. Šumacherio principo „gražu tai, kas maža“, kuria Kristiano įmonė. Bet man sunku viską suprasti. Rodos, Kristianas ketina padėti neturtingoms pasaulio bendruomenėms vystytis tiekdamas prisukamąją techniką – prietaisus, kuriems nereikia nei elektros tinklų, nei baterijų ir kurių eksploatacijos išlaidos visai menkos.

Nustembu matydama jį tokį susijaudinusį. Jis aistringai ir pasiaukojamai siekia pagerinti gyvenimą tiems, kuriems pasisekė mažiau nei mums. Pasitelkęs savo telekomunikacijų įmonę, jis tvirtai pasiryžęs pirmas išleisti į rinką prisukamą mobilųjį telefoną.

Nieko sau… Nebūčiau nė pagalvojusi… Tiesa, žinojau apie jo aistringą siekį pamaitinti visą pasaulį, bet…

Kaip suprantu, Leinsas niekaip nesupranta Kristiano noro kuo greičiau imti platinti šiuos prietaisus, o ne pasirūpinti šios technologijos patentavimu. O aš išsiblaškiusi pasvarstau, kaip Kristianas uždirbo tiek pinigų, jei šitaip lengva ranka juos švaisto.

Per vakarienę prie mūsų stalo vis stabteli puikiais, pagal užsakymą siūtais vakariniais kostiumais vilkintys ir kaukėmis veidus prisidengę vyrai, norintys pasisveikinti su Kristianu, paspausti jam ranką, persimesti keliais mandagiais žodeliais. Su vienais iš jų Kristianas supažindina ir mane, su kitais – ne. Man smalsu, kas tai lemia.

Per vieną iš tokių pašnekesių Mija pasilenkia per stalą ir šypsodamasi paklausia:

– Ana, ar nepadėtum man aukcione?

– Žinoma, padėčiau, – mielai sutinku.

Kol patiekiamas desertas, sutemsta, o man labai nepatogu. Turiu išsitraukti tuos rutuliukus. Bet nespėjus atsiprašyti ir išeiti prie mūsų stalo išdygsta renginio vedėjas, o su juo, – jei neklystu, – panelytė su europietiškomis kasytėmis.

Kuo ji vardu? Hansiukė, Grytutė… Gretutė.

Ji, žinoma, su kauke, bet atpažįstu ją, nes, nė akimirką nenuleisdama akių, vėpso į Kristianą. Ji įraudusi, o aš, egoistė, nepaprastai patenkinta, kad Kristianas visiškai nekreipia į ją dėmesio.

Renginio vedėjas paprašo mūsų voko ir gerai išmoktu, išraiškingu gestu paragina Greisę ištraukti laimingąjį banknotą. Laimi Sinas ir jam įteikiama plonu šilku puošta pintinėlė.

Mandagiai paploju, bet nebegaliu viso dėmesio sutelkti į tai, kas vyksta.

– Trumpai atsiprašysiu… – šnipšteliu Kristianui.

Jis atidžiai į mane pažvelgia.

– Tau reikia į tualetą?

Linkteliu.

– Palydėsiu tave, – tramdydamas geismą sako jis.

Man atsistojus, pakyla visi vyrai. Oho, kokios manieros…

– Ne, Kristianai! Tu Anos nelydėsi, aš ją nuvesiu.

Kristianui nespėjus paprieštarauti, pašoka Mija. Kristianas sukanda dantis, matau, kad nepatenkintas. Tiesą sakant, aš irgi. Turiu… savų poreikių. Gailiai gūžteliu ir Kristianas, susitaikęs su padėtimi, vėl mitriai atsisėda.

Kai su Mija grįžtame, man šiek tiek geriau, nors išsitraukusi rutuliukus ir nesulaukiau tokio palengvėjimo, kokio tikėjausi. Dabar rutuliukai saugiai paslėpti mano delninukėje.

Kodėl maniau ištversianti visą vakarą? Mane vis dar apėmęs geismas – gal pavyks įkalbėti Kristianą, kad vėliau nusivestų mane į elingą? Vos apie tai pagalvojusi nuraustu ir sėsdamasi žvilgteliu į jį. Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių, o jo veide – vos pastebima šypsena.

Ačiū Dievui… jis jau nepyksta dėl prarastos progos, o aš… galbūt tebepykstu. Aš nepatenkinta, gal net suirzusi. Kristianas suspaudžia man ranką ir mudu imame atidžiai klausytis Kariko, grįžusio į sceną ir pasakojančio apie projektą „Dirbkime išvien“. Kristianas paduoda man dar vieną lapą – sąrašą paslaugų ir daiktų, kurie bus pardavinėjami aukcione. Greitosiomis jį peržvelgiu.

PROJEKTUI „DIRBKIME IŠVIEN“ SKIRTO AUKCIONO DAIKTAI IR MALONIAI DOVANOTOS PASLAUGOS

KOMANDOS „MARINERS“ BEISBOLO LAZDA SU ŽAIDĖJŲ AUTOGRAFAIS – DR. EMILĖ MEINVORING

FIRMINĖ „GUCCI“ RANKINĖ, PINIGINĖ IR RAKTŲ ŽIEDAS – ANDRĖJA VAŠINGTON

DOVANŲ ČEKIS DVIEM ASMENIMS VIENOS DIENOS PROCEDŪROMS „ESCLAVOS“ GROŽIO SALONE „BREIVERN“ CENTRE – ELENA LINKOLN

KRAŠTOVAIZDŽIO IR SODO FORMAVIMO PASLAUGOS – DŽIJA MATEO

„COCO DE MER“ DĖŽUTĖ IR „BEAUTY SELECTION“ KVEPALAI – ELIZABETĖ OSTIN

VENECIJIETIŠKAS VEIDRODIS – PONIA IR PONAS BEILIAI

DVI DĖŽĖS JŪSŲ PASIRINKTO VYNO IŠ ALBANO DVARO – ALBANO DVARO SAVININKAS

DU GERIAUSI BILIETAI Į XTY ORKESTRO KONCERTĄ – PONIA L. JESIJOF

VIENOS DIENOS EKSKURSIJA PO DEITONO AVIACIJOS PAVELDO NACIONALINĮ ISTORINĮ PARKĄ – KOMPANIJA „EMC BRITT INC.“

DŽEINĖS OSTIN ROMANO „PUIKYBĖ IR PRIETARAI“ PIRMASIS LEIDIMAS – DR. A. F. M. LEIS-FILD

VIENOS DIENOS PASIVAŽINĖJIMAS „ASTON MARTIN DB7“ MARKĖS AUTOMOBILIU – PONAS IR PONIA L. W. NORAI

DŽ. TRAUTONO PAVEIKSLAS „MĖLIS“ (ALIEJUS) – KELĖ TRAUTON

SKLANDYMO PAMOKA – SIATLO SKLANDYTOJŲ DRAUGIJA

SAVAITGALIO POILSIS DVIEM „HEATHMAN“ VIEŠBUTYJE – „HEATHMAN“ VIEŠBUTIS

SAVAITGALIO KELIONĖ Į ASPENĄ KOLORADO VALSTIJOJE (ŠEŠIEMS ASMENIMS) – PONAS K. GRĖJUS

SAVAITĖ PLAUKIOJIMO „SUSIECUE“ JACHTA (ŠEŠI GULTAI), PRIŠVARTUOTA SENT LUSIJOJE, – PONIA LARIN IR PONAS DR. LARINAS

SAVAITĖ ATOSTOGŲ PRIE ADRIANOS EŽERO MONTANOJE (AŠTUONIEMS ASMENIMS) – PONAS GRĖJUS IR PONIA DR. GRĖJ

Po galais… Išpūtusi akis žvilgteliu į Kristianą.

– Turi nekilnojamojo turto Aspene? – šnipšteliu.

Vyksta aukcionas, tad turiu kalbėti tyliai.

Kristianas linkteli nustebęs dėl mano emocijų ir, regis, suirzęs. Paskui prisideda pirštą prie lūpų duodamas ženklą tylėti.

– Ar turi jo ir kitur? – vėl pašnabždomis paklausiu.

Jis darkart linkteli ir įspėjamai pakreipia galvą.

Palapinėje nuvilnija garsūs pritarimo šūksniai ir plojimai: vienas iš daiktų parduotas už dvylika tūkstančių dolerių.

– Vėliau papasakosiu, – tyliai tarsteli Kristianas ir niūrokai priduria: – Norėjau eiti su tavimi.

Norėjai, bet nėjai. Nepatenkinta patempiu lūpą – tebesu sudirgusi ir tą irzlumą, be jokios abejonės, sukėlė sidabro spalvos rutuliukai. O dosniųjų aukotojų sąraše pamačius ponios Robinson pavardę nuotaika visai subjūra.

Pasidairau po palapinę svarstydama, ar ji čia, bet išdavikės šukuosenos niekur nematyti. Jei ta moteris šįvakar būtų pakviesta, Kristianas, žinoma, būtų mane įspėjęs. Sėdžiu labai nervindamasi, tik prireikus – už įspūdingą sumą aukcione pardavus daiktą ar paslaugą – paploju.

Ateina eilė pasiūlyti pirkėjams savaitgalio viešnagę Kristiano namuose Aspene ir siūloma kaina pasiekia dvidešimt tūkstančių dolerių.

– Dvidešimt tūkstančių vienas, dvidešimt tūkstančių du… – garsiai skelbia vakaro vedėjas.

– Dvidešimt keturi tūkstančiai!

Visi sukrėsti veidai su kaukėmis pasisuka į mane, bet audringiausiai reaguoja greta sėdintis vyras. Išgirstu Kristianą staiga garsiai įkvepiant ir pajuntu, kaip jo rūstybė perlieja mane nelyginant milžiniška potvynio banga.

– Dvidešimt keturi tūkstančiai dolerių iš žavingos damos sidabro spalvos suknia. Vienas… du… parduota!

SEPTINTAS SKYRIUS

Po perkūnais, ar tikrai ką tik taip padariau? Tikriausiai būsiu padauginusi alkoholio. Išgėriau taurę šampano ir dar keturias taures įvairių rūšių vyno. Žvilgteliu į uoliai plojantį Kristianą.

Mėšlas, dabar jis baisiai supyks, o jau taip gerai sutarėme… Mano pasąmonė nusprendžia pagaliau pasirodyti, o jos veidas vėl kaip Edvardo Munko paveiksle „Šauksmas“.

Plačiai, bet nenuoširdžiai šypsodamasis, Kristianas pasilenkia prie manęs. Pakštelėjęs į skruostą palinksta dar arčiau ir tvardydamasis šaltai sušnabžda man į ausį:

– Neišmanau, ar pulti po kojomis tavęs garbinti, ar įkrėsti į kailį taip, kad ilgai prisimintum.

Užtat aš puikiai žinau, ko dabar noriu. Vis su ta pačia kauke pakeliu į jį akis ir sumirksiu. Gaila, kad iš Kristiano akių nesuprantu, apie ką jis galvoja.

– Mielai priimčiau antrą pasiūlymą, – nutilus plojimams paskubomis sušnabždu.

Jis prasižiojęs staiga giliai įkvepia. Ak, tos gražiosios jo lūpos – trokštu, kad šią akimirką jos mane bučiuotų. Geidžiu jo. Kristianas pamalonina mane tokia spindulinga, nuoširdžia šypsena, kad netenku amo.

– Kankiniesi, ar ne? Pažiūrėsime, ar galima tavo kančias palengvinti, – sumurma jis, pirštais braukdamas man per smakrą.

Jo prisilietimas aidu atsiliepia labai žemai, papilvėje, – ten, kur geismas išsiplėtė ir sustiprėjo. Noriu tuoj pat pulti jam ant kaklo, bet mudu liekame sėdėti ir žiūrėti, kaip pardavinėjamas kitas aukcionui pateiktas daiktas.

Vos nusėdžiu. Uždėjęs ranką man ant pečių, Kristianas nykščiu ritmingai glosto nugarą ir ja ritasi malonūs virpuliukai. Laisva ranka jis paima mano plaštaką, pakelia prie lūpų, o paskui padeda sau ant kelių.

Slapta ir neskubėdamas, kad greitai neperprasčiau jo žaidimo, jis traukia mano ranką per savo šlaunį tol, kol ji paliečia penį. Tyliai aikteliu ir išgąstingai apžvelgiu stalą, bet visų žvilgsniai nukreipti į sceną. Ačiū Dievui, kad dėviu kaukę.

Naudodamasi tokia gera proga neskubėdama jį glamonėju, leidžiu pirštams jį tyrinėti. Kristianas uždėjęs ranką ant mano plaštakos slepia įžūlius mano pirštus, o laisvosios rankos nykščiu švelniai braukia man per sprandą. Jis prasižioja, tylutėliai atsidūsta – tokia vienintelė jo reakcija į mano nepatyrusių pirštų prisilietimą. Bet kiek daug ji reiškia! Jis manęs geidžia. Visi kūno raumenys žemiau bambos įsitempia. Tai darosi nepakeliama.

Savaitė atostogų prie Adrianos ežero Montanoje – paskutinė aukcione siūloma pirkti paslauga. Žinoma, juk Grėjai turi namą Montanos valstijoje ir svečių siūloma kaina greitai kyla, bet aš tai suvokiu labai miglotai. Jaučiu, kaip jis pampsta liečiamas mano pirštų, ir jaučiuosi galinga…

– Parduota už šimtą dešimt tūkstančių dolerių! – triumfuodamas paskelbia renginio vedėjas. Visi ima entuziastingai ploti, tad nutraukę malonų užsiėmimą prie svečių nenoriai prisidedame ir mudu su Kristianu.

Kristianas atsisuka į mane, jo lūpos trūkteli.

– Pasiruošusi? – vien judindamas lūpas klausia aplink griaudint džiaugsmo šūksniams.

– Taip, – irgi be garso atsakau.

– Ana! – pakviečia mane Mija. – Eikš, jau laikas!

Ką? Ne. Ji vėl trukdo!

– Laikas kam?

– Tuoj prasidės pirmojo šokio aukcionas. Eikš!

Ji pakyla nuo stalo ir ištiesia man ranką.

Žvilgteliu į Kristianą, kuris, man regis, rūsčiu žvilgsniu persmeigia Miją, ir nežinau, ar juoktis, ar verkti, bet galų gale nugali juokas. Pasiduodu tyram, mokiniškam kikenimui, bet mus vėl nutilti priverčia aukšta valdinga mergina rožine suknele – Mija Grėj. Kristianas atidžiai mane nužvelgia ir po akimirkos jo lūpose pasirodo vos pastebima šypsena.

– Pirmasis šokis mano, sutarta? Ir šoksime ne aikštelėje, – geidulingai sušnabžda jis man į ausį. Liaujuosi kikenusi, nes šis viliojantis pažadas dar labiau įplieskia geismą. O taip! Mano vidinė dievaitė apsiavusi pačiūžas ant ledo padaro trigubą suktuką.

– Nekantriai lauksiu.

Pasilenkusi švelniai ir santūriai pabučiuoju Kristianą. Apsidairiusi sumoju, kad prie stalo sėdintys svečiai priblokšti. Ir nenuostabu: jie dar nėra matę Kristiano su mergina.

Jis plačiai nusišypso. Ir atrodo… laimingas.

– Eikš gi, Ana, – neatstoja Mija.

Paėmusi ištiestą ranką, nuseku paskui ją ant scenos, kur stovi dar dešimt merginų, ir pamačius, kad viena iš jų – Lilė, pasidaro kiek nejauku.

– Ponai, tai svarbiausias vakaro įvykis! – svečių klegesį perrėkia vedėjas. – Tai akimirka, kurios visi laukėte! Visos dvylika žavių damų sutiko aukcione parduoti pirmąjį šokį pasiūliusiam didžiausią kainą!

Ak… Išraustu nuo galvos iki kojų. Tik dabar suprantu, ką tai reiškia. Jaučiuosi pažeminta!

– Visa tai – kilniu tikslu, – pajutusi, kad susidrovėjau, paskubomis šnipšteli Mija. – Be to, aukcioną vis tiek laimės Kristianas, – ji užverčia akis. – Neįsivaizduoju, kad leistų kam nors tave iš jo paveržti. Juk visą vakarą nenuleido nuo tavęs akių.

Taip, galvok apie kilnų tikslą ir kad Kristianas turėtų laimėti. Tiesą sakant, pinigų jam netrūksta.

„Bet tai reiškia, kad dėl tavęs jis išleis dar daugiau pinigų!“ – piktai drebia man pasąmonė. Vis dėlto su niekuo kitu šokti nenoriu, – tiesiog negaliu, – o tuos pinigus jis išleis ne dėl manęs, o paaukos labdarai. „Kaip ir tuos dvidešimt keturis tūkstančius dolerių, kuriuos jau paaukojo?“ – prisimerkusi klausia pasąmonė.

Po galais… Rodos, neapgalvotai įsitraukusi į varžytynes ir pasiūliusi didžiausią kainą vis dėlto išnešiau sveiką kailį. Tad kodėl ginčijuosi su savimi?

– O dabar, džentelmenai, prašyčiau prieiti arčiau ir atidžiau pasižiūrėti į damas, kurios galėtų padovanoti jums pirmąjį šio vakaro šokį. Į dvylika mielų ir gerai išauklėtų merginų.

Jėzau! Jaučiuosi lyg mėsos turguje. Su siaubu žiūriu, kaip prie scenos artinasi bent dvi dešimtys vyrų, taip pat ir Kristianas, grakščiai laviruodamas tarp stalų ir pakeliui kelis kartus stabtelėdamas pasisveikinti. Dalyviams susirinkus vedėjas pradeda aukcioną.

– Ponios ir ponai, pagal kaukių pokylio tradicijas turime nenusiimti kaukių, išlaikyti paslaptį ir merginas vadinti tik vardais. Pirmoji – žavingoji Džada.

Džada taip pat kikena kaip mokinukė. Gal aš tarp jų nebūsiu visiškai balta varna? Ji vilki žemę siekiančią tamsiai mėlyną taftos suknią ir dėvi prie jos derančią kaukę. Du jauni vyrai susidomėję žingteli į priekį. Džadai pasisekė.

– Džada laisvai kalba japoniškai, yra profesionali naikintuvo pilotė ir gimnastė, dalyvavusi olimpinėse žaidynėse… hm… – renginio vedėjas pamerkia akį. – Kokia jūsų siūloma kaina, ponai?

Apstulbusi Džada spokso į vedėją – akivaizdu, kad jis pliurpia nesąmones. Ji droviai nusišypso dviem dėl jos besivaržantiems vyrams.

– Tūkstantis žalių! – šūkteli vienas.

Labai greitai kaina pašoka iki penkių tūkstančių.

– Penki tūkstančiai vienas… Penki tūkstančiai du… parduota! – garsiai paskelbia vedėjas. – Parduota džentelmenui su kauke!

Žinoma, visi vyrai su kaukėmis, tad per svečių minią nuvilnija juokas, plojimai ir linksmi šūksniai. Džada džiugiai nusišypso jos šokį laimėjusiam vyrui ir negaišuodama nulipa nuo scenos.

– Matai? Juk smagu! – sušnabžda Mija. – Tikiuosi, Kristianas tave nusipirks, nes kitaip… Nenorime peštynių, – priduria ji.

– Peštynių? – nustebusi klausiu.

– Taip, peštynių. Jaunystėje jis buvo tikras karštakošis, – ir ji visa suvirpa.

Kristianas veldavosi į muštynes? Nepriekaištingai išauklėtas, mandagus, Tiudorų laikų choralus mėgstantis Kristianas? Galva neišneša. Vedėjas išblaško mano mintis skelbdamas apie kitą kandidatę – merginą raudona suknia, ilgais ir juodais kaip derva plaukais.

– Ponai, leiskite pristatyti nuostabiąją Marają. Ką gi mes darysime su Maraja? Ji – patyrusi matadorė, profesionali violončelininkė ir šuolių su kartimi čempionė… Ką pasakysite, džentelmenai? Kokią kainą man pasiūlysite už pirmąjį šokį su žaviąja Maraja?

Maraja rūsčiai dėbteli į vedėją ir kažkas labai garsiai šūkteli:

– Trys tūkstančiai dolerių!

Tai šviesiaplaukis, barzdotas vyras su kauke.

Kažkas pasiūlo truputį daugiau, o galų gale šokis su Maraja parduodamas už keturis tūkstančius dolerių.

Kristianas seka mane žvilgsniu nelyginant vanagas. Peštukas Trevelianas-Grėjus – tik pamanyk…

– Ar seniai? – klausiu Mijos.

Ji pažvelgia į mane visiškai sutrikusi.

– Ar seniai Kristianas veldavosi į muštynes?

– Ankstyvoje paauglystėje. Tėvus iš proto varydavo, grįždavo namo prakirsta lūpa ar pamušta akimi. Buvo išmestas iš dviejų mokyklų. O jo priešininkai stipriai nukentėjo.

Iš nuostabos net išsižioju.

– Ar jis tau nepasakojo? – Mija atsidūsta. – Tarp mano draugių jo reputacija buvo prasta. Kelerius metus jo niekas nepageidavo matyti. Bet kai sulaukė penkiolikos ar šešiolikos, staiga viskas pasikeitė, – gūžtelėdama paaiškina ji.

Po velnių… Dar viena dėlionės dalelė atsidūrė savo vietoje.

– Tad kokią kainą pasiūlysite už nuostabiąją Džilę?

– Keturis tūkstančius dolerių, – atsklinda duslus balsas iš kairės.

Džilė patenkinta klykteli.

Į aukcioną daugiau nekreipiu dėmesio. Štai kokių bėdų Kristianas turėjo mokykloje, veldavosi į muštynes… Įdomu kodėl? Atidžiai į jį pažvelgiu. Lilė įdėmiai mudu stebi.

– O dabar leiskite jums pristatyti gražuolę Aną.

Oi, mėšlas, tai aš. Nervingai žvilgteliu į Miją, bet ji tik paragina mane žengti į scenos vidurį. Laimė, nepargriūvu, bet stoviu varstoma visų vyrų akių ir jaučiuosi labai nejaukiai. Žvilgteliu į Kristianą, jis ramiai šypsosi. Niekšelis…

– Gražuolė Ana groja šešiais muzikos instrumentais, laisvai kalba literatūrine kinų kalba, domisi joga… Na, ponai…

Kristianas įsiterpia nelaukdamas sakinio pabaigos, per kaukės iškarpas rūsčiai žvelgdamas į vedėją:

– Dešimt tūkstančių dolerių.

Girdžiu, kad Lilė netikėdama savo ausimis garsiai aikteli.

Oi, velnias…

– Penkiolika.

Ką? Mes visos kaip viena atsisukame į aukštą, nepriekaištingai apsirengusį vyrą, stovintį prie scenos kairėje pusėje. Pažvelgiu į Penkiasdešimt, neramiai sumirksiu. Mėšlas, ką jis dabar darys? Bet Kristianas tik kasosi smakrą ir pašaipiai šypsosi nepažįstamajam. Akivaizdu, kad Kristianas tą vyrą pažįsta. Nepažįstamasis mandagiai linkteli Kristianui.

– Ką gi, džentelmenai! Šį vakarą siūlomos didelės kainos.

Vedėjo jaudulio nepaslepia net kaukė, jis, atsisukęs į Kristianą, džiaugsmingai šypsosi. Tai puikus reginys, bet… mano sąskaita. Suima graudulys.

– Dvidešimt, – tyliai ištaria Kristianas.

Minia nuščiūva. Visi spokso į mane, Kristianas ir paslaptingasis ponas stovi prie scenos.

– Dvidešimt penki, – pakelia kainą nepažįstamasis.

Ar galėtų būti kas nors nemaloniau?

Kristianas žvelgia į jį ramiai, nepraradęs gero ūpo. Visų žvilgsniai nukrypę į Kristianą. Ką jis dabar darys? Gerklėje jaučiu tvaksint širdį. Man bloga.

– Šimtas tūkstančių dolerių, – palapinėje aiškiai ir garsiai nuskamba jo žodžiai.

– Kas per velniava? – už nugaros garsiai sušvokščia Lilė, o per minią nusirita ir nusivylimo, ir pasitenkinimo atodūsiai.

Pasiduodamas nepažįstamasis kilsteli rankas, nusijuokia, ir Kristianas išdidžiai jam šypteli. Akies krašteliu matau nenustygstančią Miją.

– Šimtas tūkstančių dolerių už žavingąją Aną! Vienas… du… – Vedėjas pažvelgia į nepažįstamąjį, bet šis, apsimestinai apgailestaudamas, papurto galvą ir galantiškai nusilenkia. – Parduota! – pergalingai šūkteli vedėjas.

Griaudint kurtinantiems plojimams ir džiaugsmingiems pritarimo šūksniams, Kristianas žingteli į priekį, paduoda man ranką ir padeda nulipti nuo scenos. Jis žiūri į mane linksmai šypsodamasis, pakšteli į ranką, paskui atkiša parankę įsikibti ir nusiveda prie išėjimo iš palapinės.

– Kas jis toks? – klausiu.

Jis įbeda į mane akis.

– Žmogus, su kuriuo galėsi susipažinti vėliau. O dabar noriu tau kai ką parodyti. Kol baigsis pirmųjų šokių aukcionas, dar turime apie pusvalandį. Tada reikės grįžti į šokių aikštelę, kad galėčiau pasidžiaugti šokiu, už kurį sumokėjau.

– Labai brangiu šokiu, – nepritariamai sumurmu.

– Neabejoju, kad tas šokis bus vertas kiekvieno už jį pakloto cento.

Kristianas išdykėliškai man nusišypso. Ak, jo šypsena nuostabi, kelianti tą geismingą jaudulį kūno gelmėse.

Išeiname į pievelę. Maniau, trauksime į elingą, bet tenka nusivilti, nes mudu, rodos, žingsniuojame į šokių aikštelę, prie kurios jau renkasi didelis orkestras. Jį sudaro bent dvidešimt muzikantų, be to, slapta traukdami dūmą, stoviniuoja ir keli svečiai, tačiau, kadangi įdomiausia vyksta palapinėje, mudu neatkreipiame beveik niekieno dėmesio.

Kristianas nusiveda mane prie užpakalinės namo dalies, atidaro stiklines duris ir mudu atsiduriame erdvioje ir jaukioje svetainėje, kurios dar nesu mačiusi. Per tuščią vestibiulį jis nužingsniuoja prie prabangių laiptų su dailiais lakuotais mediniais turėklais. Atkabinęs mano pirštus nuo savo parankės, jis vedasi mane į antrą, o paskui ir į trečią aukštą. Atidaręs baltas duris įleidžia į miegamąjį.

– Kadaise čia buvo mano kambarys, – tyliai sako rakindamas duris.

Kambarys didelis, nejaukus, jame trūksta baldų. Sienos baltos, baldai taip pat; čia stovi dvigulė lova, rašomasis stalas, kėdė, lentynos, prikrautos knygų ir pristatytos įvairių trofėjų, iš pirmo žvilgsnio – kikbokso. Ant sienų kabo keli reklaminiai kino filmų plakatai – „Matricos“, „Kovos klubo“, „Trumeno šou“ – ir du įrėminti kikbokso dievukų plakatai. Vienas iš jų vardu Džuzepė DeNatalė – nesu apie jį girdėjusi.

Bet labiausiai mano dėmesį patraukia balta skelbimų lenta virš rašomojo stalo, prie kurios prisegta daugybė nuotraukų, beisbolo komandos „Mariners“ gairelių ir rungtynių bilietų šaknelių. Tai jaunojo Kristiano gyvenimo nuotrupa. Mano žvilgsnis vėl nukrypsta į nuostabų šią akimirką vidury kambario stovintį vyrą. Jis žvelgia į mane niūriai, mąsliai ir… geidulingai.

– Niekada nebuvau atsivedęs čia merginos, – suniurna jis.

– Niekada? – tyliai klausiu.

Jis papurto galvą.

Susijaudinusi nepratariu nė žodžio ir porą valandų ramybės nedavęs geismingas maudulys dabar prasiveržia visa pirmykšte ir nesutramdoma jėga. Matau jį, stovintį čia, ant šio ryškiai mėlyno kilimo, su ta kauke, ir šis vaizdas… pernelyg erotiškas. Geidžiu jo. Dabar. Bet kur ir bet kaip. Turiu tvardytis, kad nepulčiau Kristiano ir neimčiau plėšti nuo jo drabužių. Jis lėtai prie manęs prieina.

– Neturime laiko, Anastazija, bet, sprendžiant iš to, kaip šią akimirką jaučiuosi, mudviem jo daug ir nereikia. Apsisuk. Leisk nuvilkti tau suknelę.

Nusisuku ir matydama duris pasidžiaugiu, kad jos užrakintos. Pasilenkęs jis tyliai sušnabžda man į ausį:

– Kaukės nenusiimk.

Išgirdus šiuos žodžius raumenys įsitempia, aš geidulingai suniurnu. O jis dar nė pirštu manęs nepalietė.

Pirštais brūkštelėjęs per odą, – nuo to prisilietimo per visą kūną nubėga virpulys, – Kristianas suima suknelės apykaklės apsiuvą. Vienu vikriu judesiu atitraukia užtrauktuką. Prilaiko suknią, kol iš jos išlipu, tada pasisuka ir atsargiai pakabina ją ant kėdės atlošo. Pats nusivelka švarką ir padeda ant suknelės. Kelias akimirkas jis stovi ir gėrėdamasis žiūri į mane. Aš su korsetu ir kelnaitėmis, mėgaujuosi geidulingu Kristiano žvilgsniu.

– Žinai, Anastazija, – švelniai kreipiasi jis, tyliai žengdamas prie manęs, atsiriša peteliškę ir palieka ją kaboti prie apykaklės, tada dar atsisega tris viršutines marškinių sagas, – kai nupirkai aukcione mano atostogas, labai supykau. Man kilo visokiausių minčių. Turėjau sau priminti, kad bausmė mūsų santykių apraše nenumatyta. Bet paskui tu pati pasiprašei, – jis žvelgia į mane pro kaukės akių iškarpas. – Kodėl taip padarei? – pašnabždomis klausia.

– Kodėl pati pasiprašiau? Nežinau. Gal buvau suirzusi, gal per daug išgėrusi… O gal dėl to, kad visa tai suorganizuota kilniu tikslu, – gūžčiodama droviai paaiškinu.

O gal… kad atkreipčiau jo dėmesį?

Tada man jo reikėjo. Dabar reikia dar labiau. Geismas tik stiprėja ir žinau, kad Kristianas gali jį numalšinti, nuraminti tą riaumojantį ir besiseilėjantį mano žvėrį paleisdamas savąjį žvėrį. Jis stipriai sučiaupia lūpas, tada neskubėdamas per viršutinę brūkšteli liežuviu. Trokštu jo liežuvio savo burnoje.

– Prisiekiau sau tavęs nepersiąs, net jei maldautum.

– Prašau… – iš karto imu maldauti.

– Bet paskui supratau, kad šiuo metu tau tikriausiai labai nesmagu, o prie tokio jausmo nesi pratusi.

Kristianas ramiai ir supratingai šypteli, – pasipūtęs niekšas! – bet man nė motais, nes jis teisus.

– Taigi, nepratusi, – sukuždu.

– Vadinasi, galima tam tikra… veiksmų laisvė. Jei tai padarysiu, turi man kai ką pažadėti.

– Sutinku su viskuo.

– Jei reikės, ištarsi saugos žodį, ir tada aš tave tik pamylėsiu, sutarta?

– Gerai.

Aš šnopuoju. Trokštu, kad jis mane liestų.

Netaręs nė žodžio, Kristianas ima mane už rankos ir veda prie lovos. Atmetęs pūkinę antklodę, atsisėda, pagriebia pagalvę ir pasideda šalia. Pakelia akis į mane, tada staiga stipriai trūkteli už rankos ir aš jau tysau jam ant kelių. Jis truputį pasislenka, kad nuo viršaus iki juosmens gulėčiau ant lovos, krūtine remdamasi į pagalvę, o vienas skruostas liestų paklodę. Pasilenkęs sužeria plaukus man ant vieno peties ir pirštais perbraukia per kaukę puošiančias plunksnas.

– Rankas už nugaros, – sumurma.

A! Nusitraukęs peteliškę, jis vikriai supančioja man riešus – dabar mano rankos surištos ir guli ant strėnų.

– Tikrai to nori, Anastazija?

Užsimerkiu. Pirmą kartą per visą mudviejų pažintį tikrai to trokštu. Man to reikia.

– Taip, – sušnabždu.

– Kodėl? – glamonėdamas man užpakalį, tyliai klausia Kristianas.

Vos jo ranka paliečia odą, sudejuoju. Nežinau kodėl… Liepei man apie nieką per daug nemąstyti. Po tokios dienos kaip ši – tas konfliktas dėl pinigų, Leila, ponia Robinson, mano asmens byla, nupieštas „kelių žemėlapis“, šis prabangus pokylis, kaukės, alkoholis, sidabro spalvos rutuliukai, aukcionas – man to… reikia.

– Ar tam būtina priežastis?

– Ne, mažyte, anaiptol, – sako jis. – Tik mėginu geriau tave suprasti.

Kaire ranka apglėbęs mane per juosmenį ir tvirtai laikydamas, dešine ranka jis skaudžiai pliaukšteli per užpakalį – ten, kur baigiasi šlaunys ir prasideda sėdmenys. Skausmas iš karto sumyšta su geismingu mauduliu papilvėje.

Ak, kaip gera… Garsiai suvaitoju. Jis man kerta darkart – į tą pačią vietą. Vėl suvaitoju.

– Du, – burbteli jis. – Apsiribosime dvylika.

Dieve! Jausmas visai kitoks nei praeitą kartą – tai taip kūniška, taip… reikalinga. Kristianas ilgais pirštais glamonėja man užpakalį, o aš guliu bejėgė, užlaužtomis rankomis, prispausta prie čiužinio, visiškai priklausoma nuo jo valios, ir svarbiausia – pati to norėjau. Jis vėl pliaukšteli, šį kartą šalia, paskui dar kartą kitoje pusėje, o tada trumpai liaujasi, neskubėdamas numauna kelnaites. Prieš vėl imdamasis mane perti, jis švelniai braukia delnu man per užpakalį, – ir sulig kiekvienu dilginančiu kirčiu mano geismas mąžta, o gal priešingai, dar labiau įsiliepsnoja? Jau nė pati nežinau. Pasiduodu pliaukštelėjimų ritmui, kiekvieną iškenčiu, kiekvienu mėgaujuosi.

– Dvylika, – kimiai burbteli Kristianas.

Dar truputį paglamonėję užpakalį, jo pirštai slysteli žemyn, lėtai įsmunka į makštį ir ima judėti ratu, nepaliaujamai mane kankindami.

Garsiai sudejuoju, neišlaikau ir patiriu ilgą palaimą – jusdama jo pirštus ir tampoma konvulsijų. Orgazmas toks stiprus, netikėtas ir greitas…

– Puiku, mažyte, – patenkintas sušnabžda Kristianas.

Neištraukdamas pirštų, jis atriša man riešus, o aš guliu ant jo šnopuodama ir visiškai išsekusi.

– Dar nebaigiau, Anastazija, – sako jis ir, tebelaikydamas pirštus viduje, pakeičia kūno padėtį.

Nuleidęs parklupdo mane ant grindų taip, kad remčiausi į lovos kraštą. Jis pats atsiklaupia ant grindų man už nugaros ir atsisega kelnių užtrauktuką. Tada ištraukia iš manęs pirštus ir išgirstu pažįstamą plėšiamo folijos paketėlio drykstelėjimą.

– Prasižerk, – dusliai suniurna Kristianas ir aš paklūstu. Paglamonėjęs man užpakalį, jis įsiskverbia. – Ilgai netruks, mažyte, – burbteli, stveria mane už klubų, truputį atsitraukia, o tada smeigia į mane iki galo.

– A! – rikteliu, bet tas pilnatvės jausmas tiesiog dangiškas.

Kristianas duria ten, kur išplitęs geismingas maudulys, stumia, stumia ir kiekvienu šiurkščiu, maloniu stūmiu tą maudulį malšina. Jausmas neapsakomas, kaip tik to man ir reikia. Judindama dubenį pasitinku kiekvieną jo stūmį.

– Ana, ne, – suniurna Kristianas, mėgindamas mane sustabdyti. Bet aš per stipriai jo geidžiu, todėl vis tiek remiuosi į jį, pasitinku kiekvieną jo dūrį. – Ana, po galais… – sušnabžda jis išsiliedamas, o aš, išgirdusi skausmingą jo balsą, vėl peržengiu ribą, smigdama suktuku pasiduodu, rodos, niekada nesibaigsiančiam orgazmui ir jis išsunkia paskutines jėgas, palieka mane visiškai išsekusią ir uždususią.

Kristianas pasilenkęs pabučiuoja man į petį, paskui atsiskiria. Apglėbęs mane abiem rankomis, priglaudžia galvą man prie nugaros vidurio ir taip prie lovos krašto mudu klūpome… kiek? Kelias sekundes? O gal net kelias minutes, kol atgauname kvapą? Daugiau nejuntu nei geidulingo maudulio papilvėje, nei ko kito, tik liūliuojančią ir pasitenkinimą teikiančią ramybę.

Kristianas krusteli, pabučiuoja man į nugarą.

– Rodos, esate pažadėjusi man šokį, panele Stil, – sumurma.

– Aha… – atsakau džiaugdamasi, kad maudulys papilvėje nuslopo, ir mėgaudamasi pačiais naujausiais maloniais prisiminimais.

Kristianas atsisėda ant kulkšnių ir pasisodina mane ant kelių.

– Nėra laiko. Eikš.

Jis pabučiuoja man į plaukus ir pastato ant kojų.

Nepatenkinta atsisėdu ant lovos, pagriebiu nuo grindų kelnaites ir apsimaunu. Paskui koja už kojos nukėblinu prie kėdės pasiimti suknelės. Apsižiūriu, kad kol slapta bendravome, taip ir nenusiaviau batelių, bet tiek to. Kristianas, paklojęs lovą ir apsirengęs, rišasi peteliškę.

Vėl apsivilkusi suknelę, dar kartą pažvelgiu į nuotraukas skelbimų lentoje. Net būdamas paniurėlis paauglys Kristianas atrodė pasigėrėtinai: su Eliotu ir Mija slidinėjimo trasoje; vienas Paryžiuje, prie Triumfo arkos, išduodančios, kad jis šiame mieste; Londone; Niujorke; prie Didžiojo kanjono; prie Sidnėjaus operos; net prie Didžiosios kinų sienos. Paauglystėje ponaitis Grėjus nemažai keliavo…

Čia prisegta ir bilietų į įvairius koncertus šaknelių: U2, „Metallica“, „The Verve“, Šeril Krou ir Niujorko filharmonijos orkestro „Romeo ir Džuljeta“ – eklektiškas rinkinys! O kampe – paso formato jaunos moters nuotrauka. Nespalvota. Ji man atrodo pažįstama, tik niekaip negaliu prisiminti, kur ją mačiau.

– Kas čia? – klausiu.

– Šiaip sau, moteris, – burbteli jis vilkdamasis švarką ir taisydamasis peteliškę. – Gal užtraukti suknelės užtrauktuką?

– Prašyčiau. O kodėl jos nuotrauka kabo skelbimų lentoje?

– Per neapsižiūrėjimą. Ar peteliškė tiesiai?

Jis kaip mažas berniukas kilsteli smakrą, o aš šypsodamasi ją pataisau.

– Dabar ji atrodo tobulai.

– Kaip ir tu, – sumurma Kristianas, apkabina mane ir aistringai pabučiuoja. – Geriau jautiesi?

– Daug geriau, ačiū, pone Grėjau.

– Padėti buvo vienas malonumas, panele Stil.

SVEČIAI RENKASI ŠOKIŲ AIKŠTELĖJE. Kristianas man nusišypso – spėjome kaip tik laiku – ir nuveda į kvadratais išmargintą aikštelę.

– O dabar, ponios ir ponai, metas pirmajam šokiui. Pone Grėjau, daktare Grėj, ar jūs pasiruošę?

Karikas, apkabinęs Greisę, pritariamai linkteli.

– Panelės ir ponai, dalyvavę pirmojo šokio aukcione, ar visi pasiruošę?

Visi linktelime. Mija ketina šokti su vyru, kurio nepažįstu. Kažin kas nutiko Sinui?

– Tuomet pradėkime. Semai, muzika!

Aidint draugiškiems plojimams jaunuolis lengvu žingsniu užlipa ant scenos, atsisuka į savo grupės narius ir spragteli pirštais. Pasigirsta pažįstama dainos „Įsibrovei į mano širdį“13 melodija.

Kristianas man nusišypso, apglėbia ir ima šokti. Ak, šoka jis taip puikiai, kad sekti visai nesunku. Žiūrime vienas į kitą išsišiepę iki ausų kaip kvailiai, jis skraidina mane po aikštelę sukdamas šokio žingsniu.

– Mėgstu šią dainą, – sumurma įdėmiai žiūrėdamas. – Rodos, ji šiuo atveju labai tinka, – dabar jis jau nesišypso, kalba visiškai rimtai.

– Ir tu įsibrovei į mano širdį, – atsakau. – O gal į mane savo miegamajame?

Jis papučia lūpas, bet puikios nuotaikos nenuslepia.

– Panele Stil, – juokais papriekaištauja, – nė nenumaniau, kad galėtumėte būti tokia stačiokė.

– Aš ir pati to nežinojau, pone Grėjau. Rodos, tokį elgesį skatina naujausia patirtis. Aš daug ko pasimokiau.

– Mes abu daug išmokome.

Kristianas vėl kalba rimtai ir atrodo, tarsi čia daugiau nieko nebūtų, tik mudu ir muzikantai. Mes tarsi atsiriboję nuo viso pasaulio.

Dainai pasibaigus, abu paplojame. Solistas Semas galantiškai nusilenkia ir pristato savo grupės narius.

– Ar galėčiau sutrukdyti?

Atpažįstu vyrą, kuris dėl šokio su manimi varžėsi aukcione. Kristianas nenoriai mane paleidžia, bet ir dabar nė trupučio nepyksta.

– Žinoma. Anastazija, tai Džonas Flinas. Džonai, čia Anastazija.

Mėšlas!

Maloniai nusišypsojęs, Kristianas nužingsniuoja į kitą šokių aikštelės kraštą.

– Kaip sekasi, Anastazija? – nė kiek nesutrikęs teiraujasi daktaras Flinas ir aš iš karto suprantu, kad jis anglas.

– Labas vakaras, – sutrikusi pasisveikinu.

Grupė pradeda kitą dainą ir daktaras Flinas mane apglėbia. Jis gerokai jaunesnis, nei įsivaizdavau, nors veido ir nematau. Dėvi kaukę, panašią į Kristiano. Aukštas, bet Kristianui neprilygsta nei ūgiu, nei šokėjo vikrumu.

Ko man jo paklausti? Kodėl Kristianas toks iškrypęs? Kodėl jis varžėsi dėl manęs šokių aukcione? Noriu užduoti jam vien pastarąjį klausimą, bet kažkodėl atrodo, kad tai būtų nemandagu.

– Džiaugiuosi galėdamas pagaliau su jumis susipažinti, Anastazija. Ar smagus vakaras? – klausia jis.

– Iki šiol buvo smagus, – pašnabždomis ištariu.

– Ak… Tikiuosi, dėl staiga pasikeitusios jūsų nuotaikos kaltas ne aš, – jis maloniai šypteli ir aš šiek tiek aprimstu.

– Daktare Flinai, juk jūs psichiatras. Jūs man pasakykite.

Jis vėl nusišypso.

– Tai ir bėda, tiesa? Kad aš psichiatras.

Susijuokiu.

– Nerimauju, kad neišsiduočiau, todėl aš šiek tiek susidrovėjusi ir įbauginta. O iš tiesų tenorėčiau jūsų paklausti apie Kristianą.

Jis nusišypso.

– Pirma, esame pobūvyje, tad aš nedirbu, – tarsi sąmokslininkas sušnabžda jis. – Antra, tikrai negaliu kalbėti su jumis apie Kristianą. Be to, Kalėdų Kristianas vargu ar sulauks, – nusišaipo jis.

Pasibaisėjusi net aikteliu.

– Tai tik gydytojų humoras, Anastazija.

Suglumusi nuraustu, o tada truputį pasipiktinu. Jis juokiasi iš Kristiano.

– Ką tik patvirtinote tai, ką visai neseniai sakiau Kristianui, tai yra kad esate brangininkas šarlatanas, – įgeliu jam.

Daktaras Flinas prunkšteli.

– Gali būti, kad jūs teisi.

– Jūs anglas?

– Taip. Kilęs iš Londono.

– Kodėl apsigyvenote Amerikoje?

– Tik dėl palankiai susiklosčiusių aplinkybių.

– Jūs nelinkęs apie save pasakoti, tiesa?

– Nelabai yra ką pasakoti. Iš tiesų esu gana nuobodus žmogus.

– Tai jau savęs menkinimas.

– Toks jau anglų bruožas. Mūsų nacionalinio charakterio ypatumas.

– Šit kaip…

– Jus galėčiau apkaltinti tuo pačiu, Anastazija.

– Kad ir aš esu nuobodi, daktare Flinai?

Jis vėl prunkšteli.

– Ne, Anastazija. Kad nesate linkusi daug apie save pasakoti.

– Nelabai yra ką, – šypsodamasi sakau.

– Labai tuo abejoju, – staiga suraukia kaktą jis.

Nuraustu, o muzika nutyla ir prie manęs vėl prisistato Kristianas. Daktaras Flinas mane paleidžia.

– Buvo malonu su jumis susipažinti, Anastazija.

Jis dar kartą maloniai man nusišypso, o aš pajuntu, kad išlaikiau kažkokį slaptą egzaminą.

– Džonai… – linkteli jam Kristianas.

– Kristianai… – daktaras Flinas taip pat linkteli, apsisuka ir vėl įsimaišo tarp svečių.

Kristianas apglėbia mane ruošdamasis dar vienam šokiui.

– Jis gerokai jaunesnis, nei maniau, – sumurmu. – Ir baisiai netaktiškas.

Kristianas pakreipia galvą.

– Netaktiškas?

– O kaipgi, jis man viską išpliurpė, – mėginu jį erzinti.

Kristianas staiga įsitempia.

– Ką gi, jei taip, atnešiu tau rankinę. Neabejoju, kad daugiau nenori turėti su manimi nieko bendro, – tyliai sako.

Sustoju.

– Nieko jis man nepasakė! – išgąstingai šūkteliu.

Kristianas sumirksi, tada jo veidas pragiedrėja nuo palengvėjimo. Jis vėl mane apglėbia.

– Tad pasimėgaukime šokiu.

Džiugiai ir drąsinamai nusišypsojęs, jis ima mane vesti.

Kodėl Kristianas pamanė, kad norėčiau išeiti? Kokia nesąmonė.

Sušokame dar du šokius, o tada man prisireikia į tualetą.

– Ilgai neužtruksiu.

Eidama į tualetą prisimenu ant stalo, prie kurio vakarieniavome, palikusi rankinę, tad patraukiu į palapinę. Įėjusi vidun randu ją apšviestą, tačiau beveik tuščią, tik tolimajame gale užtinku porelę, kuriai reikėtų atskiro kambario! Pasiimu rankinę.

– Anastazija…

Išgąsdinta švelnaus balso atsisuku ir pamatau moterį ilga prigludusia juodo aksomo suknele. Jos kaukė ypatinga. Ji dengia ne tik viršutinę veido dalį iki nosies, bet ir plaukus. Tai nuostabus daikčiukas, puošiamas įmantraus auksinio filigrano.

– Labai džiaugiuosi pagaliau susitikusi su tavimi akis į akį, – tyliai sako ji. – Visą vakarą norėjau pasikalbėti.

– Atleiskite, net nežinau, kas esate.

Ji nusiima kaukę.

Po galais! Ponia Robinson.

– Atsiprašau, kad išgąsdinau.

Spoksau į ją. Kad mane kur, kokio velnio ta moteriškė nori?

Nenutuokiu, kaip mūsų visuomenėje įprasta elgtis susidūrus su tikrais vaikų tvirkintojais. Maloniai šypsodamasi, ji mostu pakviečia sėstis prie stalo. Kadangi man trūksta patirties, o pasiklausti nėra ko, iš mandagumo padarau kaip raginama ir džiaugiuosi, kad mano veidas paslėptas po kauke.

– Ilgai tavęs negaišinsiu, Anastazija. Žinau, kokia tavo nuomonė apie mane… Kristianas sakė.

Žvelgiu į ją ramiai, neišsiduodama, ką jaučiu, patenkinta, kad ji žino mano nuomonę. Man jau nereikės jos dėstyti, o ji galės eiti tiesiai prie reikalo. Viena mano dalis nepaprastai susidomėjusi, apie ką ši moteris nori su manimi pasišnekėti.

Ji trumpai patyli, žvilgteli per petį.

– Teiloras į mus žiūri.

Vogčia apsidairau ir pamatau jį, stovintį prie palapinės įėjimo ir atidžiai viską stebintį. Su juo ir Sojeris. Rodos, jie žiūri visur kur, tik ne į mudvi.

– Klausyk, daug laiko neturime, – paskubomis prabyla ji. – Tau turėtų būti aišku kaip ant delno, kad Kristianas tave įsimylėjęs. Dar niekada – niekada – jo tokio nemačiau, – ji pabrėžtinai įtaigiai ištaria žodį „niekada“.

Ką? Myli mane? Ne. Kodėl ji man tai sako? Kad įkvėptų pasitikėjimo savimi? Nesuprantu.

– Jis tau neprisipažins, nes pats to tikriausiai nesupranta, kad ir ką jam kalbėjau. Bet Kristianas toks jau yra. Jis nepratęs prie teigiamų jausmų. Užtat neigiamų laikosi tvirtai įsikibęs. Bet tai tikriausiai jau ir pati pastebėjai. Jis mano nesąs vertas patirti gerus jausmus.

Man ima suktis galva. Kristianas mane myli? Jis to nesakė, o ši moteris paaiškino Kristianui, ką jis jaučia? Kaip keista…

Galvoje praplaukia daugybė vaizdų: planšetinis kompiuteris, sklandymas, Kristiano skrydis pas mane į Džordžiją, visi jo poelgiai, jo savininkiškumas, už šokį paklotas šimtas tūkstančių dolerių… Ar tai meilė?

Tiesą sakant, girdėti Kristiano meilės patvirtinimą iš šios moters lūpų man nemalonu. Būtų geriau, jei pasakytų pats Kristianas.

Man suspaudžia širdį. Jis jaučiasi nevertas? Kodėl?

– Dar nesu mačiusi jo tokio laimingo, be to, akivaizdu, kad ir tu jį myli, – jos veide šmėsteli šypsena. – Tai puiku ir aš linkiu judviem geriausios kloties. Bet štai ką noriu pasakyti: jei dar kartą jį įskaudinsi, susirasiu tave, panelyte, ir tas susitikimas tau bus nemalonus.

Ji spokso į mane, šaltas žydrų akių žvilgsnis nelyginant grąžtas gręžia man kaukolę, mėgina prasiskverbti į smegenis. Grasinimas toks netikėtas ir pribloškiantis, kad, netikėdama savo ausimis, nejučia sukikenu. Ko jau ko, bet išgirsti iš jos tokių žodžių nesitikėjau.

– Tau juokinga, Anastazija? – susijaudinusi ir suirzusi klausia ji ir priduria: – Gaila, kad nematei jo praeitą šeštadienį.

Net išsižioju iš nuostabos, o mano veidas apniunka. Mintis, kad Kristianas buvo nelaimingas, nemaloni, nes kaip tik praeitą šeštadienį aš jį palikau. Matyt, jis nuėjo pas ją. Vos pagalvojus apie tai, pasidaro šlykštu. Ir ko čia sėdžiu, ko klausausi ponios Robinson paistalų? Įdėmiai į ją žiūrėdama, lėtai atsistoju.

– Jūsų įžūlumas juokingas, ponia Linkoln. Mudu su Kristianu su jumis neturime nieko bendro. O jeigu jį paliksiu ir jūs ateisite manęs ieškoti, neabejokite, kad jūsų jau lauksiu. Ir kas žino, galbūt deramai atlyginsiu jums už tai, kad kadaise tvirkinote penkiolikmetį ir taip tikriausiai sugadinote labiau, nei jis jau buvo sugedęs.

Jai net lūpa atvimpa.

– O dabar atsiprašysiu, turiu įdomesnės veiklos, nei švaistyti laiką su jumis.

Apsisukusi (gyslomis plūsteli adrenalinas ir pyktis) oriai nužingsniuoju prie įėjimo į palapinę, kur stovi Teiloras, ir staiga pasirodo Kristianas – susijaudinęs ir susirūpinęs.

– Štai kur tu, – sumurma jis ir pamatęs Eleną susiraukia.

Praeinu pro jį netardama nė žodžio, leisdama rinktis – ji arba aš. Jis pasirenka teisingai.

– Ana! – šūkteli. Sustoju ir atsisuku, jis mane pasiveja. – Kas atsitiko? – Kristianas įdėmiai žiūri į mane, o jo veide atsispindi susirūpinimas.

– Kodėl nepaklausi savo buvusiosios? – kandžiai rėžiu.

Kristiano lūpos persikreipia, jo žvilgsnis pasidaro tarsi ledinis.

– Klausiu tavęs, – sako švelniai, bet balse išgirstu ir slaptą grasinimą.

Mudu rūsčiai žvelgiame vienas į kitą.

Tiek to, matau, kad jeigu neišklosiu tiesos, susipyksime.

– Ji pagrasino surasianti mane, jei dar kartą tave įskaudinsiu. Tikriausiai ateis su bizūnu, – piktai atkertu.

Jo veide iš karto šmėsteli palengvėjimas, lūpos trūkteli tramdydamos šypseną.

– Tikiuosi, supratai, kad ji juokavo? – sako Kristianas, akivaizdžiai, stengdamasis neišsiduoti, kad tai jį labai pralinksmino.

– Tai visai nejuokinga, Kristianai!

– Ne, nejuokinga. Tu teisi. Aš su ja pasišnekėsiu.

Kristianas nutaiso rimtą veidą, nors vis dar slepia linksmumą.

– Ne, nesišnekėsi, – staiga vėl supykusi, sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

Nustebintas tokio jausmų protrūkio, jis įsistebeilija į mane ir sumirksi.

– Klausyk, žinau, kad esi susipančiojęs su ja finansiškai, – atleisk už tokį dviprasmišką žodžių žaismą, – bet… – nutylu nebaigusi sakinio. Ko būtent jo prašau? Atsisakyti jos? Nebesusitikti su ja? Ar turiu tokią teisę? – Man reikia į tualetą.

Pikta, stipriai sučiaupusi lūpas, perveriu Kristianą nuožmiu žvilgsniu. Jis atsidūsta, pakreipia galvą. Vargu ar galėtų atrodyti dar patrauklesnis. Gal tai dėl kaukės, o gal dėl asmeninio žavesio?

– Prašau, nepyk. Nežinojau, kad ji čia. Sakė, kad neateis, – Kristianas kalba su manimi atlaidžiai, lyg su mažu vaiku. Ištiesęs ranką, nykščiu perbraukia per patemptą apatinę lūpą. – Prašau, Anastazija, neleisk Elenai sugadinti vakaro. Ji mano gyvenime – pernykštis, senas sniegas.

„Čia svarbiausias žodis – „senas“, – mintyse įgeliu, o jis tuo metu kilsteli man smakrą ir švelniai pabučiuoja į lūpas. Paklusdama atsidūstu ir pakeliu į jį akis. Kristianas atsitiesia ir leidžia įsikibti jam į parankę.

– Palydėsiu iki tualeto, kad daugiau niekas tau nesutrukdytų.

Jis per pievelę nuveda mane prie laikinųjų tualetų. Mija sakė, kad tualeto kabinos atgabentos ir pastatytos būtent šiai šventei, bet nė nemaniau, kad jos galėtų būti tokios prabangios.

– Palauksiu tavęs čia, mažyte, – sumurma Kristianas.

Grįžtu gerokai aprimusi. Nusprendžiau neleisti, kad ponia Robinson sugadintų man vakarą, nes kaip tik to ji tikriausiai ir siekia. Paėjęs truputį į šalį, kad pokalbio nenugirstų keli prie tualetų stovintys, besijuokiantys ir besišnekučiuojantys svečiai, Kristianas kalbasi telefonu. Priėjusi arčiau jau girdžiu žodžius. Jis kalba labai griežtai ir šiurkščiai.

– Kodėl apsigalvojai? Maniau, mes susitarėme. Na, palik ją ramybėje… Pirmą kartą užmezgiau normalius santykius su mergina ir nenoriu, kad tu visiškai be reikalo rūpindamasi manimi juos sužlugdytum. Duok jai ramybę. Kalbu rimtai, Elena, – jis nutyla, pasiklauso. – Žinoma, ne, – supykęs ir susiraukęs sako. Tada pakelia akis ir pamato mane, žiūrinčią į jį. – Jau turiu eiti. Labanakt, – ir nutraukia pokalbį.

Pakreipiu galvą ir, žvelgdama į Kristianą, kilsteliu antakį. Kodėl jis jai skambina?

– Kaip laikosi pernykštis sniegas?

– Nepatenkinta, – pašaipiai atsako Kristianas. – Gal dar norėtum pašokti? Ar jau nori namo? – Jis užmeta akį į rankinį laikrodį. – Po penkių minučių bus fejerverkai.

– Dievinu fejerverkus.

– Tai dar pasiliksime ir jais pasigrožėsime, – sako Kristianas, apkabina mane ir prisitraukia. – Prašau, neleisk, kad ji kištųsi į mudviejų santykius.

– Ji tau neabejinga, – sumurmu.

– Taip, ji man taip pat rūpi… kaip draugė…

– Manau, jai tu daugiau nei draugas.

Kristianas suraukia kaktą.

– Anastazija, mudu su Elena… tai sunku paaiškinti. Mudu sieja bendra praeitis. Bet ne kas kita, o praeitis. Kaip jau daug kartų tau sakiau, ji – tik gera draugė. Ir viskas. Prašau, pamiršk ją.

Jis pabučiuoja man į plaukus, ir nenorėdama gadinti mums vakaro nutariu daugiau apie tą moterį nekalbėti. Tiesiog mėginu suprasti, kas iš tiesų vyksta.

Susikibę už rankų grįžtame į šokių aikštelę. Muzikantai tebegroja išsijuosę.

– Anastazija…

Atsisukusi pamatau Kariką.

– Svarsčiau, gal suteiktum tokią garbę ir su manimi pašoktum?

Karikas ištiesia man ranką. Paleidęs mano ranką Kristianas gūžteli, nusišypso ir palieka mane šokių aikštelėje su Kariku. Grupės lyderis Semas uždainuoja „Skrisk su manimi“14, Karikas apglėbia mane per juosmenį ir palengva įsuka į šokėjų sūkurį.

– Anastazija, norėjau tau padėkoti už tokią dosnią auką labdarai.

Iš Kariko intonacijos spėju, kad jis netiesiogiai nori paklausti, ar man tokia auka pagal kišenę.

– Pone Grėjau…

– Ana, prašom vadinti mane Kariku.

– Labai džiaugiuosi, kad galėjau prisidėti prie labdaros. Netikėtai gavau šiek tiek pinigų. Man jų nereikia. O labdaros tikslas kilnus.

Karikas man nusišypso, o aš nutariu pasinaudoti proga ir užduoti jam kelis nekaltus klausimus. Carpe diem, – delnu prisidengusi burną šnipšteli man pasąmonė.

– Kristianas man truputį pasakojo apie savo praeitį, tad, manau, buvo verta paremti jūsų veiklą, – priduriu tikėdamasi, kad paskatinsiu Kariką pasakyti ką nors, kas bent kiek praskleistų paslaptingos jo sūnaus praeities šydą.

Karikas labai nustemba.

– Šit kaip? Keista… Tu išties darai jam gerą įtaką, Anastazija. Nepamenu, kad kada nors būčiau jį matęs… taip džiaugsmingai nusiteikusį.

Nuraustu.

– Atleisk, nenorėjau tavęs trikdyti.

– Na, nors tokios patirties turiu nedaug, Kristianas man atrodo išskirtinis vyras, – sumurmu.

– Tiesa, – linktelėdamas tyliai sako Karikas.

– Sprendžiant iš to, ką Kristianas man pasakojo, ankstyvoje vaikystėje jis patyrė siaubingų dalykų.

Karikas suraukia kaktą ir man pasidaro baugu, ar tik nebūsiu peržengusi ribos.

– Tą naktį, kai policija jį atvežė, mano žmona kaip tik budėjo ligoninėje. Iš berniuko buvo likę vien kaulai ir oda, jo organizmui labai trūko skysčių. Jis nieko nekalbėjo, – pasinėręs į tą siaubingą prisiminimą, nors skamba greita ir linksma muzika, Karikas vėl suraukia kaktą. – Tiesą sakant, jis dvejus metus nekalbėjo. Tik skambindamas fortepijonu palengva atitoko ir atsivėrė. Ak, tiesa, jį labai išjudino ir pas mus apsigyvenusi Mija, – maloniai nusišypso jis.

– Kristianas puikiai skambina fortepijonu. Be to, jis tiek daug pasiekė, kad jūs tikriausiai labai juo didžiuojatės, – beriu žodžius, nors ir sutrikusi. Po galais. Dvejus metus nekalbėjo…

– Žinoma, labai. Jis nepaprastai užsispyręs, labai talentingas ir protingas jaunuolis. Bet, tarp mūsų kalbant, Anastazija, mudu su Greise labiausiai džiaugiamės matydami jį tokį kaip šįvakar – nerūpestingą, besielgiantį taip, kaip įprasta jo amžiaus vyrams. Šiandien mudu su žmona apie tai šnekėjomės. Manau, už tokį Kristiano elgesį turime būti dėkingi tau.

Išraustu, rodos, nuo galvos iki kojų. Ką jam atsakyti?

– Jis visuomet buvo vienišius… Nė nebemanėme, kad susiras draugę. Kad ir ką darai, prašau, taip daryk ir toliau. Džiaugiamės matydami Kristianą laimingą, – staiga Karikas nutyla, tarsi dabar ribą būtų peržengęs jis. – Atsiprašau, nenorėjau, kad tau būtų nepatogu.

Papurtau galvą.

– Ir aš džiaugiuosi matydama jį laimingą, – nesumodama, ką daugiau sakyti, sumurmu.

– Ką gi, džiaugiuosi, kad šį vakarą čia atėjai. Labai malonu matyti judu drauge.

Nutilus paskutiniams dainos „Skrisk su manimi“ akordams, Karikas mane paleidžia, nusilenkia, o aš, rodydama geras manieras, padarau nedidelį reveransą.

– Senoliams šokių jau pakaks.

Šalia jau vėl stovi Kristianas. Karikas nusijuokia.

– Ne toks jau aš ir senolis, sūnau. Jaunystėje garsėjau kaip puikus šokėjas.

Karikas žaismingai pamerkia man akį ir žengia į svečių minią.

– Rodos, tėčiui tu patinki, – susako Kristianas, lydėdamas akimis tėvą, kuris įsimaišo tarp žmonių.

– Kodėl turėčiau nepatikti? – klausiu, koketiškai žvelgdama į jį pusiau nuleistomis blakstienomis.

– Geras ir puikiai suformuluotas atsakymas, panele Stil.

Muzikantams užgrojus „Tai turėjai būti tu“15, jis vėl mane apkabina.

– Pašok su manimi, – gundomai sušnabžda.

– Mielai, pone Grėjau, – atsakau, nusišypsau Kristianui ir, jo vedama, sukdamasi, vėl nuskrieju per šokių aikštelę.

ARTINANTIS VIDURNAKČIUI MUDU nulipame prie vandens, į pakrantę, skiriančią palapinę ir elingą, kur kiti vakaro svečiai jau susirinkę grožėtis fejerverkais. Renginio vedėjas, vėl ėmęsis vadovauti, leido žmonėms nusiimti kaukes, kad būtų geriau matyti. Kristianas stovi viena ranka mane apglėbęs, bet jaučiu, kad netoliese yra Teiloras ir Sojeris – galbūt todėl, kad dabar mudu įsimaišę tarp žmonių. Juodu žvalgosi visur, tik ne į prieplauką, kur du pirotechnikos specialistai juodais drabužiais baigia paruošiamuosius darbus. Pamačiusi Teilorą, prisimenu Leilą. Gal ir ji čia? Mėšlas… Nuo šios minties kraujas sustingsta gyslose, tad stipriau prisiglaudžiu prie Kristiano. Jis apkabina mane tvirčiau ir žvilgteli.

– Ar viskas gerai, mažyte? Tau nešalta?

– Ne, viskas gerai.

Dirstelėjusi per petį, pamatau dar du apsaugininkus, kurių vardus pamiršau, stovinčius visai čia pat, už nugaros. Kristianas stumteli mane į priekį ir abiem rankomis apglėbia per pečius.

Staiga per garsiakalbius prieplaukoje garsiai suskamba jausmingos klasikinės muzikos įrašas, aukštai į orą pakyla dvi raketos, virš įlankos kurtinamai pokštelėdamas sprogsta ir viską trumpai apšviečia akinantis žaižaruojančių rausvai gelsvų ir baltų ugnelių skliautas, virsta žėrinčiu ir krintančiu lietumi, atsispindinčiu vis dar ramiame ir lygiame kaip veidrodis įlankos vandens paviršiuje. Į orą pakilus ir visomis vaivorykštės spalvomis sprogus dar kelioms raketoms, iš susižavėjimo net išsižioju.

Nepamenu, kad būčiau mačiusi tokių nuostabių fejerverkų, nebent per televizorių, bet per televizorių viskas atrodo toli gražu ne taip įspūdingai. Fejerverkai puikiai priderinti prie muzikos. Salvė po salvės, pokštelėjimas po pokštelėjimo ir vienas šviesos pliūpsnis po kito, o svečiai susižavėję aikčioja, garsiai dūsauja ir šūkčioja. Reginys nežemiškai gražus.

Iš kelių fontanų pontoninėje platformoje staiga ištrykšta maždaug šešių metrų aukščio sidabrinės šviesos srautai, keičiantys spalvą – mėlyni, raudoni, oranžiniai ir vėl sidabriniai, – o muzikos kūriniui pasiekus kulminaciją, danguje sprogsta dar daugiau raketų.

Stoviu iš nuostabos kvailai išsišiepusi iki ausų, nuo tos šypsenos įskausta veido raumenis. Žvilgteliu į Penkiasdešimt Atspalvių: jis atrodo taip pat, susižavėjęs šiuo stulbinančiu reginiu kaip vaikas. Pagaliau į nakties tamsą šauna dar šešių raketų salvė ir visos sprogsta tą pačią akimirką, užliedamos mus nuostabia aukso spalva, o svečiai ima entuziastingai ir garsiai ploti.

– Ponios ir ponai, – blėstant susižavėjimo šūksniams ir švilpesiui vėl prabyla renginio vedėjas, – baigiantis šiam nuostabiam pokyliui norėčiau pranešti vieną vienintelę žinią: iš jūsų dosnumo šį vakarą iš viso paaukota milijonas aštuoni šimtai penkiasdešimt trys tūkstančiai dolerių!

Minia vėl ima garsiai ploti, o iš pontoninės platformos virš vandens šauna užrašas iš kibirkščiuojančių ir tviskančių sidabrinių ugnelių „Fondas dėkoja“.

– Ak, Kristianai… Nuostabu…

Pakėlusi akis nusišypsau, o jis pasilenkia manęs pabučiuoti.

– Mums jau metas, – tarsteli Kristianas, gražiame jo veide nušvinta nuostabi šypsena, o žodžiai tiek daug žadantys…

Staiga pasijuntu labai pavargusi.

Kristianas vėl apsižvalgo, Teiloras jau išdygęs čia pat, o žmonės palengva skirstosi. Juodu nesišneka, bet vis dėlto perduoda vienas kitam kažkokią žinią.

– Dar truputį pabūkim. Teiloras nori, kad palauktume, kol žmonės išsivaikščios.

A!

– Rodos, dėl tų fejerverkų jis paseno bent šimtu metų, – priduria Kristianas.

– Ar jis nemėgsta fejerverkų?

Kristianas meiliai į mane žvilgteli ir papurto galvą, bet daugiau nieko neaiškina.

– Taigi, Aspenas, – sako jis, norėdamas nuo kažko nukreipti mano dėmesį. Ir nukreipia.

– Oi… Neatidaviau paaukotų pinigų, – sutrikusi aikteliu.

– Gali nusiųsti čekį. Adresą turiu.

– Tu tikrai pykai.

– Taip, tiesa.

Nusišypsau.

– Tai vis per tave ir tavo žaisliukus.

– Buvote gana susijaudinusi, panele Stil. Bet jei atmintis manęs neapgauna, viskas baigėsi neabejotinu pasitenkinimu, – jis geidulingai šypteli. – Beje, kur jie?

– Sidabriniai rutuliukai? Mano rankinėje.

– Norėčiau juos atgauti. Jie – toks galingas įrankis, kad negali likti jūsų nepatyrusiose rankose.

– Nerimaujate, kad vėl pernelyg susijaudinsiu, galbūt net būdama su kuo nors kitu?

Kristiano akys grėsmingai žybteli.

– Viliuosi, kad taip nenutiks, – griežtai sako jis. – Bet ne, Ana. Noriu, kad visas tavo malonumas priklausytų man.

Pala…

– Nepasitiki manimi?

– Visiškai pasitikiu. Bet vis tiek, gal atiduotum juos?

– Pagalvosiu.

Kristianas prisimerkęs nužvelgia mane.

Nuo šokių aikštelės vėl atsklinda muzika, tik šį kartą didžėjaus parinktas trankus, moderniems šokiams skirtas įrašas – greitas tempas ir negailestingas ritmas.

– Gal nori pašokti?

– Aš tikrai pavargusi, Kristianai. Jei neprieštarauji, norėčiau jau važiuoti.

Kristianas žvilgteli į Teilorą, šis linkteli ir mes paskui kelis apgirtusius svečius patraukiame prie namo. Aš dėkinga Kristianui, kad paima už rankos, mat nuo tų siaurų batelių svaiginančio aukščio kulniukais skauda pėdas.

Prie mūsų pribėga Mija.

– Tik nesakykit, kad jau važiuojate. Tikra muzika ką tik prasidėjo. Eikš, Anastazija, – ji čiumpa man už rankos.

– Mija, – priekaištingai sako jai Kristianas, – Anastazija pavargusi. Važiuojame namo. Be to, rytoj mums svarbi diena.

Ką?

Mija nepatenkinta papučia lūpas, bet nustebina mane nesiveldama į ginčą su broliu.

– Būtų gerai, jei ateinančią savaitę užsuktum. Gal galėtume pavaikštinėti po parduotuves?

– Žinoma, Mija, – sakau šypsodamasi ir patyliukais svarstydama, kaip man vaikštinėti po parduotuves, kai turiu užsidirbti pragyvenimui.

Atsisveikindama ji mane paskubomis pabučiuoja, o paskui stipriai suspaudžia glėbyje Kristianą, mus abu nustebindama. Dar labiau apstulbina tai, kad Mija uždeda plaštakas tiesiai broliui ant švarko atlapų, o jis tik atlaidžiai į ją žiūri.

– Džiaugiuosi matydama tave tokį laimingą, – meiliai sako ji ir pakšteli Kristianui į skruostą. – Iki. Ir labanakt abiem.

Taip tarusi, Mija nuskuba pas jos laukiančias drauges – tarp jų yra ir Lilė, kurios veidas be kaukės atrodo dar rūstesnis.

Man vėl šmėsteli mintis, kurgi dingo Sinas.

– Prieš išvažiuodami dar atsisveikinsime su tėvais. Eikš.

Pro klegančių svečių pulką Kristianas nusiveda mane pas Greisę ir Kariką, jie maloniai atsisveikina ir palinki visa ko geriausio.

– Prašom ir vėl užsukti, Anastazija, malonu, kad šiandien drauge praleidome vakarą, – mandagiai sako Greisė.

Juodu su Kariku mane šiek tiek trikdo. Laimė, bent jau Greisės tėvai nuėjo miegoti, tad nereikia tverti dar ir jų entuziastingų šnekų.

Ramybės ir rimties tyloje susikibę už rankų mudu su Kristianu nueiname prie namo fasado, kur stovi ilga eilė automobilių su vairuotojais, laukiančiais, kada galės parvežti namo svečius. Pakeliu akis į Penkiasdešimt Atspalvių. Jis atrodo laimingas. Be galo gera matyti jį tokį, tačiau žinau, kad po įvykių kupinos dienos paprastai jis būna nusiteikęs visiškai kitaip.

– Ar tau nešalta? – pasiteirauja jis.

– Dėkui, kad klausi, bet ne.

Stipriau suspaudžiu savo atlasinę skraistę.

– Šį vakarą praleidau nuostabiai, Anastazija. Ačiū.

– Aš taip pat, nors vienos jo dalys man patiko labiau, o kitos mažiau, – šypsodamasi sakau.

Kristianas taip pat šypteli, linkteli, o tada suraukia kaktą.

– Nekramtyk lūpos, – įspėja mane tokiu tonu, kad kraujas gyslose sustingsta.

– Ką turėjai omenyje sakydamas, kad rytoj mums svarbi diena? – klausiu norėdama nukreipti mintis kur nors kitur.

– Sutvarkyti tavo reikalų atvažiuos daktarė Grin. Be to, turiu tau staigmeną.

– Daktarė Grin!

Sustoju kaip įbesta.

– Taip.

– Kodėl?

– Nes negaliu pakęsti sargių, – tyliai paaiškina Kristianas.

Blausioje popierinių žibintų šviesoje jo akys spindi, atidžiai stebėdamos mano reakciją.

– Kūnas mano, – sumurmu irzdama, kad jis nepasitarė su manimi.

– Ir mano, – šnipšteli jis.

Svečiams žingsniuojant pro šalį ir nekreipiant į mudu dėmesio, pakeliu akis į Kristianą. Jis atrodo toks rimtas. Taip, mano kūnas priklauso jam… ir jis žino tai geriau už mane.

Kilsteliu ranką ir jis truputėlį krūpteli, bet tebestovi nejudėdamas. Suspaudusi jo peteliškės kampą, trūktelėdama atrišu ją ir prieinu prie viršutinės marškinių sagos. Atsargiai ją atsegu.

Jis nusišypso.

– Turiu parvežti tave namo. Eikš.

Kai prieiname prie automobilio, Sojeris paduoda Kristianui voką. Šis susiraukia ir dėbteli į mane, o Teiloras tuo metu sodina mane į mašiną. Nežinia kodėl, bet Teilorui, rodos, akmuo nuo širdies nusirito. Įlipęs į automobilį, Kristianas įteikia man neatplėštą voką, o Teiloras ir Sojeris tuo metu įsitaiso priekinėse sėdynėse.

– Jis adresuotas tau. Kažkas iš aptarnaujančio personalo perdavė jį Sojeriui. Neabejoju, kad laiškas nuo dar vieno tavo gerbėjo, – nepatenkintas vypteli Kristianas. Akivaizdu, kad ši mintis jam nemaloni.

Įsistebeiliju į voką. Nuo ko jis? Atplėšiu ir prieblandoje paskubomis permetu eilutes. Po galais, laiškas nuo jos! Kodėl ji nepalieka manęs ramybėje?

Galbūt deramai tavęs neįvertinau. Bet tu apie mane susidarei tikrai klaidingą nuomonę. Jei norėsi, kad užpildyčiau kokią nors spragą ir suteikčiau informacijos, paskambink man, galėsime kartu papietauti. Kristianas nenori, kad su tavimi šnekėčiausi, bet labai džiaugčiausi galėdama padėti. Suprask mane teisingai: patikėk, pritariu judviejų santykiams, bet jei vėl jį įskaudinsi, už save neatsakau… Jis pakankamai prisikentėjo. Paskambink man (206) 279-6261.

Ponia Robinson

Po velnių, ji pasirašė „Ponia Robinson“! Jis jai pasakė. Niekšas.

– Pasakei jai?

– Kam? Ką?

– Kad vadinu ją ponia Robinson, – piktai sakau.

– Tai laiškelis nuo Elenos? – Kristianas atrodo sukrėstas. – Tai juokinga, – suniurna jis, pirštais braukdamas per plaukus, matyti, kad susierzinęs. – Rytoj su ja pasikalbėsiu. Arba pirmadienį, – piktai burbteli.

Nors gėda prisipažinti, giliai širdyje aš patenkinta. Mano pasąmonė supratingai linkčioja. Elena įgriso jam iki gyvo kaulo, o tai, be jokios abejonės, tik į gera. Kol kas nusprendžiu patylėti, įsidedu jos laiškelį į rankinę ir demonstratyviai, tikėdamasi praskaidrinti Kristianui nuotaiką, atiduodu jam rutuliukus.

– Iki kito karto, – sumurmu.

Kristianas žvilgteli į mane, ir nors tamsoje sunku įžiūrėti jo veidą, manau, patenkintas šypsosi. Paskui suima mano ranką ir spusteli.

Žvelgiu pro automobilio langą į tamsą, prisimindama visą praėjusią dieną. Tiek daug apie jį sužinojau, surinkau tiek trūkstamų faktų – apie grožio salonus, „kelių žemėlapį“, jo vaikystę, – bet dar daugiau liko neišsiaiškinta. O kaipgi ponia R.? Taip, Kristianas jai rūpi, rodos, net labai. Aš tai matau. O jam rūpi ponia Robinson, bet… ne taip, kaip jai rūpi jis. Jau nė nežinau, ką manyti. Nuo visos šios painiavos man plyšta galva.

VOS AUTOMOBILIS SUSTOJA prie Eskalos, Kristianas mane pažadina.

– Gal įnešti tave vidun? – švelniai klausia.

Mieguista papurtau galvą. To betrūko.

Lifte atsiremiu į Kristianą, padedu galvą jam ant peties. Sojeris, stovintis priešais, drovėdamasis krusteli.

– Diena buvo nelengva, ar ne, Anastazija?

Linkteliu.

– Pavargai?

Linkteliu.

– Atrodai nelabai šneki.

Linkteliu ir jis nusišypso.

– Eikš. Paguldysiu tave į lovą.

Kristianas paima mane už rankos ir mudu žengiame iš lifto, bet staiga Sojeris kilsteli ranką ir sustojame vestibiulyje. Man akimirksniu išlaksto visi miegai. Sojeris kalba sau į rankovę. Nė nežinojau, kad jis turi radijo ryšį.

– Bus padaryta, Ti, – sako jis ir atsisuka į mudu. – Pone Grėjau, panelės Stil „Audi“ padangos supjaustytos, o visas kėbulas ištepliotas dažais.

Po perkūnais! Mano automobilis! Kas galėjo taip padaryti? Sulig šiuo klausimu sąmonėje iškyla ir atsakymas. Leila. Pakeliu akis į Kristianą, o jis išbalęs kaip drobė.

– Teiloras baiminasi, kad ta psichė galėjo įsibrauti į apartamentus ir galbūt juose tebėra. Jis nori patikrinti.

– Suprantu, – šnipšteli Kristianas. – Koks Teiloro planas?

– Jis su Rajanu ir Reinoldsu pakils tarnybiniu liftu. Išnaršys visus apartamentus ir praneš, ar jums saugu ten eiti. Aš palauksiu su jumis, sere.

– Ačiū, Sojeri. – Kristianas priglaudžia mane stipriau. – Kuo toliau, tuo gražiau, – sako ir piktai atsidusęs įbeda nosį man į plaukus. – Klausyk, negaliu stovėti čia rankų sudėjęs. Sojeri, pasirūpink panele Stil. Neįleisk jos į apartamentus, kol visko nepatikrinsite. Esu tikras, kad Teiloras per jautriai reaguoja. Ji negali įsibrauti į apartamentus.

Ką?

– Ne, Kristianai, lik su manimi, – imu maldauti.

Kristianas mane paleidžia.

– Daryk, ką sakau, Anastazija. Palauk čia.

Ne!

– Sojeri… – kreipiasi į apsaugininką Kristianas.

Atidaręs vestibiulio duris, Sojeris įleidžia Kristianą į apartamentus, tada jas uždaro ir, ramiai žvelgdamas į mane, jas užstoja.

Po galais. Kristianai! Mintyse šmėsteli visi įmanomi siaubingi scenarijai, bet nieko negaliu padaryti, tik stovėti ir laukti.

13 Angl. I’ve Got You Under My Skin.

14 Angl. Come Fly With Me.

15 Angl. It Had to Be You.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Sojeris vėl kalba į rankovę:

– Teilorai, ponas Grėjus įėjo į apartamentus.

Krūptelėjęs jis staiga išsitraukia iš ausies ausinę – matyt, ne juokais gavo velnių nuo Teiloro.

Ak, ne… Jei Teiloras nerimauja…

– Prašau, leiskite man įeiti, – maldauju.

– Apgailestauju, panele Stil. Tai ilgai netruks, – tarsi gindamasis rankas kilsteli Sojeris. – Kaip tik dabar Teiloras su vyrukais žengia į butą.

Ak… Jaučiuosi tokia bejėgė. Stoviu suakmenėjusi, įtempusi ausis gaudau menkiausią garsą, bet girdžiu tik savo pasunkėjusį alsavimą. Kvėpuoju garsiai ir negiliai, oda šiurpsta, burna džiūsta, silpna. „Prašau, kad tik Kristianui nieko nenutiktų“, – tylomis meldžiuosi.

Nenutuokiu, kiek praeina laiko, bet vis dar tvyro tyla. Tyla, žinoma, geras ženklas – šūvių negirdėti. Kad bent kiek prasiblaškyčiau, imu žingsniuoti aplink stalą vestibiulyje ir apžiūrinėti paveikslus ant sienų.

Iki šiol atidžiai jų taip ir neapžiūrėjau: visų tematika religinė, visuose vaizduojama Madona su kūdikiu. Kaip keista…

Juk Kristianas nereligingas, tiesa? Visi paveikslai didžiajame kambaryje abstraktūs, o šie visiškai kitokie. Bet jie mano dėmesio ilgai netraukia. Kur Kristianas?

Įsispoksau į Sojerį, o jis ramiai žvelgia į mane.

– Kas ten vyksta?

– Kol kas jokių naujienų, panele Stil.

Netikėtai krusteli rutulinė durų rankena. Sojeris akimirksniu apsigręžia ir iš dėklo po pažastimi išsitraukia revolverį.

Sustingstu. Pro duris išeina Kristianas.

– Nieko nėra, – sako susiraukęs žiūrėdamas į Sojerį, šis tuoj pat nuleidžia ginklą ir žingteli į šalį, leisdamas man įeiti į apartamentus.

– Teiloras per jautriai reaguoja, – suniurzga Kristianas, tiesdamas man ranką.

Stoviu stebeilydamasi į jį, negalėdama pajudėti, akimis ryte rydama kiekvieną smulkmeną: susitaršiusius plaukus, įtemptus raumenis apie akis, nerimo kaustomą smakrą, dvi atsegtas viršutines marškinių sagas. Rodos, per tas kelias minutes Kristianas paseno dešimčia metų. Jis susirūpinęs ir suraukęs kaktą niūriai žvilgteli į mane.

– Viskas gerai, mažyte. – Priėjęs apkabina mane, pabučiuoja į plaukus. – Eime, tu pavargusi. Eikš į lovą.

– Aš taip nerimavau… – sumurmu džiaugdamasi, kad esu Kristiano glėbyje, ir, priglaudusi galvą jam prie krūtinės, kvepiu salstelėjusį, malonų jo aromatą.

– Žinau. Mes visi susinervinę.

Sojeris kažkur dingo, tikriausiai įėjo į apartamentus.

– Dievaži, pone Grėjau, jūsų buvusiosios moka kelti reikalavimus, – pašaipiai sumurmu.

Kristianas lengviau atsikvepia.

– Tiesa.

Jis paleidžia mane iš glėbio ir, paėmęs už rankos, per vestibiulį nusiveda į didįjį kambarį.

– Teiloras su saviškiais tikrina drabužines ir spintas. Nemanau, kad ji čia.

– Ko jai čia būti?

Nesąmonė.

– Taigi, ko?

– Ar ji galėtų įsibrauti į vidų?

– Neįsivaizduoju kaip. Bet Teiloras kartais liguistai atsargus.

– Ar apieškojai savo žaidimų kambarį? – sušnabždu.

Kristianas žvilgteli į mane ir suraukia kaktą.

– Taip, kambarys užrakintas, bet mudu su Teiloru patikrinome ir jį.

Giliai įkvepiu ir su palengvėjimu atsidūstu.

– Gal norėtum ko nors išgerti? – pasiteirauja Kristianas.

– Ne.

Mane vėl įveikia nuovargis, noriu tik miegoti.

– Eikš. Palydėsiu tave į lovą. Atrodai išsekusi.

Kristiano veidas sušvelnėja.

Suraukiu kaktą. Ar jis su manimi neis? Nori miegoti vienas?

Kai pamatau, kad jis vedasi mane į savo miegamąjį, labai palengvėja. Rankinę padedu ant komodos ir atsegusi išverčiu jos turinį. Akis užkliūva už ponios Robinson laiškelio.

– Imk, – paduodu jį Kristianui. – Nežinau, ar nori perskaityti. Aš linkusi nekreipti į jį dėmesio.

Kristianas paskubomis permeta laišką akimis ir stipriai sučiaupia lūpas.

– Neįsivaizduoju, kokias spragas ji galėtų užpildyti, – atsainiai sako jis. – Turiu šnektelėti su Teiloru. – Ir, nužvelgęs mane, priduria: – Leisk atsegti tau suknelės užtrauktuką.

– Ar dėl suniokoto automobilio ketini kreiptis į policiją? – sukdamasi nugara į jį klausiu.

Pirštais švelniai brūkštelėdamas per odą, Kristianas patraukia plaukus ir atsega užtrauktuką.

– Ne. Nenoriu velti į šį reikalą policijos. Leilai reikalinga pagalba, o ne policininkai, tad nenoriu jų čia matyti. Turime dar labiau susitelkti ir ją rasti.

Jis pasilenkia ir švelniai pabučiuoja man į petį.

– Eik į lovą, – liepia ir išeina iš kambario.

GULIU SPOKSODAMA Į LUBAS, laukdama jo grįžtant. Šiandien tiek visko nutiko, reikia tiek daug visko apmąstyti… Tik nuo ko turėčiau pradėti?

Staiga krūptelėdama pakirstu ir nesusigaudau, kur esu. Ar buvau užmigusi? Mirksėdama blausioje šviesoje, krintančioje iš koridoriaus pro truputį praviras miegamojo duris, matau, kad Kristiano šalia nėra. Kur jis? Pakeliu akis. Gale lovos matau stovintį šešėlį. Galbūt moters? Lyg ir juodai apsirengusios?.. Sunku pasakyti.

Atsisėdu lovoje ir apsižvalgau vis labiau kaustoma nestipraus, bet klastingo nerimo, tačiau, rodos, miegamajame esu viena.

Rankomis pasitrinu veidą. Kiek valandų? Kur Kristianas? Žadintuvas rodo penkiolika minučių po dviejų nakties.

Svirduliuodama išlipu iš lovos ir, sutrikdyta pernelyg įsisiautėjusios vaizduotės, einu jo ieškoti. Palengva pradedu viską suvokti. Matyt, atsiliepia dramatiški vakardienos įvykiai.

Didžiojoje svetainėje nieko nėra, tik virš pusryčių baro dega trys žemai nuleisti šviestuvai. Bet Kristiano darbo kambario durys praviros, be to, girdžiu jį kalbant telefonu.

– Nesuprantu, ko tokiu metu man skambini. Aš tau neturiu ko pasakyti… Na, gerai, tai klok dabar. Nereikia palikti žinutės.

Sustingusi stoviu prie durų ir, puikiai suprasdama, kad elgiuosi nusikalstamai, slapta klausausi. Su kuo jis šnekasi?

– Ne, tai tu paklausyk. Aš tavęs prašiau, o dabar jau įspėju. Duok jai ramybę. Ji su tavimi neturi nieko bendra. Supratai?

Sprendžiant iš šnekos, Kristianas įpykęs ir karingai nusiteikęs. Noriu pasibelsti, bet nesiryžtu.

– Žinau, kad supranti. Bet aš kalbu rimtai, Elena. Po galais, palik ją ramybėje. Ar turėsiu pateikti tau šį prašymą raštu ir trimis egzemplioriais? Ar girdi mane?.. Gerai. Labanakt.

Jis su trenksmu numeta telefoną ant rašomojo stalo.

Po velnių… Nedrąsiai pasibeldžiu į duris.

– Kas dar? – šiurkščiai tarsteli jis, o mane staiga apima nenugalimas noras sprukti ir pasislėpti.

Kristianas sėdi prie rašomojo stalo rankomis pasirėmęs galvą. Kai pakelia akis, jo veidas baisus, bet pamačius mane išraiška akimirksniu pasikeičia. Jo akys plačiai atmerktos, žvilgsnis budrus. Staiga Kristianas man pasirodo toks pavargęs, kad gelia širdį.

Jis sumirksi, tada žvilgsnis nuslysta mano kojomis žemyn, paskui vėl aukštyn. Vilkiu tik jo sportinius marškinėlius.

– Turėtum vilkėti atlasinius arba šilkinius naktinius, Anastazija, – sukužda jis. – Bet net su mano marškinėliais atrodai gražiai.

Oi, koks netikėtas komplimentas.

– Pasiilgau tavęs. Eikš į lovą.

Kristianas, vis dar su kostiumo kelnėmis ir baltais marškiniais, palengva atsistoja nuo kėdės. Tik dabar jo akys spindi ir atrodo tiek daug žadančios… Ir vis dėlto jose tebematyti lašelis liūdesio. Kristianas stovi priešais, atidžiai žiūri, bet manęs neliečia.

– Ar žinai, kiek daug man reiški? – sumurma. – Jei dėl mano kaltės tau nutiktų kas nors blogo… – nutyla nebaigęs sakinio, man pro akis nepraslysta jo kaktą išvagojusios raukšlės ir veide šmėstelinti kančia. Kristianas atrodo pažeidžiamas ir aiškiai matyti, kad bijo.

– Nieko man nenutiks, – paraminu jį. Pakėlusi ranką paglostau jam veidą, pirštais perbraukiu per skruostą, apsipylusį barzdos šereliais. Jie stebėtinai švelnūs. – Barzda tau greitai želia, – sušnabždu ir balsas išduoda, kad stebiuosi šiuo gražuoliu pagedusiu prieš mane stovinčiu vyru.

Pirštais brūkšteliu per viršutinės lūpos kontūrą, paskui per kaklą žemyn, prie neryškios lūpdažių dėmės palei raktikaulį. Kristianas įdėmiai žiūri į mane vis dar neliesdamas, truputį prasižiojęs. Mano smilius slysteli nubrėžta linija ir jis užsimerkia. Kvėpuoja tyliai, bet greičiau. Mano pirštai atsiduria ant marškinių apykaklės ir nukeliauja prie pirmos dar neatsegtos sagos.

– Neliesiu tavęs. Tik noriu atsagstyti marškinius, – sušnabždu.

Kristianas plačiai atsimerkia ir sunerimęs mane stebi. Bet nesujuda ir manęs nestabdo. Labai lėtai, atitraukusi medžiagą nuo odos, atsegu sagą, nedrąsiai nusileidusi prie kitos, padarau tą patį – lėtai, sutelkusi visą dėmesį į šį veiksmą.

Nenoriu jo liesti. Na, iš tiesų noriu, bet… neliesiu. Sulig ketvirta saga vėl pasirodo raudona linija ir aš, pakėlusi galvą, droviai jam šypteliu.

– Grįžau į liesti leidžiamą plotą.

Prieš atsegdama paskutinę sagą, pirštais perbraukiu išilgai raudonos linijos. Atsagstau marškinius ir pereinu prie rankogalių: ištraukiu vieną juodą, blizgią, brangakmeniu inkrustuotą rankogalių sąsagą, paskui kitą.

– Ar galiu nuvilkti tau marškinius? – tyliai paklausiu.

Kristianas, vis dar išplėtęs akis, linkteli, o aš pakeliu rankas ir nusmaukiu marškinius jam nuo pečių. Jis ištraukia rankas ir lieka stovėti prieš mane iki pusės apnuogintas. Nuvilkus marškinius jis, rodos, atgauna pasitikėjimą savimi. Žvilgteli į mane ir patenkintas nusišypso.

– O kaipgi kelnės, panele Stil? – klausia kilstelėjęs antakį.

– Jas numausiu miegamajame. Noriu, kad eitume gulti į tavo lovą.

– Šit kaip? Panele Stil, jūs tikra besotė.

– Pati nesuprantu kodėl.

Čiumpu Kristianą už rankos, ištempiu iš darbo kambario ir nusivedu į jo miegamąjį. Kambaryje šaltoka.

– Atidarei balkono duris? – įžengus į miegamąjį klausia jis, susiraukęs ir atidžiai žiūrėdamas į mane.

– Ne.

Nepamenu, kad būčiau atidariusi duris. Tik prisimenu, kad pabudusi dairiausi po kambarį. Durys tikrai buvo uždarytos.

Oi, velnias… Mirtinai išbąlu ir išsižiojusi įsistebeiliju į Kristianą.

– Kas yra? – verdamas mane rūsčiu žvilgsniu, piktai klausia jis.

– Kai pabudau… čia kažkas buvo, – sušnabždu. – Maniau, man pasivaideno.

– Ką? – Rodos, apimtas siaubo, Kristianas puola prie atdarų durų, užmeta akį į balkoną, tada grįžta į miegamąjį ir jas uždaro. – Ar tu tikra? Kas ten buvo? – susijaudinęs klausia jis.

– Sakyčiau, moteris. Buvo tamsu. O aš buvau ką tik nubudusi.

– Renkis, – šiurkščiai paragina mane Kristianas. – Tučtuojau!

– Mano drabužiai viršuje, – gailiai suinkščiu.

Jis ištraukia vieną komodos stalčių ir išima treningo kelnes.

– Maukis šitas.

Jos man gerokai per didelės, bet ginčytis su Kristianu dabar ne laikas.

Jis taip pat mitriai apsivelka sportinius marškinėlius. Paskui griebia nuo naktinės spintelės telefono aparatą ir paspaudžia du mygtukus.

– Po galais, ji vis dar čia, – piktai tarsteli.

Maždaug po trijų sekundžių į Kristiano miegamąjį įpuola Teiloras ir dar vienas apsaugininkas. Kristianas trumpai jiems papasakoja, kas atsitiko.

– Ar seniai? – ramiai žvelgdamas į mane pasiteirauja Teiloras. Jis tebevilki švarką. Ar tas vyras apskritai kada nors miega?

– Maždaug prieš dešimt minučių, – sumurmu, kažkodėl jausdama kaltę.

– Šiuos apartamentus ji pažįsta kaip savo penkis pirštus, – sako Kristianas. – Anastaziją aš tuoj pat išsivešiu. Ji kažkur čia slepiasi. Raskite ją. Kada ateina Geilė?

– Rytoj vakare, sere.

– Ji negali ateiti, kol butas nėra visiškai saugus. Supratot? – šiurkščiai klausia Kristianas.

– Taip, sere. Važiuosite į Belvju?

– Neketinu užkrauti šio rūpesčio tėvams. Užregistruok mane kokiame nors viešbutyje.

– Klausau, sere. Aš jums paskambinsiu.

– Ar mes truputį neperdedame? – klausiu.

Kristianas piktai dėbteli į mane.

– Ji gali turėti ginklą, – suniurna.

– Kristianai, ji stovėjo lovos kojūgalyje. Tuomet, jei taip norėjo, galėjo mane nušauti.

Kristianas kelias akimirkas patyli – man rodos, tramdydamas įniršį. O tada tyliai, bet grėsmingai sako:

– Aš nelinkęs rizikuoti. Teilorai, Anastazijai reikia batų.

Jis nueina į drabužinę, o apsaugininkas lieka su manimi. Nepamenu, kuo jis vardu, regis, Rajanas. Jis žvilgčioja tai į koridorių, tai į balkono langus. Po poros minučių iš drabužinės išnyra Kristianas, nešinas odiniu krepšiu per petį permetama rankena, apsimovęs džinsus, apsivilkęs švarką su ruoželiais. Man pečius apsiaučia džinsiniu švarku.

– Eime.

Kristianas stipriai suspaudžia ranką ir man tenka kone bėgti, kad suspėčiau paskui jį, dideliais žingsniais žygiuojantį į didįjį kambarį.

– Argi ji galėtų čia kur nors slėptis, – sumurmu žiūrėdama pro balkono duris.

– Tai didžiulis butas. Tu jo viso dar nematei.

– O gal tiesiog jai paskambink ir… pasakyk, kad nori pasišnekėti?

– Anastazija, ji nestabilios psichikos, be to, gali būti ginkluota, – irzliai atšauna jis.

– Tai bėgsime?

– Kol kas – taip.

– O jei ji pamėgins nušauti Teilorą?

– Teilorui ginklai ne naujiena, jis moka su jais elgtis, – su pasibjaurėjimu paaiškina Kristianas. – Jis iššaus greičiau nei Leila.

– Rėjus tarnavo kariuomenėje. Išmokė šaudyti ir mane.

Kristianas kilsteli antakius, akimirksnį visiškai suglumęs.

– Tu su ginklu rankoje?.. – nepatikliai sako.

– Kodėl ne? – įsižeidžiu. – Aš moku šaudyti, pone Grėjau, tad geriau pasisaugokite. Pakvaišusios buvusios nuolankiosios – toli gražu ne vienintelis jūsų rūpestis.

– Turėsiu omenyje, panele Stil, – trumpai, bet nuotaikingai atsako Kristianas, ir man gera, kad net tuomet, kai padėtis tokia kvaila ir įtempta, galiu priversti jį nusišypsoti.

Vestibiulyje mudu pasitikęs Teiloras paduoda lagaminėlį ir mano juodus medžiaginius sportbačius. Supratusi, kad jis sudėjo man kelis drabužius, apstulbstu. Droviai šypteliu dėkodama, jo veide šmėstelinti atsakomoji šypsena gerokai nuramina. Nesusilaikau ir stipriai jį apkabinu. Šito Teiloras nesitikėjo, tad paleidusi jį matau, kad skruostai gerokai nukaitę.

– Būkite atsargus, – sumurmu.

– Taip, panele Stil, – sutrikęs burbteli jis.

Kristianas dėbteli į mane suraukęs kaktą, o paskui klausiamai pažvelgia į Teilorą – šis vos pastebimai šypsodamasis pasitaiso kaklaraištį.

– Pranešk man, kur važiuoti, – primena Kristianas.

Kyštelėjęs ranką į švarko kišenę, Teiloras išsitraukia piniginę, o iš jos išima kreditinę kortelę ir paduoda Kristianui.

– Kai ten nuvažiuosite, gali prireikti.

Kristianas pritariamai linkteli.

– Gerai sugalvojai.

Prie mūsų prieina Rajanas.

– Sojeris su Reinoldsu nieko nerado, – praneša jis Teilorui.

– Palydėk poną Grėjų ir panelę Stil į garažą, – liepia jam Teiloras.

Garažas beveik tuščias. Ir nenuostabu – juk dabar trečia nakties. Kristianas pasodina mane į „Audi R8“ keleivio sėdynę, o savo krepšį ir mano lagaminėlį įdeda į bagažinę. Šalia stovinti „Audi“ atrodo apverktinai: visos padangos supjaustytos, o kėbulas aptaškytas baltais dažais. Vaizdas šiurpus, tad aš dėkinga Kristianui, kad mane iš čia išsiveža.

– Naują automobilį tau pristatys pirmadienį, – abejingai mesteli Kristianas, įsitaisęs šalia, vairuotojo sėdynėje.

– Iš kur ji galėjo žinoti, kad tai mano automobilis?

Jis neramiai žvilgteli į mane ir atsidūsta.

– Ir ji turėjo „Audi A3“. Tokią mašiną nuperku visoms savo nuolankiosioms – tai vienas saugiausių šios klasės automobilių modelių.

Ak…

– Vadinasi, vis dėlto tai nebuvo dovana universiteto baigimo proga.

– Anastazija, nors to tikėjausi, tu vis dėlto niekada nebuvai mano nuolankioji, todėl teoriškai tas automobilis yra mano dovana tau universiteto baigimo proga.

Jis išvairuoja mašiną iš stovėjimo vietos ir spustelėjęs greičio pedalą nušvilpia prie išvažos.

Nors jis ir tikėjosi. Še tau… Pasąmonė liūdnai palinguoja galvą. Štai prie ko mudu vis grįžtame.

– Ar vis dar tikiesi? – pašnabždomis klausiu.

Suzvirbia automobilyje įdiegtas telefonas.

– Grėjus, – stačiokiškai atsiliepia Kristianas.

– „Olympic“ viešbutis Fermonte. Mano pavarde.

– Ačiū, Teilorai. Tiesa, Teilorai… pasisaugok.

Teiloras akimirką patyli.

– Taip, sere, – pagaliau tyliai atsako ir Kristianas baigia pokalbį.

Siatlo gatvės tuščios, Kristianas Penktuoju aveniu nušvilpia link Penktojo tarpregioninio greitkelio. Įsukęs į jį, paspaudžia greičio pedalą ir mudu nuskriejame į šiaurę. Jis taip staiga padidina greitį, kad mane trumpam priremia prie sėdynės atlošo.

Vogčia žvilgteliu į Kristianą. Jis labai susimąstęs, skendi mirtinai slogioje tyloje. Į mano klausimą neatsakė. Vis žvilgčioja į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, kaip suprantu, tikrindamas, ar mūsų niekas neseka. Gal dėl to ir važiuojame Penktuoju tarpregioniniu. Maniau, Fermontas Siatle.

Įsispoksau pro langą mėgindama grąžinti į vėžes savo nuvargusias ir per aktyviai dirbusias smegenis. Jei Leila būtų norėjusi man pakenkti, miegamajame turėjo puikiausią progą.

– Ne. Dabar jau nesitikiu. Maniau, tai akivaizdu, – tyliai prabyla Kristianas, išblaškydamas mintis.

Pažvelgiu į jį, sumirksiu, tvirčiau susisupu į džinsinį švarkelį, jau nebežinodama, ar šaltis sklinda iš mano kūno, ar skverbiasi iš išorės.

– Man neramu, kad… na, žinai… kad negaliu tau pakankamai duoti.

– Tu man duodi daugiau nei pakankamai. Dėl Dievo meilės, Anastazija, ką dar turiu padaryti?

Papasakok apie save. Pasakyk, kad mane myli.

– Kodėl manei, kad išeisiu, kai pasakiau, girdi, daktaras Flinas papasakojo apie tave viską, ką žino?

Jis sunkiai atsidūsta, trumpai užsimerkia ir gana ilgai neprataria nė žodžio.

– Tu nežinai mano sugedimo laipsnio, Anastazija. O apie tai visai nenoriu su tavimi šnekėtis.

– Tikrai manai, kad jei sužinočiau, tave palikčiau? – pašaipiai klausiu, po truputį karščiuodamasi. Ar Kristianas nesupranta, kad jį myliu? – Tu apie mane tokios prastos nuomonės?

– Žinau, kad išeitum, – liūdnai sako jis.

– Kristianai… Manau, tai labai mažai tikėtina. Negaliu įsivaizduoti gyvenimo be tavęs.

Niekada…

– Kartą mane jau palikai. Nenoriu, kad vėl taip nutiktų.

– Elena užsiminė, kad praeitą šeštadienį tave matė, – sušnabždu.

– Nematė, – susiraukia jis.

– Kai išėjau, nenubėgai pas ją?

– Ne, – piktai atkerta Kristianas. – Ką tik pasakiau, kad nenubėgau, ir man nepatinka, kai žmonės manimi netiki, – priekaištingai sako. – Praeitą savaitgalį išvis niekur nebuvau išėjęs. Sėdėjau ir konstravau tavo dovanotą sklandytuvą. Užtrukau visą amžinybę, – tyliai priduria.

Man vėl suspaudžia širdį. Ponia Robinson tvirtino jį mačiusi. Tai matė ar nematė? Ji meluoja. Kodėl?

– Anastazija, nors Elenai atrodo kitaip, aš nelakstau pas ją iškloti visų savo problemų. Pas nieką nelakstau. Gal jau atkreipei dėmesį, kad nesu labai plepus.

Kristianas tvirčiau suspaudžia vairą.

– Karikas man pasakojo, kad nekalbėjai dvejus metus.

– Pasakojo? – Kristianas nepatenkintas stipriai sučiaupia lūpas.

– Aš jį, galima sakyti, kvoste iškvočiau.

Susidrovėjusi nudelbiu žvilgsnį sau į sterblę.

– Ką dar tėtis atskleidė?

– Kad tavo mama buvo ta gydytoja, kuri apžiūrėjo tave policijos atvežtą į ligoninę. Po to, kai pareigūnai rado tave tame bute.

Kristiano veidas ramus… budrus.

– Dar jis sakė, kad labai padėjo fortepijono pamokos. Ir Mija.

Ištarus jos vardą, Kristiano lūpos krusteli, jis nuoširdžiai nusišypso. Po kelių akimirkų prabyla:

– Kai apsigyveno mūsų namuose, jai buvo gal šeši mėnesiai. Aš džiaugiausi, o Eliotas nelabai. Jam jau buvo tekę susitaikyti su tuo, kad namuose atsiradau aš. Ji buvo tobula, – meilus Kristiano balsas, persmelktas liūdno susižavėjimo, griebia už širdies. – Žinoma, dabar apie ją to nepasakysi… – suniurzga jis, ir aš prisimenu veiksmingus jos bandymus per pokylį sutrukdyti mudviem įgyvendinti savo gašlius ketinimus. Nuo šios minties imu krizenti.

Kristianas pašnairuoja į mane.

– Jums linksma, panele Stil?

– Rodos, ji tvirtai pasiryžusi neleisti mudviem būti vieniems.

Kristianas nelinksmai nusijuokia.

– Taip, tuo požiūriu ji gana sumani, – ištiesęs ranką, jis spusteli man kelį. – Bet galų gale mums vis tiek pavyko, – šyptelėjęs dar kartą žvilgteli į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. – Sakyčiau, mūsų niekas neseka.

Taip taręs, Kristianas išvažiuoja iš Penktojo tarpregioninio greitkelio ir pasuka atgal į Siatlo centrą.

– Ar galiu tavęs kai ko paklausti apie Eleną?

Mudu sustojame sankryžoje prie šviesoforo. Jis nerimaudamas į mane žvilgteli.

– Jei taip nori… – niūriai burbteli, bet jo irzlumas manęs neatbaido.

– Kartą užsiminei, kad ji mylėjo tave tau priimtina meile. Ką turėjai omenyje?

– Argi ne akivaizdu? – gūžteli jis.

– Man ne.

– Buvau visiškai nevaldomas. Negalėjau tverti liečiamas. Ir dabar negaliu. Keturiolikos ar penkiolikos metų paaugliui, kurio kūne siaučia hormonų audros, tai buvo sunkus metas. Ji mane išmokė nuleisti garą.

Ak…

– Mija sakė, kad buvai peštukas.

– Dieve, kas darosi plepiai mano šeimynėlei? Tiesą sakant, tai tu juos taip veiki. – Mudu vėl sustojame prie šviesoforo ir Kristianas prisimerkęs pažvelgia į mane. – Tu moki išpešti iš žmonių informaciją, – neva pykdamas palinguoja galvą.

– Mija neraginama man papasakojo. Tiesą sakant, ji buvo gana atvira. Mat nerimavo, kad jei nelaimėsi manęs aukcione, palapinėje sukelsi muštynes, – paaiškinu neslėpdama pasipiktinimo.

– Ak, mažyte, tokio pavojaus nebuvo. Negalėjo būti nė kalbos, kad leisčiau su tavimi šokti kam nors kitam.

– Bet daktarui Flinui leidai.

– Jis – amžina taisyklės išimtis.

Kristianas įsuka į įspūdingą medžiais apaugusį kelią, vedantį prie „Olympic“ viešbučio Fermonte, ir sustoja prie paradinio įėjimo, šalia žavaus akmeninio fontano.

– Eime.

Išlipęs iš mašinos, jis išima bagažą. Prie mūsų atskuba nustebęs viešbučio tarnautojas, be abejonės, suglumęs dėl tokių vėlyvų svečių. Kristianas švysteli jam raktelius.

– Užsakyta Teiloro vardu, – paaiškina jis.

Patarnautojas linkteli, atvirai džiūgaudamas įšoka į „Audi R8“ ir nuvažiuoja. Paėmęs už rankos, Kristianas vedasi mane į viešbučio vestibiulį.

Stoviu šalia jo prie registratūros stalo kaip paskutinė kvaiša. Juk esu prabangiausiame Siatlo viešbutyje, o vilkiu senus sportinius marškinėlius, gerokai per platų džinsinį švarką ir mūviu per dideles treningo kelnes, negana to, su manimi – elegantiškas senovės Graikijos dievas. Tad nenuostabu, kad registratorė žiūri tai į mane, tai į jį, tarsi niekaip neišspręsdama lygties. Suprantama, Kristianas ją visiškai apžavi. Kai ji išrausta ir kalbėdama ima mikčioti, užverčiu akis į lubas. Jai net rankos dreba!

– Gal… jums reikia pagalbos… užnešti į viršų bagažą, pone Teilorai? – nukaitusi klausia ji.

– Ne, mudu su ponia Teilor ir patys susitvarkysime.

Ponia Teilor! Bet nemūviu žiedo. Paskubomis susidedu rankas už nugaros.

– Jums rezervuoti Kaskadų apartamentai, pone Teilorai, vienuoliktas aukštas. Mūsų patarnautojas padės jums nunešti krepšius.

– Nusinešime patys, – šiurkštokai pakartoja Kristianas. – Kur liftai?

Nukaitusi kaip žarija panelė parodo kur ir Kristianas vėl sugriebia mano ranką. Dar kartą apžvelgiu prabangų vestibiulį su daug minkštų krėslų, tokiu metu tuščią, – tik viena tamsiaplaukė moteris, jaukiai įsitaisiusi ant sofos, skanėstais maitina savo Vakarų Škotijos baltąjį terjerą. Pakėlusi galvą, pažvelgia į mudu, einančius prie liftų, ir nusišypso. Šit kaip, vadinasi, viešbutyje priimami svečiai su augintiniais? Keista, juk toks prabangus viešbutis!

Mūsų apartamentuose yra du miegamieji, tikras valgomasis – stovi net fortepijonas. Didžiulės svetainės židinyje jaukiai spragsi ugnis. Šie apartamentai didesni už mano butą.

– Ką gi, ponia Teilor, nežinau, kaip jūs, bet aš norėčiau ko nors išgerti, – sumurma Kristianas, rūpestingai rakindamas duris.

Nuėjęs į miegamąjį, savo krepšį ir mano lagaminėlį jis padeda ant otomanės, stovinčios didžiulės dvigulės lovos su baldakimu kojūgalyje, ir nusiveda mane į svetainę, kurioje skleisdamas skaisčią šviesą kūrenasi židinys. Man tai labai patinka. Sustojusi prie židinio, šildausi rankas, o Kristianas įpila mums išgerti.

– Gal armanjako?

– Taip, ačiū.

Netrukus jis prieina prie manęs ir paduoda krištolinę brendžio taurę.

– Na ir dienelė, ar ne?

Linktelėdama pastebiu, kad jo žvilgsnis skvarbus, kupinas susirūpinimo.

– Man viskas gerai, – sušnabždu ramindama jį. – O kaip tu?

– Na, dabar norėčiau išgerti armanjako, o tada, jei dar turi jėgų, guldyti tave į lovą ir tavyje užsimiršti.

– Manau, tai įmanoma, pone Teilorai.

Droviai jam nusišypsau, o Kristianas nusiauna batus ir kojines.

– Ponia Teilor, liaukitės kramčiusi lūpą, – sudraudžia.

Nuleidusi akis į taurę išraustu, armanjakas labai gardus, maloniai teka gerkle ir tvilkydamas, ir šildydamas. Pakėlusi akis matau Kristianą gurkšnojantį brendį ir stebintį mane alkanu žvilgsniu.

– Anastazija, tu nesiliauji manęs stebinusi. Po tokios dienos kaip šiandien… tiksliau, vakar, tu nei skundiesi, nei bėgi nuo manęs kur akys mato. Žaviuosi tavimi. Tu labai stipri.

– Tu – labai svarbus pretekstas man pasilikti, – sumurmu. – Jau sakiau, Kristianai: neketinu tavęs palikti, kad ir ką būtum padaręs. Juk žinai, ką tau jaučiu.

Jis perkreipia lūpas, tarsi abejotų mano žodžiais, ir suraukia kaktą, lyg būtų skausminga girdėti tai, ką sakau. Ak, Kristianai, ką man daryti, kad pagaliau suprastum, ką tau jaučiu?

„Leiskis mušama“, – nusišaipo pasąmonė. Mintyse perveriu ją nuožmiu žvilgsniu.

– Kur ketini kabinti Chosė nuotraukas? – klausiu tikėdamasi praskaidrinti jam nuotaiką.

– Tai priklausys nuo… – Kristiano lūpos trūkteli. Akivaizdu, kad ši pokalbio tema jam daug mielesnė.

– Nuo ko?

– Nuo tam tikrų aplinkybių, – mįslingai paaiškina jis. – Jo paroda dar nesibaigė, tad neprivalau skubiai apsispręsti.

Pakreipusi galvą prisimerkiu.

– Ponia Teilor, galite rūstauti ir dėbčioti kiek tinkama. Daugiau nieko nesakysiu, – erzindamas mane pareiškia Kristianas.

– Tiesą galiu išgauti ir kankinimais.

Jis kilsteli antakį.

– Dievaži, Anastazija, neturėtum švaistytis pažadais, kurių negali ištesėti.

Po galais, jo manymu, negaliu? Pastatau taurę ant židinio atbrailos, o tada ištiesusi ranką nustebinu Kristianą paimdama jo taurę ir pastatydama šalia savosios.

– Tuoj pažiūrėsim… – tyliai sakau.

Ir labai drąsiai, – tos drąsos, be abejo, man įkvėpė brendis, – paimu Kristianą už rankos ir nusitempiu į miegamąjį. Prie lovūgalio sustoju. Kristianas mėgina sulaikyti juoką.

– Jei jau čia mane atsivedei, Anastazija, tai ką ketini daryti? – kimiu balsu pašaipiai klausia jis.

– Ketinu tave nurengti. Noriu baigti ką pradėjusi.

Suimu švarko apykaklės atvartus, – bet atsargiai, kad neprisiliesčiau, – ir šį kartą jis nekrūpteli, tik sulaiko kvėpavimą.

Atsargiai nusmaukiu nuo pečių švarką, o Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių, – linksmumas iš jų visiškai išgaravo, – atsimerkia vis plačiau, jo žvilgsnis deginantis, nepatiklus ir… kupinas aistros? Tą žvilgsnį gali suprasti kaip tik nori. Apie ką jis galvoja? Numetu jo švarką ant otomanės.

– Dabar atėjo eilė tavo marškinėliams, – sušnabždu ir kilsteliu juos.

Kristianas man padeda: pakelia rankas ir žingteli atatupstas, kad būtų lengviau juos nuvilkti. Likęs be marškinėlių, jis, mūvėdamas vien džinsus, kurių laisvos klešnės žemiau klubų taip gundomai kaba, vėl atidžiai pažvelgia į mane. Iš po džinsų matyti jo trumpikių juosmens kraštas.

Mano alkanas žvilgsnis nuslysta stangriu jo pilvu iki lūpdažiais nubrėžtos linijos – jau gerokai apiblukusios ir nusitrynusios – ir pakyla į viršų, iki krūtinės. Nieko daugiau netrokštu, tik lyžtelėti jo krūtinės plaukus ir pajusti jų skonį.

– Kas toliau? – pašnabždomis klausia Kristianas, o jo akys degte dega.

– Noriu bučiuoti tau čia, – sakau ir pirštu brūkšteliu jam skersai pilvo, nuo vieno klubikaulio iki kito.

Truputėlį prasižiojęs, jis staiga giliai įkvepia.

– Neprieštarausiu, – sušnabžda.

Paimu jį už rankos.

– Tada geriau atsigulk, – tyliai sakau ir nusivedu jį prie plačios lovos su baldakimu. Kristianas atrodo suglumęs, ir man dingteli, kad galbūt dar jokia moteris miegamajame nebuvo perėmusi iš jo vadovavimo nuo tų laikų, kai ji… Ne, vyk tą mintį šalin.

Nustūmęs patalus, Kristianas atsisėda ant lovos krašto ir pakėlęs galvą žiūri į mane laukdamas, rimtas ir budrus. Stovėdama prieš jį išsineriu iš džinsinio švarkelio, numetu jį ant grindų, o tada išsirangau iš treningo kelnių.

Jis trina pirštus. Matau, kad nekantrauja mane liesti, bet tvardosi. Giliai atsidususi ir sukaupusi visą drąsą, pirštais suimu savo marškinėlių apačią, nusivelku juos ir lieku prieš jį nuoga. Kristianas nė akimirką nenuleidžia nuo manęs akių, tik nuryja seiles ir praveria lūpas.

– Tu Afroditė, Anastazija, – sumurma.

Delnais švelniai suspaudžiu jam veidą, kilsteliu galvą ir pasilenkiu pabučiuoti. Jis dusliai sudejuoja.

Kai lūpomis paliečiu jo lūpas, Kristianas staiga čiumpa mane už klubų ir aš, nespėjusi nė mirktelėti, jau tysau užgulta ir per prievartą pražargdinta, o jis guli patogiai įsitaisęs man tarp kojų. Kristianas bučiuoja mane, tiesiog siautėja burnoje, mūsų liežuviai pinasi. Jo ranka slysta mano šlaunimi, klubu, pilvu ir, pasiekusi krūtį, ima spusčioti, minkyti ir gundomai tampyti spenelį.

Sudejavusi nevalingai kilsteliu dubenį pasitikdama jį, jusdama, kaip mano oda trinasi į jo kelnių antuko siūlę ir pampstantį penį. Jis stumteli dubenį į priekį ir jo varpa įsiremia man į… Taip. Kaip tik ten.

Užsimerkusi sudejuoju ir Kristianas pakartoja šį judesį, tik dabar pasitinku jį kilstelėdama dubenį, mėgaudamasi atsakomąja dejone, kuri išsprūsta jam mane bučiuojant. Kristianas tęsia šį lėtą kankinimą: jo kūnas trinasi į mano, mano – į jo. Jis teisus: užsimirštant ima svaigti galva ir visa aplink tarsi išnyksta. Pamirštu visus rūpesčius. Esu tik čia ir dabar, su juo – kraujas greičiau teka gyslomis, ausyse girdžiu dusliai mušant pulsą, o tas ritmiškas garsas sumišęs su mūsų šnopavimu. Panardinu pirštus jam į plaukus, laikau, kad negalėtų atitraukti lūpų, ryju jį, liežuviu godžiai glamonėju jo liežuvį. Pirštais perbraukiu Kristianui per žastus, per strėnas, užčiuopiu džinsų juosmenį ir užkišu už jo suįžūlėjusias, geidulingas plaštakas, drąsindama eiti dar toliau, – pamiršusi viską pasaulyje, išskyrus mudu.

– Ana, tu atimsi iš manęs vyrišką iniciatyvą, – sušnabžda jis ir staiga atšlijęs atsiklaupia. Paskubomis nusimauna džinsus ir paduoda man folijos paketėlį. – Tu manęs geidi, mažyte, o aš, aišku kaip dieną, geidžiu tavęs. Žinai, ką daryti.

Nekantraudama mitriais pirštais atplėšiu foliją ir užmaunu Kristianui sargį. Jis žiūri į mane šypsodamasis, akys blausiai pilkos, duodančios kūnišką pažadą. Pasilenkęs ir užsimerkęs, jis nosimi brūkšteli man per nosį ir maloniai lėtai įsiskverbia.

Įsikimbu jam į žastus, pakeliu smakrą ir mėgaujuosi nuostabiu, pilnatvę teikiančiu jausmu, kad priklausau jam. Kristiano dantys švelniai nuslysta mano smakru, jis atsiskiria, paskui vėl įsiskverbia, – lėtai, maloniai, švelniai, – visu kūnu mane užgulęs, alkūnėmis remdamasis į lovą abipus mano galvos.

– Su tavimi viską pamirštu. Tu man – geriausias gydymas, – šnabžda Kristianas, judėdamas skausmingai lėtai, mėgaudamasis kiekvienu mano kūno centimetru.

– Prašau, Kristianai, greičiau, – sumurmu trokšdama daugiau, nenorėdama laukti.

– Na jau ne, mažyte. Turiu daryti tai iš lėto.

Jis meiliai mane pabučiuoja, švelniai krimstelėdamas apatinę lūpą ir slopindamas mano dejones. Įkišu pirštus jam į plaukus, paklūstu jo ritmui ir mano kūne įtampa lėtai, bet nenumaldomai auga, pasiekusi aukščiausią tašką sustoja, o tada staiga ima slūgti ir aš, Kristiano užgulta, patiriu orgazmą.

– Ak, Ana… – sukužda jis ir, daugiau negalėdamas tverti, tarsi laiminimą tardamas mano vardą, taip pat patiria palengvėjimą.

KRISTIANAS GULI PADĖJĘS GALVĄ man ant pilvo, apglėbęs mane. Aš pirštais taršau neklusnius jo plaukus ir nežinau, ar ilgai mudu taip gulime. Metas labai vėlyvas ir aš pervargusi, bet vis dėlto noriu dar pasimėgauti tuo maloniu jausmu ir prisiminti, kaip mylėjausi su Kristianu Grėjumi, nes šį kartą kaip tik tą mudu ir darėme – švelniai ir meiliai mylėjomės.

Per tokį trumpą laiką abu nuėjome ilgą kelią. Sunku net suvokti. Per visas tas sumautas nesąmones pamečiau iš akių kelionę, į kurią jis paprastai ir sąžiningai leidosi su manimi.

– Man tavęs niekada nebus gana. Nepalik manęs, – sumurma jis ir pabučiuoja į pilvą.

– Neketinu palikti, Kristianai, be to, rodos, prisiminiau, kad norėjau pabučiuoti tau į pilvą, – mieguista suniurnu.

Jis nepakeldamas galvos šypteli.

– Niekas tau ir netrukdo, mažyte.

– Kažin ar galėsiu pajudėti… aš visiškai nusivariusi.

Kristianas atsidūsta, nenoriai pasislenka, atsigula šalia, įrėmęs alkūnę į patalus pasiremia galvą ir užkloja mudu antklode. Paskui pažvelgia į mane spindinčiu, šiltu, meilės kupinu žvilgsniu.

– Dabar miegok, mažyte.

Jis pabučiuoja man į plaukus, viena ranka mane apglėbia ir aš užsnūstu.

KAI ATSIMERKIU, Į KAMBARĮ plūsta šviesa, versdama markstytis. Man trūksta miego, tad galvoje tvyro migla. Kur aš? Ak, viešbutyje…

– Labas, – pasisveikina Kristianas ir meiliai nusišypso.

Jis guli šalia, ant paklotos lovos pusės, visiškai apsirengęs. Ar seniai jis čia? Ar mane apžiūrinėjo? Staiga labai susidroviu, nuo įdėmaus jo žvilgsnio nukaista skruostai.

– Labas, – sumurmu džiaugdamasi, kad guliu ant pilvo. – Ar seniai į mane žiūri?

– Valandų valandas galėčiau žiūrėti į tave miegančią, Anastazija. Bet guliu čia gal tik penkias minutes, – jis pasilenkia ir švelniai mane pabučiuoja. – Tuoj atvažiuos daktarė Grin.

– A…

Buvau visai pamiršusi nederamą Kristiano kišimąsi į mano gyvenimą.

– Ar gerai miegojai? – rūpestingai klausia jis. – Man atrodė, kad gerai, nes taip knarkei…

Ak, mano žaismingasis pašaipūnas Penkiasdešimt Atspalvių.

– Aš neknarkiu! – aikštingai šūkteliu.

– Ne. Neknarki.

Jis man nusišypso. Ant kaklo vis dar matyti neryškus raudonų lūpdažių brūkšnys.

– Jau prauseisi po dušu?

– Ne. Laukiau tavęs.

– Ak… gerai.

– Kiek valandų?

– Ketvirtis po dešimtos. Pažadinti tavęs anksčiau negalėjau – širdis neleido.

– Sakei, kad apskritai neturi širdies.

Kristianas liūdnai šypteli, bet nieko neatsako.

– Pusryčiai jau patiekti, tau – blynai su šonine. Nagi, kelkis, man vienam čia jau nusibodo.

Jis taip pliaukšteli man per sėdynę, kad net pašoku, ir pats atsikelia nuo lovos.

Hm… Taip Kristianas reiškia šiltus jausmus.

Rąžydamasi pajuntu, kad maudžia visą kūną… be abejo, visa tai – dėl sekso, šokių ir svirduliavimo apsiavus brangiais aukštakulniais. Prisimindama vakarykščius įvykius, šiaip taip atsikeliu ir nupėdinu į prabangų vonios kambarį. Išeinu vilkėdama itin minkštą kilpinį chalatą, vieną iš tų, kurie kabo ant žalvarinės gembės.

Labiausiai stulbinantis vaizdas, kurį atkuria atmintis, – Leila, kaip du vandens lašai į mane panaši mergina, ir jos pamėklė Kristiano miegamajame. Ko jai reikėjo? Manęs? Kristiano? Ką ji norėjo padaryti? Ir kam, po galais, suniokojo mano automobilį?

Kristianas žadėjo, kad gausiu kitą „Audi“ kaip ir visos jo nuolankiosios. Ši mintis nemaloni. Bet, dosniai paaukojusi jo duotus pinigus, neturiu kitos išeities.

Įžengiu į didįjį apartamentų kambarį, bet Kristiano čia nėra. Pagaliau randu jį valgomajame. Atsisėdu dėkinga už gausius pusryčius. Kristianas jau papusryčiavęs, tad dabar skaito sekmadieninius laikraščius ir gurkšnoja kavą. Jis man nusišypso.

– Valgyk. Šiandien tau reikės daug jėgų, – pasišaipo iš manęs.

– Kodėl? Ketini užrakinti mane miegamajame?

Staiga mano vidinė dievaitė pakirsta iš miego – susivėlusiais plaukais, tarsi būtų ką tik išdulkinta.

– Kad ir kokia ši mintis viliojanti, pamaniau, šiandien galėtume kur nors nueiti. Pakvėpuoti grynu oru.

– Bet ar saugu? – naiviai klausiu, nesėkmingai slėpdama pašaipą.

Kristiano veidas apsiniaukia, jis stipriai sučiaupia lūpas.

– Ten, kur eisime, mums niekas negresia. Ir šia tema juokauti nederėtų, – prisimerkęs griežtai priduria.

Nuraudusi įbedu žvilgsnį į valgį. Po visos tos dramos ir ilgo vakarojimo man nepatinka būti baramai. Tylėdama ir suirzusi pusryčiauju.

Pasąmonė žvelgia linguodama galvą. Penkiasdešimčiai Atspalvių mano saugumas – ne juokai. Po tiek laiko turėčiau žinoti. Noriu užversti akis į lubas, bet susilaikau.

Na, gerai, aš pavargusi ir pikta. Vakar buvo labai sunki diena, be to, aš neišsimiegojau. Ak, ir kodėl jis atrodo toks žvalus ir pailsėjęs? Koks neteisingas gyvenimas…

Kažkas pasibeldžia į duris.

– Tikriausiai mūsų geroji gydytoja, – suniurna Kristianas, aiškiai vis dar piktindamasis dėl pašaipios mano pastabos. Jis pakyla nuo stalo ir nueina.

Ar negalime tiesiog ramiai ir įprastai praleisti ryto? Sunkiai atsidususi ir nebaigusi pusryčiauti, atsistoju sutikti daktarės Depo-Proveros16.

MUDVI MIEGAMAJAME IR daktarė Grin spokso į mane išsižiojusi iš nuostabos. Šįsyk ji apsirengusi laisvesnio stiliaus drabužiais: vilki šviesiai pilką kašmyro palaidinukę ir tokios pat spalvos megztuką, mūvi juodas kelnes, o šviesūs jos plaukai palaidi.

– Ir tiesiog liovėtės jas gėrusi? Tiesiog liovėtės?!

Nukaistu – aš visai kvaiša.

– Taip.

Kažin ar galėčiau kalbėti dar nuolankiau…

– Galėtumėte būti nėščia, – dalykiškai sako ji.

Ką?! Žemė išslysta iš po kojų. Pasąmonė žiaukčiodama griūva ant grindų, o man, rodos, irgi tuoj pasidarys bloga. Ne!

– Štai, nusišlapinkite į šitą.

Šiandien ji nusiteikusi labai dalykiškai ir nesiklausys jokių pasakų.

Klusniai paimu iš daktarės plastikinį indelį ir nutirpusi tipenu į tualetą. Ne. Ne. Ne. Nieku gyvu… Tik ne tai… Maldauju, ne. Ne.

Ką Penkiasdešimt Atspalvių darytų? Išbąlu. Jis pasiustų.

„Ne, prašau!“ – imu tyliai melstis.

Atiduodu mėginį daktarei Grin ir ji atsargiai įmerkia į šlapimą siaurą baltą juostelę.

– Kada jums prasidėjo mėnesinės?

Kaip man galvoti apie tokias smulkmenas, jei dabar negaliu daryti nieko kito, tik baimingai žiūrėti į tą baltą juostelę?

– Hm… Gal trečiadienį? Ne praeitą, bet ankstesnį. Birželio pirmąją.

– O kada liovėtės gėrusi tabletes?

– Sekmadienį. Praeitą sekmadienį.

Gydytoja nepatenkinta papučia lūpas.

– Tada viskas turėtų būti gerai, – griežtai sako ji. – Sprendžiant iš jūsų veido, neplanuotas nėštumas nebūtų gera naujiena. Tad, jei negebate prisiminti, kad kasdien turite gerti tabletes, medroksiprogesteronas – gera išeitis.

Daktarė Grin rūsčiai dėbteli, nuo valdingo žvilgsnio net krūpteliu. Ištraukusi baltą juostelę, daktarė ją apžiūri.

– Kol kas viskas gerai. Ovuliacijos dar nebuvo, tad, jei naudojotės kitomis kontraceptinėmis priemonėmis, neturėtumėte būti nėščia. O dabar leiskite pakonsultuoti jus dėl injekcijos. Praeitą kartą šį metodą atmetėme dėl šalutinio poveikio, bet, atvirai sakant, neplanuoto kūdikio šalutinis poveikis daug rimtesnis ir trunka daugybę metų, – patenkinta savo pokštu šypteli daktarė Grin, bet aš dėl sukrėtimo nieko negaliu jai atsakyti.

Tada daktarė Grin ima išsamiai pasakoti apie šalutinį poveikį, o aš, nors ir lengviau atsikvėpusi, vis dar tarsi paralyžiuota sėdžiu visus jos žodžius leisdama pro ausis. Man tikriausiai būtų lengviau ištverti kad ir visą būrį lovos kojūgalyje stypsančių svetimų moterų nei prisipažinti Kristianui, kad galbūt laukiuosi.

– Ana! – pagaliau įsakmiai šūkteli daktarė Grin. – Nagi, taip ir padarykime.

Pažadinta iš susimąstymo, klusniai atsiraitoju rankovę.

IŠLYDĖJĘS DAKTARĘ KRISTIANAS UŽDARO duris ir atsargiai pažvelgia į mane.

– Ar viskas gerai? – klausia.

Tylomis linkteliu, o jis, susirūpinęs ir įsitempęs, pakreipia galvą.

– Anastazija, kas yra? Ką sakė daktarė Grin?

Papurtau galvą.

– Po septynių dienų sargių galėsi nenaudoti, – sumurmu.

– Po septynių?

– Taip.

– Ana, kas negerai?

Susitvardau.

– Nėra dėl ko jaudintis. Prašau, Kristianai, pakalbėkime apie ką nors kita.

Kristianas grėsmingai žengia prie manęs. Pirštais suspaudžia man smakrą, atlošia galvą ir atidžiai žvelgdamas mėgina iš akių išskaityti, ko aš išsigandusi.

– Pasakyk man, – griežtai liepia.

– Nėra ką sakyti. Norėčiau apsirengti.

Trūkteliu smakrą, kad Kristianas nepasiektų. Jis atsidūsta, ranka persibraukia per plaukus ir susiraukęs dėbteli į mane.

– Eime po dušu, – pagaliau sako.

– Taip, gerai, – išsiblaškiusi sumurmu ir jis nepatenkintas suspaudžia lūpas.

– Eikš, – niūriai tarsteli, tvirtai spausdamas man ranką.

Tada ryžtingai patraukia į vonios kambarį, o aš seku iš paskos. Rodos, ne aš viena prastai nusiteikusi. Atsukęs čiaupą, Kristianas skubriai nusirengia, tada atsisuka į mane.

– Nežinau, ar tave kas nors pribloškė, ar esi prastos nuotaikos, nes neišsimiegojai, – sako jis, rišdamas man chalato diržą, – bet noriu, kad man paaiškintum. Nes jau prisigalvojau visokiausių baisybių, ir man tai nepatinka.

Užverčiu akis į lubas, Kristianas perveria mane rūsčiu žvilgsniu, prisimerkia.

Mėšlas! Gerai… tegul sužino.

– Daktarė Grin išbarė mane, kad negėriau tablečių. Sakė, kad galėčiau būti nėščia.

– Ką?! – Kristianas išblykšta, sustingsta ir visas baltas kaip drobė įsistebeilija į mane.

– Bet aš nesilaukiu. Ji patikrino. Buvo didžiulis sukrėtimas, ir tiek. Neatsistebiu, kad buvau tokia kvaila.

Aiškiai matyti, kad Kristianui tarsi akmuo nuo širdies nusirita.

– Esi tikra, kad nesilauki?

– Visiškai.

Jis giliai atsidūsta.

– Gerai. Taip, suprantu, kad tokia naujiena gali sujaudinti.

Susiraukiu… Sujaudinti?

– Labiau jaudinausi, ką tu pasakysi.

Kristianas žiūri į mane suglumęs, suraukęs kaktą.

– Aš? Na, man, žinoma, labai palengvėjo… užtaisyti tau vaiką būtų buvę neatsakinga ir nekorektiška.

– Tai gal nuo intymių santykių mums geriau susilaikyti? – pyktelėjusi paklausiu.

Kelias akimirkas jis žiūri į mane suglumęs, tarsi būčiau koks mokslinis eksperimentas.

– Šįryt tu labai prastai nusiteikusi, – pagaliau sako.

– Patyriau sukrėtimą, ir tiek, – tebepykdama atšaunu.

Suėmęs už chalato atvartų, Kristianas mane prisitraukia, meiliai apkabina, pabučiuoja į plaukus ir priglaudžia mano galvą sau prie krūtinės. Atkreipiu dėmesį į plaukelius, kutenančius skruostą. Ak, jei tik galėčiau nosimi prisiliesti jam prie krūtinės!..

– Ana, aš prie to nepratęs, – sumurma Kristianas. – Man kyla įprastas noras kumščiu išmušti tau tą prastą nuotaiką, bet vargu ar tu to norėtum.

Po velnių…

– Ne, nenorėčiau. Bet tai padėtų.

Stipriau apkabinu Kristianą ir mudu stovime, atrodydami gana keistai: Kristianas nuogas, o aš su chalatu. Jis vėl mane nustebino atvirumu. Jis nieko neišmano apie artimus santykius, aš – taip pat, išskyrus tai, ką išmokau iš jo. Ką gi, Kristianas prašė, kad tikėčiau ir būčiau kantri; galbūt ir man derėtų paprašyti to paties?

– Eikš, nusiprauskime po dušu, – paleidęs mane pagaliau prabyla Kristianas.

Žingtelėjęs atgal, jis nuvelka man chalatą, abu atsistojame po vandens srove ir aš pakeliu galvą, kad čiurkšlės kristų ant veido. Po didžiule dušo galvute vietos pakanka abiem. Paėmęs šampūno, Kristianas ima trinktis galvą. Paskui paduoda buteliuką man ir aš paseku jo pavyzdžiu.

Ak, kaip gera. Užsimerkusi mėgaujuosi švarinančiu ir šildančiu vandeniu. Išsiplovusi iš plaukų šampūno putas, pajuntu, kad Kristianas mane liečia ir muiluoja: pečius, rankas, pažastis, krūtis, nugarą. Jis švelniai paragina mane apsisukti, prisitraukia arčiau ir imasi apatinės kūno dalies: pilvo, papilvės, paskui įgudę jo pirštai slysteli tarp šlaunų – hm… – ir per užpakalį. Geras ir intymus jausmas. Baigęs darbą, Kristianas vėl mane apsuka, kad atsigręžčiau veidu į jį.

– Imk, – tyliai sako, duodamas man kūno prausiklį. – Noriu, kad nuplautum lūpdažių likučius.

Akimirksniu plačiai atsimerkiu ir pažvelgiu jam į akis. Kristianas – šlapias ir gražus – įdėmiai žiūri į mane, bet šviesiai pilkos akys jausmų neišduoda.

– Tik prašau toli neperžengti linijų, – įsitempęs perspėja jis.

– Gerai, – sumurmu mėgindama įsisąmoninti, ko jis ką tik paprašė – kad liesčiau uždraustos zonos pakraščius.

Įspaudžiu į saują truputį prausiklio, patrinu rankas, kad susidarytų putų, o tada uždedu delnus jam ant pečių ir abiejose pusėse švelniai nutrinu lūpdažių brūkšnį. Kristianas sustingsta, užsimerkia, veidas lieka ramus, bet jis kvėpuoja greičiau ir aš žinau, kad ne iš geismo, o iš baimės. Susijaudinu iki širdies gelmių.

Laikydamasi nubrėžtos linijos virpančiais pirštais atsargiai keliauju žemyn jo krūtinės pakraščiu, švelniai muiluodama ir trindama odą; Kristianas susikaupia, stipriai sukanda dantis, jo smakras įsitempia. Ak! Man gniaužia ir širdį, ir gerklę. Ak, ne, tuoj pravirksiu.

Daugiau prausiklio į saują nespaudžiu ir pajuntu, kaip Kristianas atsipalaiduoja. Negaliu pakelti į jį akių. Negaliu žiūrėti į jo kančią – per sunku. Dabar atėjo mano eilė susiimti.

– Pasiruošęs? – tyliai klausiu neslėpdama, kad taip pat bijau.

– Taip, – dusliai ir baimingai sušnabžda Kristianas.

Delnais švelniai prisiliečiu prie jo krūtinės iš abiejų kraštų ir jis vėl sustingsta kaip akmuo.

To jau per daug. Kristiano pasitikėjimas manimi sukrečia – sukrečia jo baimė ir žala, kadaise padaryta šiam gražiam, bet puolusiam ir ydų turinčiam vyrui.

Man akyse susitvenkia ašaros, ima ristis skruostais ir maišytis su dušo vandeniu. Ak, Kristianai! Kas tau tai padarė?

Kvėpuojant jo krūtinė greitai kilnojasi, kūnas sustingęs, o mano delnams slystant ir trinant nubrėžtą liniją nuo jo bangomis sklinda įtampa. Ak, jei tik galėčiau sumažinti jo kančią, taip ir padaryčiau – padaryčiau bet ką, – ir šią akimirką nieko daugiau netrokštu, tik pabučiuoti kiekvieną randą, kurį matau, bučiniais ištrinti iš jo atminties tuos baisius praėjusius metus, kai juo niekas nesirūpino. Bet žinau, kad negaliu, ir man skruostais vėl pasrūva ašaros.

– Ne. Prašau, neverk, – sumurma Kristianas, stipriai mane apkabindamas, bet jo balsas skausmingas. – Prašau, neverk dėl manęs.

Staiga pratrūkstu netramdoma rauda – įsikniaubusi jam į kaklą ir galvodama apie mažą berniuką, paliktą vieną baimės ir kančios jūroje, įbaugintą, apleistą, prievartaujamą ir siaubingai sužalotą.

Truputį atsitraukęs, Kristianas rankomis suspaudžia man galvą, kilsteli ją ir pasilenkia pabučiuoti.

– Neverk, Ana, prašau, – murma man prie pat burnos. – Tai buvo seniai. Neapsakomai trokštu, kad mane liestum, bet tiesiog negaliu to iškęsti. Prašau, maldauju tavęs – neverk.

– Aš irgi noriu tave liesti. Nė neįsivaizduoji, kaip noriu. Matyti tave tokį… sužalotą ir bijantį, Kristianai… mane tai skaudžiai žeidžia. Aš tave taip myliu…

Jis nykščiu perbraukia man per apatinę lūpą.

– Žinau. Žinau, – sušnabžda.

– Tave lengva mylėti. Argi nesupranti?

– Ne, mažyte, nesuprantu.

– Lengva. Tave myliu ir aš, ir tavo šeima. Ir Elena, ir Leila… Tiesa, jos keistai tą meilę reiškia, bet myli. Tu vertas meilės.

– Liaukis, – Kristianas priglaudžia pirštą man prie lūpų ir papurto galvą, o jo veide atsispindi kančia. – Negaliu to klausytis. Esu tuščia vieta, Anastazija. Visiškai niekam tikęs vyras. Ir širdies neturiu.

– Aišku, kad turi. Ir aš jos noriu – visos. Tu geras žmogus, Kristianai, tikrai geras. Niekada tuo neabejok. Tik pažvelk, ką nuveikei… ką pasiekei, – kalbu pro ašaras. – Prisimink, ką padarei dėl manęs… ko dėl manęs atsisakei, – pašnabždomis priduriu. – Juk aš žinau. Žinau, ką man jauti.

Jis spokso į mane išplėtęs akis, apimtas panikos, ir mudu daugiau negirdime nieko, tik stipria srove iš dušo mums virš galvų nepaliaujamai šniokščiantį vandenį.

– Tu mane myli, – sušnabždu.

Kristianas dar plačiau atsimerkia ir prasižioja. Giliai atsidūsta, tarsi gaudydamas kvapą. Atrodo iškankintas ir pažeidžiamas.

– Taip, – sukužda. – Aš tave myliu.

16 Į raumenis leidžiama kontraceptinė suspensija.

DEVINTAS SKYRIUS

Nesitveriu džiaugsmu. Pasąmonė priblokšta tylomis vėpso į mane, o aš, išsišiepusi iki ausų, ilgesingai žiūriu į kančios persmelktas Kristiano akis.

Tylus ir nedrąsus jo prisipažinimas lyg ir ieškant atleidimo suvirpina man širdį, tie trys žodeliai man – tarsi mana iš dangaus. Akyse vėl susitvenkia ašaros. Taip, tu myli mane. Žinau, kad myli.

Tai supratusi pasijuntu laisva, tarsi nusimetusi sunkią naštą. Šis gražuolis pagedęs vyras, kadaise man atrodęs kaip romantiškas herojus – stiprus, vienišas, paslaptingas, – iš tiesų toks ir yra, bet kartu pažeidžiamas, susvetimėjęs ir labai linkęs savimi bjaurėtis. Jo kančia pripildo man širdį ir džiaugsmo, ir skausmo. Tą akimirką suprantu, kad mano širdies pakaks abiem. Tikiuosi, kad jos pakaks mums abiem.

Pakėlusi rankas, delnais suspaudžiu mielą ir gražų Kristiano veidą, švelniai jį pabučiuoju, mėgindama perduoti visą meilę, kurią jam jaučiu. Mudviem ant galvų stipria srove plūstant šiltam vandeniui, trokštu Kristianą ryte praryti. Jis sudejuoja, apkabina mane ir suspaudžia taip stipriai, tarsi būčiau oras, būtinas jo gyvybei palaikyti.

– Ak, Ana, – dusliai sumurma jis. – Geidžiu tavęs, bet ne čia.

– Gerai, – aistringai sušnabždu prikišusi lūpas prie jo lūpų.

Užsukęs vandenį, jis paima mane už rankos, išveda iš dušo kabinos ir apsiaučia chalatu. Vienu rankšluosčiu apsijuosia strėnas, o paskui paima kitą, mažesnį, ir ima sausinti man plaukus. Baigęs darbą ir juo patenkintas, Kristianas apvynioja rankšluosčiu man galvą taip, kad žvelgdama į didelį veidrodį virš kriauklės atrodau lyg su šydu. Kristianas stovi man už nugaros ir mudviejų žvilgsniai susitinka veidrodyje: liepsningos pilkos akys žiūri į šviesiai žydras akis, ir staiga man kyla viena mintis.

– Ar galiu atsilyginti tuo pačiu? – klausiu.

Nors ir suraukęs kaktą, jis linkteli. Iš didelės kilpinių rankšluosčių krūvos prie tualetinio stalelio paimu dar vieną rankšluostį, atsisuku į Kristianą ir pasistiebusi imu sausinti jam plaukus. Jis pasilenkia, kad man būtų lengviau, o atsitiktinai žvilgtelėjusi į jo veidą po rankšluosčiu pamatau, kad plačiai šypsosi kaip mažas berniukas.

– Jau seniai niekas nešluostė man plaukų. Labai seniai, – sumurma jis ir tuoj pat vėl susiraukia. – Tiesą sakant, turbūt išvis niekas nėra to daręs.

– Greisė juk turėjo tai daryti, tiesa? Šluostyti tau plaukus, kai buvai mažas.

Purtydamas galvą jis sutrukdo man darbuotis.

– Ne. Ji nuo pat pirmos dienos gerbė mano nubrėžtas ribas, nors dėl to ir kentėjo. Vaikystėje buvau labai savarankiškas, – tyliai sako jis.

Pagalvojus apie mažą berniuką vario spalvos plaukais, kuris rūpinasi savimi, nes niekas kitas to nedaro, suspaudžia širdį. Ši mintis labai skaudi. Bet nenoriu savo liūdesiu sugadinti mudviejų su Kristianu artumo akimirkos.

– Ką gi, vadinasi, man tikra garbė, – švelniai patraukiu jį per dantį.

– Iš tiesų, panele Stil. Bet gal garbė man?

– O kaipgi, pone Grėjau, – kandžiai atsakau.

Nusausinusi plaukus, paimu kitą nedidelį rankšluostį ir žingteliu jam už nugaros. Mudviejų akys vėl susitinka veidrodyje ir budrus, klausiamas jo žvilgsnis paragina mane prabilti.

– Ar galėčiau kai ką išbandyti? – klausiu.

Kelias akimirkas pagalvojęs, Kristianas linkteli. Nedrąsiai, labai atsargiai minkštu rankšluosčiu brūkšteliu jam per ranką, šluostydama ant odos susikaupusius vandens lašus. Tada pakėlusi akis patikrinu, kokia jo išraiška. Kristianas, įbedęs į mane liepsningas akis, sumirksi.

Pasilenkusi pabučiuoju jam į petį ir jis truputėlį prasižioja. Taip pat atsargiai nušluostau jam kitą ranką, apiberiu bučiniais petį ir jo lūpose pasirodo vos pastebima šypsena. Švelniai priglaudžiu rankšluostį jam prie strėnų, žemiau išblukusios, bet vis dar matomos lūpdažių linijos. Mat nespėjau nuprausti Kristianui nugaros.

– Visą nugarą, – tyliai sako jis. – Rankšluosčiu.

Tada garsiai įkvepia ir kietai užsimerkia, o aš greitai šluostau jį, atidžiai žiūrėdama, kad liesčiau odą tik rankšluosčiu.

Jo nugara tokia patraukli – platūs, reljefiški pečiai su ištreniruotais ir aiškiai matomais smulkiais raumenimis. Kristianas labai savimi rūpinasi. Šią grožybę darko tik randai.

Šiaip taip prisiverčiu nekreipti į randus dėmesio ir suvaldau norą kiekvieną iš jų išbučiuoti. Kai baigiu darbą, Kristianas iškvepia, o aš palinkstu į priekį ir apdovanoju jį bučiniu į petį. Tada, jį apglėbusi, nušluostau pilvą. Mudviejų žvilgsniai vėl susitinka veidrodyje, Kristiano veide – ir pasitenkinimas, ir budrumas.

– Imk, – paduodu Kristianui mažesnį rankšluostį veidui ir jis suglumęs suraukia kaktą. – Prisimeni Džordžiją? Kai liepei man save liesti tavo rankomis, – priduriu.

Kristiano veidas apsiniaukia, bet aš nekreipiu į tai dėmesio ir jį apkabinu. Abu spoksodami į veidrodį – jis tikras gražuolis ir visiškai nuogas, aš rankšluosčiu apsukta galva – atrodome beveik kaip pora, nužengusi iš barokinio paveikslo, vaizduojančio sceną iš Senojo Testamento.

Paimu ranką, kurią Kristianas noriai man duoda, ir pakeliu, kad jis nusišluostytų krūtinę: braukiu rankšluosčiu per jo kūną lėtai, nedrąsiai. Kartą, kitą, paskui vėl. Kristianas stovi suakmenėjęs, įsitempęs, tik akimis seka jam ant plaštakos uždėtą mano ranką.

Mano pasąmonė pritariamai žiūri, paprastai papūstos jos lūpos šį kartą šypsosi, o aš – tarsi vyriausioji lėlininkė. Nerimas bangomis ritasi Kristianui nugara, bet akių nuo manęs jis nenuleidžia, nors žvilgsnis niūresnis, nuožmesnis… galbūt atskleidžiantis jo gelmėse slypinčias paslaptis.

Ar tikrai noriu nerti į tas gelmes? Ar tikrai noriu stoti akistaton su jo demonais?

– Rodos, tu jau sausas, – sušnabždu nuleisdama ranką ir veidrodyje atidžiai žvelgdama jam į akis.

Kristianas alsuoja greičiau, jo lūpos pravertos.

– Man tavęs reikia, Anastazija, – sušnabžda.

– Ir man tavęs.

Tardama šiuos žodžius staiga suprantu, kokie jie teisingi. Niekaip negalėčiau įsivaizduoti savo gyvenimo be Kristiano.

– Leisk man tave mylėti, – kimiai ištaria jis.

– Gerai, – atsakau, jis atsisukęs prisitraukia mane, suspaudžia glėbyje ir susiranda mano lūpas – maldaudamas, garbindamas, brangindamas… mylėdamas mane.

ŽIŪRIME VIENAS Į KITĄ ką tik patyrę sueities palaimą, Kristianas pirštų galiukais brauko man per nugarą. Gulime šalia: aš ant pilvo, apglėbusi pagalvę, jis – ant šono, ir aš labai vertinu švelnų jo prisilietimą. Suprantu, kad šią akimirką Kristianui būtina mane liesti. Aš jam tarsi balzamas, paguodos šaltinis, tad argi galėčiau nesileisti liečiama? Bet labai norėčiau ir pati jį liesti.

– Vadinasi, gali būti švelnus, – sumurmu.

– Hm… rodos, taip, panele Stil.

Nusišypsau.

– Kai pirmą kartą… tai darėme, ypatingo švelnumo nerodėte.

– Nerodžiau? – klausia jis, apsimestinai naiviai šyptelėdamas. – Kai atėmiau jums nekaltybę…

– Nepasakyčiau, kad atėmėte, – išdidžiai burbteliu – nesu bejėgė mergelė. – Mano nekaltybė buvo paaukota laisva valia ir gana noriai. Aš taip pat jūsų geidžiau ir, jei gerai prisimenu, puikiai praleidau laiką, – droviai šypteliu ir prikandu lūpą.

– Pamenu, kad ir man buvo smagu, panele Stil. Mūsų tikslas – teikti vienas kitam malonumą, – lėtai, tęsdamas žodžius, sako Kristianas, jo veidas – romus ir rimtas. – Ir tai reiškia, kad priklausote man. Besąlygiškai.

Kristianas žvelgia į mane, jo akyse – nė lašelio žaismingumo.

– Taip, priklausau, – sutinku. – Norėjau tavęs kai ko paklausti.

– Klausk.

– Apie tavo biologinį tėvą… ar žinai, kas jis?

Ši mintis jau seniai neduoda man ramybės.

Kristianas suraukia kaktą, paskui papurto galvą.

– Nenutuokiu. Bet tikrai ne tas laukinis, ne jos sąvadautojas. Ir ačiū Dievui.

– Iš kur žinai, kad ne jis?

– Iš to, ką pasakė tėtis… tai yra iš to, ką papasakojo Karikas.

Klausiamai pažvelgiu į Penkiasdešimt, laukdama išsamesnio paaiškinimo.

– Kokia tu smalsi, Anastazija, – Kristianas atsidūsta, papurto galvą. – Sąvadautojas rado tos narkomanės kekšės kūną ir pranešė valdžios institucijoms. Bet kol jis ją rado, praėjo keturios dienos. O radęs užtrenkė duris ir išėjo… palikęs su ja… su jos lavonu.

Tai prisiminus, Kristiano žvilgsnis apsiblausia. Aš giliai atsidūstu. Vargšas berniukas – tai per daug siaubinga, beveik neįmanoma suvokti.

– Vėliau jį apklausė policija. Jis kategoriškai paneigė, kad mudu kas nors sieja, be to, Karikas sakė, kad aš į tą niekšą visiškai nepanašus.

– Ar prisimeni, kaip jis atrodė?

– Anastazija, aš nedažnai galvoju apie tą savo gyvenimo laikotarpį. Taip, prisimenu, kaip jis atrodė. Niekada jo nepamiršiu. – Kristiano veidas apsiniaukia, sugriežtėja, net ima atrodyti liesesnis, o žvilgsnis padvelkia šalčiu ir pykčiu. – Ar negalėtume pasikalbėti apie ką nors kita?

– Atsiprašau. Nenorėjau tavęs liūdinti.

Jis papurto galvą.

– Tai jau praeitis, Ana. Nenoriu apie ją galvoti.

– Ką gi, pasakyk, kokia ta tavo staigmena.

Turiu pakeisti temą, kol jis neapgaubė manęs visomis penkiomis dešimtimis atspalvių. Kristiano veidas akimirksniu pragiedrėja.

– Ar drįsi išeiti į lauką ir įkvėpti gryno oro? Noriu tau kai ką parodyti.

– Žinoma.

Stebiuosi, kaip greitai keičiasi Kristiano nuotaika – nepastovi kaip visada. Jis nusišypso man – berniokiškai, nerūpestingai, kaip įprasta dvidešimt septynerių metų vyrui, ir man suspurda širdis. Neabejoju, kad ta staigmena bus maloni. Kristianas žaismingai pliaukšteli man per užpakalį.

– Apsirenk. Džinsai puikiai tiks. Tikiuosi, Teiloras juos įdėjo.

Atsikėlęs iš lovos, jis apsimauna trumpikes. Ak… galėčiau visą dieną čia sėdėti ir žiūrėti į jį, vaikštinėjantį po kambarį.

– Kelkis, – kaip visada valdingai ir priekaištingai paragina mane Kristianas.

Išsišiepusi iki ausų pažvelgiu į jį.

– Tik grožiuosi reginiu…

Jis suirzęs užverčia akis į lubas.

Mudviem rengiantis atkreipiu dėmesį, kad elgiamės kaip vienas kitą puikiai pažįstantys partneriai: abu pastabūs ir gerai jaučiantys vienas kitą, kartkartėmis pamaloninantys vienas kitą drovia šypsena ar prisilietimu. Man dingteli, kad tai visiškai nauja tiek jam, tiek man.

– Išsidžiovink plaukus, – liepia Kristianas, kai apsirengiame.

– Valdingas kaip visada, – švelniai pasišaipau ir jis pasilenkęs pabučiuoja man į plaukus.

– Kitaip niekada ir nebus, mažyte. Nenoriu, kad susirgtum.

Užverčiu akis, o jis, linksmai nusiteikęs, suraukia lūpas.

– Žinote, man vis dar niežti delnus, panele Stil.

– Džiugu girdėti, pone Grėjau. Jau maniau, kad šį gebėjimą prarandate.

– Jei taip norite, lengvai galiu įrodyti, kad neprarandu.

Kristianas išsitraukia iš krepšio platų šviesiai rudą pynių rašto megztinį ir užsimeta ant pečių. Su baltais marškinėliais ir džinsais, meniškai susitaršiusiais plaukais ir dar šiuo megztiniu jis atrodo tarsi nužengęs tiesiai iš blizgaus, aukštuomenės gyvenimui skirto žurnalo viršelio.

Niekam nevalia būti tokiam gražiam. Ir nežinia, ar todėl, kad mano dėmesį trumpai išblaško tobula Kristiano išvaizda, ar todėl, jog žinau, kad jis mane myli, bet jo grasinimas daugiau nebaugina. Jis – mano Penkiasdešimt Atspalvių; jis tiesiog toks yra.

Paėmus plaukų džiovintuvą šmėsteli tikros vilties spindulys. Mudu rasime aukso vidurį. Tik turime pripažinti vienas kito norus ir prie jų prisitaikyti. Juk tikrai galiu tai padaryti, tiesa?

Spoksau į save tualetinio stalelio veidrodyje. Vilkiu šviesiai melsvą Teiloro nupirktą ir į lagaminėlį įdėtą palaidinukę. Plaukai susivėlę, veidas įraudęs, lūpos paburkusios – liesteliu jas, prisimindama aistringus Kristiano bučinius, ir, žvelgdama į veidrodį, nesusilaikiusi šypteliu. „Taip, aš tave myliu“, – pasakė jis.

– KURGI VAŽIUOSIME? – KLAUSIU viešbučio vestibiulyje mudviem laukiant automobilį atvairuojančio patarnautojo.

Kristianas pirštu pabaksnoja sau į nosies šnervę, lyg sąmokslininkas šypteli – atrodo taip, tarsi iš paskutiniųjų tramdytų džiaugsmą. Dievaži, visai nepanašu į Penkiasdešimt…

Toks jis buvo, kai važiavome sklandyti – gal ir dabar tą patį darysime. Atsakau jam šypsena. Kristianas nužvelgia mane iš aukšto, kreivai šypsodamasis. Paskui pasilenkęs švelniai pabučiuoja.

– Ar bent numanai, koks laimingas su tavimi jaučiuosi? – sumurma jis.

– Taip… Puikiai žinau. Nes tu lygiai taip pat veiki mane.

Kristiano automobiliu prie mūsų kaip žaibas privažiuoja iki ausų išsišiepęs patarnautojas. Jėzau, kokie šiandien visi laimingi…

– Puikus automobilis, sere, – sumurma jis grąžindamas raktelius.

Kristianas jam mirkteli ir duoda nepadoriai daug arbatpinigių. Suraukusi kaktą, dėbteliu į Kristianą. Dievaži…

KRISTIANAS VAIRUOJA PANIRĘS į savo mintis. Iš garsiakalbių sklinda jaunos moters balsas; ji dainuoja gražiu, sodriu, švelniu tembru ir tas liūdnas jausmingas balsas mane užliūliuoja.

– Turiu padaryti lankstą. Ilgai neužtruksime, – išsiblaškęs pareiškia Kristianas, išvaduodamas mane iš dainos kerų.

Šit kaip? Kodėl? Smalsu, kokia ta staigmena. Mano vidinė dievaitė šokinėja nelyginant nekantri penkiametė.

– Gerai, – sumurmu.

Kažkas čia ne taip. Staiga jis pasidarė niūrus ir ryžtingas.

Kristianas įsuka į didelio automobilių salono aikštelę, sustoja ir, lyg abejodamas savo sprendimu, atsisuka į mane.

– Turime nupirkti tau naują automobilį, – sako.

Iš nuostabos net išsižioju.

Dabar? Sekmadienį? Po galais, kas jam užėjo? Be to, čia „Saab“ markės automobilių salonas.

– Ne „Audi“?

Kvaila, bet daugiau nesugalvoju, ką pasakyti, ir jis, ačiū Dievui, tirštai nurausta. Kristianas sutrikęs. Pirmas kartas!

– Pamaniau, gal norėsi kitos markės, – sumurma.

Jam taip nesmagu, kad vos nusėdi ant sėdynės.

Ak, prašau… Tokia proga – negi nepasišaipysi. Nusiviepiu.

– „Saab“?

– Taip. „A 9-3“. Eikš.

– Kodėl tave taip traukia užsienietiški automobiliai?

– Anastazija, vokiečiai ir švedai gamina saugiausius automobilius pasaulyje.

Šit kaip?

– Maniau, jau užsakei man kitą „Audi A3“?

Kristianas nužvelgia mane ir niūriai, ir linksmai.

– Galiu tą užsakymą atšaukti. Eikš.

Išlipęs iš automobilio, Kristianas atidaro man dureles.

– Aš skolingas tau dovaną universiteto baigimo proga, – sako tiesdamas man ranką.

– Kristianai, tikrai neprivalai to daryti.

– Žinoma, kad privalau. Prašau. Eikš.

Iš Kristiano tono suprantu, kad dabar juokauti nederėtų.

Susitaikau su likimu. „Saab“? Ar noriu „Saab“ automobilio? Ypatingasis nuolankiųjų „Audi“ man visai patiko. Negana to, buvo labai stilingas.

Tik, žinoma, dabar jis palaidotas po statine baltų dažų… Mane nukrečia šiurpas. Ir ji vis dar ten…

Paduodu Kristianui ranką ir nužingsniuojame į automobilių saloną.

Trojus Turnianskis, pardavimo vadybininkas, prilimpa prie Penkiasdešimties kaip vantos lapas. Jis iš tolo užuodžia rimtus kliento ketinimus. Kalba su keistu, lyg JAV vidurio vakarų, lyg britišku akcentu. Sunku pasakyti.

– Pageidaujate „Saab“ automobilio, sere? Pavažinėto? – džiaugsmingai trindamas rankas teiraujasi jis.

– Naujo, – Kristianas nepatenkintas stipriai sučiaupia lūpas.

Naujo!

– Ar jau išsirinkote modelį, sere? – meilikaudamas jis tiesiog iš kailio neriasi.

– „9-3 2.OT“, sportinį sedaną.

– Puikus pasirinkimas, sere.

– Kokios spalvos, Anastazija? – pakreipęs galvą klausia Kristianas.

– Hm… Gal juodą? – gūžtelėdama sakau. – Tau tikrai nereikia to daryti…

Kristianas suraukia kaktą.

– Juodas naktį sunkiai pastebimas.

Ak, dėl Dievo meilės… Šiaip taip atsispiriu pagundai užversti akis.

– Tu turi juodą automobilį.

Jis rūsčiai dėbteli į mane.

– Tada šviesiai gelsvą, – abejingai gūželiu.

Kristianas nepatenkintas susiraukia – akivaizdu, kad šviesiai geltona spalva jam nepatinka.

– O kokios spalvos automobilį tu man išrinktum? – klausiu jo tarsi mažo vaiko, nors… daugeliu požiūrių Kristianas toks ir yra. Ši mintis man nemaloni – ir slegianti, ir kartu skatinanti neprarasti budrumo.

– Baltą arba sidabro spalvos.

– Tuomet tebūnie sidabro. Bet žinai, kad man labiau patiktų „Audi“, – priduriu sudrausminta savo minčių.

Pajutęs, kad sandoris slysta iš rankų, Trojus išblykšta.

– Gal norėtumėte nuleidžiamu stogu, ponia? – klausia entuziastingai pliaukštelėdamas rankomis.

Mano pasąmonė bjaurėdamasi susigūžia, mat jai šis automobilio pirkimas labai nemalonus, bet mano vidinė dievaitė parbloškia ją ant žemės. Nuleidžiamu stogu? Tai bent!

Suraukęs antakius, Kristianas įdėmiai mane nužvelgia.

– Nuleidžiamu stogu? – klausia iš nuostabos kilstelėdamas antakį.

Nuraustu. Toks jausmas, kad jis palaiko tiesioginį ryšį su mano vidine dievaite, nors, žinoma, taip ir yra. Kartais tai labai neparanku. Nudelbiu akis.

O Kristianas kreipiasi į Trojų:

– Kokie automobilio nuleidžiamu stogu statistiniai saugumo duomenys?

Trojus, pajutęs silpnąją Kristiano vietą, nutaria smogti lemiamą smūgį ir pažeria visą krūvą statistinių duomenų.

Suprantama, Kristianas nori, kad būčiau saugi. Jam tai tarsi religija, jis saugumo fanatikas, tad įdėmiai klausosi nepriekaištingai išmoktos Trojaus greitakalbės. Penkiasdešimčiai tai tikrai rūpi.

„Taip. Aš tave myliu.“ Prisimenu šį rytą tyliai, pašnabždomis ištartus jo žodžius, ir gyslomis nelyginant tirpstantis medus pasklinda džiaugsminga šiluma. Šis vyras – Dievo dovana moterims – mane myli.

Staiga susigriebiu paikai besišypsanti, o Kristianas, puikiai nusiteikęs, pažvelgia į mane ir sutrinka. Aš labai patenkinta savimi, labai laiminga.

– Kad ir kas jus taip džiugina, ir aš norėčiau pasidžiaugti, panele Stil, – sumurma Kristianas Trojui nuėjus prie kompiuterio.

– Jūs mane džiuginate, pone Grėjau.

– Nejaugi? Na, atrodai tarsi apsvaigusi, – jis paskubomis mane pabučiuoja. – Ir ačiū, kad sutikai priimti automobilį. Šį kartą pasidavei lengviau.

– Na, juk čia ne „Audi A3“.

Kristianas santūriai šypteli.

– Toks automobilis – ne tau.

– Man jis patiko.

– Sere, norėjote 9-3 modelio? Radau vieną mūsų salone Beverli Hilse. Per porą dienų galėtume jums pristatyti, – Trojaus veide šviečia pergalinga šypsena.

– Vėliausiai?

– Taip, sere.

– Puiku.

Kristianas išsiima savo kreditinę, o gal… Teiloro? Nuo šios minties sunerimstu. Svarstau, kaip Teilorui sekasi, ar jis rado Kristiano apartamentuose besislapstančią Leilą. Pasitrinu kaktą. Taip, su Kristianu man atiteko ir visa jo praeities našta.

– Malonėkite čionai, pone… – Trojus žvilgteli į pavardę ant kreditinės kortelės, – Grėjau.

KRISTIANAS ATIDARO DURELES IR aš vėl įsitaisau priekinėje keleivio sėdynėje.

– Ačiū, – padėkoju, kai jis atsisėda šalia.

Jis nusišypso.

– Labai prašom, Anastazija.

Kristianas įjungia variklį ir vėl suskamba muzika.

– Kas čia dainuoja? – klausiu.

– Eva Kesidi.

– Jos balsas žavingas.

– Tikra tiesa. Buvo.

– Hm…

– Ji mirė jauna.

– A…

– Gal nori valgyti? Šiandien nebaigei pusryčiauti, – nepatenkintas žvilgteli į mane Kristianas.

Oi, kokia bėda.

– Noriu.

– Tada pirmiausia pavalgysime.

Kristianas nuvairuoja automobilį į uosto rajoną, o tada Aliaskos Viaduko keliu pasuka į šiaurę. Siatle – dar viena graži diena, jau kelias savaites oras neįprastai puikus.

Mudviem klausantis mielo, jausmingo Evos Kesidi balso ir važiuojant greitkeliu, Kristianas atrodo laimingas ir atsipalaidavęs. Ar anksčiau su juo kada nors jaučiausi taip jaukiai? Nežinau.

Jau taip nebesinervinu dėl jo nuotaikų kaitos, esu tikra, kad jis manęs nenubaus, o jis mano draugijoje, rodos, irgi geriau jaučiasi. Kristianas pasuka į kairę, į pakrante besidriekiantį kelią, ir pagaliau sustoja automobilių aikštelėje prie didžiulės prieplaukos.

– Čia ir pavalgysime. Atidarysiu tau dureles, – sako Kristianas taip, kad suprantu, jog judintis iš vietos būtų neišmintinga, ir man belieka žiūrėti į jį, žingsniuojantį prie kito automobilio šono. Ar tai kada nors baigsis?

SUSIKIBĘ UŽ RANKŲ NUEINAME prie pat uosto; mums prieš akis plyti prieplauka.

– Kiek laivų… – tyliai nusistebiu.

Čia jų daugybė, – visokiausių dydžių ir formų, – sūpuojasi sau ramiuose vandenyse. Toliau, Pjudžeto sąsiauryje, matyti kelios dešimtys su vėju besigalynėjančių, vandenyje laviruojančių burlaivių. Tai įspūdingas, nepakartojamas vaizdas. Vėjas truputį sustiprėja, tad susisiaučiu džinsinį švarkelį.

– Šalta? – klausia jis ir priglaudžia mane stipriau.

– Ne, aš tik grožiuosi reginiu.

– Galėčiau žiūrėti į tuos laivus kad ir visą dieną. Nagi, eikš.

Kristianas nusiveda mane į didelį uosto barą ir patraukia prie prekystalio. Baro apstatymas labiau primena Naująją Angliją, o ne Vakarų pakrantę: sienos baltos ir gelsvai žalsvos, baldai šviesiai melsvi, visur prikabinėta irklų ir kitų plaukiojimo valtimi reikmenų. Tai šviesi, gerai nuteikianti užeiga.

– Pone Grėjau! – maloniai sutinka Kristianą barmenas. – Ko šią popietę jums pasiūlyti?

– Sveikas, Dante, – džiugiai nusišypso Kristianas ir mudu susėdame ant aukštų baro kėdžių. – Ši žavi dama – Anastazija Stil.

– Sveikiname jus atvykus į SP barą.

Dantė man draugiškai nusišypso. Jis juodaodis ir išvaizdus, tamsiomis akimis nužvelgia mane, įvertina, bet geismo jose, rodos, nėra. Žybteli ausyje įsegtas auskaras su didoku deimantu. Iš karto pajuntu Dantei simpatiją.

– Ko gersite, Anastazija?

Pakeliu akis į Kristianą, žvelgiantį į mane ir laukiantį sprendimo. Oho, jis ketina leisti rinktis man pačiai.

– Prašom vadinti mane Ana; gersiu to, ko ir Kristianas.

Droviai šypteliu Dantei. Penkiasdešimt apie vyną išmano daug daugiau už mane.

– Noriu alaus. Visame Siatle čia vienintelis baras, kur galima gauti „Adnams Explorer“ alaus.

– Alaus?

– Taip, – Kristianas linksmai man nusišypso. – Prašyčiau, Dante, du bokalus „Explorer“ alaus.

Dantė linkteli ir netrukus pastato ant baro du bokalus.

– Čia būna labai skanios jūrų gėrybių sriubos, – sako Kristianas.

Suprask, tai klausimas, skirtas man.

– Jūrų gėrybių sriuba ir alus puikiausiai tiks, – sakau šypsodamasi.

– Dvi porcijas jūrų gėrybių sriubos? – pasitikslina Dantė.

– Taip, – šypsodamasis linkteli Kristianas.

Valgydami mudu šnekamės taip, kaip dar nesame šnekėjęsi. Kristianas atsipalaidavęs ir ramus: jis atrodo jaunas, laimingas ir puikiai nusiteikęs, nesvarbu, kas vakar nutiko. Prisimena Grėjaus įmonių holdingo istoriją, ir kuo daugiau atskleidžia, tuo stipriau justi jo aistringas noras gelbėti bėdų turinčias įmones, tikėjimas savo kuriamomis technologijomis ir svajonė trečiojo pasaulio šalyse padidinti žemės ūkio našumą. Klausausi susižavėjusi. Jis sąmojingas, protingas, nesavanaudiškas, gražus ir… mane myli.

Kita vertus, Kristianas apipila mane klausimais apie Rėjų ir mano mamą, apie mano vaikystę vešliuose miškuose skendinčiame Monteseine ir trumpus laikotarpius, kai gyvenau Teksase ir Las Vegase. Jis nori sužinoti, kokias knygas ir filmus labiausiai mėgstu, ir aš nustembu, kad mudu turime gana daug bendra.

Besišnekučiuojant man staiga topteli, kad Kristianas, įkūnijęs Hardžio Aleką, tapo Eindželu ir nepaprastai greitai iškėlė sau tikslą siekti aukštų idealų.

Kai pavalgome, pasirodo, kad jau po antros valandos. Kristianas apmoka sąskaitą, Dantė maloniai su mumis atsisveikina ir palinki sėkmės.

– Puiki vietelė. Ačiū už pietus, – padėkoju Kristianui, kai jis paėmęs už rankos vedasi mane iš baro.

– Mes čia dar ateisime, – sako jis ir mudu traukiame į prieplauką. – Norėjau tau kai ką parodyti.

– Žinau… kad ir kas tai būtų, nekantrauju pamatyti.

SUSIKIBĘ UŽ RANKŲ ŽINGSNIUOJAME palei prieplauką besidriekiančia promenada. Kokia maloni popietė. Žmonės leidžia laiką gryname ore ir džiaugiasi sekmadieniu: vedžioja šunis, grožisi laivais, žiūri į krantine bėgiojančius savo vaikus.

Artinantis prie prieplaukos, laivai atrodo vis didesni. Kristianas nusiveda mane į krantinę ir sustoja prie milžiniško katamarano.

– Pamaniau, galėtume šią popietę paplaukioti. Čia mano laivas.

Po velnių. Jis mažiausiai dvylikos, o gal ir penkiolikos metrų ilgio. Du aptakūs balti korpusai, denis, erdvi kajutė ir aukštai virš galvos iškilęs įspūdingas stiebas. Apie laivus nieko neišmanau, bet aiškiai matau, kad šis – ypatingas.

– Oho, – nustebusi tepratariu.

– Pastatytas mano įmonėje, – neslėpdamas pasididžiavimo paaiškina Kristianas ir man ima stipriau plakti širdis. – Nuo korpuso dugno iki stiebo viršaus šį laivą projektavo geriausi laivų projektuotojai pasaulyje, o pastatytas jis čia, Siatle, mano laivų statykloje. Jame hibridinės elektrinės pavaros, asimetriški deniai su burėmis, didburė kampuotu viršumi…

– Gerai jau, gerai, įtikinai mane, Kristianai.

Jis nuoširdžiai nusišypso.

– Tai puikus laivas.

– Puikiai ir atrodo, pone Grėjau.

– Tiesa, panele Stil.

– Koks jo pavadinimas?

Kristianas nusitempia mane į šalį, kad pamatyčiau laivo pavadinimą – „Greisė“. Nustembu.

– Pavadinai laivą mamos vardu?

– Taip, – pakreipia galvą jis. – Kodėl stebiesi?

Gūžteliu. Stebiuosi, nes su motina Kristianas visuomet atrodo pabrėžtinai santūrus.

– Anastazija, aš dievinu savo mamą. Kodėl negalėčiau jos garbei pavadinti laivo?

Nuraustu.

– Ne, aš ne dėl to… tiesiog…

Po galais, ką atsakyti?

– Anastazija, Greisė Trevelian-Grėj išgelbėjo man gyvybę. Visą gyvenimą būsiu jai dėkingas.

Žiūriu į jį nenuleisdama akių, gėriuosi šiame droviame prisipažinime slypinčia pagarba. Pirmą kartą visiškai akivaizdu, kad Kristianas myli savo mamą. Bet kodėl elgiasi su ja taip keistai santūriai ir prieštaringai?

– Gal nori užlipti ant denio? – klausia jis spindinčiomis, susijaudinimo kupinomis akimis.

– Mielai, – šypsodamasi sakau.

Rodos, labai patenkintas, Kristianas čiumpa mane už rankos ir siauru trapu nusiveda į laivą. Sustojame ant denio po tentu.

Vienoje pusėje stovi stalas ir U raidės formos šviesiai mėlyna oda aptrauktas minkštasuolis, ant kurio gali susėsti bent aštuoni žmonės. Pro slankiąsias duris žvilgteliu į kajutę ir išsigandusi atšoku, išvydusi ten kažkokį žmogų. Atstūmęs tas duris, išeina aukštas šviesbruvis vyras – įdegęs saulėje, garbanotais plaukais, rudomis akimis, su išblukusiais rožiniais marškinėliais trumpomis rankovėmis ir atverčiama apykakle, su šortais ir jūreiviškais batais. Iš pirmo žvilgsnio turėtų būti pradėjęs ketvirtą dešimtį.

– Makai… – Kristianas nuoširdžiai nusišypso.

– Pone Grėjau! Sveiki sugrįžę!

Vyrai paspaudžia vienas kitam ranką.

– Anastazija, čia Lajamas Makonelis. Lajamai, tai mano mergina, Anastazija Stil.

Mergina! Mano vidinė dievaitė vikriai padaro arabeską. Dėl to automobilio nuleidžiamu stogu ji vis dar išsišiepusi iki ausų. Man dar reikia laiko prie to priprasti – jau ne pirmą kartą Kristianas sako, kad aš jo mergina, bet kai girdžiu jį tariant šį žodį, vis dar apima neapsakomas džiaugsmas.

– Malonu susipažinti? – sakau, kai mudu su Lajamu spaudžiame vienas kitam ranką.

– Vadinkite mane Maku, – maloniai pasiūlo Lajamas, kurio akcento niekaip negaliu atpažinti. – Sveika užlipusi ant denio, panele Stil.

– Prašom vadinti mane Ana, – rausdama sumurmu.

Jo akys rudos, o žvilgsnis toks skvarbus…

– Na, ar ji pasiruošusi, Makai? – nekantriai įsiterpia Kristianas ir man dingteli, kad jis kalba apie mane.

– Pasiruošusi skrosti bangas, sere, – džiugiai šypsodamasis sako Makas.

Ak, laivas… „Greisė“. Kokia aš kvaiša…

– Tad pirmyn!

– Ketinate išplaukti?

– Taip, – Kristianas išdykėliškai šypteli Makui. – Nori truputį paplaukioti, Anastazija?

– Taip, labai.

Nuseku paskui jį į kajutę. Tiesiai prieš mus stovi šviesiai ruda odinė sofa, o virš jos pro didžiulį langą truputį išgaubtu stiklu atsiveria prieplaukos panorama. Kairėje – virtuvė: puikiai įrengta, apstatyta šviesios medienos baldais.

– Tai pagrindinis salonas. Šalia – kambuzas, – mostelėdamas į virtuvę, paaiškina Kristianas.

Paėmęs už rankos, jis vedasi mane per pagrindinę kajutę. Ji stebėtinai erdvi. Grindys taip pat medinės, šviesios. Kajutė atrodo šiuolaikiška ir elegantiška, neužgriozdinta ir erdvi, bet kartu ir labai praktiška, tarsi Kristianas joje būtų retas svečias.

– Abiejose pusėse – po vonios kambarį.

Kristianas parodo dvejas duris, o paskui praveria dar vienas tiesiai mums prieš nosį, keistos formos, ir įžengia vidun. Į prabangų miegamąjį. Ak…

Jame didžiulis gultas, šviesiai mėlyna patalynė ir melsvai dekoruotos sienos – visai kaip jo miegamajame Eskaloje. Akivaizdu, kad Kristianas, pasirinkęs vieną stilių, ilgai lieka jam ištikimas.

– Tai laivo savininko kajutė, – spindinčiomis akimis jis nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. – Be šeimos narių, tu pirma mergina, įkėlusi čia koją, – sako. – Bet šeimos nariai nesiskaito.

Nuo įdėmaus Kristiano žvilgsnio išraustu, širdis ima daužytis. Ar tikrai? Dar vienas pirmas kartas… Kristianas prisitraukia mane, suspaudžia glėbyje, panardina pirštus į plaukus ir bučiuoja – ilgai ir aistringai. Kai jis atšlyja, abiem trūksta kvapo.

– Reikėtų pirmą kartą iš tiesų pasinaudoti šiuo guoliu, – prikišęs lūpas prie mano lūpų, sušnabžda jis.

Ak, jūroje!

– Bet ne dabar. Eikš, Makas tuoj atsišvartuos.

Kai vėl paėmęs už rankos Kristianas vedasi mane per saloną, kaip įmanydama stengiuosi nepaisyti skaudžiai nudiegusio nusivylimo. Kristianas parodo dar vienas duris.

– Čia darbo kambarys, o ten, priekyje, dar dvi kajutės.

– O kiek iš viso žmonių gali nakvoti laive?

– Tai septynių gultų vienastiebis burlaivis. Bet mano šeimos nariai jame lankosi itin retai. Mėgstu buriuoti vienas. Bet tik ne tuomet, kai tu su manimi. Dabar turiu tavimi rūpintis.

Pasirausęs dėžėje, jis ištraukia ryškiai raudoną gelbėjimosi liemenę.

– Štai.

Užvilkęs ją man per galvą, Kristianas stropiai įtempia visus dirželius ir aš vos pastebimai šypteliu.

– Tau patinka mane pančioti, ar ne?

– Visomis prasmėmis, – atsako Kristianas, o jo veide sušvinta geidulinga šypsena.

– Iškrypėlis.

– Žinau.

Jis kilsteli antakius ir dar plačiau nusišypso.

– Mano iškrypėlis, – pašnabždomis priduriu.

– Taip, tavo.

Apvilkęs gelbėjimosi liemenę, Kristianas čiumpa už jos kraštų ir mane pabučiuoja.

– Amžinai, – sukužda ir paleidžia mane, dar nespėjusią nieko atsakyti.

Amžinai! Po galais.

– Eikš.

Čiupęs už rankos, jis ištempia mane į lauką, laiptais užlipame į aukštutinį denį ir įžengiame į mažą kubriką, kuriame yra didelis vairas ir aukšta sėdynė. Laivo pirmagalyje Makas tvarkosi su virvėmis.

– Ar čia ir išmokai visų gudrybių su virvėmis? – lyg niekur nieko klausiu Kristiano.

– Išmokti sunerti dvigubą kilpą visiškai nesunku, – įdėmiai į mane žvelgdamas atsako jis. – Panele Stil, rodos, jums smalsu. Man tokia nuostata patinka. Mielai jums parodysiu, ką gebu daryti su virve.

Kristianas patenkintas nusišypso, o aš perveriu jį atšiauriu žvilgsniu, tarsi būčiau įžeista. Jo veidas apsiniaukia.

– Supratau, – pagaliau atsakau jam ir išsišiepiu iki ausų.

Jis kietai sučiaupia lūpas, prisimerkia.

– Galbūt vėliau rimtai su jumis pasišnekėsiu, bet dabar turiu vairuoti laivą.

Jis atsisėda prie valdymo prietaisų skydo, paspaudžia mygtuką ir laivo variklis suūžia.

Laivo pakraščiu, nuoširdžiai man šypsodamasis, tekinas atskuba Makas ir nušoka į žemutinį denį, ketindamas atrišti virvę. Gal ir jis žino kokių nors su virvėmis susijusių gudrybių? Visiškai netikėtai šmėstelėjus šiai nemaloniai minčiai, nuraustu.

Pasąmonė piktai dėbteli. Įsivaizduoju save atsakančią jai pečių gūžtelėjimu ir žvilgteliu į Kristianą – dėl visko kaltas Penkiasdešimt. Jis susisiekia su pakrantės apsaugos tarnyba, o Makas tuo metu šūkteli, kad esame pasiruošę išplaukti.

Kristianas vėl pribloškia gabumais. Ar yra kas nors, ko šis žmogus nemoka? Paskui prisimenu nuoširdžias jo pastangas penktadienį mano bute kubeliais ir griežinėliais pjaustyti papriką. Nuo šios minties pralinksmėju.

Kristianas atsargiai išplukdo „Greisę“ iš stovėjimo vietos, tada nukreipia į prieplaukos vandens vartus. Mums už nugaros, prieplaukos krantinėje, būrelis smalsuolių susirenka pažiūrėti, kaip išplaukiame. Maži vaikai mojuoja, aš jiems taip pat pamoju.

Kristianas žvilgteli per petį, o tada prisitraukia mane, kad stovėčiau jam tarp kojų, ir ima rodyti įvairius kubriko ciferblatus ir kitus valdymo įtaisus.

– Čiupk vairą, – valdingai kaip visada įsako jis ir aš paklūstu.

– Klausau, kapitone! – atsakau nesitverdama juoku.

Švelniai uždėjęs rankas ant mano rankų, Kristianas toliau vairuoja laivą iš prieplaukos ir po kelių minučių atsiduriame atviroje jūroje, šaltuose melsvuose Pjudžeto sąsiaurio vandenyse. Čia nėra prieplaukos pylimo užuovėjos, tad vėjas stipresnis, o vanduo po kojomis supasi ir banguoja.

Jausdama Kristiano džiugesį negaliu nesišypsoti – visa taip smagu. Padarę didelį lankstą pasukame į vakarus, Olimpo pusiasalio link, vėjas pučia mums į nugarą.

– Metas kelti bures, – susijaudinęs sako Kristianas. – Štai, laikyk. Žiūrėk, kad nenukryptume nuo kurso.

Ką?!

Pamatęs siaubo iškreiptą mano veidą, jis šypteli.

– Mažyte, tai paprasta. Laikyk vairą, žiūrėk į laivo pirmagalį ir nenuleisk akių nuo horizonto. Tu puikiai susitvarkysi, kaip visada susitvarkai. Kai pakelsime bures, pajusi trūktelėjimą. Tiesiog tvirtai laikyk vairą. Duosiu tau štai tokį ženklą, – Kristianas pirštu tarsi peilio ašmenimis brūkšteli sau per gerklę, – tada galėsi išjungti variklius. Paspausi šį mygtuką, – jis parodo didelį juodą mygtuką. – Supratai?

– Taip, – apimta panikos karštligiškai linkteliu.

Po velnių, nieko panašaus nesitikėjau!

Kristianas pabučiuoja mane ir pakilęs iš kapitono sėdynės nuskuba į laivo pirmagalį pas Maką vynioti burių, rišti virvių, sukti gervių ir skriemulių. Darbas jiedviem puikiai sekasi, kartais jie vienas kitam šūkteli kokį nors įprastą laivybos žodį, o man miela žiūrėti į Penkiasdešimt, nerūpestingai besidarbuojantį su kitu žmogumi.

Gal Makas – Penkiasdešimties draugas? Nepasakytum, kad Kristianas turėtų daug draugų, kita vertus, aš gausybės draugių irgi neturiu. Na, bent jau Siatle. Vienintelė mano draugė išvažiavo atostogų ir dabar kaitinasi saulėje Sent Džeimse, vakarinėje Barbadoso pakrantėje.

Staiga skausmingai pajuntu, kaip ilgiuosi Keitės. Kambario draugės pasiilgau labiau, nei maniau pasiilgsianti jai išvažiuojant. Tikiuosi, ji apsigalvos ir, užuot toliau atostogavusi su Kristiano broliu Eliotu, grįš namo drauge su savo broliu Etanu.

Kristianas su Maku kelia priekinę burę, aš susižavėjusi žiūriu, kaip ji slenka stiebu aukštyn. Vėjas ją tuoj pat pagauna ir įtempia.

– Laikyk kursą, mažyte, ir išjunk variklius! – perrėkia vėją Kristianas rodydamas, kad išjungčiau variklius.

Vos girdžiu, ką jis sako, bet skubiai palinksiu žiūrėdama į mylimą vyrą – vėjo gairinamą, pakiliai nusiteikusį, tvirtai stovintį bangų kilnojamame laive.

Paspaudžiu mygtuką, variklių ūžesys nutyla ir „Greisė“ plaukia prie Olimpo pusiasalio – skrosdama bangas, tarsi įgavusi sparnus. Noriu rėkti, šaukti, džiugiai klykti, nes tai vienas iš labiausiai jaudinančių gyvenimo potyrių, išskyrus gal tik sklandymą ir… Raudonąjį kančių kambarį.

Oho! Šis laivas gali skriete skrieti! Stoviu tvirtai, laikau vairą, kad nesisuktų, o Kristianas jau vėl man už nugaros, vėl uždeda rankas man ant rankų.

– Na, ką pasakysi?! – klausia jis perrėkdamas vėjo kauksmą ir jūros ošimą.

– Kristianai! Tai nuostabu.

Jis patenkintas išsišiepia iki ausų.

– Palauk, kol pakelsime spinakerį, – ir galva mosteli į Maką, kaip tik išvyniojantį šią burę – jos audeklas ryškus, tamsiai raudonas. Išvydusi tą spalvą prisimenu žaidimų kambario sienas…

– Įdomi spalva! – šūkteliu.

Kristianas iškalbingai šypteli ir pamerkia akį. Ak, jis tyčia taip daro.

Spinakeris išsipučia – išsiskleidžia visa didžiulė, keista trikampė forma, leidžianti „Greisei“ dar labiau įsibėgėti. Radusi kryptį, ji skrieja sąsiaurio link.

– Asimetriškai išdėstytos burės. Kad greičiau plauktume, – atsako Kristianas į nebylų mano klausimą.

– Nuostabu.

Nesugalvoju, ką daugiau pasakyti. Stoviu išsišiepusi kaip kvaiša; skrosdami bangas, artinamės prie didingų Olimpo kalnų ir Beinbridžo salos. Atsisukusi matau tolstantį Siatlą, o tolumoje – ir Reinyro kalną.

Tiesą sakant, iki šiol nebuvau deramai įvertinusi atšiauraus Siatlo apylinkių grožio: vešlių, dailių, aukštų, visžalių medžių ir kur ne kur išsišovusių uolų. Šią puikią saulėtą popietę jų grožis atrodo laukinis, bet romus ir gniaužiantis kvapą. Palyginti su greičiu, kuriuo mūsų laivas skrodžia bangas, ši ramybė stebėtina.

– Ar greitai plaukiame?

– Penkiolikos mazgų greičiu.

– Aš nežinau, ką tai reiškia.

– Truputį greičiau nei dvidešimt septyni kilometrai per valandą.

– Tik tiek? Įspūdis toks, kad lekiame daug greičiau.

Kristianas šypsodamasis suspaudžia man rankas.

– Tu žavi, Anastazija. Malonu matyti tave įraudusiais skruostais… ir ne dėl to, kad jautiesi nejaukiai. Atrodai kaip Chosė nuotraukose.

Atsisuku ir jį pabučiuoju.

– Jūs, pone Grėjau, žinote, kaip padėti merginai gerai leisti laiką.

– Turime stengtis vienas kitam įtikti, panele Stil. – Kristianas nubraukia plaukus ir pabučiuoja man į sprandą, nuo to bučinio nugara nusirita malonus virpulys. – Gera matyti tave laimingą, – sumurma jis ir apglėbia stipriau.

Pažvelgiu tolyn, į plytinčius melsvus vandenis, svarstydama, ką gero praeityje turėjau nuveikti, kad laimė man nusišypsojo atsiųsdama šį vyrą.

„Taip, tau sekasi, kvaiša, – piktai tarsteli pasąmonė. – Bet teks padirbėti, kad jis atsisakytų savo įpročių. Juk vaniliniu šlamštu visą gyvenimą nesitenkins… turėsi leistis į kompromisą.“ Įsivaizduoju save rūsčiai dėbtelint į bjaurią, įžūlią jos marmūzę ir priglaudžiu galvą Kristianui prie krūtinės. Giliai širdyje žinau, kad pasąmonė teisi, bet veju tokias mintis šalin. Nenoriu gadinti dienos.

PO VALANDOS IŠMETAME INKARĄ nuošalioje įlankėlėje prie Beinbridžo salos. Makas gumine pripučiama valtimi nuplaukė į krantą – tiesa, nežinau, kokiu reikalu, bet nujaučiu, nes vos tik jis įjungia už valties borto įtaisytą variklį, Kristianas, tarsi vykdydamas kažkokią misiją, čiumpa mane už rankos ir tempte nusitempia į savo kajutę.

Stovėdamas priešais ir skleisdamas svaiginantį geidulingumą, jis įgudusiais pirštais paskubomis atlaisvina man gelbėjimosi liemenės diržus. Atsegęs juos, liemenę nusviedžia šalin ir, išplėtęs tamsias akis, atidžiai į mane pažvelgia.

Jaučiu, kad jau linksta keliai, nors Kristianas manęs dar beveik nepalietė. Jis kilsteli ranką man prie veido, pirštais perbraukia per smakrą, paskui per kaklą, krūtinkaulį ir, prisilietimu degindamas odą, pasiekia viršutinę palaidinukės sagą.

– Noriu tave matyti, – sušnabžda ir mitriai atsega sagą.

Pasilenkęs švelniai pabučiuoja truputį prasiskyrusias mano lūpas. Aš šnopuoju, jau pasiruošusi, šioje kajutėje suviliota neapsakomo jo grožio ir laukinio seksualumo, o laivas švelniai sūpuojasi ir tam neįmanoma atsispirti. Kristianas truputį atsitraukia.

– Parodyk man, kaip nusirengi, – sušnabžda Kristianas spindinčiomis akimis.

Dieve… Mielai paklūstu. Nenuleisdama akių, mėgaudamasi deginančiu jo žvilgsniu, neskubėdama atsisagstau palaidinukę. Ak, štai kaip apsukama galva. Matau geismą – jis atsispindi Kristiano veide… ir dar kai kur.

Paleidusi palaidinę, kad nukristų ant grindų, paliečiu džinsų sagą.

– Pakaks, – valdingai tarsteli Kristianas. – Sėsk.

Atsisėdu ant lovos krašto, o Kristianas, vikriai atsiklaupęs prieš mane, atriša vieno, paskui kito sportbačio raištelį, nuauna abu batus, o tada numauna kojines. Paėmęs kairę koją, pakelia ją, švelniai pakšteli į nykščio pagalvėlę, o tada grybšteli dantimis.

– Ai! – suaimanuoju ir pajuntu dilgčiojimą kirkšnyse.

Kristianas grakščiai atsistoja, ištiesęs man ranką padeda atsikelti nuo lovos.

– Toliau, – paragina ir žingteli atatupstas, kad galėtų mane stebėti.

Koketuodama atsisegu džinsų užtrauktuką, užkišu nykščius už juosmens, o tada nusismaukiu juos per šlaunis. Jo lūpose pasirodo šypsenėlė, bet žvilgsnis dar apniukęs.

Nežinia, ar dėl to, kad šįryt jis su manimi mylėjosi, – tikrai mylėjosi, švelniai ir meiliai, – ar dėl to, kad jausmingai prisipažino: „Taip. Aš tave myliu“, bet aš nė trupučio nesidroviu. Šiam vyrui noriu atrodyti seksuali. Jis to seksualumo nusipelno, su juo ir jaučiuosi seksuali. Taip, man tai naujiena, bet globojama tokio patyrusio vadovo kaip jis mokausi. Kita vertus, ir Kristianui daug kas naujiena. Manau, tai bent truputį išlygina supamąją lentą, ant kurios mudu sėdime.

Vilkiu naujais apatiniais – baltomis nėriniuotomis kelnaitėmis ir prie jų derančia liemenėle – firminiais, dizainerio kurtais, tad ir nepigiais. Išlipu iš nusmauktų džinsų ir lieku stovėti prieš Kristianą su apatiniais, už kuriuos jis sumokėjo, bet jau nesijaučiu vargšė. Jaučiuosi priklausanti jam.

Užkišusi ranką už nugaros, atsisegu liemenėlę, nusismaukiu nuo pečių petnešėles ir numetu ją ant palaidinukės. Tada neskubėdama nusimaunu kelnaites, leidžiu joms nuslysti iki kulkšnių ir, stebėdamasi savo grakštumu, išlipu iš jų.

Stoviu prieš Kristianą nuoga, visiškai nesigėdydama, ir žinau, jog taip yra todėl, kad jis mane myli. Dabar jau neturiu ko slėpti. Kristianas neprataria nė žodžio, tik žiūri į mane. Matau tik kaip jis manęs trokšta, kaip mane dievina, ir didžiulį poreikį – jo meilės man gelmę.

Nenuleisdamas nuo manęs begėdiško pilkų akių žvilgsnio, Kristianas kilsteli šviesiai pilko nertinio kraštą, nusivelka jį, paskui per galvą nusitraukia ir marškinėlius, apnuogindamas krūtinę. Paskui ateina eilė batams, kojinėms ir pagaliau jis pirštais suspaudžia priekinę džinsų sagą.

Tiesdama ranką sušnabždu:

– Leisk man.

Kristianas prasižioja, lūpas sudėdamas kaip O raidę, ir nusišypso.

– Mielai.

Prieinu, ryžtingai įkišu pirštus jam už džinsų juosmens ir trūkteliu, kad jis žingtelėtų arčiau. Patyręs tokį įžūlumą, jis nejučia aikteli, paskui nusišypso. Atsegu sagą, bet, prieš atitraukdama užtrauktuką, duodu laisvę pirštams ir jie per švelnų džinsinį audinį atsargiai ima čiuopti jo lytį. Kristianas įtempia klubų raumenis, stumteli varpą man į saują ir, mėgaudamasis mano prisilietimu, trumpai užsimerkia.

– Daraisi įžūli, Anastazija, drąsi… – sušnabžda jis ir, abiem delnais suspaudęs man skruostus, godžiai pabučiuoja.

Uždedu rankas jam ant klubų: viena delno pusė liečia vėsią jo odą, kita – žemą džinsų juosmenį.

– Ir tu ne geresnis, – sukuždu prikišusi lūpas prie Kristiano lūpų, nykščiu brėždama ant jo odos ratus, ir jis nusišypso.

– Stengiuosi.

Vėl pakeliu rankas prie jo džinsų juosmens ir atitraukiu užtrauktuką. Įsidrąsinę mano pirštai per papilvės plaukus nukeliauja prie penio ir tvirtai jį suspaudžia.

Kristianas dusliai gurkteli, iškvepia ir dar kartą meiliai mane pabučiuoja. Man braukant per jį skersai ir išilgai, glamonėjant ir spaudžiant, Kristianas mane apglėbia, dešinę ranką priglaudžia prie nugaros vidurio ir išskečia pirštus. Kairė plaštaka įsmunka man į plaukus ir laiko, kad nuo jo neatšlyčiau.

– Oi, kaip tavęs geidžiu, mažyte, – sušnabžda jis, staiga žingteli atatupstas ir vikriai nusimauna džinsus ir trumpikes. Jis atrodo nuostabiai – ir su drabužiais, ir be jų, – visos jo kūno dalys tobulos.

„Jis visas tobulas. Jo grožį darko vien randai“, – liūdnai pagalvoju. Ir jie siekia daug gilesnius sluoksnius nei oda.

– Kas yra, Ana? – sumurma jis ir krumpliais švelniai perbraukia man per skruostą.

– Nieko. Mylėk mane. Dabar.

Kristianas suspaudžia mane glėbyje – bučiuodamas, pirštais taršydamas plaukus. Mūsų liežuviai susipina, jis nuveda mane atatupstą prie lovos, atsargiai paguldo, o paskui ir pats išsitiesia šalia.

Kai jis nosimi brūkšteli man per žandikaulį, aš paglostau jam plaukus.

– Ar bent numanai, kaip nuostabiai kvepi, Ana? Tau neįmanoma atsispirti.

Jo žodžiai, kaip visada, atlieka savo darbą – kaitina man kraują, priverčia stipriau plakti širdį, – jo nosies galiukas slenka man per kaklą ir krūtis, lūpos pagarbiai bučiuoja.

– Kokia tu graži, – sumurma jis, lūpomis suspaudžia krūties spenelį ir ima atsargiai čiulpti.

Sudejuoju, išsiriesdama kilsteliu kūną nuo čiužinio.

– Taip, noriu tave girdėti, mažyte.

Kristiano ranka slysta mano juosmeniu, aš mėgaujuosi jo prisilietimu, galimybe oda justi jo odą, o godi jo burna myluoja mano krūtis, įgudę ilgi pirštai glamonėja ir glosto, pagarbiai mane malonina; paskui nuslysta per klubą, per užpakalį, per šlaunį pasiekia kelį ir jis vis nesiliauja bučiavęs, lūpomis glamonėjęs krūtų.

Sučiupęs už kelio Kristianas staiga kilsteli mano koją, kad apsivyčiau jam klubus, ir aš aiktelėjusi veikiau pajuntu, nei pamatau, kad jis, prigludęs prie manęs, patenkintas nusišypso. Tada pasiverčia, kad sėdėčiau jį apžergusi, ir paduoda folijos paketėlį.

Šiek tiek pasislenku atgal, delnais jį suspaudžiu, o jis toks puikus, kad… negaliu atsispirti. Pasilenkusi pabučiuoju jį, apžioju, apsuku kelis ratus liežuviu ir imu uoliai čiulpti. Kristianas sudejuoja ir krusteli taip, kad dar daugiau jo atsiduria man burnoje.

Hm… jo skonis nuostabus… Noriu justi jį savyje. Atsisėdusi pažvelgiu į Kristianą; jis vos gaudo kvapą ir išsižiojęs žiūri į mane.

Paskubomis praplėšiu sargio pakuotę ir užmaunu jį ant penio. Kristianas ištiesia į mane rankas. Vieną paimu, o kita pasiremiu taip, kad būčiau palinkusi virš Kristiano, ir palengva jį pasisavinu.

Užsimerkęs jis dusliai sudejuoja.

Justi jį savyje… besiskverbiantį… užpildantį mane… Tyliai sudejuoju – tai dangiškas jausmas. Kristianas įsitveria mano klubų ir ima kilnotis aukštyn žemyn, stumti vis giliau ir giliau. Aaa… kaip gera.

– Oi, mažyte, – sušnabžda jis ir staiga atsisėda: mudviejų nosys kone susiliečia, jausmas neapsakomas – tokia pilnatvė…

Aiktelėjusi įsikimbu jo žastų, o jis rankomis suspaudžia man galvą ir pažvelgia į akis – Kristiano akys pilkos ir skvarbios, spindinčios aistra.

– Ak, Ana… Kaip nuostabiai su tavimi jaučiuosi, – sumurma jis ir karštligiškai, aistringai, bet ir pagarbiai pabučiuoja. Atsakau į bučinį jusdama jį savo gelmėse ir svaigdama nuo to jausmo.

– Ak, myliu tave, – tyliai sakau.

Kristianas sudejuoja, tarsi mano kuždesys jam būtų skausmingas, neatsiskirdamas nuo manęs ir nenutraukdamas neįkainojamo mudviejų sąlyčio, apsiverčia, kartu ir mane apversdamas taip, kad atsiduriu po juo. Kojomis apsiveju jam juosmenį.

Jis žvelgia į mane su aistringa nuostaba, o aš, keldama ranką glostyti gražaus jo veido, žinau, kad mano veido išraiška tokia pat kaip ir jo. Paskui jis ima labai lėtai sūpuotis – markstydamasis ir tyliai dejuodamas.

Švelnų laivo siūbavimą ir jaukią, tylos gaubiamą kajutės ramybę drumsčia tik greitas mudviejų alsavimas: Kristianas lėtai stumia ir vėl traukia, tvardydamasis ir kaip tikras mokovas, – tai dangiškas jausmas. Uždeda ranką man ant galvos, delnu paliečia plaukus, o kita glamonėdamas man veidą pasilenkia pabučiuoti.

Aš jo apgaubta, mylima – Kristianas lėtai sūpuojasi, mėgaujasi manimi. Liečiu jį, neperžengdama nubrėžtų ribų, – jo rankas, plaukus, strėnas, gražų užpakalį, – ir imu alsuoti vis greičiau, mat nuo ritmingo jo sūpavimosi tarsi kylu vis aukščiau. Jis bučiuoja man lūpas, smakrą, skruosto apačią, paskui krimsteli ausį. Girdžiu, kaip sulig kiekvienu stūmiu į mano gelmes jis šnopuoja vis greičiau.

Imu virpėti visu kūnu. Oi… Tas jausmas, man jau taip gerai pažįstamas… Jau tuoj… Oi…

– Taip, mažyte… Atsiverk man… Prašau… Ana… – sumurma jis ir išgirdusi tuos žodžius peržengiu ribą.

– Kristianai! – šūkteliu, jis sudejuoja ir mudu drauge patiriame palaimą.

DEŠIMTAS SKYRIUS

–Tuoj grįš Makas, – sušnabžda jis.

– Aha…

Atsimerkiu ir sutinku švelnų jo pilkų akių žvilgsnį. Dieve, kokios nuostabios spalvos jo akys, – juolab čia, jūroje, – jose atsispindi nuo vandens atsimušanti ir pro nedidukus kajutės iliuminatorius plūstanti šviesa.

– Kad ir kaip norėčiau vartytis čia su tavimi visą popietę, jam reikės padėti įkelti pripučiamą valtį, – Kristianas pasilenkęs meiliai mane pabučiuoja. – Ana, šią akimirką atrodai tokia graži – susitaršiusiais plaukais ir tokia viliojanti… Tokios tavęs dar labiau geidžiu.

Jis šypteli ir atsikelia iš lovos. Gulėdama ant pilvo, grožiuosi vaizdu.

– Ir tu visai neblogai atrodai, kapitone.

Žavėdamasi sučepsiu ir Kristianas plačiai nusišypso.

Žiūriu į jį, vaikštinėjantį po kajutę ir besirengiantį. Į vyrą, ką tik vėl taip švelniai mane pamylėjusį. Tokia sėkme sunku patikėti. Sunku patikėti, kad jis priklauso man. Kristianas prisėda šalia manęs apsiauti.

– Sakai, „kapitone“? – apsimestinai abejingai tarsteli jis. – Na, esu šio laivo šeimininkas.

Pakreipiu galvą ir priduriu:

– Ir mano širdies valdovas, pone Grėjau.

Be to, ir mano kūno, ir sielos…

Jis nepatikliai papurto galvą ir vėl pasilenkia manęs pabučiuoti.

– Būsiu denyje. Jei nori nusiprausti – dušo kabina vonios kambaryje. Gal dar ko nors reikia? Gal nori ko nors išgerti? – rūpestingai teiraujasi Kristianas, o aš galiu jam atsakyti vien šypsena.

Ar tai tas pats vyras? Tas pats Penkiasdešimt?

– Kas yra? – suklūsta jis, matydamas mano paiką šypseną.

– Tai dėl tavęs…

– Ką padariau ne taip?

– Kas tu ir kur nugrūdai Kristianą?

Jo lūpos trūkteli nuo liūdnos šypsenos.

– Jis nepradingo labai toli, mažyte, – tyliai sako Kristianas, balse nuskamba tokia liūdesio gaidelė, kad akimirksniu pasigailiu apskritai šito paklaususi. Bet tą liūdesį jis tuoj pat nuveja šalin. – Neilgai trukus vėl jį pamatysi, – Kristianas patenkintas man nusišypso, – ypač jei ir toliau tysosi lovoje.

Ir jis staiga stipriai pliaukšteli man per užpakalį – ir spygteliu, ir prajunku.

– Privertei mane nerimauti.

– Šit kaip? – Kristianas suraukia kaktą. – Siuntei man prieštaringus ženklus, Anastazija. Kaip vyrui susigaudyti? – Jis pasilenkia ir dar kartą mane pabučiuoja. – Iki, mažyte, – priduria ir, pamaloninęs mane akinama šypsena, atsistoja ir išeina, palikdamas kajutėje vieną su savo padrikomis mintimis.

KAI UŽLIPU Į DENĮ, Maką randu jau grįžusį, bet, vos man pravėrus salono duris, jis dingsta viršutiniame denyje. Kristianas kalba mobiliuoju. „Kažin su kuo?“ – dingteli man. Jis prieina, prisitraukia mane, pabučiuoja į plaukus.

– Puikios naujienos… Gerai. Taip. Tikrai? Priešgaisrinėmis kopėčiomis?.. Aišku… Taip, šį vakarą.

Tada spusteli mygtuką pokalbiui baigti ir staiga mane išgąsdina įjungtų variklių ūžesys. Matyt, Makas darbuojasi viršuje, kubrike.

– Laikas grįžti, – sako Kristianas, dar kartą mane pabučiuoja ir, apvilkęs gelbėjimosi liemene, ima veržti diržus.

KAI PASIEKIAME VALČIŲ PRIEPLAUKĄ, saulės diskas mums už nugaros jau kabo žemai, prie horizonto, ir aš dar kartą prisimenu šią nuostabią popietę. Stropiai ir kantriai Kristiano vadovaujama, jau suvyniojau didburę, priekinę burę ir spinakerį, be to, išmokau sumegzti rifo mazgą, dobilo kilpą ir mazgą virvei sutrumpinti. Kol vyksta ši pamoka, Kristiano lūpos nesiliauja trūkčiojusios.

– Vieną gražią dieną ir aš galiu tave supančioti, – pagrasinu.

Jo veide šmėsteli šypsena.

– Pirma teks mane sučiupti, panele Stil.

Išgirdusi šiuos žodžius prisimenu, kaip Kristianas vaikėsi mane po savo apartamentus, prisimenu jaudulį ir tą baisią pabaigą. Susiraukiu, mane nukrečia šiurpas. Juk po to jį palikau.

Ar ir vėl jį palikčiau, juolab dabar, kai prisipažino mane mylįs? Pažvelgiu į šviesias pilkas jo akis. Ar kada nors galėčiau vėl jį palikti, kad ir ką man padarytų? Ar galėčiau taip jį nuvilti? Ne. Manau, ne.

Kristianas dar kartą, dabar jau nuodugniau, aprodo man savo puikųjį laivą, atkreipdamas dėmesį į naujoviškus dizaino ir techninius sprendimus, į geriausios kokybės medžiagas, panaudotas jį statant. Prisimenu interviu, per kurį pirmą kartą jį pamačiau; tada irgi užsiminiau apie Kristiano aistrą laivams. Bet maniau, kad jis žavisi tik vandenynų bangas skrodžiančiais krovininiais laivais, statomais jo laivų statykloje, o ne dar ir itin viliojančiais, elegantiškais katamaranais.

Na ir, žinoma, jis švelniai, neskubėdamas mane pamylėjo. Prisiminusi, kaip išriečiau nugarą ir kaip įgudusių jo pirštų liečiamame mano kūne plykstelėjo geismas, papurtau galvą. Neabejoju, kad Kristianas – neprilygstamas meilužis, nors, aišku, neturiu su kuo palyginti. Bet jei lovoje visuomet ir visiems būna taip, Keitė būtų pasakojusi apie tai su didesniu užsidegimu; ji ne iš tų, kurios drovisi atskleisti visas smulkmenas.

Tik… ar ilgai jam to pakaks? Nežinau, ir dėl to nervinuosi.

Dabar Kristianas sėdi, o aš stoviu saugiame jo glėby ir taip mudu, rodos, prabūname kelias valandas, – apgaubti malonios, jaukios tylos, „Greisei“ artinantis prie Siatlo. Laikau vairą, o Kristianas kartais pataria, į kurią pusę suktelėti.

– Buriuotojų poezija – sena kaip pasaulis, – sušnabžda jis man į ausį.

– Rodos, čia citata.

Jaučiu, kad jis nusišypso.

– Tiesa. Antuanas de Sent Egziuperi.

– A… Dievinu „Mažąjį princą“.

– Ir aš.

PAVAKARE, RANKAS TEBELAIKYDAMAS ant mano rankų, Kristianas įvairuoja „Greisę“ į prieplauką. Laivuose žybsi šviesos, atsispindinčios tamsiame vandenyje, bet lauke vis dar šviesu: malonus, giedras vakaras, tarsi įžanga į neabejotinai mūsų laukiantį įspūdingą saulėlydį.

Kristianui palengva manevruojant ir gana mažame plote sukant laivą, prieplaukos krantinėje prisirenka žmonių. Rodos, jis visiškai lengvai ir grakščiai įplukdo atbulą „Greisę“ į tą pačią vietą, iš kur šiandien rytą išplaukėme. Makas nušoka ant krantinės ir tvirtai pririša katamaraną prie švartavimosi užkabos.

– Štai ir grįžome, – tyliai sako Kristianas.

– Ačiū, – droviai sumurmu. – Popietė buvo nuostabi.

Kristianas šypteli.

– Aš irgi taip manau. Gal reikėtų užregistruoti tave į buriavimo mokyklą, kad kelioms dienoms galėtume išplaukti vieni?

– Būtų gerai. Galėtume daug kartų išbandyti tą miegamąjį.

Kristianas pasilenkia ir pabučiuoja man į paausį.

– Hm… Nekantriai to laukiu, Anastazija, – sušnabžda taip, kad man pašiurpsta visi kūno plaukeliai.

Ir kaip jis taip sugeba?

– Eikš, apartamentuose nieko nėra. Galime grįžti.

– O mūsų daiktai viešbutyje?

– Teiloras juos jau paėmė.

Šit kaip?! Kada?

– Šiandien rytą, iškart, kai tik su vyrais patikrino „Greisę“, – atsako Kristianas į mano neužduotą klausimą.

– Ar jis, vargšelis, kada nors miega?

– Miega, – sumišęs Kristianas žvilgteli į mane ir kilsteli antakį. – Jis tik dirba savo darbą, Anastazija, ir gerai jį išmano. Džeisonas – tikras lobis.

– Džeisonas?

– Džeisonas Teiloras.

Maniau, Teiloras – jo vardas… Džeisonas. Jam tinka: toks vardas solidus, patikimas. Pati nežinau kodėl, bet pagalvojusi apie tai šypteliu.

– Teiloras tau patinka, – verdamas mane mąsliu žvilgsniu sako Kristianas.

– Manau, taip. – Šis sakinys mane suglumina. Kristianas susiraukia. – Kaip vyras, jis manęs netraukia, jei dėl to raukaisi. Liaukis.

Kristianas nepatenkintas, truputį papūtęs lūpas, paniuręs.

Jėzau, kartais jis kaip mažas vaikas.

– Regis, Teiloras gerai tavimi rūpinasi. Todėl jį ir mėgstu. Atrodo malonus, patikimas ir lojalus. Žaviuosi juo kaip… tėvu.

– Kaip tėvu?

– Taip.

– Na, gerai, tebūnie kaip tėvas.

Kristianas dar apmąsto šį žodį ir jo reikšmę. Nusijuokiu.

– Ak, Kristianai, dėl Dievo meilės, nebūk kaip mažas vaikas.

Nustebintas mano jausmų proveržio, jis net išsižioja, bet paskui vėl suraukia kaktą, tarsi galvodamas apie mano žodžius.

– Stengiuosi, – galų gale burbteli.

– Matyti, kad stengiesi. Ir labai, – tyliai atsakau, bet užverčiu akis aukštyn.

– Anastazija, kokie prisiminimai tave užplūsta, kai vartai akis? – iki ausų išsišiepia Kristianas.

Atsakau jam vangia šypsena.

– Na, jei gražiai elgsiesi, gal kai kuriuos iš tų prisiminimų galėsime atgaivinti.

Kristiano lūpas perkreipia tramdoma šypsena.

– Jei gražiai elgsiuosi? Dievaži, panele Stil, iš ko sprendžiate, kad noriu atgaivinti tuos prisiminimus?

– Gal iš to, kad vos apie juos užsiminiau, jūsų akys sužibo tarsi Kalėdų lemputės?

– Kaip gerai jūs mane pažįstate, – ramiai sako jis.

– Norėčiau pažinti dar geriau.

Kristianas meiliai šypteli.

– Aš tave taip pat, Anastazija.

– AČIŪ, MAKAI.

Kristianas paspaudžia Makoneliui ranką ir, išlipęs iš laivo, žengia į doką.

– Visada džiaugiuosi galėdamas jums patarnauti, pone Grėjau. Sudie, Ana, buvo malonu su jumis susipažinti.

Droviai paspaudžiu jam ranką. Jis, be abejo, žino, ką mudu su Kristianu veikėme laive, kol jis buvo išlipęs į krantą.

– Likit sveikas, Makai, ir dar kartą ačiū.

Jis nuoširdžiai man nusišypso ir atsisveikindamas pamoja, o aš nuraustu. Kristianas paima mane už rankos ir aukštyn kylančiu doku užlipame į krantinę.

– Iš kur Makas kilęs? – klausiu, nes man smalsu, iš kur tas jo akcentas.

– Iš Airijos, – sako Kristianas ir tuoj pat pasitaiso: – Šiaurės Airijos.

– Ar jis tavo draugas?

– Makas? Jis pas mane dirba. Padėjo statyti „Greisę“.

– Ar daug turi draugų?

Kristianas suraukia kaktą.

– Nelabai. Dirbdamas tokį darbą… draugysčių neieškau. Turiu tik vieną…

Jis nutyla nebaigęs minties, dar labiau suraukia kaktą, o aš suprantu, kad ketino paminėti ponią Robinson.

– Išalkai? – klausia Kristianas, norėdamas sušnekti apie ką kita.

Linkteliu. Tiesą sakant, mirštu iš bado.

– Pavalgysime ten, kur palikau automobilį. Eime.

ŠALIA SP BARO ĮSIKŪRUSI nedidukė itališka užkandinė „Bee’s“. Ji man primena vieną užeigą Portlande: keli staliukai, dar pora pertvarėlėmis atskirtų stalų, išraiškingas ir šiuolaikiškas interjeras, kurio pagrindinis akcentas – sienų tapybą atstojanti didelė nespalvota amžių sandūroje vykstančios šventės nuotrauka.

Mudu su Kristianu atsisėdame prie sienelėmis atitverto stalo ir, gurkšnodami lengvą itališką Fraskačio regiono vyną, atidžiai skaitome valgiaraštį. Išsirinkusi patiekalą ir pakėlusi akis, sutinku įdėmų ir mąslų Kristiano žvilgsnį.

– Kas yra? – klausiu.

– Atrodai žaviai, Anastazija. Grynas oras tau į naudą.

Nuraustu.

– Tiesą sakant, jaučiuosi vėjo nugairinta. Bet vis tiek nuostabiai praleidau popietę. Puikiai. Ačiū tau.

Meiliai žvelgdamas į mane, jis nusišypso.

– Nėra už ką, – sumurma.

– Ar galėčiau kai ko paklausti? – nusprendžiu imtis informacijos rinkimo užduoties.

– Gali klausti, ko tik nori, Anastazija, juk žinai.

Kristianas pakreipęs galvą toks patrauklus…

– Rodos, daug draugų neturi. Kodėl?

Jis gūžteli, suraukia kaktą.

– Sakiau tau, kad iš tiesų draugams nėra laiko. Turiu verslo partnerių, bet tie žmonės, man rodos, toli gražu ne draugai. Be šeimos narių, daugiau draugų neturiu. Išskyrus Eleną.

Apsimetu neišgirdusi, kad Kristianas užsiminė apie tą kalę šmėklą.

– Neturi panašaus amžiaus draugų vyrų, su kuriais galėtum kur nors nueiti ir nuleisti garą?

– Anastazija, juk žinai, kaip mėgstu nuleisti garą, – Kristiano lūpos trūkteli. – Be to, aš dirbu, valdau savo verslą, – jis suglumęs žvilgteli į mane. – Daugiau niekuo ir neužsiimu, tik kartais išsiruošiu paplaukioti ar pasklandyti.

– Neturėjai draugų net mokydamasis koledže?

– Tiesą sakant, ne.

– Vadinasi, turi tik vieną draugę – Eleną?

Jis linkteli, o veidas budrus, atsargus.

– Turėjai jaustis vienišas.

Kristianas liūdnai šypteli.

– Kokio valgio norėtum? – klausia vėl keisdamas temą.

– Ketinu užsisakyti itališką rizotą.

– Puikus pasirinkimas.

Ir Kristianas pamoja padavėjui.

Užsisakius valgių ir gėrimų, neramiai pasimuistau nudelbusi akis. Jei jis nusiteikęs šnekėtis, reikia naudotis proga.

Turiu pasikalbėti su Kristianu apie jo lūkesčius, apie jo… na… poreikius.

– Anastazija, kas yra? Pasakyk man.

Žvilgteliu į rūpesčio apniauktą jo veidą.

– Pasakyk, – valdingiau pakartoja Kristianas, o susirūpinimas virsta… kuo? Baime? Pykčiu?

Giliai atsidūstu.

– Tiesiog nerimauju, kad tau viso šito per mažai. Na, supranti, per mažai, kad galėtum nuleisti garą.

Jis sukanda dantis, žvilgsnis padvelkia šalčiu.

– Ar kaip nors leidau tau suprasti, kad šito man negana?

– Ne.

– Tai kodėl taip manai?

– Žinau, koks esi. Ir ko… hm… tau reikia, – užsikirsdama pralemenu.

Kristianas užsimerkia ir ilgais pirštais pasitrina kaktą.

– Ką turėčiau daryti? – klausia tyliai, bet grėsmingai, tarsi pyktų, ir aš visai nusimenu.

– Ne, ne taip supratai. Tu buvai nuostabus, ir nors žinau, kad praėjo dar tik kelios dienos, vis dėlto tikiuosi, jog neverčiu tavęs būti tuo, kas iš tiesų nesi.

– Vis dar jaučiuosi esąs savimi, Anastazija, su visais penkiasdešimčia pagedėlio atspalvių. Taip, man tenka tramdyti norą valdyti, bet… tokia jau ta mano prigimtis, visą gyvenimą taip elgiausi. Tiesa, tikiuosi tam tikro tavo elgesio, tačiau kai mane nuvili, man tai – ir iššūkis, ir malonumas. Mudu vis tiek darome tai, ką mėgstu. Vakar, akiplėšiškai pakėlusi kainą aukcione, leidai iškaršti tau užpakalį, – prisimindamas tas akimirkas, Kristianas svajingai nusišypso. – Man patinka tave bausti. Kažin ar šis poreikis kada nors išgaruos, bet… aš stengiuosi ir ši užduotis nėra tokia sunki, kaip maniau.

Neramiai krusteliu ir nuraustu, prisiminusi slaptą mudviejų pasimatymą jo vaikystės miegamajame.

– Aš visai neprieštaravau, – droviai šypsodamasi sušnabždu.

– Žinau, – šypteli jis. – Aš irgi ne. Bet, Anastazija, noriu tau pasakyti, kad man visa tai nauja ir kad šios kelios dienos buvo pačios geriausios mano gyvenime. Nieko nenoriu keisti.

Oho!

– Ir mano gyvenime pastarosios dienos, be abejo, buvo pačios geriausios, – susakau ir Kristianas nusišypso plačiau.

Mano vidinė dievaitė pritariamai linkčiodama stipriai baksteli man alkūne. Gerai jau, gerai.

– Vadinasi, vestis manęs į savo žaidimų kambarį nenori?

Tuoj pat surimtėjęs jis pablykšta, nuryja seilę.

– Ne, nenoriu.

– Kodėl? – sušnabždu. Ne tokio atsakymo tikėjausi.

Be to… taip, pajuntu nusivylimo diegliuką. Mano vidinė dievaitė trepsi pasipūtusi, sukryžiavusi rankas ant krūtinės nelyginant pykčio apimta vos vaikščioti pradedanti mergaičiukė.

– Kai pastarąjį kartą buvome į tą kambarį užsukę, tu mane palikai, – tyliai paaiškina jis. – Atsisakysiu visko, kas galėtų tave paskatinti vėl mane palikti. Kai išėjai, visiškai sugniužau. Aš tau jau pasakojau. Daugiau nenoriu patirti panašaus jausmo. Jau sakiau, ką tau jaučiu.

Išplėtęs pilkas akis, jis žvelgia į mane įdėmiai ir nuoširdžiai.

– Bet kažin ar tai teisinga. Abejoju, ar tikrai jautiesi atsipalaidavęs, jei nuolat rūpiniesi, kaip jaučiuosi. Tu dėl manęs taip pasikeitei, o aš… manau, turėčiau kaip nors tau atsilyginti. Nežinau, gal… pamėginti… pažaisti pasiskirsčius tam tikrais vaidmenimis? – sumikčioju, o mano skruostai tamsiai raudoni, kaip žaidimų kambario sienų apmušalai.

Kodėl man taip sunku apie tai šnekėti? Su šiuo vyru užsiėmiau visokiausių rūšių iškrypėlišku seksu, išdarinėjau tai, apie ką prieš kelias savaites nebuvau nė girdėjusi, tuo labiau galvojusi, ir vis dėlto sunkiausia su juo šnekėtis.

– Ana, atsilygini man dosniau, nei tau atrodo. Prašau, maldauju, nesijausk taip, tarsi būtum man skolinga.

Nerūpestingas Kristianas kažkur dingo. Dabar jo akys išplėstos, kupinos nerimo, ir tai regint man net silpna darosi.

– Mažyte, praėjo tik vienas savaitgalis, – vėl prabyla jis. – Duok mudviem truputį laiko. Praeitą savaitę, kai išėjai, daug apie mus galvojau. Mums reikia laiko. Turime imti vienas kitu pasitikėti. Galbūt ilgainiui prieisime ir prie kitokių malonumų, bet patinki man ir tokia, kokia esi dabar. Džiaugiuosi matydamas tave tokią laimingą, laisvą, nerūpestingą ir žinodamas, kad visa tai – dėl manęs. Aš dar niekada… – Kristianas nutyla nebaigęs sakinio ir ranka persibraukia per plaukus. – Prieš pasileisdami bėgti, pirma turime išmokti vaikščioti.

Staiga jis patenkintas šypteli.

– Kas čia juokingo?

– Flinas. Jis vis taip sako. Niekad nemaniau, kad prabilsiu jo žodžiais.

– Tai čia flinizmas?

Kristianas nusijuokia.

– Taigi.

Nešinas užkandžiais ir skrebučiais su aptepėle, prieina padavėjas, Kristianas lengviau atsipučia ir pokalbis pakrypsta apie kitką.

Tarp mudviejų stovint neapsakomai didelėms lėkštėms, negaliu negalvoti, koks šiandien atrodė Kristianas – atsipalaidavęs, laimingas, nerūpestingas. Dabar jis bent jau juokiasi, rodos, vėl gerai nusiteikęs.

Kai ima manęs klausinėti, kur esu buvusi, nors ir neišsiduodama, atsikvepiu lengviau. Mano pasakojimas ilgai netrunka, mat iš žemyninės Jungtinių Valstijų dalies nesu nosies iškišusi. O Kristianas apkeliavęs kone visą pasaulį. Tad netrukus įsitraukiame į lengvesnį ir įdomesnį pokalbį apie vietas, kuriose teko lankytis jam.

SKANIAI IR SOČIAI PAVALGĘ, automobiliu grįžtame į Eskalą, iš garsiakalbių sklindant švelniam Evos Kesidi balsui. Šią ramią atokvėpio valandėlę turiu progą pamąstyti. Šiandien tiek visko nutiko: susitikau su daktare Grin; su Kristianu prausiausi po dušu; jis prisipažino, kad mane myli; mylėjomės viešbučio apartamentuose ir laivo kajutėje; nusipirkome automobilį. Net pats Kristianas atrodė labai pasikeitęs. Lyg su kažkuo atsisveikintų arba kažką atrastų iš naujo – net nežinau, kaip ten buvo iš tikrųjų.

Ir kas būtų pamanęs, kad jis gali būti toks mielas? Juk jis buvo mielas, tiesa?

Žvilgteliu į Kristianą, o jis, rodos, taip pat nugrimzdęs į savo mintis. Staiga dingteli, kad iš tiesų jis neturėjo paauglystės – bent jau normalios. Palinguoju galvą.

Tada mintimis grįžtu į labdaros pokylį, prisimenu šokį su daktaru Flinu ir Kristiano baimę, kad Flinas man viską apie jį papasakojo. Kristianas vis dar kažką nuo manęs slepia. Kaip galime žengti į priekį, jei jis taip jaučiasi?

Jis mano, kad iki galo jį pažinusi galėčiau pasprukti. Jo nuomone, jei bus savimi, aš jį paliksiu. Ak, šio vyro charakteris toks sudėtingas…

Artėjant prie jo namų, nuo Kristiano pasklinda įtampa, ji vis stiprėja ir pagaliau jau visai aiškiai ją pajuntu. Jis atidžiai dairosi į šaligatvius ir skersgatvius, akys laksto, naršo po apylinkes ir aš sumoju, kad jis ieško Leilos. Nejučia ir pati imu jos žvalgytis. Įtartina atrodo kiekviena tamsiaplaukė mergina, bet Leilos tarp jų nėra.

Kristianas įvairuoja automobilį į garažą sukandęs dantis ir stipriai sučiaupęs lūpas. Svarstau, ko gi čia grįžome, jei jis ir toliau ketina būti toks budrus ir įsitempęs. Garaže budi Sojeris. Subjaurotos „Audi“ jau nėra. Kristianas pastato automobilį šalia visureigio ir Sojeris prieina atidaryti man durelių.

– Labas vakaras, Sojeri, – tyliai pasisveikinu.

– Panele Stil… – linkteli jis. – Pone Grėjau…

– Jokių pėdsakų? – klausia Kristianas.

– Jokių, sere.

Kristianas linkteli, paima mane už rankos ir nužingsniuoja prie lifto. Žinau, kad jis karštligiškai mąsto, mat atrodo išsiblaškęs. Kai įžengiame į lifto kabiną, jis atsisuka į mane.

– Tau neleidžiama išeiti iš šio pastato vienai. Supratai? – griežtai sako.

– Supratau.

Jėzau, nesikarščiuok. Bet nejučia šypteliu. Aš patenkinta: šitą vyrą, valdingą ir šiurkštų, aš pažįstu. Stebiuosi, kad vos prieš savaitę ar šiek tiek anksčiau, kai jis taip su manimi kalbėdavo, ne juokais išsigąsdavau. Bet dabar daug geriau jį pažįstu. Taip Kristianas mėgina įveikti sunkumus. Jis nervinasi dėl Leilos, myli mane ir nori apsaugoti.

– Kas tave taip pralinksmino? – suburba Kristianas, bet ir pats jau linksmesnis.

– Tu.

– Aš? Panele Stil… Kodėl gi aš toks juokingas? – patempia lūpą jis.

Lūpą patempęs Kristianas atrodo… gundomai.

– Nestovėk patempęs lūpą.

– Kodėl?

Rodos, jo nuotaika dar labiau pasitaiso.

– Nes mane ta patempta lūpa veikia taip pat, kaip tave veikiu aš, darydama šitaip… – ir tyčia prikandu lūpą.

Kristianas kilsteli antakius – ir nustebęs, ir pradžiugęs.

– Šit kaip?

Jis vėl patempia lūpą, o tada pasilenkia manęs trumpai, nekaltai pabučiuoti.

Pakeliu galvą pasitikdama jo lūpas, o kai jos susiliečia, per sekundės dalį bučinys tampa visiškai kitoks: nuo šio intymaus Kristiano prisilietimo man gyslomis plūsteli laukinė aistra, nesulaikomai traukianti prie jo.

Staiga suleidžiu pirštus jam į plaukus ir juos sugniaužiu, jis čiumpa mane, priremia prie lifto sienos, abiem delnais spausdamas veidą, neatitraukdamas lūpų, o mūsų liežuviai pinasi ir galynėjasi. Nežinau, gal visa dar paaštrėja dėl to, kad esame ribotoje lifto erdvėje, bet aiškiai jaučiu jo troškimą, nekantrą ir aistrą.

Po velnių. Geidžiu jo. Čia ir dabar.

Liftas dzingteli ir sustoja, durys atsidaro ir Kristianas atitraukia lūpas man nuo veido, bet dubeniu tebelaiko prirėmęs prie sienos ir jaučiu pritvinkusį jo penį.

– Nieko sau, – šnopuodamas sumurma jis.

– Nieko sau, – pakartoju jo žodžius kvėpdama į plaučius oro, kurio labai trūksta.

Jis žiūri į mane liepsningu žvilgsniu.

– Ką tu man darai, Ana… – ir nykščiu brūkšteli man per apatinę lūpą.

Akies krašteliu pastebiu Teilorą žingtelint atgal, kad jo nematyčiau. Pakeliu galvą ir pabučiuoju Kristianui į gražiųjų lūpų kamputį.

– Ką tu man darai, Kristianai…

Jis pasitraukia atatupstas, paima mane už rankos, o jo žvilgsnis drumstas, neperprantamas.

– Eime, – įsakmiai liepia.

Teiloras tebestovi vestibiulyje ir taktiškai laukia, kol išlipsime iš lifto.

– Labas vakaras, Teilorai, – maloniai pasisveikina Kristianas.

– Pone Grėjau, panele Stil…

– Vakar buvau ponia Teilor.

Žiūrėdama į Teilorą išsišiepiu iki ausų, o jis išrausta kaip vėžys.

– Gražiai skamba, panele Stil, – rimtai pasako.

– Ir aš taip manau.

Kristianas stipriau suspaudžia man ranką ir priekaištingai sako:

– Jeigu jau pasišnekėjote, norėčiau išgirsti raportą.

Jis piktai dėbteli į Teilorą, kuriam dabar truputį nepatogu, o aš širdyje iš baimės susigūžiu. Peržengiau ribą.

– Atleiskite, – be garso, vien lūpomis, atsiprašau Teiloro, o jis, prieš man pasisukant ir nusekant paskui Kristianą, tik gūžteli ir nuoširdžiai nusišypso.

– Tuoj pas tave grįšiu. Tik noriu trumpai šnektelėti su panele Stil, – sako Kristianas Teilorui ir aš suprantu patekusi į bėdą.

Nusivedęs mane į savo miegamąjį, Kristianas uždaro duris.

– Neflirtuok su aptarnaujančiu personalu, Anastazija, – griežtai subara mane.

Praveriu burną ketindama teisintis, tada vėl užsičiaupiu ir vėl prasižioju.

– Aš neflirtavau. Tik buvau draugiška, o tai toli gražu ne tas pats.

– Tai nebūk draugiška su aptarnaujančiais darbuotojais ir su jais neflirtuok. Man tai nepatinka.

Oi! Sudie, nerūpestingasis Kristianai.

– Atsiprašau, – sumurmu ir nuduriu akis.

Jis nė karto per visą dieną neprivertė manęs pasijusti mažu vaiku, bet še tau. Kristianas ištiesia ranką, suima mano smakrą ir kilsteli galvą, kad pažvelgčiau jam į akis.

– Juk žinai, koks aš pavydus, – sušnabžda.

– Nėra jokio reikalo pavyduliauti, Kristianai. Mano kūnas ir siela priklauso tau.

Kristianas sumirksi, tarsi šį faktą jam būtų sunku suvokti. Pasilenkęs mane pabučiuoja, bet bučinys toli gražu ne toks aistringas kaip vos prieš kelias minutes lifte.

– Ilgai neužtruksiu. Jauskis kaip namie, – vis dar paniuręs sako Kristianas ir apsisukęs išeina, palikdamas mane stovinčią jo miegamajame, apstulbusią ir sumišusią.

Dėl Dievo meilės, kodėl jis pavyduliauja manęs Teilorui? Stebėdamasi papurtau galvą.

Užmetusi akį į žadintuvą matau, kad dabar truputis po aštuntos vakaro. Nusprendžiu išsirinkti drabužius, kuriais apsirengusi rytoj eisiu į darbą. Užlipu laiptais į savo kambarį ir atitraukiu drabužinės duris. Ji tuščia. Nė vieno drabužio. Ne! Kristianas manęs paklausė ir grąžino drabužius į parduotuvę. Mėšlas.

Pasąmonė rūsčiai į mane dėbteli. „Štai ko sulaukei laidydama liežuvį.“

Kodėl jis patikėjo mano žodžiais? Staiga prisimenu mamos patarimą: „Vyrai viską supranta tiesiogiai, mieloji.“ Spoksodama į tuščią drabužinę, iš pykčio patempiu lūpą. Čia buvo puikių drabužių – kad ir ta sidabro spalvos suknelė, kurią vilkėjau per labdaros pokylį…

Labai nusiminusi einu į savo miegamąjį. Pala, ką visa tai reiškia? Planšetinio kompiuterio nėra. O kur mano nešiojamasis kompiuteris? Ak, ne… Pirmiausia man topteli nemaloni mintis, kad galbūt šiuos daiktus pavogė Leila.

Tekina nubildu laiptais žemyn ir grįžtu į Kristiano kambarį. Ant naktinės spintelės padėtas mano nešiojamasis kompiuteris, mano „iPad“ ir kuprinė. Viskas čia.

Atidarau drabužinę. Mano drabužiai čia – visi iki vieno, sukabinti šalia Kristiano drabužių. Kada tai padaryta? Ir kodėl niekada, prieš imdamasis ko nors panašaus, jis manęs neperspėja?

Atsisuku ir tarpduryje pamatau Kristianą.

– A, vyrai spėjo ir tave perkraustyti, – išsiblaškęs sako jis.

– Kas nutiko? – klausiu.

Kristianas paniuręs.

– Teiloras mano, kad Leila į apartamentus įsigavo užlipusi priešgaisrinėmis kopėčiomis. Matyt, turėjo raktą. Dabar visos spynos pakeistos. Teiloro vyrai apžiūrėjo kiekvieną kertelę. Jos čia nėra, – jis patyli, ranka persibraukia per plaukus. – Gaila, kad nežinau, kur Leila. Kol kas ji niekais verčia visas mūsų pastangas ją rasti, o juk jai reikia pagalbos.

Kristianas suraukia kaktą ir man išgaruoja visas apmaudas. Apkabinu jį, jis irgi suspaudžia mane glėbyje ir pabučiuoja į plaukus.

– Ką darysi, kai ją rasi? – klausiu.

– Daktaras Flinas tikrai gali priimti dar vieną pacientę.

– O jos vyras?

– Jis nusiplovė rankas, – neslėpdamas pykčio paaiškina Kristianas. – Jos šeima gyvena Konektikute. Manau, čia Leila vienui viena.

– Kaip liūdna.

– Ar gerai, kad visi tavo daiktai pernešti čia? Noriu, kad nakvotume viename miegamajame, – tyliai sako jis.

Oho, koks netikėtas posūkis.

– Taip.

– Noriu, kad miegotume kartu. Kai tu su manimi, nesapnuoju košmarų.

– Tave kankina košmarai?

– Taip.

Apkabinu jį stipriau. Jo praeities našta dar sunkesnė. Dėl šio vyro man gelia širdį.

– Aš tik ieškojau, ką rytoj apsirengti į darbą, – paaiškinu.

– Į darbą?! – šūkteli Kristianas taip, tarsi tai būtų nešvankybė, ir paleidžia mane rūsčiai dėbsodamas.

– Taip, į darbą, – pakartoju sutrikdyta jo reakcijos.

Jis stebeilija į mane tarsi visiškai nieko nesuvokdamas.

– Bet Leila, ji gi šlaistosi gatvėmis… – jis kiek patyli. – Nenoriu, kad eitum į darbą.

Ką?!

– Bet juk tai juokinga, Kristianai. Turiu eiti į darbą.

– Ne, neturi.

– Ką tik susiradau darbą ir man jis patinka. Aišku, kad man reikia į darbą.

Ką jis nori man pasakyti?

– Ne, nereikia, – pabrėždamas abu žodžius pakartoja jis.

– Manai, liksiu čia ir dykinėsiu, kol tu išėjęs būsi visatos valdovu?

– Tiesą sakant… taip.

O, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt… duok man jėgų.

– Kristianai, man tas darbas reikalingas.

– Ne, nereikalingas.

– Reikalingas. Būtent – reikalingas, – ištariu lėtai, lyg kalbėdama su vaiku.

– Tai nesaugu, – papriekaištauja Kristianas.

– Kristianai… Turiu užsidirbti pragyvenimui, ir nieko blogo man nenutiks.

– Ne, užsidirbti pragyvenimui tau nereikia, be to, iš kur gali žinoti, kad tau nenutiks nieko blogo?

Jis vos tvardosi, kad neimtų rėkti. Bet apie ką gi jis čia šneka? Ar ketina mane išlaikyti? Ne, tai tiesiog juokinga, juk Kristianą pažįstu… kiek? Penkias savaites? Dabar jis supykęs, jo žvilgsnis audringas, akys svaido žaibus, bet nusileisti neketinu.

– Dėl Dievo meilės, Kristianai, Leila stovėjo tavo lovos kojūgalyje ir nieko blogo man nepadarė. Be to, man reikia to darbo. Nenoriu būti tavo išlaikoma. Turiu grąžinti studijų paskolą.

Įsisprendžiu, o Kristianas stipriai sučiaupia lūpas. Šį kartą nenusileisiu. Kas jis įsivaizduoja esąs?

– Nenoriu, kad eitum į darbą.

– Tavo noras čia nieko nereiškia, Kristianai. Ne tu sprendi.

Žiūrėdamas į mane, jis ranka persibraukia per plaukus. Porą minučių varstome vienas kitą rūsčiais žvilgsniais.

– Sojeris važiuos su tavimi.

– Kristianai, tai nebūtina. Elgiesi neprotingai.

– Neprotingai? – pasipiktinęs suniurna jis. – Arba jis važiuos kartu, arba tikrai pasielgsiu neprotingai ir paliksiu tave apartamentuose.

Juk jis to nepadarytų?

– Ir kaipgi tu mane sulaikysi?

– Ak, Anastazija, sugalvosiu kaip. Neprovokuok manęs.

– Gerai! – nusileidžiu raminamai kilstelėdama rankas.

Po velnių, Penkiasdešimt grįžo ir vėl parodė charakterį.

Stovime piktai žvelgdami vienas į kitą.

– Gerai, jei tau bus ramiau, tegul Sojeris važiuoja kartu.

Nesusilaikau ir užverčiu akis į lubas. Kristianas prisimerkia ir grėsmingai žingteli prie manęs. Akimirksniu imu trauktis atatupsta. Jis sustoja, sunkiai atsidusęs užsimerkia ir abiem rankomis persibraukia per plaukus. Ak. Penkiasdešimt ne juokais įpykęs.

– Ar galėčiau parodyti tau apartamentus?

Parodyti apartamentus? Gal juokauji?

– Gerai, – nepatikliai sumurmu.

Taktika vėl staiga pasikeičia – grįžo ponas Nepastovusis. Kristianas ištiesia ranką, aš paduodu savąją ir jis ją švelniai suspaudžia.

– Nenorėjau tavęs bauginti.

– Ir neįbauginai. Tik jau ruošiausi bėgti, – pašmaikštauju.

– Bėgti? – išpučia akis Kristianas.

– Juokauju!

Jėzau.

Kristianas išsiveda mane iš drabužinės ir po poros minutėlių aprimstu. Mano gyslomis tebeplūsta adrenalinas. Nelengva stoti į kovą su Penkiasdešimt.

Kristianas pavedžioja mane po apartamentus, parodo visus kambarius. Įdomu, kad viršuje, be žaidimų kambario ir trijų laisvų miegamųjų, vienoje pusėje Teilorui ir poniai Džouns taip pat skirta gyvenamojo ploto: čia yra virtuvė, erdvi svetainė ir po miegamąjį kiekvienam. Ponia Džouns išvažiavo aplankyti sesers Portlande ir dar negrįžo.

Apačioje mano dėmesį patraukia patalpa tiesiai prieš Kristiano darbo kambarį – tai televizoriaus kambarys su net per dideliu plazminiu televizoriumi ir įvairiais žaidimų pultais. Čia jauku.

– Vadinasi, kompiuterinių žaidimų kambarį vis dėlto turi? – patraukiu jį per dantį.

– Taip, bet nesu geras žaidėjas. Eliotas visada mane nugali. Prajuokinai mane, kai pamanei, kad kalbėdamas apie žaidimų kambarį turiu omenyje šitą, – švelniai pasišaipo Kristianas, jau spėjęs pamiršti savo isterijos priepuolį. Ačiū Dievui, jis vėl puikiai nusiteikęs.

– Džiaugiuosi, kad gebu jus pralinksminti, pone Grėjau, – išdidžiai atsakau.

– O kaipgi, gebate, panele Stil. Žinoma, jei tik nebūnate nepakenčiama.

– Nepakenčiama paprastai būnu, kai jūs elgiatės neprotingai.

– Aš? Neprotingai?

– Taip, pone Grėjau. Neprotingasis galėtų būti antras jūsų vardas.

– Aš neturiu antro vardo.

– Tada Neprotingasis puikiausiai tiktų.

– Manau, šiuo klausimu nuomonių galėtų būti įvairių, panele Stil.

– Man būtų įdomu sužinoti, ką apie tai mano profesionalas, tai yra daktaras Flinas.

Kristianas paikai išsiviepia.

– Maniau, kad tavo antras vardas – Trevelianas.

– Ne. Tai pavardė. Trevelianas Grėjus.

– Bet tu ja nesinaudoji.

– Ji per ilga. Eikš, – įsakmiai pakviečia Kristianas.

Išeinu paskui jį iš televizoriaus kambario, tada per didžiąją svetainę nueiname į pagrindinį koridorių, iš jo – į pagalbinę patalpą, į įspūdingą vyno rūsį ir pagaliau atsiduriame dideliame Teiloro darbo kabinete, kur daugybė technikos. Mudviem įėjus, Teiloras atsistoja. Šiame kabinete telpa ir pasitarimų stalas, prie kurio gali susėsti šeši žmonės. Virš rašomojo stalo – monitorių blokas. Nė nežinojau, kad apartamentuose įrengta vaizdo stebėjimo sistema. Rodos, stebimas balkonas, laiptinė, tarnybinis liftas ir vestibiulis.

– Sveikas, Teilorai. Aš tik noriu parodyti Anastazijai butą.

Teiloras linkteli, bet nenusišypso. Svarstau, ar jis taip pat gavo pylos ir kodėl tebedirba. Kai nusišypsau, jis mandagiai linkteli. Kristianas vėl paima mane už rankos ir nusiveda į biblioteką.

– O čia, žinoma, jau esi buvusi, – taip sakydamas Kristianas praveria duris. Mano žvilgsnis užkliūva už žalios biliardo stalo gelumbės.

– Gal sužaisime partiją? – klausiu.

Kristianas nustebęs šypteli.

– Mielai. Ar jau esi žaidusi?

– Keletą kartų, – pameluoju, o jis prisimerkęs pakreipia galvą.

– Anastazija, tu visiškai nemoki meluoti. Arba niekada anksčiau nesi žaidusi, arba…

Apsilaižau lūpas.

– Išsigandote kuklių varžytuvių?

– Išsigandau tokios mergužėlės kaip jūs? – geraširdiškai prunkšteli Kristianas.

– Gal ir susilažinsime, pone Grėjau?

– Taip savimi pasitikite, panele Stil? – šypteli jis – pašaipiai, nuotaikingai, bet ir truputį nepatikliai. – Iš ko norėtumėte lažintis?

– Jei laimėsiu, vėl vesitės mane į žaidimų kambarį.

Kristianas įsispokso į mane tarsi nesuprasdamas, ką pasakiau.

– O jei laimėsiu aš? – priblokštas pasiteirauja po kelių sekundžių.

– Tada turėsite teisę pats nuspręsti.

Kol apgalvoja atsakymą, Kristianas stovi perkreipęs lūpas.

– Gerai, sutarta, – vypteli. – Ką renkatės: pulą, snukerį ar karambolį?

– Prašyčiau pulo. Kitų rūšių biliardo žaisti nemoku.

Iš spintelės po knygų lentyna Kristianas išima didelę oda aptrauktą dėžę. Joje aksomu išmuštose įdubose sudėti pulo rutuliai. Jis stropiai, bet vikriai sudeda rutulius ant žalios biliardo stalo gelumbės. Turbūt niekad nežaidžiau pulo ant tokio didžiulio stalo. Kristianas paduoda man lazdą ir kreidos.

– Norėtumėte pradėti?

Bet jo mandagumas apsimestinis. Jis negali atsidžiaugti savo pranašumu, nes neabejoja laimėsiantis.

– Gerai.

Kreida patrinu lazdos galą, o jos perteklių nupučiu žvelgdama į Kristianą truputį nuleidusi blakstienas. Man taip bežiūrint, jo žvilgsnis pasidaro niūresnis.

Nusitaikau į baltą rutulį ir staigiu, taikliu smūgiu taip stipriai pasiunčiu jį tiesiai į trikampio centrą, kad vienas dryžuotas rutulys nusiritęs šlumšteli į kampinę dešinę kišenę. Šiuo smūgiu išblaškau ir visus kitus rutulius.

– Renkuosi dryžuotus, – apsimestinai naiviai sakau ir droviai nusišypsau. Kristianas, puikiai nusiteikęs, krusteli lūpas.

– Sutinku, – mandagiai linkteli.

Negaišdama laiko, vikriai įritinu į kišenę dar tris rutulius. Nors ir neparodau, širdyje nesitveriu džiaugsmu. Šią akimirką jaučiu dėkingumą Chosė, išmokiusiam mane puikiai žaisti pulą. Kristianas žiūri visiškai ramiai, neišsiduodamas, bet jo linksmumas, rodos, gerokai priblėsęs. Tik per plauką nepataikau į rutulį žaliais dryžiais.

– Žinai, Anastazija, galėčiau visą dieną čia stovėti ir žiūrėti į tave, palinkusią prie šio biliardo stalo, – gėrėdamasis sako jis.

Nuraustu. Ačiū Dievui, kad mūviu džinsus. Kristianas vypteli. Niekšelis, mėgina mane sutrikdyti, kad išmuštų iš vėžių. Jis per galvą nusitraukia šviesiai rudą megztinį, švysteli jį ant krėslo atlošo, plačiai man nusišypso ir grakščiai prieina prie stalo pirmą kartą smūgiuoti.

Pasilenkia virš stalo. Man išdžiūsta burna. Ak, dabar suprantu, ką jis turi omenyje… Kristianas su prigludusiais džinsais, baltais marškinėliais ir taip pasilenkęs… Yra į ką pažiūrėti. Netrukus viską pamirštu. Jis negaišuodamas įmuša keturis vienspalvius, bet taikydamasis į penktą suklysta.

– Elementari klaida, pone Grėjau, – pasišaipau.

Jis išsišiepia iki ausų.

– Ak, panele Stil, aš tik kvailas mirtingasis. Rodos, dabar jūsų eilė, – ir mosteli į stalą.

– Juk neketini tyčia pralaimėti, tiesa?

– Ak, ne. Jau žinau, ko norėsiu laimėjęs lažybas, tad kaip įmanydamas stengsiuosi laimėti, – patraukia pečiais jis. – Kita vertus, visada ir visur stengiuosi nugalėti.

Prisimerkusi žvelgiu į jį. Ką gi… Labai džiaugiuosi, kad vilkiu mėlyną palaidinę, kurios iškirptė gundomai gili. Žingsniuoju aplink stalą ir, kai tik randu progą, lenkiuosi kuo žemiau, kad Kristianas galėtų paganyti akis į mano užpakalį arba tarpkrūtį. Žaisti šį žaidimą moku ir aš. Žvilgteliu į jį.

– Suprantu, ką darai, – geidulingai žvelgdamas į mane sušnabžda Kristianas.

Pakreipiu galvą koketuodama, švelniai glostydama savo lazdą sugniaužta ranka, aukštyn žemyn.

– Hm… Aš tik galvoju, kur man mušti kitą rutulį, – užsigalvojusi sakau.

Žemai pasilenkusi, numušu rutulį su oranžiniais dryžiais į geresnę vietą. Tada atsistoju tiesiai prieš Kristianą ir iš po stalo paimu kitą rutulį. Palinkusi virš stalo, taikausi darkart smūgiuoti. Išgirstu Kristianą staiga garsiai įkvepiant ir, žinoma, prašaunu. Mėšlas…

Man vis dar pasilenkus virš stalo jis prieina, sustoja už nugaros ir uždeda ranką ant užpakalio. Hm…

– Vizginate šitą tikėdamasi mane išprovokuoti, panele Stil? – ir pliaukšteli man. Stipriai.

Aikteliu.

– Taip, – sumurmu, nes taip ir yra.

– Gerai pamąstyk, mažyte, ar tikrai to nori.

Kol trinuosi užpakalį, Kristianas grakščiai nueina prie kitos stalo pusės, pasilenkia ir smūgiuoja. Pataiko į raudoną rutulį, o šis nusiritęs įkrinta į kairę šoninę kišenę. Tada nusižiūri geltoną, tikėdamasis įvaryti jį į kampinę dešinę kišenę, bet smūgis truputį netaiklus. Pergalingai nusišypsau.

– Rodos, eisime į Raudonąjį kančių kambarį, – paerzinu jį.

Jis kilsteli antakį ir įsakmiai mosteli, kad tęsčiau žaidimą. Greitai susitvarkau su žaliu dryžuotu ir tik per laimingą atsitiktinumą įmušu į kišenę paskutinį rutulį su oranžiniais dryžiais.

– Išsirink kišenę, – burbteli Kristianas, bet taip, tarsi kalbėtų apie visai ką kita, apie kažką kaitinančio kraują, nepadoraus.

– Kampinė kairė.

Nusitaikau į juodą rutulį, smūgiuoju, bet nepataikau. Net nekliudau. Prakeikimas.

Kreivai šypsodamasis, Kristianas palinksta prie stalo ir tuoj pat įmuša du likusius vienspalvius. O aš jau kone šnopuoju žiūrėdama į jį, į jo lankstų kūną, grakščiai palinkusį virš stalo. Kristianas atsitiesia ir, svilindamas mane žvilgsniu, patrina kreida lazdos galą.

– Jei laimėsiu…

Aha, kas tada?

– …išpersiu tau užpakalį, o tada išdulkinsiu pasiguldęs ant šito biliardo stalo.

Po velnių. Visi raumenys žemiau bambos stipriai įsitempia.

– Kampinė dešinė, – sumurma jis rodydamas į juodą rutulį, o tada pasilenkia smūgiuoti.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Grakščiai ir lengvai Kristianas stukteli lazda į baltą rutulį, tas nusirita per stalą, tarkšteli į juodą, juodas labai lėtai pasiridena, prie krašto beveik sustoja ir pagaliau įkrinta į kampinę dešinę biliardo stalo kišenę.

Prakeikimas.

Kristianas atsitiesia su pergalinga šypsena, visiems skelbiančia, kad panelė Stil priklauso vien jam. Padėjęs lazdą, Kristianas – susitaršiusiais plaukais, su džinsais ir baltais marškinėliais – lyg niekur nieko prieina prie manęs. Jis nė iš tolo nepanašus į generalinį direktorių, veikiau į blogą berniuką iš nusikaltėlių valdomo miesto rajono. Po galais, jis toks sumautai patrauklus.

– Juk tu ne iš tų, kurios pralaimėjusios labai kremtasi, tiesa? – sumurma jis, vos tramdydamas šypseną.

– Viskas priklauso nuo to, ar skaudžiai mane persi, – sušnabždu tvirtai įsikibusi lazdos, kad nepargriūčiau. Kristianas paima iš manęs lazdą, padeda į šalį, pirštu užkabina palaidinę ir prisitraukia mane arčiau.

– Ką gi, panele Stil, prisiminkime jūsų nusižengimus, – ima lenkti pirštus. – Pirma, meilinotės aptarnaujančiam personalui ir vertėte mane pavyduliauti. Antra, ginčijotės su manimi dėl darbo. O trečia, pastarąsias dvidešimt minučių vizginote man prieš akis savo žavų užpakalį.

Šviesiai pilkos Kristiano akys spindi iš susijaudinimo, pasilenkęs jis nosimi brūkšteli man per nosį.

– Noriu numauti tau džinsus ir nuvilkti šią nuostabią palaidinukę. Tuoj pat.

Tada, pakštelėjęs man į lūpas, nužingsniuoja prie durų ir jas užrakina. Kai atsisuka ir vėl į mane pažvelgia, jo akys liepsnoja. Stoviu paralyžiuota kaip tikrų tikriausia zombė, širdis daužosi, kraujas greičiau teka gyslomis, bet iš tiesų negaliu nė krustelėti. Daugiau apie nieką negaliu galvoti, tik mintyse tarsi mantrą vis kartoju „Visa – jam.“

– Drabužiai, Anastazija. Rodos, tu vis dar su jais. Nusirenk, o jei ne, tai aš nurengsiu.

– Nurenk, – įsiaudrinusi ištariu kimiu balsu, pagaliau atgavusi žadą. Kristianas plačiai nusišypso.

– Oi, panele Stil, sunkus darbas, bet gal jūsų iššūkį priimsiu.

– Jūs, pone Grėjau, priimate daugumą iššūkių.

Žiūrėdama į Kristianą kilsteliu antakį ir jis išsišiepia iki ausų.

– Ne visai suprantu, panele Stil, ką turite omenyje.

Žingsniuodamas prie manęs, jis stabteli prie nediduko rašomojo stalo, įmontuoto į knygų lentyną. Ir pasiima nuo jo maždaug penkiasdešimties centimetrų ilgio organinio stiklo liniuotę. Nė akimirkos nenuleisdamas nuo manęs akių, pirštais suspaudžia abu jos galus ir sulenkia.

Po velnių, tai štai kokį įrankį jis išsirinko šį kartą. Man džiūsta burna.

Staiga išmuša karštis, susijaudinu, man sudrėksta visos reikiamos vietos. Tik Kristianas geba įaudrinti mane vien žvilgsniu ir lankstydamas liniuotę. Jis įsikiša tą liniuotę į užpakalinę džinsų kišenę ir palengva ima artintis prie manęs. Jo žvilgsnis blausus, daug žadantis. Netaręs nė žodžio, atsiklaupia prieš mane, greitai atriša raištelius, nuauna man sportbačius, numauna kojines. Atsiremiu į biliardo stalą, kad nepargriūčiau. Kol Kristianas riša raištelius, žvelgiu į jį ir stebiuosi jausmo, kurį puoselėju šiam vyrui, gilybe. Myliu jį.

Jis suima mane už klubų, užkiša pirštus už džinsų juosmens, atsega sagą ir atitraukia užtrauktuką. Pakėlęs ilgas blakstienas, pažvelgia aukštyn plačiai ir gašliai šypsodamasis, o tada neskubėdamas ima traukti džinsus. Išlipu iš jų džiaugdamasi, kad mūviu tas gražias, baltais nėriniais puoštas kelnaites, o Kristianas, rankomis tvirtai spausdamas šlaunis, nosimi ima braukyti per plaukais apaugusią mano Veneros kalvelę. Net kojas pakerta.

– Šįkart neketinu ilgai terliotis, Ana. Jei būsiu per šiurkštus, turi man pasakyti, kad liaučiausi, – sušnabžda jis.

Dieve… Jis bučiuoja mane… ten. Tyliai sudejuoju.

– Ištarti saugos žodį?

– Ne, ne saugos žodį, o tiesiog pasakyti, kad liaučiausi, ir liausiuosi. Supratai? – Kristianas dar kartą mane pabučiuoja, vėl brūkšteli nosimi. Ak, kaip gera. Įdėmiai žvelgdamas į mane, jis atsistoja. – Atsakyk, – labai švelniai, bet ir įsakmiai liepia.

– Taip, taip, supratau.

Jo atkaklumas mane glumina.

– Anastazija, visą dieną svaideisi užuominomis ir siuntei man prieštaringus signalus, – paaiškina Kristianas. – Sakei, tau neramu, kad neprarasčiau įgūdžių. Gerai nežinau, ką turėjai omenyje, taip pat nežinau, ar kalbėjai rimtai, bet netrukus išsiaiškinsime. Kol kas nenoriu grįžti į žaidimų kambarį, tad šiandien galime išmėginti šį variantą, bet jei tau nepatiks, turi pažadėti, kad man pasakysi.

Dabar jis kalba įsitempęs ir su užsidegimu, įžūlumas dingęs, užleidęs vietą nekantrumui.

Gerai jau, gerai, Kristianai, nereikia taip nekantrauti.

– Aš tau pasakysiu. Ir jokių saugos žodžių, – pakartoju jį ramindama.

– Mudu įsimylėjėliai, Anastazija. O įsimylėjėliams saugos žodžiai nereikalingi, – jis suraukia kaktą. – Juk nereikalingi?

– Turbūt ne, – sumurmu. Iš kur man žinoti. – Pažadu tau pasakyti.

Kristianas atidžiai žvelgia man į veidą, tarsi ieškodamas ženklų, kad tesėti šį pažadą man gali pritrūkti drąsos, o aš ir nervinuosi, ir jaudinuosi. Aš daug laimingesnė darydama tai ir žinodama, kad jis mane myli. Man tai atrodo paprasta ir šią akimirką nenoriu iš naujo visko permąstyti.

Kristiano veide palengva nušvinta šypsena, jis ima sagstyti man palaidinę, įgudę pirštai ilgai neužtrunka, bet šio drabužio jis man nenuvelka. Užtat pasilenkęs man už nugaros paima biliardo lazdą.

Oi, mėšlas, ką jis ketina su ta lazda daryti? Iš baimės net šiurpas nukrečia.

– Puikiai žaidžiate, panele Stil. Turiu prisipažinti, kad nustebinote. Gal įmuštumėte juodąjį?

Pamiršusi baimę papučiu lūpas nepatenkinta, ko gi, po galais, jis stebisi, šitas patrauklus pasipūtęs niekšelis. Mano vidinė dievaitė tolumoje mankštinasi – gulėdama ant grindų ir kvailai išsišiepusi daro pratimus.

Pasidedu baltą rutulį. Kristianas apeina aplink stalą, o kai pasilenkiu ketindama smūgiuoti, atsistoja man už nugaros. Priglaudžia ranką man prie dešinės šlaunies ir švelniai glosto: pirštais brauko aukštyn, iki sėdmens, ir vėl žemyn.

– Jei ir toliau taip braukysi, nepataikysiu, – sušnabždu užsimerkusi nuo malonaus jo prisilietimo.

– Man tas pats, ar pataikysi, ar pramausi, mažyte. Norėjau tik matyti tave štai tokią – pusnuogę, palinkusią virš biliardo stalo. Ar bent numanai, kokia patraukli šią akimirką atrodai?

Išraustu, o mano vidinė dievaitė įsikanda rožę ir ima šokti tango. Giliai atsidususi pamėginu nekreipdama į Kristianą dėmesio nusitaikyti. Bet tai neįmanoma. Jis nesiliauja glamonėjęs man užpakalio.

– Kampinė kairė, – tyliai sakau, o tada lazda smūgiuoju į baltą rutulį. Kristianas man stipriai pliaukšteli išilgai sėdmenų.

Smūgis toks netikėtas, kad net šūkteliu. Baltas rutulys atsimuša į juodą, o šis atšoka nuo biliardo stalo borto tolokai nuo kišenės. Kristianas vėl ima glamonėti man užpakalį.

– Oi, atrodo, tau teks mėginti dar kartą, – sušnabžda jis. – Susikaupk, Anastazija.

Sujaudinta šio žaidimo, jau šnopuoju. Kristianas nueina iki stalo galo, vėl padeda juodą rutulį, o tada paridena man baltąjį. Jis toks vilioklis, geidulingai žvelgia ir gašliai šypsosi. Argi galėčiau jam atsispirti? Sugaunu rutulį, nusitaikau – jau smūgiuosiu.

– Ne, ne, – priekaištingai sudraudžia mane Kristianas. – Palauk.

Ak, jam patinka mane kankinti. Priėjęs vėl atsistoja man už nugaros. Vėl užsimerkiu, o jis šį kartą ima glamonėti kairę šlaunį, paskui vėl pasiekia sėdmenį.

– Nusitaikyk, – paragina.

Kankinama aistros, nesusilaikau ir sudejuoju. Mėginu, tikrai mėginu galvoti, į kurią juodo rutulio vietą turiu pataikyti baltuoju. Pasislenku truputį į dešinę, o Kristianas tuoj pat prie manęs prisitaiko. Vėl pasilenkiu virš stalo. Sukaupusi paskutines vidines jėgas, – kurių labai sumažėjo nuo tos akimirkos, kai supratau, kas nutiks, kai lazda smūgiuosiu į baltą rutulį, – prisitaikau ir kaukšteliu į baltąjį. Kristianas vėl pliaukšteli. Stipriai.

Oi! Vėl pro šalį.

– Ne! – sudejuoju.

– Dar kartą, mažyte. Jei ir dabar nepataikysi, aš tau tikrai parodysiu.

Ką? Ką parodysi?

Kristianas dar kartą padeda juodą rutulį, kankinamai lėtai grįžta prie manęs ir atsistojęs už nugaros vėl ima glamonėti man užpakalį.

– Tau pavyks, – padrąsina jis mane.

Ne, nepavyks, jei ir toliau taip blaškysi man dėmesį. Priremiu užpakalį Kristianui prie delno, o jis man švelniai pliaukšteli.

– Nekantraujate, panele Stil? – suburba.

Taip. Geidžiu tavęs.

– Ką gi, gal atsikratykime šitų…

Jis atsargiai nutraukia apatines kelnaites per šlaunis, paskui visai numauna.

Nusitaikau į baltą rutulį, smūgiuoju ir per nekantrumą nė nepataikau į juodąjį. Laukiu pliaukštelėjimo, bet veltui. Užtat Kristianas užgula mane, priploja prie stalo, paima iš rankos lazdą ir parita ją prie šoninio biliardo stalo krašto. Jaučiu jį – kietą, liečiantį man užpakalį.

– Pramovei, – į ausį švelniai sukužda Kristianas. Guliu priglaudusi skruostą prie biliardo stalo gelumbės. – Ištiesk rankas ir padėk ant stalo.

Padarau, kas liepta.

– Gerai. Dabar persiu tau užpakalį, kad kitą kartą pataikytum.

Kristianas pasislenka, sustoja prie kairio šono, jo penis remiasi man į klubą.

Dejuoju, širdis daužosi taip, kad, rodos, tuoj iššoks iš krūtinės. Kvėpuoju greitai ir negiliai, o gyslomis plūsta kraują kaitinantis, klampus jaudulys. Viena ranka glostydamas užpakalį, kitą Kristianas uždeda man ant sprando, pirštus stipriai apsivynioja mano plaukais, alkūnę įremia į nugarą ir mane prispaudžia. Aš visiškai bejėgė.

– Prasižerk, – sumurma, bet aš akimirką dvejoju. O tada jis man stipriai smogia – ir dar liniuote! Smūgio garsas baisesnis už skausmą, be to, aš šito nesitikėjau. Aikteliu, o jis kerta vėl. – Pražerk kojas, – pakartoja įsakymą.

Sunkiai alsuodama prasižergiu. Kristianas vėl kerta liniuote. Oi, kaip nudiegia, bet tas pliaukštelėjimo garsas baisesnis už skausmą.

Užsimerkiu, pasiduodu kančiai. Skausmas ne toks jau ir stiprus, o Kristianas ima alsuoti vis greičiau. Jis kerta man dar porą kartų, aš sudejuoju. Nežinau, kiek pliaukštelėjimų dar iškęsiu, bet girdžiu jį, žinau, koks įsiaudrinęs, ir tai skatina jaudulį ir norą, kad jis toliau mane pertų. Peržengiu ribą ir atsiduriu tamsioje vietoje, kurios mano dvasia gerai nepažįsta, bet žinau, kad joje lankiausi būdama žaidimų kambaryje su Taliu. Sulaukiu dar vieno smūgio liniuote, garsiai suvaitoju ir Kristianas, atsiliepdamas į mano aimaną, dusliai sudejuoja. Tada kerta vėl… vėl… ir vėl… šį kartą smarkiau, aš susiraukiu.

– Liaukis, – šis žodis išsprūsta iš lūpų dar nespėjus suvokti, kad jį ištarsiu.

Kristianas tą pat akimirką numeta liniuotę ir mane paleidžia.

– Pakaks? – pašnabždomis klausia.

– Taip.

– Dabar noriu tave dulkinti, – susijaudinęs ir įsitempęs sako jis.

– Gerai, – sumurmu apimta geidulių.

Man tebegulint ant biliardo stalo ir šnopuojant, Kristianas atsisega kelnių antuką, ir aš žinau, kad šį kartą švelnumo nesulauksiu.

Stebėdamasi dar kartą pagalvoju, kaip ištvėriau viską, ką jis iki šios akimirkos su manimi išdarinėjo, ir kodėl tuo net mėgavausi? Tai taip brutalu, bet jam labai būdinga.

Kristianas įkiša du pirštus man į makštį ir ima sukti ratus. Jausmas nuostabus. Užsimerkiu ir mėgaujuosi juo. Išgirstu folijos drykstelėjimą, išduodantį, kas dabar bus, o dar po akimirkos jis jau stovi man tarp kojų ir verčia žergtis plačiau.

Tada neskubėdamas įsiskverbia ir mane užpildo. Girdžiu jį sudejuojant iš malonumo ir ta dejonė labai sujaudina. Stipriai laikydamas mane už klubų, ištraukia ir vėl stumia nesiterliodamas, taip, kad garsiai sušunku. Tada trumpai sustingsta.

– Dar? – švelniai klausia.

– Taip… Man viskas gerai. Nesivaržyk… Pasiimk mane kartu, – šnabždu vos atgaudama kvapą.

Kristianas dusliai sudejuoja, vėl atsitraukia, o tada smeigia ir tyčia ima kartoti šiuos judesius lėtai, jau pažįstamu baudžiamuoju, žiauriu ir… dangišku ritmu.

Velniava. Aš visa viduje sužadinta. Jis tai irgi jaučia, tad pagreitina tempą, stumia giliau, stipriau, greičiau, ir aš pasiduodu, išsitaškau jo priremta, patiriu jėgas išsunkiantį, sukrečiantį orgazmą ir lieku visiškai išsekusi.

Lyg per miglą matau, kad ir Kristianas liaujasi tvardęsis, nuleidžia šaukdamas mano vardą, pirštais stipriai spausdamas man klubus, paskui sustingsta ir visu svoriu užvirsta ant manęs. Mudu susmunkame ant grindų ir jis švelniai mane apglėbia.

– Ačiū tau, mažyte, – sušnabžda Kristianas ir apiberia man veidą švelniausiais pasaulyje bučiniais. Atsimerkusi žiūriu į Kristianą, o jis tvirčiau mane apglėbia. – Nuo gelumbės tavo skruostas paraudęs, – sumurma jis, atsargiai trindamas man skruostą. – Ar patiko?

Jo akys plačiai atmerktos, žvilgsnis atsargus.

– Kentėjau dantis sukandusi. Bet buvo labai gera, – sukuždu. – Kristianai, man patinka ir šiurkščiai, ir švelniai. Kad tik su tavimi.

Jis užsimerkia ir dar stipriau suspaudžia mane glėbyje.

Jėzau, kokia aš pavargusi…

– Tu niekada nenuvili, Ana. Esi graži, protinga, reikli, sąmojinga, patraukli ir aš kasdien dėkoju Apvaizdai, kad imti iš manęs interviu atvažiavai tu, o ne Ketrina Kavanag.

Kristianas pabučiuoja man į plaukus. Nusišypsau ir, priglaudusi galvą jam prie krūtinės, nusižiovauju.

– Aš tave varginu, – sako jis. – Eikš. Išsimaudysime, o tada – į lovą.

SĖDIME KRISTIANO VONIOJE VIENAS prieš kitą, iki smakro pasinėrę į putas, gaubiami malonaus jazminų aromato. Kristianas masažuoja man pėdas – vieną, paskui kitą. Jausmas toks puikus, kad šitoks masažas turėtų būti laikomas neteisėtu.

– Ar galiu kai ko paprašyti? – sumurmu.

– Žinoma. Prašyk, ko tik nori, Ana. Juk žinai.

Giliai įkvėpusi ir truputėlį virpėdama atsisėdu tiesiai.

– Kai rytoj eisiu į darbą, ar galėtų Sojeris tik palydėti mane iki laukujų leidyklos durų, o darbo dienai pasibaigus vėl pasiimti? Prašau, Kristianai, labai prašau… – maldaujamai priduriu.

Jis liaujasi masažavęs man pėdas, suraukia kaktą.

– Maniau, dėl to jau susitarėme, – nepatenkintas suburba.

– Prašau… – nesiliauju maldauti.

– O kaipgi pietūs?

– Įsidėsiu ko nors pavalgyti iš namų, kad nereikėtų išeiti. Prašau…

Kristianas pabučiuoja man į keltį.

– Man labai sunku ko nors tau neleisti, – sumurma jis, tarsi tai būtų jo silpnybė. – Bet iš leidyklos niekur neisi?

– Ne.

– Gerai.

Džiugiai jam nusišypsau.

– Ačiū.

Palinkstu į priekį, atsiklaupiu, ištėkšdama ant vonios kambario grindų nemažai vandens, ir pabučiuoju Kristianą.

– Nėra už ką, panele Stil. Kaip gyvuoja jūsų užpakaliukas?

– Skauda. Bet ne per daug. Vanduo skausmą ramina.

– Džiaugiuosi, kad mane sustabdei, – įdėmiai žvelgdamas į mane sako jis.

– Mano užpakalis taip pat džiaugiasi.

Kristianas linksmai nusišypso.

IŠSITIESIU LOVOJE MIRTINAI NUVARGUSI. Dar tik pusė vienuoliktos, o atrodo, lyg būtų trečia nakties. Ko gero, šį savaitgalį prireikė daugiausiai jėgų mano gyvenime.

– Ar panelė Akton nepristatė naktinių drabužių? – perliejęs mane nepritariamu žvilgsniu pasiteirauja Kristianas.

– Nežinau. Man patinka vilkėti tavo marškinėlius, – sumurmu mieguista.

Jis atlyžta, pasilenkia ir pabučiuoja man į kaktą.

– Dar turiu padirbėti. Bet nenoriu palikti tavęs vienos. Ar galiu tavo nešiojamuoju kompiuteriu prisijungti prie savo kontoros? Ar netrukdysiu tau čia dirbdamas?

– Tas kompiuteris ne mano, – teatsakau jau grimzdama į miegus.

SUPYPSI ŽADINTUVAS, NUO TO PYPSĖJIMO pakirstu iš miego ir išgirstu pranešimus apie transporto spūstis. Trindamasi akis žvilgteliu į laikrodį. Pusė septintos – keltis per anksti.

Pirmą kartą per nežinia kiek dienų lauke lyja, tad miegamajame šviesa blausi ir pilkšva. Pabundu jaukiai ir patogiai įsitaisiusi šiame milžiniškame monolitiniame pastate, vienoje lovoje su Kristianu. Pasirąžau ir, versdamasi ant kito šono, atsisuku į šalia gulintį nuostabiai žavų vyrą. Jis staiga atsimerkia ir, vaikydamas miegus, kelis kartus sumirksi.

– Labas rytas, – nusišypsau, paglostau jam veidą ir pasilenkiu pabučiuoti.

– Labas rytas, mažyte. Paprastai pabundu prieš suskambant žadintuvui, – nustebęs sumurma jis.

– Žadintuvas anksti nustatytas.

– Tiesa, panele Stil, – plačiai nusišypso Kristianas. – Man reikia keltis.

Trumpai mane pabučiavęs, Kristianas atsisėda ir atsikelia iš lovos. O aš vėl išsidrebiu ant pagalvių. Pabusti darbo dienos rytą šalia Kristiano Grėjaus – čia tai bent! Kaip galėjo taip nutikti? Užsimerkiu ir vėl imu snūduriuoti.

– Nagi, miegale, riskis iš lovos.

Kristianas pasilenkia prie manęs. Jis jau nusiskutęs, nusiprausęs, žvalus, – hm… taip maloniai kvepiantis, – apsivilkęs baltus kaip sniegas marškinius, juodą kostiumą be kaklaraiščio, žodžiu, vėl tikras generalinis direktorius.

– Kas yra? – klausia.

– Norėčiau, kad grįžtum į lovą.

Nustebintas mano vilionės, jis truputį praskiria lūpas ir beveik droviai šypteli.

– Jūs tikra besotė, panele Stil. Kad ir kokia gundanti ši mintis, vis dėlto pusę devynių manęs laukia susitikimas, tad netrukus turėsiu išvažiuoti.

A, vadinasi, aš dar gerą valandą miegojau?! Mėšlas. Liuokteliu iš lovos labai pralinksmindama Kristianą.

GREITAI NUSIPRAUSIU PO DUŠU ir apsivelku iš vakaro pasidėtus drabužius: pilką prigludusį sijoną ir šviesiai pilką šilkinę palaidinukę; apsiaunu juodus aukštakulnius, kuriuos taip pat radau tarp naujų savo drabužių ir batų. Stropiai susišukuoju, susisuku kuodą ir nueinu į didžiąją svetainę, gerai nežinodama, ko tikėtis. Pavyzdžiui, kaip nusigausiu į leidyklą?

Kristianas sėdi prie pusryčių baro ir gurkšnoja kavą. Ponia Džouns sukasi virtuvėje: kepa blynus ir čirškina šoninę.

– Atrodai žavingai, – tarsteli Kristianas ir apglėbęs mane pakšteli į paausį.

Akies krašteliu matau, kad ponia Džouns šypteli. Nuraustu.

– Labas rytas, panele Stil, – pasisveikina ji, patiekdama man blynų ir šoninės.

– Oi, ačiū. Labas rytas, – sumurmu.

Jėzau… gal ir galėčiau prie viso šito priprasti…

– Ponas Grėjus minėjo, kad norėtumėte vežtis į darbą pietus. Ko pageidautumėte?

Žvilgteliu į Kristianą, kuris kaip įmanydamas slepia šypsenėlę.

– Sumuštinio… Salotų… Iš tiesų man ne taip ir svarbu, – nuoširdžiai nusišypsau poniai Džouns.

– Tuoj paruošiu ir supakuosiu jums pietus, ponia.

– Ponia Džouns, prašyčiau vadinti mane Ana.

– Ana, – šypsodamasi pasitaiso ji ir nusisuka virti arbatos.

Oho… kaip šaunu.

Atsisuku į Kristianą ir pakreipiu galvą mesdama jam nebylų iššūkį: nagi, dabar gali kaltinti mane, kad flirtuoju su ponia Džouns!

– Man jau metas, mažyte. Grįžęs Teiloras nuveš tave su Sojeriu iki leidyklos.

– Bet tik iki laukujų durų.

– Taip. Tik iki laukujų durų, – subaltakiuoja Kristianas. – Bet būk atsargi.

Apsidairau ir pastebiu tarpduryje stovintį Teilorą. Kristianas atsikelia nuo baro kėdės ir pabučiuoja mane, suėmęs smakrą.

– Iki, mažyte.

– Geros darbo dienos, mielasis! – šūkteliu jam pavymui.

Kristianas atsisuka, apdovanoja mane kvapą gniaužiančia šypsena ir išeina. Ponia Džouns paduoda man puodelį arbatos, bet, mudviem likus dviese, staiga pasidaro nejauku.

– Ar seniai dirbate pas Kristianą? – klausiu nusprendusi, kad iš mandagumo turiu su ja apie ką nors pasikalbėti.

– Maždaug ketverius metus, – maloniai atsako ji pakuodama man pietus.

– Beje, pati galiu tai padaryti, – sakau sutrikusi, kad ponia Džouns dirba už mane.

– Pusryčiaukite, Ana. Tai mano darbas. Ir man jis patinka. Malonu pasirūpinti kuo nors kitu, ne vien ponu Teiloru ir ponu Grėjumi, – ir ji man labai mielai nusišypso.

Iš malonumo man užkaista skruostai, užsinoriu apipilti šią moterį klausimais. Apie Penkiasdešimt ji turėtų žinoti labai daug ir vis dėlto, nors su manimi elgiasi maloniai ir draugiškai, nė akimirkos nepamiršta savo pareigų šiuose namuose. Žinau, kad jei imsiu ponią Džouns kamantinėti, nieko nebus, tik abi pasijusime nejaukiai, todėl baigiu pusryčiauti nė kiek netrikdančioje tyloje, drumsčiamoje vien ponios Džouns klausimų, kokį maistą labiausiai mėgstu.

Po dvidešimt penkių minučių didžiosios svetainės tarpduryje išdygsta Sojeris. Išsivaliusi dantis jau laukiu, kada važiuosime į leidyklą. Aš, rankoje tvirtai spausdama rudą popierinį pietų maišelį (net nepamenu, kad mama būtų kada nors ruošusi man pietus), su Sojeriu liftu nusileidžiu į pirmą aukštą. Jis labai nekalbus ir nepriekaištingai slepia savo jausmus bei nuotaiką. Prie „Audi“ vairo jau laukia Teiloras, Sojeriui atidarius dureles klesteliu ant užpakalinės sėdynės.

– Labas rytas, Teilorai, – linksmai pasisveikinu.

– Panele Stil… – atsako jis ir nusišypso.

– Teilorai, atleiskite man už vakarykštį elgesį ir netinkamas pastabas. Tikiuosi, nemalonumų nepatyrėte.

Suglumęs ir suraukęs kaktą, Teiloras tik žvilgteli į mane pro užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir mašina įsilieja į Siatlo gatvėmis plūstantį transporto srautą.

– Panele Stil, nemalonumų patiriu labai retai, – ramiai patikina jis mane.

„Ak, tai gerai. Galbūt Kristianas nedavė jam pylos. Vadinasi, išbarė tik mane“, – pykteliu.

– Malonu girdėti, Teilorai, – linkteliu jam ir nusišypsau.

ŽINGSNIUOJANČIĄ PRIE RAŠOMOJO STALO mane vertinamu žvilgsniu nužvelgia Džekas.

– Labas, Ana. Gerai praleidai savaitgalį?

– Taip, ačiū. O jūs?

– Puikiai. Taisykis prie stalo – turiu tau darbo.

Linktelėjusi atsisėdu prie kompiuterio. Jaučiuosi taip, tarsi paskutinį kartą darbe būčiau buvusi prieš metus. Įsijungiu kompiuterį, paleidžiu elektroninį paštą ir, žinoma, dėžutėje randu Kristiano laišką.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Viršininkas

Data: 2011 m. birželio 13 d. 08:24

Gavėjas: Anastazija Stil

Labas rytas, panele Stil,

norėjau tik padėkoti už nuostabų savaitgalį, ir nesvarbu tas mūsų ginčas.

Tikiuosi, niekada neišeisite.

Taip pat norėčiau dar kartą priminti, kad naujienas apie SIP leidyklos akcijų perpirkimą draudžiama skelbti keturias savaites.

Šį elektroninį laišką ištrinkite vos gavusi.

Jūsų

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Tikisi, kad niekada neišeisiu? Ar Kristianas nori, kad persikraustyčiau gyventi pas jį? Šventasis Moze… Aš šį vyrą menkai pažįstu. Paspaudžiu „Trinti“.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Valdingajam

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:03

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

ar prašote, kad persikelčiau gyventi pas jus? Na, žinoma, puikiai pamenu, kad jūsų neprilygstamų gebėjimų persekioti įrodymus reikia laikyti paslaptyje dar keturias savaites. Ar galėčiau išrašyti čekį „Dirbkime išvien“ fondui ir nusiųsti jūsų tėčiui? Šio elektroninio laiško prašyčiau neištrinti. Geriau į jį atsakykite.

A. t. m. xxx

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

– Ana! – rikteli Džekas taip, kad net pašoku.

– Klausau, – nuraudusi atsiliepiu, o Džekas žiūri į mane suraukęs antakius.

– Ar viskas gerai?

– Žinoma.

Paskubomis atsistoju, griebiu bloknotą ir nuskubu į jo kabinetą.

– Taigi… Kaip tikriausiai pameni, ketvirtadienį skrendu į tą grožinės literatūros simpoziumą Niujorke. Turiu bilietus, rezervavau viešbutį, bet norėčiau, kad vyktum su manimi.

– Į Niujorką?

– Taip. Mums teks išvažiuoti trečiadienį ir nakvoti viešbutyje. Manau, dalyvaudama tame simpoziume daug ko išmoksi, – tariant šiuos žodžius Džeko akys geidulingai blyksteli, bet šypsosi jis mandagiai. – Tad ar galėtum susiruošti kelionei? Ir rezervuoti dar vieną kambarį tame viešbutyje, kuriame apsistosiu aš? Manau, buvusi mano padėjėja Sabrina visą reikalingą informaciją paliko nesunkiai prieinamą.

– Gerai, – vangiai šypteliu Džekui.

Mėšlas. Grįžtu prie savo rašomojo stalo. Penkiasdešimt šiai kelionei nepritars, bet… taip jau yra, kad man norisi ten važiuoti. Man tai atrodo puiki galimybė pasisemti patirties, be to, jei Džekas ir kviečia mane skristi kartu turėdamas slaptų kėslų, sugebėsiu neprisileisti jo per arti. Grįžusi į darbo vietą randu Kristiano atsakymą.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Aš valdingas?

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:07

Gavėjas: Anastazija Stil

Taip. Prašau persikelti.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Jis nori, kad apsigyventume kartu. Ak, Kristianai, per anksti. Pasiremiu rankomis galvą mėgindama susivokti. Po tokio neįprasto savaitgalio būtina atgauti nuovoką. Dar neturėjau progos nė minutėlės pabūti viena ir apmąstyti viską, ką per pastarąsias dvi dienas sužinojau ir patyriau.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Flinizmai

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:20

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

argi nesakei, kad prieš leisdamiesi bėgti turėtume išmokti vaikščioti?

Gal galėtume apie tai pasikalbėti šiandien vakare?

Viršininkas manęs paprašė susiruošti ir trečiadienį skristi į konferenciją Niujorke.

Tai reiškia, kad teks nakvoti viešbutyje, nes renginys numatytas ketvirtadienį.

Tik pamaniau, kad turėtum žinoti…

A x

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: KĄ?!

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:21

Gavėjas: Anastazija Stil

Taip. Imkime ir šį vakarą apie tai pasikalbėkime.

Vyksti viena?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pirmadienio rytą prašyčiau apsieiti be pusjuodžių bauginančių raidžių!

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:30

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ar galėtume aptarti tai šiandien vakare?

A x

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Bauginančių raidžių tu dar nematei

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:35

Gavėjas: Anastazija Stil

Pasakyk man.

Jei važiuoji drauge su tuo ištvirkėliu savo viršininku, tai nesutinku. Nevažiuosi. Tik per mano lavoną.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Labai nusimenu. Velniai rautų, jis elgiasi taip, lyg būtų mano tėvas.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Ne, tai TU dar nematei bauginančių raidžių

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:46

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Taip. Važiuoju su Džeku.

Noriu važiuoti. Man tai puiki galimybė įgyti patirties.

Be to, niekada nesu buvusi Niujorke.

Nepyk.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Ne, tai TU dar nematei bauginančių raidžių

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:50

Gavėjas: Anastazija Stil

Anastazija,

aš visai nepykstu.

Bet NELEIDŽIU tau važiuoti.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

– Ne! – garsiai sušunku kompiuteriui ir visi leidyklos darbuotojai, metę darbus, sužiūra į mane.

– Ar viskas gerai, Ana?

– Taip. Atsiprašau, – burbteliu. – Tik… neišsaugojau dokumento.

Aš sutrikusi, išraudusi kaip vėžys. Džekas man nusišypso, bet iš veido matyti, kad truputį suglumęs. Kelis kartus giliai įkvėpusi, paskubomis parašau atsakymą. Aš ne juokais siuntu.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Penkiasdešimt atspalvių

Data: 2011 m. birželio 13 d. 09:55

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

tvardykis.

NEKETINU sugulti su Džeku – nesutikčiau net mainais į visą Kinijoje užauginamą arbatą.

MYLIU tave. Taip jau būna, kai žmonės vienas kitą myli.

Jie vienas kitu PASITIKI.

Nemanau, kad ketini sugulti su kita moterimi, perti jai užpakalį, dulkinti ją arba plakti bizūnu. TIKIU IR PASITIKIU tavimi.

Ir tavęs taip pat prašau tokios pat malonės.

Ana

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Sėdžiu ir laukiu atsakymo. Bet jis neatrašo. Tada paskambinu į oro uosto kasas, užsisakau bilietą ir pasitikslinu, ar tikrai skrisiu tuo pačiu reisu kaip ir Džekas. Staiga išgirstu dzingtelėjimą, pranešantį, kad gavau naują laišką.

Siuntėjas: Elena Linkoln

Tema: Pietūs

Data: 2011 m. birželio 13 d. 10:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela Anastazija,

tikrai norėčiau susitikti su tavimi papietauti. Manau, mūsų pažintis prasidėjo apmaudžiu nesusipratimu, ir norėčiau tai ištaisyti. Ar šią savaitę turėtum laiko?

Elena Linkoln

Po velnių, tik ponios Robinson man ir trūko! Ir iš kur, po galais, ji sužinojo mano pašto adresą? Pasiremiu galvą rankomis. Ar šiandien gali nutikti kas nors dar blogesnio?

Suskamba telefonas, vangiai pakėlusi galvą ir žiūrėdama į laikrodį atsiliepiu. Dar tik dvidešimt minučių po dešimtos, o jau gailiuosi, kad lipau iš Kristiano lovos.

– Džeko Haido biuras, prie telefono Ana Stil.

Išgirstu piktą puikiai pažįstamą balsą:

– Prašyčiau tuoj pat ištrinti paskutinį man siųstą elektroninį laišką ir truputį apdairiau rinktis žodžius tarnybiniu elektroniniu paštu siunčiamiems laiškams. Sakiau tau, kad sistema stebima. Pasistengsiu iš savo kontoros kiek galėdamas sumažinti galimą žalą.

Kristianas baigia pokalbį.

Po perkūnais. Sėdžiu ir spoksau į telefoną. Kristianas numetė ragelį. Šis žmogus trypte trypia prasidedančią mano karjerą ir dar mėto ragelį? Dėbteliu į ragelį taip, kad jei tas daiktas būtų gyvas, nuo nuožmaus mano žvilgsnio neabejotinai susigūžtų apimtas siaubo.

Atsidarau gautų laiškų dėžutę ir ištrinu ką tik jam nusiųstą laišką. Nieko baisaus ten neparašyta. Paminėjau tik užpakalio pėrimą ir… plakimą bizūnu. Jei šių veiksmų Kristianas taip gėdijasi, tai… po velnių, tegul to nedaro. Paimu savo telefoną ir skambinu jam į mobilųjį.

– Ko? – piktai atsiliepia Kristianas.

– Važiuoju į Niujorką, ir nesvarbu, ar tau tai patinka, – piktai sušnypščiu.

– Nesitikėk, kad…

Paspaudžiu mygtuką neleidusi jam baigti sakinio. Mano gyslomis plūsta adrenalinas. Štai ir pasakiau jam. Aš baisiai įpykusi.

Giliai atsidūstu mėgindama nusiraminti. Užsimerkusi įsivaizduoju esanti ten, kur puikiai jaučiausi. Hm… laivo kajutėje su Kristianu. Nuveju šį vaizdinį šalin, mat šią akimirką taip siuntu ant Penkiasdešimties, jog nenoriu, kad jis artintųsi prie vietos, kurioje kadaise jaučiausi laiminga.

Atsimerkusi ramiai pasiimu bloknotą ir įdėmiai peržiūriu, ką dar turiu padaryti. Giliai įkvepiu, neskubėdama iškvepiu ir pajuntu, kad atgavau ramybę.

– Ana! – rikteli Džekas vėl mane išgąsdindamas. – Neužsisakyk to skrydžio!

– Ak, per vėlu. Jau užsisakiau, – atsakau jam, iš darbo kabineto spėriai atžingsniuojančiam prie manęs. Džekas atrodo įsiutęs.

– Klausyk, čia dedasi kažkokios keistybės. Nežinia kodėl staiga išleistas įsakymas, kad visas personalo komandiruočių ir viešbučių išlaidas turi patvirtinti vyriausioji leidyklos valdyba. Tai pačios aukščiausios vadovybės įsakymas. Nueisiu pas senąjį Roučą. Tikriausiai ką tik nutarta įšaldyti visas išlaidas. Nesuprantu, – Džekas pirštais suspaudžia viršunosę, užsimerkia.

Jis mirtinai išblyškęs, o man net kojas pakerta. Penkiasdešimt!

– Jei man kas nors skambintų, atsiliepk. Einu paklausyti, ką pasakys Roučas.

Džekas pamerkia man akį ir nužingsniuoja pas savo viršininką – ne pas viršininko viršininką.

Prakeikimas. Kristianas Grėjus… Man vėl užverda kraujas.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Ką padarei?

Data: 2011 m. birželio 13 d. 10:43

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Prašau, pasakyk, kad nesikiši į mano darbo reikalus.

Aš tikrai noriu važiuoti į tą konferenciją.

Tavęs atsiklausti neprivalau.

Įžeidžiamą laišką ištryniau.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Ką padarei?

Data: 2011 m. birželio 13 d. 10:46

Gavėjas: Anastazija Stil

Aš tik ginu tai, kas mano.

Elektroninis laiškas, kurį parašei man pasidavusi emocijoms, dabar jau pašalintas iš SIP leidyklos serverio, kaip ir mano tau rašyti laiškai.

Beje, tavimi pasitikiu visiškai. Bet nepasitikiu juo.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Patikrinu, ar tebeturiu jo laiškus, ir matau, kad jie dingo. Tas vyras nepaprastai įtakingas. Kaipgi tai padaroma? Ką jis pažįsta, jei gali slapta raustis po SIP leidyklos serverius ir šalinti elektroninius laiškus? Tokių dalykų visiškai neišmanau.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Suaugusi

Data: 2011 m. birželio 13 d. 10:48

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

nereikia manęs ginti nuo mano viršininko.

Galbūt jis mėgintų mane kabinti, bet aš pasakyčiau „ne“.

Negali visur kištis. Tai neteisinga ir tokios griežtos kontrolės aš nenusipelniau.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: NESUTINKU

Data: 2011 m. birželio 13 d. 10:50

Gavėjas: Anastazija Stil

Ana,

mačiau, kaip „veiksmingai“ kovoji su nepageidaujamu dėmesiu. Pamenu tai dar iš tų laikų, kai man teko malonumas praleisti su tavimi pirmą naktį. Fotografas tave bent jau mylėjo. O tas ištvirkėlis nemyli. Jis nepataisomas donžuanas ir mėgins tave suvilioti. Paklausk jo, koks likimas ištiko buvusią asmeninę jo asistentę ir tą, kuri dirbo pas jį dar anksčiau.

Neketinu dėl to ginčytis.

Jei nori į Niujorką, aš tave nusivešiu. Galime važiuoti šį savaitgalį. Turiu ten erdvų butą.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Ak, Kristianai! Juk ne tai svarbiausia. Prakeikimas, kaip jis erzina… Na, žinoma, Niujorke jis turi erdvų butą. Kur dar turi nekilnojamojo turto? Taip ir maniau, kad užsimins apie Chosė. Ar kada nors išpirksiu aną naktį užsitrauktą kaltę? Dėl Dievo meilės, buvau girta. Su Džeku nepasigerčiau.

Žvelgdama į monitorių papurtau galvą, bet dingteli, kad negaliu toliau kivirčytis su Kristianu rašinėdama jam elektroninius laiškus. Teks palaukti iki vakaro. Žvilgteliu į laikrodį. Džekas dar negrįžęs iš susitikimo su Džeriu, o man reikia sutvarkyti tą reikalą su Elena. Dar kartą perskaitau jos laišką ir nusprendžiu, kad bus geriausia persiųsti jį Kristianui. Tegul sutelkia dėmesį į ją, o ne į mane.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Siūlomų pietų data, arba Erzinanti praeitis

Data: 2011 m. birželio 13 d. 11:15

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

kol uoliai kišaisi į mano darbo reikalus ir gelbėjai savo užpakalį naikindamas kompromituojančius mano laiškus, iš ponios Linkoln gavau šį laiškelį. Visai nenoriu su ja susitikti, – o jei ir norėčiau, man draudžiama kelti koją iš leidyklos. Iš kur ji sužinojo mano elektroninio pašto adresą, nenutuokiu. Ką patartum daryti? Štai jos laiškelio tekstas:

Miela Anastazija,

tikrai norėčiau susitikti su tavimi papietauti. Manau, mūsų pažintis prasidėjo apmaudžiu nesusipratimu, ir norėčiau tai ištaisyti. Ar šią savaitę turėtum laiko?

Elena Linkoln

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Erzinanti praeitis

Data: 2011 m. birželio 13 d. 11:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Neširsk ant manęs. Aš tau noriu tik gero.

Jei tau kas nors atsitiktų, niekada sau neatleisčiau.

Su ponia Linkoln pasikalbėsiu.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Iki

Data: 2011 m. birželio 13 d. 11:32

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ar galėtume apie tai pasikalbėti vakare?

Mėginu dirbti, bet tu nuolat kišdamasis labai blaškai dėmesį.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Po vidurdienio grįžęs Džekas praneša, kad mano komandiruotė į Niujorką atšaukta, bet jis vis tiek važiuosiąs ir niekaip negalėjęs paveikti leidyklos vadovybės, kad pakeistų savo nuostatą. Taip taręs, ryžtingai nužingsniuoja į savo kabinetą ir, akivaizdžiai širsdamas, užtrenkia duris. Ko gi jis taip pyksta?

Nujaučiu, kad Džeko ketinimai toli gražu nėra garbingi, bet neabejoju galinti jam atsispirti, tik pasvarstau, ką Kristianas žino apie buvusias Džeko asmenines padėjėjas. Nuvijusi šias mintis, vėl susikaupiu ketindama darbuotis, bet netrukus nusprendžiu pamėginti įkalbėti Kristianą apsigalvoti, nors sėkmės tikimybė visai menka.

Pirmą valandą Džekas praveria savo kabineto duris ir kyšteli galvą.

– Ana, ar negalėtum nupirkti man ko nors pietums?

– Žinoma, galėčiau. Ko norėtumėte?

– Sumuštinio su rugine duona, rūkyta jautiena ir garstyčiomis. Kai grįši, atiduosiu pinigus.

– Gal nupirkti ir kokio gėrimo?

– Prašyčiau kokakolos. Ačiū, Ana.

Vos tik spėju pasiimti rankinę, jis vėl dingsta savo darbo kabinete.

Šlamštas. Pažadėjau Kristianui, kad neišeisiu iš pastato. Atsidūstu. Ak, jis niekaip to nesužinos, o aš ilgai neužtruksiu.

Priimamajame dirbanti Klerė pasiūlo pasiimti lietsargį, nes lauke vis dar pila lietus. Pro paradines duris išėjusi į lauką, tvirčiau susisiaučiu švarkelį ir slapta apsižvalgau iš po didžiulio golfo skėčio kupolo. Regis, viskas kaip visuomet. Šmėklos niekur nematyti.

Sparčiu žingsniu ir, reikia tikėtis, neatkreipdama niekieno dėmesio, nueinu į kulinarijos parduotuvėlę kitame gatvės gale. Vis dėlto artinantis prie parduotuvėlės stiprėja šiurpi nuojauta, kad esu stebima, ir neišmanau, ar kalta paranoja nuo pertemptų nervų, ar taip ir yra. Mėšlas. Tikiuosi, manęs neseka Leila su ginklu rankoje.

„Tu tik prisigalvoji, – piktai drebia pasąmonė. – Po galais, kas gali norėti tave nušauti?“

Po penkiolikos minučių grįžtu ne tik sveika ir gyva, bet ir labai palengvėjusia širdimi. Ta baisi Kristiano paranoja ir pastangos pernelyg mane saugoti ima nusibosti.

Kai atnešu Džekui į darbo kabinetą pietus, jis, kalbėdamas telefonu, pakelia akis.

– Ačiū, Ana. Kadangi nevažiuosi su manimi į Niujorką, reikės, kad šiandien padirbėtum ilgiau. Turime parengti šias santraukas. Tikiuosi, ypatingų planų šiam vakarui neturi.

Džekas maloniai nusišypso, o aš nuraustu.

– Ne, galiu padirbėti, – sakau plačiai šypsodamasi, o širdyje labai nusiminusi. Visa tai geruoju nesibaigs. Kristianas tikrai įtūš.

Pėdindama prie savo darbo stalo nusprendžiu, kad šios žinios iš karto jam nepranešiu, kitaip jis dar turės laiko kaip nors sugriauti Džeko planus. Sėdžiu ir valgau sumuštinį ir salotas su vištiena, kurių man įdėjo ponia Džouns. Jos labai skanios. Sumuštinis irgi neblogas.

Žinoma, jei apsigyvenčiau su Kristianu, ji ruoštų man pietus kiekvieną darbo dieną. Ši mintis kelia nerimą. Niekuomet nesvajojau apie pasakiškus turtus ir kitką, ką jie suteikia, – tik apie meilę. Svajojau sutikti žmogų, kuris mane mylėtų ir nesektų kiekvieno mano žingsnio. Suskamba telefonas.

– Džeko Haido kontora…

– Žadėjai, kad iš leidyklos nekelsi kojos, – griežtai, rūsčiai pertraukia mane Kristianas.

Jau nežinia kelintą kartą šiandien širdis nusirita į kulnus. Velnias. Iš kur jis žino?

– Džekas pasiuntė mane nupirkti šio to pietums. Negalėjau atsisakyti. Ar tu mane stebi?

Ištarusi šiuos žodžius net pašiurpstu. Nenuostabu, kad jaučiausi kaip paranoikė – mane iš tiesų kažkas stebėjo. Pagalvojusi apie tai pykteliu.

– Todėl ir nenorėjau, kad grįžtum į darbą, – piktai rėžia Kristianas.

– Kristianai, prašau… Tu toks… – toks Penkiasdešimt, – tu mane tiesiog dusini.

– Dusinu? – nustebęs sušnabžda jis.

– Taip. Turi liautis. Vakare norėsiu su tavimi pasišnekėti. Gaila, bet šiandien darbe užtruksiu ilgiau, nes neskrisiu į Niujorką.

– Anastazija, nenoriu tavęs dusinti, – priblokštas tyliai sako Kristianas.

– Bet dusini. Turiu darbo. Pasikalbėsime vėliau.

Išsekusi ir truputį prislėgta padedu ragelį.

Po nuostabaus savaitgalio drauge grįžtu į tikrovę. Dar niekada taip netroškau sprukti. Bėgti į kokią nors tylią nuošalią vietelę, kad galėčiau ramiai pamąstyti apie tą vyrą, apie jo būdą ir kaip turėčiau su juo elgtis. Viena vertus, žinau, kad jis sužeistas – dabar tai aiškiai suprantu, – jo žaizdos slegia man širdį, bet ir sekina jėgas. Iš tų šykščių Kristiano gyvenimo nuotrupų, kurias jis pats man atskleidė, suprantu, kodėl taip yra. Jis buvo nemylimas vaikas, gyveno nesaugioje, traumuojančioje aplinkoje ir turėjo motiną, kuri negalėjo jo apginti, kurios jis negalėjo apginti ir kuri mirė jam akyse.

Mane nukrečia šiurpas. Vargšas mano Penkiasdešimt… Priklausau jam, bet nesutinku būti laikoma paauksuotame narvelyje. Kaipgi jam tai suprantamai paaiškinti?

Nors ir prislėgta, vis dėlto pasiimu rankraštį, kurio santraukos Džekas pageidauja, pasidedu ant kelių ir skaitau toliau. Niekaip nesugalvoju, kaip lengvai išspręsti tą prakeiktą Kristiano bėdą – polinkį kontroliuoti. Matyt, vėliau man teks su juo pasikalbėti akis į akį.

Po pusvalandžio Džekas elektroniniu paštu atsiunčia dokumentą, kurio jam reikės per konferenciją ir kurį turiu suredaguoti, nudailinti ir laiku parengti spausdinti. Kol viską padarysiu, sėdėsiu ne tik visą popietę, bet dar ir iki vėlyvo vakaro. Negaišuodama imuosi darbo.

Kai pakeliu galvą, laikrodis jau rodo truputį po septintos, leidyklos darbuotojai išėję, tik Džeko kabinete tebedega šviesa. Nė nepastebėjau, kaip visi išėjo, bet ir aš jau beveik baigiau darbą. Elektroniniu paštu grąžinu dokumentą Džekui, kad dar kartą jį peržiūrėtų, ir pasitikrinu gautus laiškus. Iš Kristiano jokių žinių, tad užmetu akį į savo telefoną ir net pašoku: jis ima birbti rankose. Kristianas.

– Labas, – tyliai sakau.

– Sveika, kada baigsi?

– Manau, apie pusę aštuntos.

– Pasitiksiu tave prie durų.

– Gerai.

Kristianas šneka tyliai, galima sakyti, nervindamasis. Kodėl? Gal būgštauja, kaip reaguosiu?

– Vis dar pykstu ant tavęs, bet tik tiek, – sušnabždu. – Turime apie daug ką pasikalbėti.

– Žinau. Susitiksime pusę aštuntos.

Iš kabineto išeina Džekas.

– Nebegaliu kalbėti. Iki greito.

Baigiu pokalbį.

Pakeliu akis į Džeką, o jis neskubėdamas lyg niekur nieko eina prie manęs.

– Dar reikia šį tą patobulinti. Dar kartą pasiunčiau tau santrauką.

Kol ieškau dokumento, Džekas palinksta prie manęs – gana arti, nemaloniai arti. Jo ranka brūkšteli man per plaštaką. Atsitiktinai? Krūpteliu, bet apsimetu nieko nepajutusi. Kitą ranką jis uždėjęs ant kėdės atlošo ir pirštais liečia man nugarą. Atsisėdu taip, kad nesiremčiau į atlošą.

– Šešioliktas ir dvidešimt trečias puslapiai. Tada bus gerai, – sušnabžda jis, prikišęs lūpas vos per kelis centimetrus nuo ausies.

Nuo tokio artumo šiurpstu, bet nutariu jo nepaisyti. Atsidariusi dokumentą imu virpančiais pirštais rinkti pataisas. Džekas tebestovi palinkęs prie manęs, o aš įsitempusi ir perdėm jautri. Jis blaško dėmesį ir trikdo, giliai širdyje visa gerkle rėkiu: „Pasitrauk!“

– Pataisysi ir bus galima spausdinti. Tą aš padarysiu rytoj. Ačiū tau, Ana, kad pasilikai po darbo ir pataisei tekstą, – švelniai ir meiliai sako jis, tarsi kalbindamas sužeistą gyvūną. Man šleikštu. – Nežinau, kaip tau atsilyginti, nebent pakviesčiau užsukti į barą ko nors išgerti. Tikrai to nusipelnei.

Džekas užkiša man už ausies plaukų sruogą ir švelniai paglosto ausies spenelį.

Susigūžusi, sukandusi dantis, trūkteliu galvą. Mėšlas! Kristianas buvo teisus. Neliesk manęs.

– Tiesą sakant, šį vakarą negaliu.

Ir jokį kitą vakarą negalėsiu, Džekai.

– Tik trumpai. Po vieną taurę… – dar mėgina įkalbėti jis.

– Ne, negaliu. Bet ačiū už kvietimą.

Džekas prisėda ant rašomojo stalo galo ir susiraukia. Man galvoje garsiai suskamba pavojaus varpai. Leidykloje esu vienui viena su juo. Išeiti negaliu. Nervingai žvilgteliu į laikrodį. Dar po penkių minučių turėtų atvažiuoti Kristianas.

– Ana, manau, mudu vykę kolegos. Atsiprašau, kad nepavyko išrūpinti tau tos komandiruotės į Niujorką. Be tavęs kelionė nebus tokia puiki.

Neabejoju. Nesugalvoju, ką Džekui atsakyti, tad vos šypteliu. Pirmą kartą per visą dieną nors ir menkai, bet vis dėlto palengvėja, kad į Niujorką neskrendu.

– Ką gi, ar smagiai praleidai savaitgalį? – nė kiek nesutrikęs klausia Džekas.

– Taip, ačiū.

Kodėl jis klausia?

– Buvai su savo vaikinu?

– Taip.

– Kokia jo profesija?

Jis tavo šiknos viršininkas…

– Jis verslininkas.

– Įdomu… Kuo verčiasi?

– Na, yra investavęs į įvairias verslo sritis…

Pakreipęs galvą, Džekas pasilenkia prie manęs – vėl lįsdamas į mano asmeninę erdvę.

– Tu labai nešneki, Ana.

– Na, jis dalyvauja telekomunikacijų versle, taip pat užsiima gamyba, žemės ūkiu.

Džekas nustebęs kilsteli antakius.

– Kokie platūs užmojai. Kam jis dirba?

– Niekam. Jei dokumentas jums tinka, tai, jei neprieštaraujate, norėčiau jau eiti.

Jis pasitraukia. Mano asmeninė erdvė vėl saugi.

– Žinoma, eik. Atleisk, nenorėjau tiek užlaikyti, – apsimestinai apgailestaudamas sako.

– Kada uždaromas šis pastatas?

– Apsauga budi iki vienuoliktos.

– Gerai.

Nusišypsau, o mano pasąmonė klesteli į krėslą – jai labai palengvėja, kad mes pastate ne vieni. Išjungusi kompiuterį čiumpu rankinę ir atsistoju ketindama eiti.

– Vadinasi, tau jis patinka? Tavo vaikinas?

– Aš jį myliu, – sakau, žiūrėdama Džekui tiesiai į akis.

– Aišku. – Vėl susiraukęs jis atsistoja nuo mano rašomojo stalo. – Kokia jo pavardė?

Nuraustu.

– Grėjus. Kristianas Grėjus, – sumurmu.

Džekui net lūpa atvimpa.

– Turtingiausias Siatlo jaunikis? Tas Kristianas Grėjus?

– Taip. Tas pats.

Taip, tas Kristianas Grėjus, būsimas tavo viršininkas, kuris, jei dar kartą prieisi prie manęs pernelyg arti, sudoros tave kaip šiltą vilną.

– Jau anąkart pagalvojau, kad jis man kažkur matytas, – susimąstęs sako Džekas ir vėl suraukia kaktą. – Na, jam labai pasisekė.

Žiūrėdama į jį, kelis kartus mirkteliu. Ką gi dar sakyti?

– Linkiu tau gero vakaro, Ana.

Džekas nusišypso, bet nenuoširdžiai, ir visas pastiręs, daugiau nė karto į mane nežvilgtelėjęs, grįžta į savo kabinetą.

Su palengvėjimu atsidūstu. Ką gi, ši problema greičiausiai jau išspręsta. Penkiasdešimt padarė dar vieną stebuklą. Vien jo pavardė man tarsi talismanas, verčiantis šį vyrą sprukti pabrukus uodegą. Leidžiu sau pergalingai šyptelėti. Matai, Kristianai? Vien tavo pavardė mane saugo, net nereikia vargti ir reikalauti riboti leidyklos išlaidų. Susitvarkau stalą, žvilgteliu į rankinį laikrodį. Kristianas jau turėtų būti prie laukujų durų.

„Audi“ stovi prie šaligatvio, Teiloras išlipęs skuba atidaryti man užpakalinių durelių. Jį matyti malonu kaip niekad, tad, sprukdama nuo lietaus, tuoj pat įsėdu į automobilį.

Ant užpakalinės sėdynės randu Kristianą, išplėstomis akimis nepatikliai žiūrintį į mane. Nusiteikusį iškęsti pykčio priepuolį, įsitempusį ir stipriai sukandusį dantis.

– Labas, – tyliai sakau.

– Sveika, – atsargiai pasisveikina jis.

Tada paima už rankos, stipriai suspaudžia, ir pyktis mano širdyje ima tirpti. Aš visiškai sutrikusi. Iš anksto nė neapmąsčiau, ką jam pasakyti.

– Vis dar pyksti? – klausia Kristianas.

– Nežinau, – burbteliu.

Jis kilsteli mano ranką ir apiberia krumplius švelniais bučiniais.

– Diena buvo sumauta, – sako.

– Taip, išties.

Bet nuo šiandien ryto, kai jis išvažiavo į darbą, tik dabar pajuntu slūgstant įtampą. Vien jo draugija mane veikia kaip raminamieji; palengva užmirštu viską: ir Džeko priekabiavimą, ir nervus gadinantį susirašinėjimą internetu, ir nemalonų Elenos laišką. Ant užpakalinės sėdynės liekame tik mudu: aš ir mano kontrolės maniakas.

– Dabar, kai tu čia, man geriau, – sumurma jis.

Važiuojame tylėdami, Teiloras plukdo automobilį per vakarinį transporto srautą, o mudu sėdime susimąstę ir paskendę savo mintyse. Bet vis dėlto jaučiu, kad, būdamas šalia, palengva ir Kristianas kratosi įtampos, atsikvepia lengviau, nykščiu švelniai, raminamai ir ritmingai brauko man per krumplius.

Kai Teiloras išleidžia mudu prie gyvenamojo namo, neriame į vidų susigūžę, gindamiesi nuo lietaus. Belaukiant lifto Kristianas, spausdamas man ranką, akylai stebi duris.

– Kaip suprantu, Leilos dar neradote.

– Ne. Velčas jos ieško, – niūriai atsako Kristianas.

Nusileidus liftui įlipame. Kristianas dirsteli į mane neperprantamu žvilgsniu. Ak, kaip nuostabiai jis atrodo susitaršiusiais plaukais, baltais marškiniais ir juodu kostiumu. Staiga mane vėl apima tas nežinia iš kur kylantis jausmas. Viešpatie, troškimas, geismas, įelektrinanti srovė… Jei ši energija būtų matoma, aplink ir tarp mūsų tvyrotų ryškiai mėlyna aura – toks stiprus tas jausmas. Truputį pravėręs lūpas, Kristianas stebeilija į mane.

– Jauti? – pašnabždomis klausia.

– Taip.

– Ak, Ana… – sudejuoja jis, puola prie manęs, apglėbia, vienos rankos pirštais suspaudžia man sprandą ir atlošia galvą, jo lūpos randa mano lūpas. Paskui, panardinęs pirštus man į plaukus ir glamonėdamas skruostą, priremia prie lifto sienos. – Labai nemėgstu su tavimi ginčytis, – sušnabžda prikišęs lūpas ir apdovanoja mane pašėlusiu, aistringu bučiniu, o aš atsakau jam tuo pačiu.

Manyje sprogsta aistra, per dieną susikaupusi įtampa būtinai turi išsiveržti, mano kūną traukia prie jo, artyn. Mudu tarsi ištirpstame – lieka vien besigalynėjantys mudviejų liežuviai, greitas nelygus alsavimas, rankos, prisilietimai ir neapsakomai malonus jausmas. Kristiano ranka man ant klubo, paskui staiga kilsteli sijoną ir pirštai nuslysta mano šlaunimi.

– Dieve mano, tu mūvi kojines… – apimtas pagarbios nuostabos sudejuoja jis, nykščiu glamonėdamas odą virš prisegamų kojinių. – Noriu pamatyti, – sušnabžda ir drąsiai pakelia sijoną, apnuogindamas ir viršutinę šlaunų dalį.

Žingtelėjęs atgal, jis ištiesia ranką, paspaudžia mygtuką „Stop“ ir liftas palengva sustoja tarp dvidešimt antro ir dvidešimt trečio aukšto. Kristiano žvilgsnis drumstas, burna praverta, o šnopuoja jis nė kiek ne lėčiau už mane. Įdėmiai žvelgiame vienas į kitą nesiliesdami. Džiaugiuosi, kad nugara remiuosi į lifto sieną: taip laikausi ant kojų ir galiu gėrėtis šituo gražuoliu vyru, įvertinti jo jausmingumą ir išvaizdą.

– Pasileisk plaukus, – prikimusiu balsu įsako jis. Išsitraukiu gumą, paleisti plaukai nukrinta ir tarsi sunkus debesis apgaubia pečius ir krūtis. – Atsisek dvi viršutines palaidinukės sagas, – sušnabžda Kristianas, o jo žvilgsnis dar labiau kaista.

Su juo jaučiuosi it ištvirkėlė. Kilsteliu ranką ir atsisegu vieną, paskui kitą sagą – kankinamai lėtai, gundomai apnuoginu viršutinę krūtų dalį.

Jis nuryja seilę.

– Ar bent nutuoki, kaip viliojamai šią akimirką atrodai?

Tyčia, puikiai suprasdama, ką darau, prikandu lūpą ir papurtau galvą. Kristianas trumpai užsimerkia, o kai vėl atsimerkia, jo žvilgsnis toks liepsningas… Žingtelėjęs į priekį, jis delnais atsiremia į lifto sieną abipus mano veido. Jis taip arti, kad būti arčiau manęs neliečiant neįmanoma.

Pakeliu galvą norėdama žiūrėti jam į akis, jis truputį pasilenkia ir nosimi brūkšteli man per nosį – tik čia ir susiliečia mudviejų kūnai. Ankštoje lifto kabinoje su juo man tvanku. Man reikia jo – tuoj pat.

– Manau, nutuokiate, panele Stil. Sakyčiau, jums patinka mane kaitinti.

– Ar jus kaitinu? – sušnabždu.

– Visomis prasmėmis, Anastazija. Tu – sirena, deivė.

Kristianas ištiesia ranką, sučiumpa man koją virš kelio ir užsikelia sau ant klubo; dabar stoviu ant vienos kojos ir remiuosi į jį. Jaučiu jį, prisispaudusį man prie papilvės, kietą, pritvinkusį iš geismo, o Kristianas tuo metu slinkdamas žemyn bučiuoja man kaklą. Sudejuoju ir rankomis apsiveju jam sprandą.

– Dabar tave paimsiu, – sušnabžda jis, o aš atsakydama išriečiu nugarą, stipriau prisiglaudžiu prie jo, trokšdama tos trinties. Kristianas tyliai, dusliai suniurna ir, segdamasis kelnių antuką, kilsteli mane. – Stipriai laikykis, mažyte, – perspėja ir tarsi burtininkas tiesiai man prieš lūpas ištraukia folijos paketėlį. Sukandu jį, Kristianas trūkteli ir atplėšiame jį bendromis jėgomis. – Gera mergaitė. – Truputėlį atsitraukęs, jis užsimauna sargį. – Dieve, dar šešių dienų neištversiu, – suniurzga ir nužvelgia mane drumstu žvilgsniu. – Tikiuosi, šitos kelnaitės nėra tavo mėgstamiausios.

Vikriai, įgudusiu judesiu Kristianas jas dryksteli ir kelnaitės suplyšta tiesiog jam tarp pirštų. Kraujas mano gyslomis teka kaip pašėlęs. Iš geismo šnopuoju.

Kristiano žodžiai svaigina, visą dieną graužusį nerimą pamiršau. Čia tik mudu ir darome tai, ką geriausiai mokame. Neatitraukdamas nuo manęs akių, jis lėtai įsiskverbia. Išsiriečiu, atlošiu galvą, užsimerkiu ir mėgaujuosi jusdama Kristianą savyje. Jis ištraukia ir vėl įsmunka – taip lėtai, taip maloniai. Sudejuoju.

– Priklausai man, Anastazija, – prikišęs lūpas man prie kaklo, šnabžda jis.

– Taip. Tau. Kada pagaliau tai suprasi?

Dūsuoju. Kristianas dejuodamas ima judėti ir juda vis greičiau. O aš pasiduodu negailestingam jo ritmui, mėgaujuosi kiekvienu stūmiu, jo nelygiu alsavimu, jo reikme mane turėti, kuri kaip du vandens lašai panaši į manąją.

Todėl jaučiuosi galinga, stipri, geidžiama ir mylima – mylima šio patrauklaus, bet nelengvai perprantamo vyro, kurį savo ruožtu myliu iš visos širdies. Jis stumia vis stipriau, kvėpuoja trūkčiodamas, pasineria į mane, o aš pasineriu į jį.

– Ak, mažyte… – sudejuoja Kristianas, krimsčiodamas man pasmakrę, ir staiga patiriu galingą orgazmą. Jis sustingsta, stipriai suspaudžia mane ir, šnabždėdamas mano vardą, taip pat patiria palaimą.

KRISTIANAS NUVARGĘS, RAMUS, švelniai mane bučiuoja, jo kvėpavimas palengva rimsta. Jis tebelaiko mane stovinčią prispaudęs prie lifto sienos, mudu surėmę kaktas, man linksta kojos, silpna, bet jaučiuosi orgazmo pasotinta ir patenkinta.

– Ak, Ana, – murma Kristianas. – Kaip man tavęs reikia, – ir pakšteli man į kaktą.

– Ir man tavęs, Kristianai.

Paleidęs mane, jis patempia žemyn sijoną, užsega dvi viršutines palaidinukės sagas, o tada klaviatūroje surenka kodą ir liftas pajuda. Kildamas jis net dreba, tad stipriai įsikimbu Kristiano rankų.

– Teiloras stebėsis, kur taip ilgai užtrukome, – geidulingai nusišypso jis.

Oi, mėšlas… Pirštais pabraukau per plaukus, nesėkmingai mėgindama apsitvarkyti, kad neatrodyčiau kaip ką tik išdulkinta, bet paskui, numojusi ranka, susirišu juos į uodegą.

– Bus gerai.

Kristianas vyptelėjęs užsisega kelnių antuką, o sargį įsikiša į kišenę.

Jis vėl tikras amerikietis verslininkas, o jo šukuosena ir taip dažniausiai tokia, tarsi jis būtų ką tik dulkinęsis, tad išvaizda beveik nepasikeitusi. Tik dabar jis šypsosi, atrodo atsipalaidavęs, o jo akys spinduliuoja jaunatvišku žavesiu. Ar visus vyrus taip lengva nuraminti?

Durims atsidarius, Teiloras mūsų jau laukia.

– Užstrigo liftas, – mudviem lipant iš kabinos paaiškina Kristianas, o aš nė vienam iš dviejų vyrų negaliu pažvelgti į akis. Pro dvivėres duris greitai sprunku į Kristiano miegamąjį ieškoti švarių apatinių.

GRĮŽUSI RANDU KRISTIANĄ NUSIVILKUSĮ švarką, sėdintį prie pusryčių baro ir besišnekučiuojantį su ponia Džouns. Maloniai šypsodamasi, ji patiekia mums dvi lėkštes karšto maisto. Hm, kvepia skaniai. Jei neklystu, vištiena su vyno padažu. Mirštu iš bado.

– Skanaus, pone Grėjau, Ana, – pasako ji ir išeina.

Iš šaldytuvo Kristianas atsineša butelį vyno ir bevalgant papasakoja, kaip jam sekasi tobulinti mobilųjį su saulės baterijomis. Šiuo projektu jis labai susidomėjęs, labai užsidegęs, ir iš to suprantu, kad darbo diena jam vis dėlto nebuvo visiškai sumauta.

Pasiteirauju apie nekilnojamąjį turtą. Kristianas atsainiai šypteli ir netrukus sužinau, kad jis turi butus tik Niujorke, Aspene ir Eskaloje. Daugiau niekur. Kai pavalgome, paimu lėkštes ir nunešu į kriauklę.

– Palik jas. Geilė viską sutvarkys, – sako Kristianas.

Atsisukusi atidžiai pažvelgiu į jį, o jis taip pat atidžiai žiūri į mane. Ar kada nors priprasiu, kad kažkas plauna mano indus?

– O dabar, kai jau šiek tiek aprimote, panele Stil, gal galėtume pasikalbėti apie šiandienos įvykius?

– Man rodos, romesnis tik jūs. Sakyčiau, neblogai pasidarbavau jus tramdydama.

– Tramdydama? – prunkšteli Kristianas. Kai linkteliu, jis suraukia kaktą, tarsi apmąstydamas mano žodžius. – Taip. Gal ir tikrai mane tramdei, Anastazija.

– Dėl Džeko buvai teisus, – staiga surimtėjusi tyliai pasakau ir užsikvempiu ant pusryčių baro laukdama jo reakcijos.

Kristiano veidas papilkėja, žvilgsnis pasidaro atšiaurus.

– Ar jis lindo? – pašnabždomis klausia, o jo žodžiai – šalti kaip pati mirtis.

Skubėdama jį nuraminti papurtau galvą.

– Ne. Ir daugiau nelįs, Kristianai. Šiandien jam pasakiau, kad esu tavo mergina, ir jis pasitraukė.

– Tu tikra? Galiu tą ištvirkėlį atleisti, – piktai išrėžia Kristianas.

Nuo taurės vyno įsidrąsinusi, atsidūstu.

– Turi leisti man už save kovoti pačiai. Juk negali visada iš anksto nuspėti mano veiksmų ir mėginti mane apsaugoti. Taip mane dusini, Kristianai. Jei nuolat kišiesi, niekad taip ir neatsiskleisiu. Man reikia šiek tiek laisvės. Man nė į galvą nešautų kištis į tavo reikalus.

Jis tik žiūri ir mirksi.

– Aš tik noriu, kad būtum saugi, Anastazija. Jei tau kas nors nutiktų, aš… – ir nutyla nebaigęs sakinio.

– Žinau ir suprantu, kodėl jauti pareigą mane ginti. Ir iš dalies tuo džiaugiuosi. Žinau, kad jei reikės, padėsi man, kaip ir aš padėsiu tau. Bet jei norime puoselėti bent kokią viltį būti kartu ir ateityje, turi pasitikėti ir manimi, ir mano gebėjimu spręsti. Taip, kartais imu ir suklystu, darau klaidų, bet man reikia iš jų mokytis.

Kristianas žvelgia į mane tokiu nerimastingu žvilgsniu, kad prieinu ir atsistoju jam tarp kojų. Suimu jo rankas, apkabinu jomis save, pati uždedu rankas jam ant pečių.

– Negali kištis į mano darbo reikalus. Tai neteisinga. Man nereikia, kad atjotum tarsi baltasis riteris ir padėtum man pasiekti pergalę. Žinau, kad nori viską kontroliuoti, ir suprantu kodėl, bet taip negalima. Tai neįmanoma misija… turi išmokti nesikišti, – paglostau Kristianui veidą, o jis spokso į mane išpūtęs akis. – Jei padarysi tai dėl manęs, jei man tai duosi, persikraustysiu gyventi pas tave, – švelniai priduriu.

Jis iš nuostabos staiga giliai įkvepia.

– Apsigyventum kartu? – pašnabždomis klausia.

– Taip.

– Bet tu manęs nepažįsti, – sako susiraukęs, aiškiai sukrėstas, staiga persigandęs – visai ne kaip Penkiasdešimt.

– Pakankamai tave pažįstu, Kristianai. Kad ir ką apie save pasakotum, manęs neatbaidytum, – krumpliais atsargiai perbraukiu jam per skruostą. Nerimą jo veide pakeičia įtarimas. – Jei tik duotum man šiek tiek laisvės… – maldaujamai priduriu.

– Aš stengiuosi, Anastazija. Negalėjau tiesiog sėdėti rankas sudėjęs ir leisti tau skristi į Niujorką su tuo… ištvirkėliu. Jo reputacija toli gražu ne pati geriausia. Nė viena asmeninė jo padėjėja neišbuvo toje vietoje ilgiau nei tris mėnesius ir nė viena neliko dirbti leidykloje. Nenoriu, kad ir tau taip nutiktų, mažyte, – atsidūsta jis. – Nenoriu, kad tau atsitiktų kas blogo. Kad tave kas nors nuskriaustų… Vien ši mintis man šiurpą kelia. Negaliu pažadėti, kad nesikišiu, juolab jei manysiu, kad gali nukentėti, – jis patyli, giliai įkvepia. – Aš tave myliu, Anastazija. Ir padarysiu viską, ką galiu, kad tave apginčiau. Be tavęs neįsivaizduoju gyvenimo.

Po galais… Mes visos trys su vidine dievaite ir pasąmone sukrėstos dėbsome į Penkiasdešimt.

Trys žodeliai. Mano pasaulis sustoja, kresteli ir vėl ima suktis, tik jau apie kitą ašį; o aš, žiūrėdama į nuoširdžias, gražias, pilkas jo akis, džiaugiuosi akimirka.

– Ir aš tave myliu, Kristianai.

Pasilenkusi jį pabučiuoju, bučinys užtrunka.

Niekieno nepastebėtas įeina Teiloras ir taktiškai krenkšteli. Kristianas, įdėmiai tebežiūrėdamas į mane, truputį atsitraukia. Viena ranka apglėbęs mane per juosmenį, atsistoja.

– Kas yra? – šiurkščiai klausia Teiloro.

– Pas jus eina ponia Linklon, sere.

– Ką?!

Teiloras tarsi atsiprašydamas gūžteli pečiais. Sunkiai atsidusęs, Kristianas papurto galvą.

– Ką gi, turėtų būti įdomu, – burbteli ir nuolankiai, kreivai man šypteli.

Po velnių! Kodėl ta prakeikta boba negali palikti mūsų ramybėje?

DVYLIKTAS SKYRIUS

–Ar šiandien su ja kalbėjaisi? – kol laukiame ponios Robinson, klausiu Kristiano.

– Taip.

– Ką jai sakei?

– Pasakiau, kad nenori su ja susitikti ir kad suprantu tavo motyvus. Dar pasakiau, kad man nepatinka, kai ji man už akių rezga intrigas.

Kristiano žvilgsnis ramus, visiškai nieko neišduodantis.

Ak, kaip gerai.

– O ką atsakė ji?

– Ji visa tai praleido pro ausis, kaip geba tik Elena.

Stipriai sučiaupęs lūpas, jis liūdnai vypteli.

– Kaip manai, ko ji čia ateina?

– Neįsivaizduoju, – gūžteli Kristianas.

Didžiajame kambaryje vėl pasirodo Teiloras.

– Ponia Linkoln, – pristato jis viešnią.

Štai ir ji. Ir kodėl šita moteris tokia patraukli? Ji vilki vien juodai: prigludę džinsai, palaidinė, išryškinanti tobulą figūrą, o apie galvą – šviesių, tviskančių plaukų nimbas.

Kristianas prisitraukia mane arčiau.

– Labas, Elena, – tarsi klausiamai pasisveikina.

Apstulbusi ji įsispokso į mane ir sustoja kaip įbesta. Prieš atitokdama, kelis kartus stipriai sumirksi.

– Atleisk. Nežinojau, kad turi draugiją, Kristianai. Juk pirmadienis… – sako ji, tarsi nurodydama savo vizito priežastį.

– Ji mano mergina, – lyg pristato mane, lyg pasiteisina Kristianas ir, pakreipęs galvą, įžūliai nusišypso.

Neskubėdama, žiūrėdama tiesiai į jį, Elena taip pat atsako plačia šypsena. Siutina.

– Suprantu. Sveika, Anastazija. Nesitikėjau tavęs čia sutikti. Žinau, kad nenori su manimi šnekėtis. Gerbiu tavo sprendimą.

– Tikrai? – tyliai pasitikslinu stebeilydama į ją, stebindama ir juos abu, ir save.

Truputį suraukusi antakius, ji žengia toliau į svetainę.

– Taip, tavo atsakymą supratau. Atėjau ne pas tave. Kaip sakiau, darbo dienomis Kristianas retai vakaroja ne vienas, – ji patyli. – Iškilo problema ir man reikia ją aptarti su Kristianu.

– Šit kaip? – Kristianas atsitiesia. – Gal norėtum išgerti?

– Taip, prašyčiau, – dėkinga murmteli ji.

Kristianas nueina atnešti taurės, o mudvi su Elena tuo metu žvilgčiojame viena į kitą ir abiem nejauku. Ji sukinėja didelį sidabrinį žiedą ant didžiojo piršto, o aš nežinau, kur dėti akis. Pagaliau ji, nors ir įsitempusi, šypteli, prieina prie virtuvės spintelių salelės ir atsisėda ant kėdės pusryčių baro gale. Akivaizdu, kad šiuos apartamentus ji gerai pažįsta ir vaikštinėdama po svetainę puikiai jaučiasi.

Ar man pasilikti? Ar išeiti? Ak, kaip sunku. Mano pasąmonė žvelgia į šitą moterį nutaisiusi baisų pikčiurnos veidą.

Šitai moteriai noriu pasakyti daug, tik… toje kalboje nebūtų nė vieno gero žodžio. Bet ji Kristiano draugė, vienintelė jo draugė, be to, kad ir kaip jos nekęsčiau, iš prigimties esu mandagi. Nuspendusi pasilikti, kaip įmanydama grakščiau įsitaisau ant baro kėdės, nuo kurios ką tik pakilo Kristianas. Grįžęs jis visiems trims įpila vyno ir atsisėda prie pusryčių baro tarp mudviejų. Ar ir jis jaučia, kokia keista ši situacija?

– Kas atsitiko? – klausia jis Elenos.

Ši nervingai žvilgteli į mane, o Kristianas tvirtai paima mane už rankos.

– Mudu su Anastazija dabar drauge, – atsako jis į nebylų Elenos klausimą ir spusteli man ranką.

Nuraustu, o pasąmonė, pamiršusi pikčiurnos miną, džiugiai jam nusišypso.

Elenos veidas pragiedrėja, tarsi jai būtų džiugu dėl Kristiano. Išties džiugu. Ak, visiškai nesuprantu šitos moters, todėl esu ir sutrikusi, ir suirzusi.

Sėdėdama ant baro kėdės ji, rodos, jaudindamasi sunkiai atsidūsta, krusteli. Nervingai nuleidžia akis ir kaip maniakė ima sukioti žiedą ant didžiojo piršto.

Kas jai yra? Gal aš ją trikdau? Ar tikrai taip ją veikiu? Mat pati nenoriu, kad ji čia būtų. Pagaliau Elena pakelia galvą ir pažvelgia tiesiai Kristianui į akis.

– Mane šantažuoja.

Po velnių. Šito iš jos išgirsti nesitikėjau. Kristianas sustingsta. Gal kas nors sužinojo apie jos pomėgį mušti ir dulkinti nepilnamečius vaikinukus? Sutramdau šleikštulį, šmėsteli mintis apie atlygį už piktadarybes. Mano pasąmonė, nesėkmingai slėpdama džiūgaujanti, trina rankas. Gerai.

– Dėl ko? – pasibaisėjęs klausia Kristianas.

Iš per didelės firminės geriausios kokybės odos rankinės ji ištraukia raštelį ir duoda Kristianui.

– Padėk ir išlankstyk, – Kristianas krypteli smakrą į pusryčių baro stalviršį.

– Nenori prie jo liestis?

– Ne. Pirštų atspaudai…

– Kristianai, puikiai žinai, kad negaliu pranešti policijai.

Kodėl turiu klausytis šito pokalbio? Ar ji prievartauja kitą vargšą berniuką?

Elena išlanksto raštelį, Kristianas pasilenkia jo perskaityti.

– Jie reikalauja tik penkių tūkstančių dolerių, – kone atsainiai sako jis. – Ar numanai, kas galėtų tave šantažuoti? Gal kas nors iš bendruomenės?

– Ne, – tyliai, meiliu balsu paneigia Elena.

– Gal Linkas?

Linkas? Kas tas Linkas?

– Po šitiek metų? Vargu, – suniurna ji.

– Aizekas žino?

– Nesakiau jam.

Kas tas Aizekas?

– Manau, jis turėtų žinoti, – sako Kristianas.

Elena papurto galvą, o aš sumoju, kad tik trukdau. Nenoriu to klausytis. Pamėginu ištraukti ranką iš Kristiano gniaužtų, bet jis tik dar stipriau ją suspaudžia ir atsisukęs pažvelgia į mane.

– Kas yra? – klausia.

– Pavargau. Bus geriau, jei eisiu miegoti.

Jis įdėmiai pažvelgia į mane, tikėdamasis išvysti… ką? Pasmerkimą? Pritarimą? Priešiškumą? Bet aš pasistengiu išlaikyti kuo abejingesnį veidą.

– Gerai, – sutinka jis. – Mes ilgai neužtruksime.

Kristianas paleidžia ranką ir aš atsistoju. Elena nepatikliai mane stebi. O aš, vis dar stipriai sučiaupusi lūpas ir neišsiduodama, ką jaučiu, atlaikau jos žvilgsnį.

– Labos nakties, Anastazija, – mandagiai šypteli ji.

– Labanakt, – santūriai atsakau.

Pasisuku ketindama eiti. Tokios įtampos ilgai tverti negaliu. Einu iš svetainės, o juodu vėl sušnenka.

– Kažin ar galėčiau daug padėti, Elena, – sako jai Kristianas. – Jei visa tai dėl pinigų… – jis nebaigia minties, o paskui priduria: – Galėčiau paprašyti Velčo, kad pašniukštinėtų.

– Ne, Kristianai, tik norėjau tau pasipasakoti, – prisipažįsta Elena.

Jau išėjusi iš svetainės girdžiu ją sakant:

– Atrodai labai laimingas.

– Toks ir esu, – atsako Kristianas.

– Tu tos laimės nusipelnei.

– Norėčiau, kad tai būtų tiesa.

– Kristianai… – priekaištingai tarsteli Elena.

Sustoju kaip įbesta, suklūstu. Negaliu atsispirti.

– Ar ji žino, kokios prastos nuomonės esi apie save? Ar žino, kokios bėdos tave kankina?

– Ji mane pažįsta geriau už visus.

– Ak! Man skaudu tai girdėti.

– Bet tai tiesa, Elena. Su ja man nereikia jokių žaidimų. Ir dar kartą primygtinai kartoju: atstok nuo Anos.

– O kas jai nepatinka?

– Tu… Tai, kad mudu buvome kartu. Tai, ką darėme. Ji to nesupranta.

– Tai paaiškink, kad suprastų.

– Elena, tai jau praeitis, tad kam teršti jai protą pasakojimais apie seniai nutrauktus iškrypėliškus mudviejų santykius? Ana gera, miela ir naivi, be to, tikras stebuklas, bet ji mane myli.

– Anoks čia stebuklas, Kristianai, – geraširdiškai pasišaipo Elena. – Galėtum bent truputį savimi pasitikėti. Esi tikrai puikus jaunikis. Daug kartų tau sakiau. O ji taip pat atrodo žavi. Stipri. Mergina, galinti tau pasipriešinti.

Kristiano atsakymo neišgirstu. Vadinasi, esu stipri? Bet tokia nesijaučiu.

– Ar nepasiilgsti jo? – tęsia pokalbį Elena.

– Ko?

– Savo žaidimų kambario.

Sulaikau kvėpavimą.

– Tai visai ne tavo sumautas reikalas, – piktai atkerta Kristianas.

O!..

– Atleisk, – demonstratyviai prunkšteli Elena.

– Man rodos, bus geriau, jeigu jau eisi. O kitą kartą prieš ateinant prašyčiau paskambinti.

– Kristianai, atsiprašau, – jau nuoširdžiai sako ji. – Ar seniai tu toks jautrus?

Elena vėl ima jam priekaištauti.

– Elena, mus sieja verslo santykiai, abiem padėję labai praturtėti. Tegul taip ir lieka. Tai, kas mudu siejo anksčiau, jau praeitis. Savo ateitį sieju su Anastazija ir nenoriu, kad jai kiltų koks nors pavojus, tad liaukis kalbėti apie visą tą mėšlą.

Savo ateitį!

– Suprantu.

– Klausyk, man gaila, kad turi nemalonumų. Gal tau reikėtų elgtis ramiau ir nesileisti provokuojamai? – jau švelniau priduria Kristianas.

– Nenoriu tavęs prarasti, Kristianai.

– Nesu tavo, tad manęs prarasti negali, Elena, – vėl suirzęs atkerta jis.

– Aš ne apie tai…

– O apie ką?

Jis šiurkštus, piktas.

– Klausyk, nenoriu su tavimi ginčytis. Labai branginu mudviejų draugystę. Prie Anastazijos daugiau nelįsiu. Bet jei tau manęs reikės, kreipkis. Padėsiu. Visada.

– Anastazija mano, kad praeitą šeštadienį buvome susitikę. Bet tu tik skambinai. Kodėl jai melavai?

– Norėjau, kad suprastų, koks buvai nusiminęs, kai tave paliko. Nenoriu, kad ji tave skaudintų.

– Ji žino. Pats papasakojau. Liaukis kištis. Dievaži, kaip višta perekšlė.

Dabar Kristianas kalba nuolaidžiau ir Elena nusijuokia, bet su tuo juoku suskamba ir liūdesio gaidelė.

– Žinau. Atleisk. Juk supranti, kad nesu tau abejinga. Niekada nemaniau, kad įsimylėsi, Kristianai. Labai malonu tai matyti. Bet nepakęsčiau, jei ji tave užgautų.

– Rizikuosiu, – trumpai drūtai sako jis. – Tai ar nori, kad Velčas pašniukštinėtų?

Elena sunkiai atsidūsta.

– Nepakenktų.

– Gerai. Rytoj rytą aš jam paskambinsiu.

Girdžiu, kaip juodu tariasi, aiškinasi. Iš šalies atrodo, kad šnekasi du seni bičiuliai, kaip Kristianas ir sakė. Tik bičiuliai. Ir jai Kristianas rūpi – galbūt net per daug. Bet kuriai gi jo pažįstamai nerūpėtų?

– Ačiū, Kristianai. Ir atleisk. Nenorėjau tau trukdyti. Jau eisiu. Kitą kartą paskambinsiu.

– Gerai.

Ji išeina! Mėšlas! Pirštų galais per koridorių nustriksiu į Kristiano miegamąjį ir atsisėdu ant lovos. Po kelių akimirkų į kambarį įžengia jis.

– Elena išėjo, – žiūrėdamas, kaip reaguosiu, sako jis.

Pakeliu į jį akis mintyse formuluodama klausimą.

– Gal papasakotum man apie ją viską? Mėginu suprasti, kodėl, tavo nuomone, ji tau padėjo, – patyliu galvodama, ką sakysiu toliau. – Nekenčiu jos, Kristianai. Manau, ji tau labai pakenkė. Neturi draugų. Ar ji neleido tau jų susirasti?

Kristianas atsidūsta, ranka persibraukia per plaukus.

– Po galais, kam tau apie ją viską žinoti? Tarp mudviejų ilgai buvo romanas, ji dažnai mane prilupdavo kaip reikiant, o aš krušau ją visais įmanomais būdais ir pozomis, kurių tu net negali įsivaizduoti. Taškas.

Išblykštu. Po galais, jis supyko. Ant manęs. Stebeilydama į Kristianą, sumirksiu.

– Kodėl taip siunti?

– Todėl, kad visas tas mėšlas jau praeity! – surinka jis, varstydamas mane piktu žvilgsniu. Tada suirzęs atsidūsta ir papurto galvą.

Išbąlu kaip drobė. Nuleidžiu akis į sterblėje sunertas rankas. Aš tik mėginu suprasti.

Kristianas klesteli šalia ant lovos.

– Ką nori sužinoti? – neslėpdamas nuovargio klausia.

– Neprivalai man pasakoti. Nenorėjau kištis į ne savo reikalus.

– Anastazija, ne tai svarbiausia. Nenoriu šnekėti apie tą bjaurastį. Daug metų gyvenau tarsi atsiribojęs nuo pasaulio, neveikiamas jo ir niekam dėl nieko neprivalėdamas aiškintis. Turėjau vien ją – patikimą draugę, kuriai galėdavau viską papasakoti. O dabar mano praeitis ir ateitis susidūrė taip, kaip nemaniau esant įmanoma.

Žvilgteliu Kristianui į akis.

– Niekada nemaniau, Anastazija, kad sutiksiu merginą, su kuria siesiu savo ateitį. Tu teiki man vilties ir skatini svarstyti pačias įvairiausias galimybes… – jis staiga nutyla.

– Aš klausiausi, – sušnabždu ir vėl nudelbiu akis.

– Ko? Mudviejų su Elena pokalbio?

– Taip.

– Na ir kas? – patraukia pečiais jis.

– Ji tau neabejinga.

– Tiesa, neabejinga. O aš tam tikra prasme neabejingas jai, bet to jausmo nė iš tolo negalima lyginti su tuo, ką jaučiu tau. Jei kalbi apie jausmus.

– Aš nepavyduliauju. – Įsižeidžiu, kad jis taip pamanė, bet gal… pavyduliauju? Po galais. Gal tai ir yra bėda. – Tu jos nemyli, – sumurmu.

Kristianas vėl atsidūsta. Jis tikrai įsiutęs.

– Kadaise, labai seniai, maniau, kad myliu, – pro sukąstus dantis iškošia.

Ak…

– Kai buvome Džordžijoje… sakei, kad jos nemylėjai.

– Taip, sakiau.

Susiraukiu.

– Tada aš mylėjau tave, Anastazija, – sukužda jis. – Esi vienintelis žmogus, kurio pamatyti skrisčiau beveik penkis tūkstančius kilometrų.

Po velnių. Nesuprantu. Tuomet jis vis dar norėjo, kad būčiau jo nuolankioji. Man kaktą išvagoja dar gilesnės raukšlės.

– Jausmai tau labai skiriasi nuo to, ką esu jautęs Elenai, – lyg ir pasiaiškina Kristianas.

– Kada tai supratai?

Jis gūžteli pečiais.

– Ironiška, bet ne kas kitas, o Elena atkreipė į tai mano dėmesį. Ji paragino mane skristi į Džordžiją.

Taip ir žinojau! Jau Savanoje žinojau. Nieko nesuprasdama žvilgteliu į Kristianą.

Ką man manyti? Gal ji tikrai mane palaiko, tik nerimauja, kad jo neįskaudinčiau? Ši mintis man nemaloni. Nė už ką neįskaudinčiau Kristiano. Ponia Linkoln teisi: jis pakankamai prisikentėjo.

Gal ji ne tokia ir bloga? Papurtau galvą. Nenoriu pripažinti tokių santykių kaip tarp jųdviejų. Aš griežtai prieš. Taip, tai ir yra esmė. Kad ir ką Kristianas šnekėtų, ji – bjauri boba, sumedžiojusi apsiginti negebantį berniuką, atėmusi iš jo paauglystę.

– Vadinasi, tu jos geidei? Kai buvai jaunesnis.

– Taip.

Ak…

– Ji mane daug ko išmokė. Pavyzdžiui, tikėti savimi.

Ak…

– Bet ji tave ir kaip reikiant mušdavo.

Jis meiliai šypteli.

– Taip, mušdavo.

– Ir tau patikdavo?

– Tuomet – taip.

– Taip, kad užsimanei perti kitas?

Kristianas išplečia akis, jo žvilgsnis visiškai rimtas.

– Taip.

– Ar ji tau padėjo įgyvendinti šį planą?

– Taip.

– Buvo tavo nuolankioji?

– Taip.

Po perkūnais.

– Tikiesi, kad ją pamėgsiu? – klausiu ir supykusi, ir susijaudinusi.

– Ne. Nors, jei pamėgtum, man būtų lengviau gyventi, – nuvargęs sako jis. – Bet suprantu tavo atsargumą.

– Atsargumą! Jėzau, Kristianai, kaip jaustumeisi, jei ten būtum buvęs ne tu, o tavo sūnus?

Jis kelis kartus mirkteli tarsi nesuprasdamas klausimo. Paskui suraukia kaktą.

– Per prievartą ji manęs nelaikė. Pats nusprendžiau likti, Anastazija, – sumurma.

Suprantu, kad tęsti šio pokalbio neverta.

– Kas tas Linkas?

– Jos buvęs vyras.

– Linkolnas, prekiautojas statybine mediena?

– Tas pats, – vypteli Kristianas.

– O Aizekas?

– Dabartinis jos nuolankusis.

Ak…

– Anastazija, jis trečią dešimtį įpusėjęs vyras. Pilnametis, suaugęs, – teisingai supratęs pasibjaurėjimą mano veide, paskubomis priduria Kristianas.

– Maždaug tokio pat amžiaus kaip tu, – suburbu.

– Klausyk, Anastazija, kaip ir sakiau Elenai, ji – dalis mano praeities. O tu – ateitis. Prašau, neleisk jai griauti mūsų santykių. Tiesą sakant, man ši tema jau pabodo. Ketinu dar šiek tiek padirbėti. – Jis atsistoja ir pažvelgia į mane. – Daugiau apie tai nekalbėkime. Prašau.

Užsispyrusi stebeiliju į Kristianą.

– Tiesa, vos nepamiršau, – priduria jis. – Šiandien pristatė tavo automobilį. Stovi garaže. Rakteliai pas Teilorą.

Čia tai bent… „Saab“?

– Ar rytoj galėsiu jį vairuoti?

– Ne.

– Kodėl?

– Pati žinai. Beje, kai ką prisiminiau. Jei vėl ketintum išeiti iš leidyklos, iš anksto man pranešk. Ten buvo Sojeris ir tave stebėjo. Rodos, negaliu tavimi pasitikėti ir būti ramus, kad rūpinsiesi savo saugumu.

Kristianui žeriant priekaištus vėl jaučiuosi kaip prasikaltęs vaikas. Pasiginčyčiau, bet jis ir taip jau gerokai suirzęs dėl Elenos, tad nenoriu siutinti jo dar labiau; ir vis dėlto tylėti negaliu.

– Regis, ir aš tavimi negaliu pasitikėti, – sumurmu sau po nosimi. – Galėjai ir pasakyti, kad Sojeris mane stebi.

– Nori pasibarti dar ir dėl to? – irzliai klausia jis.

– Man nė į galvą neatėjo, kad mudu baramės. Maniau, bendraujame, – aikštingai atrėžiu.

Kristianas užsimerkia tvardydamasis. Žiūriu į jį nuščiuvusi, nerimaudama. Nežinia, kuo viskas baigsis.

– Turiu darbo, – tyliai sako Kristianas ir išeina iš miegamojo.

Giliai atsidūstu. Nė nejutau, kad buvau sulaikiusi kvėpavimą. Aukštielninka krintu ant lovos ir įbedu žvilgsnį į lubas.

Ar galime bent kartą normaliai pasikalbėti ir nesusikivirčyti? Tai atima jėgas.

Mudu vienas kito gerai nepažįstame. Ar tikrai noriu apsigyventi su Kristianu? Net nežinau, ko išvirti jam dirbant: puodelį arbatos ar puodelį kavos? O gal apskritai nederėtų jo trukdyti? Visiškai nenutuokiu, ką jis mėgsta, o ko ne.

Akivaizdu, kad visa ta Elenos istorija Kristianui nusibodo – ir jis tiesą sako, man reikia gyventi toliau ir žvelgti į priekį. Daugiau apie tai neužsiminti. Na, Kristianas bent jau nepuoselėja vilties, kad su ja susidraugausiu, ir tikiuosi, kad dabar ji liausis įkyriai kvietusi mane susitikti.

Atsikeliu nuo lovos ir nupėdinu prie lango. Atsidarau balkono duris ir prieinu prie stiklinių turėklų. Baugu, kad jie permatomi. Oras lauke vėsokas, gaivus, o aš – taip aukštai.

Žvelgiu tolyn, į mirguliuojančias Siatlo šviesas. Kristianas užsidaręs čia, savo tvirtovėje, ir labai nutolęs nuo viso pasaulio. Niekam neprivalantis atsiskaityti. Jis ką tik prisipažino, kad mane myli, o tada per tą bjaurybę pasmirdo visas senas mėšlas. Užverčiu akis aukštyn. Jo gyvenimas sunkus. Jo būdas taip pat ne iš lengvųjų…

Sunkiai atsidususi ir paskutinį kartą apžvelgusi Siatlą, kuris driekiasi man po kojomis nelyginant milžiniškas auksinis audeklas, nusprendžiu paskambinti Rėjui. Jau seniai su juo kalbėjau. Kaip paprastai, pokalbis ilgai netrunka, tačiau įsitikinu, kad jam sekasi gerai ir kad sutrukdžiau žiūrėti svarbias europietiško futbolo rungtynes.

– Tikiuosi, su Kristianu sutari gerai, – lyg niekur nieko sako Rėjus, vadinasi, laukia žinių, bet iš tiesų smulkmenų žinoti nenori.

– Taip. Mūsų santykiai kuo puikiausi.

Tai yra – lyg ir neblogi, ir aš ketinu persikraustyti pas jį. Nors dar neaptarėme kada.

– Myliu tave, tėti.

– Ir aš tave, Ane.

Baigusi pokalbį, žvilgteliu į rankinį laikrodį. Dar tik dešimta valanda. Po ginčo su Kristianu aš keistai susinervinusi ir nerami.

Greitai nusipraususi po dušu ir grįžusi į miegamąjį, nusprendžiu apsivilkti vienus iš naktinių, kuriuos Karolina Akton parūpino man iš „Neiman Marcus“ parduotuvės. Kristianas vis skundžiasi, kad miegu vilkėdama sportinius marškinėlius. Naktinius turiu trejus. Išsirenku šviesiai rožinius ir apsivelku per galvą. Medžiaga nuslysta žemyn, glamonėdama odą apgaubia kūną. Jaučiuosi apsirengusi prabangiai – juk tai aukščiausios kokybės, ploniausias atlasas. Oho! Veidrodyje atrodau kaip praeito amžiaus ketvirtojo dešimtmečio žvaigždė. Naktiniai ilgi, elegantiški ir… su jais aš tarsi nesava.

Nusikabinusi prie naktinių derantį chalatą, nusprendžiu iš bibliotekos pasiimti kokią nors knygą. Galiu skaityti ir planšetiniame kompiuteryje, bet šią akimirką trokštu paguodos ir padrąsinimo, kurį teikia liečiama knyga. Netrukdysiu Kristianui. Gal, kai baigs darbus, jam pasitaisys nuotaika?

Kristiano bibliotekoje daugybė knygų. Jei skaitysiu kiekvienos pavadinimą, užtruksiu amžinybę. Kartais žvilgteliu į biliardo stalą ir nuraustu prisiminusi praėjusį vakarą. Pamačiusi ant grindų tebegulinčią liniuotę, šypteliu. Pakėlusi šmaukšteliu ja sau per delną. Oi! Net nusvilina.

Kodėl negaliu iškęsti daugiau skausmo, kad mano vaikinui būtų maloniau? Nuliūdusi padedu liniuotę ant rašomojo stalo ir vėl imu ieškoti geros knygos.

Dauguma knygų – pirmieji kūrinių leidimai. Ir kaip jis taip greitai sukaupė tokią biblioteką? Galbūt į Teiloro pareigas įeina ir pirkti knygas? Nusprendžiu pasiimti Dafnės du Morjė „Rebeką“. Jau seniai jos neskaičiau. Įsitaisau minkštame krėsle ir šypteliu skaitydama pirmąją eilutę:

Praeitą naktį sapnavau vėl nuvykusi į Menderlį…

Kristiano keliama nuo krėslo, staiga pakirstu.

– Ei, – sukužda jis, – tu užmigai. Niekur tavęs neradau.

Jis nosimi brūkšteli man per plaukus. Mieguista rankomis apsiveju Kristianui kaklą ir įkvepiu jo aromato, – ak, kaip gardžiai jis kvepia, – o jis nuneša mane į miegamąjį. Paguldo į lovą ir apkloja.

– Miegok, mažyte, – sušnabžda ir pakšteli man į kaktą.

STAIGA PABUNDU NUO SUNKAUS SAPNO ir kelias akimirkas nesuvokiu, kur esu. Netrukus susigriebiu baimingai žvelgianti į lovos kojūgalį, bet ten nieko nėra. Ausis pasiekia vos girdima iš didžiojo kambario sklindanti fortepijono melodija.

Kelinta dabar valanda? Pažvelgiu į žadintuvą – antra nakties. Ar Kristianas buvo užmigęs? Išpainiojusi kojas iš chalato skvernų, išlipu iš lovos.

Didžiojoje svetainėje stoviu šešėlyje ir klausausi. Kristianas atsidavęs muzikai. Šviesos apskritime jis atrodo ramus ir saugus. Skambina linksmą melodiją, kai kurie fragmentai kažkur jau girdėti, bet ji tokia sudėtinga… Kristianas išties puikiai skambina. Kodėl kaskart tuo stebiuosi?

Tačiau matau, jog šį kartą kažkas kitaip, ir netrukus susiprotėju, kad nuleistas fortepijono dangtis, todėl vaizdo niekas neužstoja. Kristianas pakelia akis – pilkas, blausiai spindinčias išsklidusioje lempos šviesoje, – ir mudviejų žvilgsniai susitinka. Man žengiant artyn, jis nė kiek nesutrikęs skambina toliau. Žvilgsniu seka mane, ryte ryja vis ryškiau spindinčiomis akimis. Kai prieinu, liaujasi skambinęs.

– Kodėl sustojai? Kūrinys buvo toks žavingas.

– Ar įsivaizduoji, kaip gundomai šią akimirką atrodai? – švelniai klausia jis.

Ak…

– Eime į lovą, – pašnabždomis sakau, o Kristianas, žvelgdamas liepsningomis akimis, ištiesia ranką. Kai paduodu savąją, jis netikėtai trūkteli ir aš klesteliu jam ant kelių. Kristianas apglėbia mane, nosimi ima braukyti per paausį – net šiurpuliukai nukrečia.

– Kodėl mes pykstamės? – sukužda Kristianas ir dantimis grybšteli man ausies spenelį.

Man trumpai sustoja širdis, paskui vėl ima smarkiai plakti ir po visą kūną pasklinda šiluma.

– Todėl, kad palengva imame vienas kitą pažinti, o tu esi užsispyręs, linkęs vaidytis, nepastovios nuotaikos ir sunkiai sugyvenamas, – murmu vos atgaudama kvapą ir lenkdama galvą, kad Kristianui būtų lengviau pasiekti kaklą. Jis brūkšteli per jį nosimi ir pajuntu, kaip nusišypso.

– Taip, toks aš ir esu, panele Stil. Tikras stebuklas, kad dar ištveriate su manimi. – Jis krimsteli ausies spenelį, aš sudejuoju. – Ar aš visuomet toks? – atsidusęs klausia.

– Nežinau.

– Ir aš nežinau.

Kristianas trūkteli diržą ir mano chalatas prasiskleidžia, o tada jo ranka per krūtį nuslysta mano kūnu žemyn. Švelniai liečiami jo pirštų ir naktinių atlaso, krūtų speneliai sustandėja. Jo ranka slysta dar žemiau, pasiekia juosmenį, paskui strėnas.

– Su šiais naktiniais puikiai atrodai ir aš viską galiu matyti – net juos.

Kristianas per naktinių audinį pešteli man gaktos plaukus taip, kad aikteliu, o kitos rankos pirštus suleidžia į plaukus prie pakaušio. Paskui, atlošęs man galvą, bučiuoja, o jo liežuvis – nekantrus, negailestingas ir trokštantis manęs. Atsakydama sudejuoju ir imu glamonėti neapsakomai mielą Kristiano veidą. Jo ranka kelia mano naktinius atsargiai ir kankinamai lėtai, paskui ima glamonėti nuogus sėdmenis, o vėliau vidine šlaunies puse nuslysta nykštys.

Staiga Kristianas mane išgąsdina, nes atsistoja ir užkelia ant fortepijono. Pėdoms liečiant klavišus suskamba padrikos, nedarnios gaidos, o jo rankos slysteli mano kojomis ir praskiria kelius. Tada Kristianas sučiumpa mane už rankų.

– Gulkis ant nugaros, – liepia, laikydamas rankas, ir aš atsargiai guluosi ant fortepijono.

Nugara jaučiu kietą ir tvirtą jo dangtį. Kristianas paleidžia rankas, praskečia man kojas, pėdos brūkštelėdamos per klavišus išgauna žemas ir aukštesnes natas.

O Dieve… Žinau, ką jis ketina daryti, ir tas laukimas… Garsiai vaitoju nuo bučinio į pakinklį, paskui jis, čiulpčiodamas ir krimsčiodamas, nuslenka iki šlaunies viršaus. Stumiamas jo rankos, švelnus naktinių atlasas per jautrią odą slenka dar aukščiau. Suriečiu pėdas ir fortepijonas vėl suskamba. Kai Kristiano lūpos pasiekia mano tarpkojį, užsimerkiu ir atsiduodu jam.

Jis mane bučiuoja… ten… Dieve… Paskui švelniai čiulpteli ir ima jaudrinti klitorį sukdamas liežuvį. Pražargdina mane dar plačiau. Jaučiuosi visiškai atvira – atvira ir nesaugi. Kristianas laiko mane virš kelių, kad nejudėčiau, ir kankina mane liežuviu… negailestingai, nestabčiodamas… neleisdamas atsikvėpti. Keldama dubenį, pasitikdama jį ir derindamasi prie jo ritmo jaučiuosi… išnaudojama.

– Ak, Kristianai, prašau… – vaitoju.

– Oi, ne, mažyte, dar ne laikas, – paerzina jis mane, bet jaučiu tempą greitėjant ir staiga… jis liaujasi.

– Ne, – verksmingai sakau.

– Toks mano kerštas, Ana, – tyliai suniurna Kristianas. – Kivirčykis su manimi, ir apmaudą aš kaip nors išliesiu ant tavo kūno.

Jis apiberia bučiniais man papilvę, jo rankos vėl kyla mano šlaunimis glamonėdamos, spusčiodamos, jaudrindamos. Liežuviu jis suka ratus man apie bambą, o jo rankos – jo nykščiai… ak, jo nykščiai… pasiekia tarpkojį…

– Aaa! – šūkteliu, kai jis vieną įkiša vidun.

Kitas nykštys toliau neduoda ramybės: lėtai ir kankinamai suka ir suka ratus. Gulėdama ant fortepijono išriečiu nugarą, nuo Kristiano prisilietimų imu rangytis. Tai beveik nepakeliama.

– Kristianai! – rikteliu nebetverdama iš geismo.

Pasigailėjęs jis liaujasi. Pakėlęs kojas nuo klavišų, stumteli mane; ir staiga, tarsi gulėdama ant atlasinės banglentės, lengvai slysteliu fortepijono dangčiu, o jis irgi neatsilieka, tik trumpai atsiklaupia apžergęs mano kojas užsimauti sargio. Kristianas palinksta virš manęs, o aš geismingai žvelgiu į jį ir tik dabar pamatau, jog jis visiškai nuogas. Kada gi spėjo nusirengti?

Kristianas taip pat įdėmiai žvelgia į mane, akyse atsispindi nuostaba, meilė ir aistra, ir nuo viso to man gniaužia kvapą.

– Beprotiškai tavęs geidžiu, – sako Kristianas ir labai lėtai, labai atsargiai įsiskverbia.

MUDU GULIME ANT FORTEPIJONO – aš užvirtusi ant Kristiano, išsekusi, apsunkusiomis, suglebusiomis kojomis ir rankomis. Dieve… Tysoti ant fortepijono Kristianui, rodos, visai patogu. Atsargiai, kad neprisiliesčiau prie krūtinės, skruostu prisiglaudžiu prie jo ir guliu visiškai nejudėdama. Kristianas nesipriešina, tad klausausi palengva slopstančio jo šnopavimo. Ir savojo. Jis švelniai paglosto man plaukus.

– Ką geri vakare: kavą ar arbatą? – apsnūdusi klausiu.

– Koks keistas klausimas, – išsiblaškęs atsiliepia jis.

– Pamaniau, galėčiau atnešti tau į darbo kambarį arbatos, o tada susigriebiau, kad nežinau, ko norėtum.

– A, štai kas… Vakare geriu vandenį arba vyną, Ana. Nors gal ir vertėtų pamėginti išgerti arbatos.

Jis ima švelniai, ritmiškai glostyti man nugarą.

– Mudu dar nelabai gerai vienas kitą pažįstame, – sumurmu.

– Žinau, – niūriai sako Kristianas.

Atsisėdu ir įdėmiai pažvelgiu į jį.

– Kas yra? – klausiu.

Bet Kristianas tik papurto galvą tarsi vydamas kažkokią nemalonią mintį ir, pakėlęs ranką, paglosto man skruostą, žvelgdamas giedru, nuoširdžiu žvilgsniu.

– Myliu tave, Ana Stil, – sako.

Šeštą ryto suskamba žadintuvas, per radiją imami transliuoti pranešimai apie eismo sąlygas ir spūstis keliuose – taip aš šiurkščiai pažadinama iš neramaus sapno apie dvi moteris: vieną per šviesiais plaukais, kitą tamsiaplaukę. Taip ir nespėju suvokti to sapno esmės, nes dėmesį tuoj pat išblaško Kristianas Grėjus: apglėbęs mane nelyginant šilkinė skraistė, galvą su neklusniais, susitaršiusiais plaukais padėjęs man ant krūtinės, ranką užmetęs ant krūties, koja prislėgęs mano koją, jis spaudžia mane prie lovos. Jis tebemiega, o man per šilta. Bet, nekreipdama dėmesio į šį nepatogumą, pakeliu ranką ir švelniai perbraukiu jam per plaukus. Kristianas krusteli. Atmerkia šviesiai pilkas akis ir mieguistai nusišypso. Dieve… koks jis žavus.

– Labas rytas, gražuole, – pasisveikina Kristianas.

– Labas, gražuoli, – nusišypsau jam.

Pabučiavęs mane, jis atšlyja ir, alkūne pasirėmęs į patalus, įdėmiai pažvelgia.

– Ar gerai miegojai? – klausia.

– Taip, nors vakar vakare miegas buvo sutrikdytas.

Jo šypsena išplatėja.

– Hm… Tuo reikalu gali mane trukdyti, kada tik nori.

Jis dar kartą mane pabučiuoja.

– O tu? Kaip tu miegojai?

– Su tavimi visada gerai miegu, Anastazija.

– Košmarų jau nesapnuoji?

– Ne.

Suraukusi antakius ryžtuosi užduoti klausimą:

– O apie ką tavo košmarai?

Kristianas susiraukia, šypsena jo veide išblėsta. Po velnių, tas kvailas mano smalsumas…

– Tie košmarai – ankstyvos vaikystės prisiminimai, bent jau taip sako daktaras Flinas. Vieni labai ryškūs, kiti blankesni.

Kristianas susimąstęs nutyla, veide šmėsteli rūpestis. Jis išsiblaškęs ima pirštu braukti man per raktikaulį, matyt, mėgindamas nukreipti dėmesį.

– Ar pabundi apsipylęs ašaromis ir šaukdamas? – mėginu juokauti, bet nesėkmingai.

Jis suglumęs žiūri į mane.

– Ne, Anastazija. Niekada nesu verkęs. Bent jau neprisimenu.

Kristianas suraukia kaktą, tarsi įtemptai galvodamas, tarsi mintimis grįždamas į praeitį. Ak, ne, dabar tų baisybių tikrai neverta prisiminti.

– Ar išsaugojai ir gražių vaikystės prisiminimų? – paskubomis klausiu – galima sakyti, vien tam, kad išblaškyčiau niūrias jo mintis.

Dar kelias akimirkas Kristianas atrodo susimąstęs ir tebebrauko pirštu man per odą.

– Pamenu, kaip ta kekšė narkomanė kažką kepė. Pamenu kvapą. Rodos, tai buvo gimtadienio tortas. Man. Dar prisimenu, kaip mama ir tėtis parsivežė Miją. Mama labai jaudinosi dėl mano reakcijos, bet aš mažąją Miją iš karto pamėgau. Pirmasis mano žodis ir buvo „Mija“. Taip pat pamenu pirmąją fortepijono pamoką. Panelė Keitė, mano mokytoja, buvo nuostabi. Be to, ji augino žirgus, – mąsliai šypteli jis.

– Sakei, mama išgelbėjo tau gyvybę. Kaip?

Kristianas atitoksta, nuveja šalin prisiminimus ir dėbteli į mane taip, tarsi negebėčiau suprasti to, kas akivaizdu.

– Ji mane įsūnijo, – paprastai paaiškina. – Kai pirmą kartą tą moterį pamačiau, maniau, kad ji angelas. Buvo apsirengusi baltai ir taip švelniai, ramiai mane apžiūrėjo… Niekada to nepamiršau. Jei būtų pasakiusi „ne“ arba Karikas nesutikęs… – Kristianas gūžteli ir per petį žvilgteli į žadintuvą. – Tokį ankstyvą rytą šis pokalbis pernelyg rimtas, – tyliai priduria.

– Prisiekiau sau, kad pasistengsiu geriau tave pažinti.

– Šit kaip, panele Stil? Maniau, norėjote sužinoti, ką labiau mėgstu: kavą ar arbatą, – patenkintas šypteli jis. – Beje, jau sugalvojau vieną būdą, kaip galėtumėte geriau mane pažinti, – ir iškalbingai stumteli dubenį prie manęs.

– Man rodos, šiuo požiūriu jau gana gerai jus pažįstu, – sakau išdidžiai, priekaištingai ir Kristianas dar plačiau nusišypso.

– O man rodos, šiuo požiūriu niekada tavęs iki galo nepažinsiu, – sumurma jis. – Nubusti šalia tavęs tam tikra prasme labai paranku, – švelniai ir nepaprastai gundomai sako Kristianas.

– Ar tau nereikia keltis? – tyliai klausiu prikimusiu balsu. Ak, ką jis man daro…

– Šįryt ne. Dabar trokštu būti vienoje vienintelėje vietoje, panele Stil.

Jo akyse įsižiebia aistra.

– Kristianai! – nustebusi net aikteliu.

Jis staiga pasislenka, užgula mane ir prispaudžia prie lovos. Sučiupęs rankas, pakelia man virš galvos ir ima bučiuoti kaklą.

– Hm, panele Stil… – prikišęs lūpas prie manęs, jis nusišypso ir man kūnu nusirita malonus virpulys, o jo ranka nuslysta žemyn ir ima palengva traukti aukštyn atlasinius naktinius. – Ak, ką norėčiau su tavimi daryti… – tyliai sumurma.

Aš pasiduodu, mano kvota baigta.

PONIA DŽOUNS PATIEKIA PUSRYČIUS: man blynų su šonine, Kristianui – omletą su šonine. Mudu sėdime jaukioje tyloje vienas šalia kito prie pusryčių baro.

– Kada susitiksiu su tavo treneriu Klodu, kad jis galėtų parodyti, ką sugeba? – klausiu.

Kristianas nuoširdžiai šypsodamasis pažvelgia į mane.

– Tai priklausys nuo to, ar šį savaitgalį nori važiuoti į Niujorką, o gal rastum laiko susitikti su juo šią savaitę, kurį nors rytą. Paprašysiu Andrėjos, kad peržiūrėtų jo darbo grafiką, ir tau pranešiu.

– Andrėjos?

– Taip, savo asmeninės padėjėjos.

Ak, tiesa.

– Vienos iš daugelio savo šviesiaplaukių, – pasišaipau iš Kristiano.

– Ji ne mano. Ji pas mane dirba. Tu esi mano.

– Bet ir aš pas tave dirbu, – nepatenkinta atkertu.

Kristianas nusišypso, tarsi būtų tai pamiršęs.

– Išties, dirbi.

Nuoširdi jo šypsena pralinksmina ir mane.

– Gal Klodas galėtų išmokyti mane kikbokso gudrybių, – sakau įspėdama Kristianą.

– Kad kovodama su manimi turėtum daugiau galimybių laimėti? – Kristianas linksmai kilsteli antakį. – Gal ir galėtų, panele Stil.

Po galais, palyginti su prasta nuotaika vakar vakare išėjus Elenai, šiandien Kristianas džiūgauja. Taip nusiteikusiam jam tiesiog neįmanoma atsispirti. Gal seksas jį taip veikia… gal dėl to jis toks žvalus?

Žvilgtelėjusi į fortepijoną už nugaros pasimėgauju prisiminimu, kas čia vyko naktį.

– Vėl pakėlei fortepijono dangtį.

– Naktį buvau jį nuleidęs, kad netrukdyčiau tau. Rodos, vis tiek sutrukdžiau, bet dėl to nesigailiu.

Kristiano lūpos trūkteli, veide nušvinta geidulinga šypsena, jis įsideda į burną gabalėlį omleto. Išraudusi atsakau jam paika šypsenėle.

Ak, taip… ant to fortepijono buvo smagu.

Ponia Džouns pasilenkia ir ant pusryčių baro prie manęs padeda popierinį maišelį su pietumis. Vėl pasijuntu kalta ir nuraustu.

– Vėlesniam užkandžiui. Ar bus gerai tunas?

– Žinoma. Ačiū, ponia Džouns.

Droviai jai nusišypsau, ponia Džouns atsako man tuo pačiu ir išeina iš didžiojo kambario. Matyt, norėdama palikti mudu su Kristianu vienus.

– Ar galėčiau kai ko paklausti? – vėl kreipiuosi į Kristianą.

Linksmumas iš jo veido akimirksniu dingsta.

– Žinoma.

– Ir nepyksi?

– Klausimas apie Eleną?

– Ne.

– Tada nepyksiu.

– Bet dabar man kilo ir papildomas klausimas.

– Šit kaip?

– Susijęs su ja.

Kristianas užverčia akis.

– Koks? – klausia jau akivaizdžiai suirzęs.

– Kodėl taip siunti, kai paklausiu ko nors apie ją?

– Nori, kad atsakyčiau atvirai?

Suraukusi antakius, dėbteliu į jį.

– Maniau, su manimi visada būni atviras.

– Stengiuosi toks būti.

Prisimerkusi pažvelgiu į Kristianą.

– Tai ne atsakymas, o veikiau mėginimas nuo jo išsisukti.

– Ana, visada būnu su tavimi atviras. Nenoriu jokių žaidimų. Na, bent jau ne tokių, – patikslina ir jo akys suspindi, blyksteli.

– O kokių žaidimų norėtum?

Jis vyptelėjęs palenkia galvą.

– Panele Stil, kaip lengva išblaškyti jūsų dėmesį.

Sukikenu. Jis teisus.

– Pone Grėjau, jūs blaškote mane visomis prasmėmis.

Įdėmiai pažvelgiu į neramias, spindinčias, pilkas jo akis.

– Nieko pasaulyje taip nemėgstu, Anastazija, kaip klausytis tavęs kikenant. Bet grįžkime prie pradinio tavo klausimo, – nė kiek nesutrikęs sako Kristianas, regis, šaipydamasis iš manęs.

Mėginu papūsdama lūpas rodyti nepasitenkinimą, bet… žaismingas Penkiasdešimt man patinka, su juo smagu. Mėgstu anksti ryte iš ko nors nepiktai pasišaipyti ir būti pašiepta. Susiraukusi stengiuosi prisiminti, ko klausiau.

– Ak, taip. Su savo nuolankiosiomis susitikdavai tik savaitgaliais?

– Taip, tiesa, – linkteli Kristianas, nervingai žvelgdamas į mane.

Šypteliu jam.

– Vadinasi, darbo dienomis apsieidavai be sekso?

Jis nusijuokia.

– Ak, štai kas tau rūpi. – Rodos, jis truputį aprimsta. – O kaip manai, kodėl kiekvieną darbo dieną tiek daug laiko skirdavau sportui?

Kristianas atvirai iš manęs šaiposi, bet man nė motais. Jaučiuosi labai savimi patenkinta. Dar vienas pirmas kartas, tiksliau, net keli išsyk.

– Atrodote labai patenkinta savimi, panele Stil.

– Taip ir yra, pone Grėjau.

– Taip ir turėtų būti, – nusišypso jis. – O dabar valgyk pusryčius.

Ak, valdingasis Penkiasdešimt… jis niekad toli nepasitraukia.

SĖDIME ANT UŽPAKALINĖS „Audi“ sėdynės. Vairuoja Teiloras: jam liepta nuvežti į darbą mane, o paskui Kristianą. Sojeris akylai viską stebi.

– Rodos, sakei, kad šiandien grįžta tavo kambario draugės brolis? – klausia Kristianas, galima sakyti, visiškai ramiai, nei intonacija, nei veido išraiška neišduodamas savo jausmų.

– Ak, Etanas! – aikteliu. – Visai pamiršau. Kristianai, ačiū, kad priminei. Turėsiu grįžti į butą.

Kristiano veidas apsiniaukia.

– Kada?

– Tiksliai nežinau, kada Etanas atvažiuos.

– Nenoriu, kad kur nors važiuotum viena, – griežtai pareiškia Kristianas.

– Žinau, – burbteliu, bet šiaip taip susilaikau neužvertusi akių ponui Perdedančiajam matant. – Ar šiandien mane seks… hm… tai yra saugos Sojeris?

Slapta dirsteliu į Sojerį ir pastebiu, kad jo ausys staiga parausta.

– Taip, – nukerta Kristianas.

Jo žvilgsnis šaltas kaip ledas, nukreiptas tiesiai į priekį.

– Jei pati vairuočiau „Saab“, būtų daug paprasčiau, – paprieštarauju.

– Sojeris turės automobilį ir nuveš tave į butą, tik nežinia kada.

– Gerai. Manau, šiandien iki pavakarės Etanas su manimi susisieks. Tada paskambinsiu tau ir pasakysiu, kokie jo planai.

Kristianas žiūri į mane netardamas nė žodžio. Ak, apie ką jis galvoja?

– Gerai, – nusileidžia jis. – Bet viena niekur nevažiuok. Supratai?

Jis pagrūmoja man pirštu.

– Taip, mielasis, – sumurmu.

Jo veide pasirodo vos pastebima šypsenėlė.

– Ir gal pagaliau pradėtum naudotis „BlackBerry“ telefonu – aš tau atsiųsiu laiškelį elektroniniu paštu. Tada mano samdomam informacinių technologijų specialistui šis rytas būtų visiškai nuobodus, kaip manai? – pašaipiai klausia jis.

– Gerai, pradėsiu, Kristianai.

Negaliu atsispirti, suirzusi užverčiu akis, o jis iškalbingai šypteli.

– Ką gi, panele Stil, dėl jūsų elgesio man jau panižo delnas.

– Ak, pone Grėjau, jums nuolat niežti delną. Ką darysime?

Kristianas nusijuokia, o tada jo dėmesys nukrypsta į telefoną, matyt, ėmusį vibruoti, nes skambučio negirdžiu. Pamatęs, kas skambina, jis susiraukia.

– Kas yra? – atžariai atsiliepia Kristianas, o tada ima įdėmiai klausytis.

Naudodamasi proga, apžiūrinėju dailius jo bruožus: tiesią nosį, susitaršiusius, ant kaktos krintančius plaukus. Vogčiomis jį tirti liaujuosi tik pastebėjusi, kad jo veide įtarumą pakeitė linksmumas. Suklūstu.

– Juokauji? Tik paerzinti… Kada jis taip sakė? – tarsi nenoromis Kristianas sukikena. – Ne, nesijaudink. Neatsiprašinėk. Džiaugiuosi, kad pagaliau radosi logiškas paaiškinimas. Taip, suma buvo juokingai maža. Neabejoju, kad atkeršysi skaudžiai ir išradingai. Vargšas Aizekas, – nusišypso jis. – Gerai. Sudie.

Kristianas užvožia telefono dangtelį ir žvilgteli į mane. Jo žvilgsnis budrus, bet, net keista, jame aiškiai matyti ir palengvėjimas.

– Kas skambino? – pasiteirauju.

– Tikrai nori žinoti? – tyliai klausia jis.

Išgirdusi šį klausimą, tuoj pat viską suprantu. Papurtau galvą ir nusiminusi pažvelgiu pro automobilio langą į pilką Siatlo dieną. Kodėl ji nepalieka jo ramybėje?

– Liaukis.

Kristianas paima mano ranką, pakšteli į kiekvieną krumplį ir staiga ima uoliai čiulpti mažąjį pirštelį.

Oho! Nuo to čiulpimo man tuoj pat aptirpsta tarpkojis, tyliai aiktelėjusi, nervingai žvilgteliu į Teilorą ir Sojerį, paskui – į Kristianą, žiūrintį į mane blausiomis akimis. Jis pamažu geidulingai nusišypso.

– Nesuk sau galvos, Anastazija, – sumurma Kristianas, – ta moteris – jau praeityje.

Jis stipriai pabučiuoja į delno vidurį, man virpulys nusirita per visą kūną ir akimirksniu pamirštu nuoskaudas.

– LABAS RYTAS, ANA, – pasisveikina Džekas, kai einu prie savo darbo stalo. – Graži suknelė.

Nuraustu. Ta suknelė – iš naujosios drabužių kolekcijos, dovanotos neapsakomai turtingo mano vaikino. Tai berankovė, šviesiai melsva, lininė, gana prigludusi suknelė paaukštintu juosmeniu, be to, prie jos aviu rusvus batelius aukšta pakulne. Man rodos, Kristianui aukštakulniai patinka. Nuo šios minties slapta šypteliu, bet tuoj pat susigriebiu ir nutaisau santūrų ir mandagų viršininkui skirtą šypsnį.

– Labas rytas, Džekai.

Pirmiausia iškviečiu pasiuntinį, kad nuneštų brošiūrėlę į spausdinimo skyrių. Netrukus Džekas kyšteli galvą pro savo kabineto duris.

– Ana, gal atneštum man kavos?

– Žinoma.

Nueinu į virtuvėlę ir ten sutinku Klerę iš priimamojo, taip pat verdančią kavą.

– Sveika, Ana, – linksmai pasisveikina ji.

– Labas, Klere.

Mudvi šnektelime apie praeitą savaitgalį vykusį jos giminės susitikimą, kur jai be galo patiko, o tada papasakoju jai apie tai, kaip mudu su Kristianu buriavome.

– Tavo vaikinas tikras romantikas, Ana, – sako ji, žvelgdama svajingomis akimis.

Pajuntu pagundą užversti akis į lubas.

– Ir atrodo neprastai, – šypteliu ir abi pratrūkstame juoktis.

– BET IR UŽTRUKAI! – kai atnešu kavą, atvirai papriekaištauja Džekas.

Oho!

– Atleiskite.

Nuraustu, paskui suraukiu kaktą. Užtrukau tiek, kiek paprastai užtrunkama. Kas jam yra? Gal Džekas dėl ko nors nervinasi?

Jis papurto galvą.

– Atsiprašau, Ana. Nenorėjau tavęs aprėkti, mieloji.

Mieloji?

– Leidyklos vadovybėje kažkas dedasi, o aš nežinau kas. Klausykis ausis ištempusi, gerai? Jei ką nugirsi… Juk žinau, kad jūs, merginos, mėgstate paplepėti.

Jis man nusišypso, o aš pajuntu silpną šleikštulį. Jis nė nenumano, kaip ir apie ką mes, merginos, šnekamės. Be to, aš ir taip žinau, kas dedasi.

– Jei ką sužinosi, pasakysi man, gerai?

– Žinoma, – murmteliu. – Išsiunčiau brošiūrą į spausdinimo skyrių. Antrą valandą jau bus paruošta.

– Puiku. Štai, – jis paduoda man krūvą rankraščių. – Reikia parašyti trumpą pirmųjų skyrių apžvalgą, o tada visus juos – į archyvą.

– Tuoj pat imsiuosi darbo.

Išėjus iš Džeko kabineto ir atsisėdus prie stalo palengvėja. Ak, kaip sunku, kai viską žinai. Ką Džekas darys sužinojęs tiesą? Man net kraujas gyslose stingsta. Nuojauta sako, kad jis supyks. Žvilgteliu į savo „BlackBerry“ telefoną ir nusišypsau. Gavau laišką nuo Kristiano.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Saulėtekis

Data: 2011 m. birželio 14 d. 09:23

Gavėjas: Anastazija Stil

Man patinka pabusti rytą su tavimi.

Kristianas Grėjus

Beviltiškai ir visiškai įsimylėjęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Išsišiepiu taip, kad žandai vos neplyšta pusiau.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Saulėlydis

Data: 2011 m. birželio 14 d. 09:35

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus beviltiškai ir visiškai įsimylėjęs Grėjau,

man irgi patinka pabusti su tavimi. Bet taip pat mėgstu būti su tavimi lovoje, liftuose, ant fortepijonų, ant biliardo ir rašomųjų stalų, laivuose, dušo kabinose, voniose, prie keistų medinių kryžių su antrankiais ir lovose su baldakimu, užtiestose raudonomis atlasinėmis paklodėmis, taip pat elinguose ir vaikystės kambariuose.

Tavo

išprotėjusi dėl sekso ir nepasotinama xx

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Drėgna techninė įranga

Data: 2011 m. birželio 14 d. 09:37

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela išprotėjusi dėl sekso ir nepasotinama,

gėriau kavą ir ką tik apipurškiau ja kompiuterio klaviatūrą.

Nepamenu, kad man kada nors taip būtų nutikę.

Žaviuosi moterimi, tiek daug dėmesio skiriančia geografijai.

Ar turėčiau manyti, kad geidi vien mano kūno?

Kristianas Grėjus

Beviltiškai ir visiškai sukrėstas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Kikenanti ir taip pat drėgna

Data: 2011 m. birželio 14 d. 09:42

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus beviltiškai ir visiškai sukrėstasis,

nuolat tavęs geidžiu.

O dabar turiu darbo.

Netrukdyk man.

I. dėl s. ir n. xx

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: O aš neturiu?

Data: 2011 m. birželio 14 d. 09:50

Gavėjas: Anastazija Stil

Miela i. dėl s. ir n.,

kaip visada, tavo noras man įsakymas.

Man patinka, kad kikeni ir esi drėgna.

Iki, mažyte.

x

Kristianas Grėjus

Beviltiškai ir visiškai įsimylėjęs, sukrėstas ir sužavėtas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Padedu telefoną ir imuosi darbo.

ARTĖJANT PIETŲ METUI Džekas vėl paprašo manęs sulakstyti į kulinarijos parduotuvėlę. Vos išėjusi iš Džeko biuro paskambinu Kristianui.

– Anastazija.

Jis atsiliepia iš karto, jo mielas balsas glamonėja man ausį. Ir kaip šis vyras net kalbėdamas telefonu pasiekia, kad man pakirstų kojas?

– Kristianai, Džekas paprašė atnešti jam pietus.

– Tingus niekšelis, – piktai suniurna Kristianas.

Nepaisydama jo tono priduriu:

– Taigi einu pirkti jam valgio. Gal būtų patogiausia, jei turėčiau Sojerio numerį? Tada man nereikėtų tau trukdyti.

– Tu man netrukdai, mažyte.

– Ar tu vienas?

– Ne. Šią akimirką į mane žiūri šeši žmonės ir svarsto, su kuo aš čia, po galais, šnekuosi.

Mėšlas.

– Tikrai? – išgąstingai aikteliu.

– Taip. Tikrai. Tai mano mergina, – truputį atsitraukęs nuo telefono garsiakalbio, paaiškina Kristianas žmonėms.

Po perkūnais!

– Tikriausiai jie visi iki šiol manė, kad esi gėjus?

Kristianas nusijuokia.

– Taip, tikriausiai.

Nors nematau, bet, rodos, išgirstu, kaip jis nusišypso.

– Hm… Tai gal aš geriau jau eisiu…

Neabejoju, kad Kristianas supranta, kaip man nesmagu jam sutrukdžius.

– Aš paskambinsiu Sojeriui, – vėl nusijuokia jis. – Ar jau atsiliepė tavo bičiulis?

– Dar ne. Kai paskambins, jūs pirmas apie tai sužinosite, pone Grėjau.

– Gerai. Iki, mažyte.

– Iki, Kristianai.

Išsišiepiu iki ausų. Kaskart taip sakydamas jis priverčia mane nusišypsoti. Tai neįprasta Penkiasdešimčiai, kita vertus, ir taip būdinga…

PO KELIŲ AKIMIRKŲ išeinančią iš pastato mane pasitinka Sojeris.

– Panele Stil, – mandagiai pasisveikina.

– Labas, Sojeri, – atsakydama linkteliu ir mudu drauge patraukiame į kulinarijos krautuvėlę.

Sojerio draugija man ne tokia maloni kaip Teiloro. Žingsniuojant gatve, jis nuolat akylai stebi aplinką. Tiesą sakant, matydama jį taip elgiantis aš tik dar labiau nervinuosi, o netrukus susigriebiu mėgdžiojanti Sojerį ir taip pat besidairanti aplink.

Ar Leila kažkur čia? O gal visi užsikrėtėme Kristiano paranoja? Ar tai vienas iš penkiasdešimties jo atspalvių? Daug ką paaukočiau, kad galėčiau bent pusvalandį atvirai pasikalbėti apie tai su daktaru Flinu ir sužinoti tiesą.

Nieko įtartino nepastebiu, tiesiog einu Siatlo gatve per pietus: žmonės skuba į užkandines, vaikšto po parduotuves, susitinka su draugais. Mano žvilgsnis užkliūva už dviejų moterų, kurios susitikusios trumpai apsikabina.

Pasiilgau Keitės. Atostogų ji išvažiavo vos prieš dvi savaites, bet atrodo, kad tos dvi savaitės – pačios ilgiausios mano gyvenime. Tiek daug visko nutiko – kai papasakosiu, ji nepatikės. Žinoma, pateiksiu jai paredaguotą, konfidencialumo sutarties sąlygų nepažeidžiančią versiją. Dar reikės pasišnekėti apie tai su Kristianu. Kažin ką Keitė apie visa tai pamanys? Nuo tos minties net išblykštu. Gal ji grįš su Etanu? Pagalvojusi apie tai pagyvėju, bet paskui imu raminti save, kad tai mažai tikėtina. Ji greičiausiai liko su Eliotu.

– Kur būnate laukdamas ir stebėdamas gatvę? – atsistojus į eilę prie kasos klausiu Sojerio.

Sojeris stovi prieš mane, atsisukęs į duris, nė akimirkos neišleisdamas iš akių gatvės ir vertindamas kiekvieną įeinantį į parduotuvę. Tai nervina.

– Sėdžiu kavos parduotuvėlėje kitoje gatvės pusėje, tiesiai prieš jūsų leidyklą, panele Stil.

– Turbūt labai nuobodu, ar ne?

– Man nenuobodu, ponia. Toks mano darbas, – santūriai paaiškina jis.

Nuraustu.

– Atleiskite, visai ne tai norėjau pasakyti… – matydama draugišką, supratingą jo veidą, nutylu nebaigusi minties.

– Na, ką jūs, panele Stil. Mano darbas – jus saugoti. Tą aš ir darau.

– Tai kol kas Leilos nė kvapo?

– Nė kvapo, ponia.

Suraukiu kaktą.

– Iš kur žinote, kaip ji atrodo?

– Mačiau jos nuotrauką.

– Ak, gal ir dabar ją turite?

– Neturiu, ponia. – Jis pirštu pabaksnoja sau į kaktą. – Įsiminiau jos išvaizdą.

Suprantama. Tik norėjau atidžiai įsižiūrėti į Leilos nuotrauką, kad žinočiau, kaip ji atrodė prieš tapdama šmėkla. Įdomu, ar Kristianas leistų ir man turėti jos nuotrauką? Taip, tikriausiai leistų – kad būčiau saugesnė. Apmetu planą, o mano pasąmonė pradžiugusi pritariamai palinkčioja.

Į KONTORĄ ATNEŠAMOS IŠSPAUSDINTOS brošiūros ir aš lengviau atsikvepiu pamačiusi, kad jos atrodo puikiai. Nunešu brošiūras į Džeko kabinetą. Jo akys suspindi – nežinau, ar dėl tų brošiūrų, ar dėl to, kad atėjau aš. Nusprendžiu, kad dėl brošiūrų.

– Jos puikios, Ana. – Džekas vieną atsainiai pavarto. – Taip, puikiai padirbėta. Ar šiandien vakare susitinki su savo vaikinu? – sakydamas „vaikinu“, jis truputį perkreipia lūpas.

– Taip. Mudu kartu gyvename.

Tai beveik tiesa. Na, pastarosiomis dienomis tikrai gyvename kartu. Ir šiaip jau sutikau persikraustyti pas jį, tad net jei ir meluoju, tai tik truputėlį. Tikiuosi, to pakaks, kad Džekas atsisakytų savo užmačių.

– Ar jis prieštarautų, jei šį vakarą užsuktume į barą ko nors išgerti? Atšvęsti, kad taip šauniai atlikai darbą?

– Šiandien vakare iš kelionės grįžta vienas mano bičiulis ir visi trys ketiname eiti kur nors pavakarieniauti.

Tad būsiu užsiėmusi visą vakarą, Džekai.

– Suprantu, – jis suirzęs atsidūsta. – Tada gal kai grįšiu iš Niujorko, ką pasakytum?

Laukdamas atsakymo jis kilsteli antakius, žvilgsnis iškalbingai apsiniaukia.

Ak. Sukdamasi iš šios keblios padėties nusišypsau, kaip įmanydama stengiuosi neišsiduoti, kad mane nukrėtė nemalonus šiurpas.

– Gal norėtumėte kavos ar arbatos? – klausiu.

– Prašyčiau kavos, – tyliai sako Džekas prikimusiu balsu, tarsi prašytų visai ko kito.

Mėšlas… Taip lengvai jis nepasiduos. Dabar jau aiškiai matau. Ak… ką daryti?

Išėjusi iš Džeko kabineto su palengvėjimu giliai atsidūstu. Su juo aš visuomet įsitempusi. Kristianas dėl Džeko neklydo ir viena mano dalis baisiausiai siunta kaip tik dėl to, kad Kristianas buvo teisus.

Atsisėdu prie savo darbo stalo ir staiga suskamba mano telefonas. Numeris nepažįstamas.

– Ana Stil, – atsiliepiu.

– Sveika, Stil! – išgirstu Etaną nutęsiant mano pavardę ir trumpai sutrinku.

– Etanai! Kaip laikaisi? – kone suklykiu iš džiaugsmo.

– Džiaugiuosi grįžęs. Man jau iki soties saulės vonių, punšo su romu ir auklės sesutės, iki ausų įsimylėjusios tą įtakingą vyruką. Buvo tikras pragaras, Ana.

– Aišku! Jūra, smėlis, saulė ir punšas su romu – labai panašu į Dantės „Pragarą“, – nusijuokiu. – Kur tu dabar?

– Siatlo-Takomos oro uoste, laukiu bagažo. O ką tu veiki?

– Aš darbe. Taip, gavau gerai mokamą darbą, – paaiškinu išgirdusi jo aiktelėjimą. – Gal norėtum atvažiuoti pas mane ir pasiimti raktus? Vėliau susitiktume bute.

– Gera mintis. Užsuksiu pas tave maždaug po keturiasdešimt penkių minučių, galbūt po valandos. Koks adresas?

Pasakau jam SIP leidyklos adresą.

– Lauksiu tavęs, Etanai.

– Iki, – atsisveikina jis ir baigia pokalbį.

Ką? Ar tą žodį pasigavo ir Etanas? Tada man topteli, kad jis juk visą savaitę praleido su Eliotu. Paskubomis parašau laišką Kristianui.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Svečiai iš Pietų

Data: 2011 m. birželio 14 d. 14:55

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus beviltiškai ir visiškai į., s. ir s.,

grįžo Etanas ir važiuoja pas mane į darbą pasiimti buto raktų.

Noriu būti tikra, kad jis patogiai įsikurs.

O gal po darbo užvažiuok manęs pasiimti? Galėtume nuvažiuoti į butą ir galbūt visi trys nueiti kur nors pavakarieniauti?

Ir gal sąskaitą apmokėsiu aš?

Tavo

Ana x

Vis dar i. dėl s. ir n.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Vakarienė restorane

Data: 2011 m. birželio 14 d. 15:05

Gavėjas: Anastazija Stil

Tavo planui pritariu. Išskyrus tą dalį, kurioje numatoma, kad sąskaitą apmokėsi tu!

Vaišinu aš.

Atvažiuosiu tavęs pasiimti 6 valandą.

x

P. S. Kodėl nesinaudoji savo „BlackBerry“ telefonu!!!

Kristianas Grėjus

Beviltiškai ir visiškai suirzęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Valdingumas

Data: 2011 m. birželio 14 d. 15:11

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ak, nebūk toks irzlus ir piktas.

Mano siūlymas elgesio normų nepažeidžia.

Pasimatysime 6 valandą.

Ana x

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Iš proto varanti moteris

Data: 2011 m. birželio 14 d. 15:18

Gavėjas: Anastazija Stil

Irzlus ir piktas!

Aš tau parodysiu irzlų ir piktą.

Nekantrauju tai padaryti.

Kristianas Grėjus

Beviltiškai ir visiškai, dar labiau suirzęs, bet nežinia kodėl besišypsantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pažadai, pažadai…

Data: 2011 m. birželio 14 d. 15:23

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Taip ir padarykite, pone Grėjau.

Ir aš to nekantriai laukiu. :)

Ana x

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Daugiau Kristianas neatsako, bet aš atsakymo ir nesitikiu. Įsivaizduoju jį besiskundžiantį, kad siunčiu prieštaringus signalus, ir ta mintis mane pralinksmina. Trumpai užsimirštu ir pasvajoju, ką jis galėtų man padaryti, bet netrukus susigriebiu, kad rangausi sėdėdama ant kėdės. Pasąmonė nepritariamai žvelgia į mane per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų, tarsi ragindama: „Grįžk prie darbo.“

ŠIEK TIEK VĖLIAU SUSKAMBA mano telefonas. Skambina Klerė iš priimamojo.

– Čia tavęs laukia žavus jaunuolis. Ana, būtinai turime nueiti kartu kur nors išgerti. Akivaizdu, kad pažįsti bent keletą patrauklių vyrukų, – lyg sąmokslininkė sušnabžda ji į ragelį.

Etanas! Čiumpu iš rankinės buto raktus ir iš Džeko kontoros lekiu į leidyklos vestibiulį.

Tai bent: šviesūs ir dar saulės išblukinti plaukai, įdegis, kad net kojas pakerta, ir spindinčios šviesiai rudos akys – jos žvelgia į mane nuo žalios odinės sofos. Vos mane pamatęs, Etanas net išsižioja, tuoj pat atsistoja ir žengia pasitikti.

– Nieko sau, Ana.

Jis suraukia kaktą ir pasilenkęs draugiškai mane apkabina.

– Puikiai atrodai, – sakau nuoširdžiai šypsodama.

– O tu atrodai… Nieko sau… Atrodai pasikeitusi. Labiau patyrusi, rafinuotesnė. Kas nutiko? Pakeitei šukuoseną? Ėmei kitaip rengtis? Nežinau, Stil, bet atrodai pritrenkiamai!

Nukaistu kaip žarija.

– Eik jau, Etanai. Aš tik vilkiu darbe įprastais drabužiais, – ir pasiteisinu, ir papriekaištauju jam, juolab kad Klerė žiūri į mane pakėlusi antakį ir kreivai šypsodamasi. – Ar patiko Barbadose?

– Buvo smagu, – sako Etanas.

– Kada grįš Keitė?

– Juodu su Eliotu parskris penktadienį. Jųdviejų santykiai prakeiktai rimti, – Etanas užverčia akis į lubas.

– Aš jos pasiilgau.

– Šit kaip? O kaip tau sekėsi su tuo ponu magnatu?

– Su ponu magnatu? – prunkšteliu. – Buvo visai įdomu. Šiandien vakare jis tave kviečia kartu pavakarieniauti.

– Šaunu!

Etanas, rodos, nuoširdžiai džiaugiasi. Ačiū Dievui!

– Štai, – paduodu jam raktus. – Adresą žinai?

– Žinau. Iki.

Jis pasilenkia ir pakšteli man į skruostą.

– Kalbi Elioto žodžiais?

– Aha, per ilgą laiką prilimpa.

– Tiesa. Iki.

Etanas pasiima šalia žalios odinės sofos gulintį didelį ant peties nešiojamą krepšį ir eina, o aš išlydžiu jį šypsodamasi.

Atsisukusi pamatau prie tolimosios vestibiulio sienos stovintį ir į mane žiūrintį Džeką, nutaisiusį neperprantamą miną. Nuoširdžiai jam nusišypsojusi, grįžtu prie rašomojo stalo, bet visą laiką jaučiu, kad jis nenuleidžia nuo manęs akių. Palengva tai pradeda nervinti. Ką man daryti? Nežinau. Matyt, turėsiu sulaukti Keitės. Ji tikrai ką nors sugalvos. Vien pagalvojus apie tai niūri nuotaika tirpte ištirpsta ir aš paimu kitą rankraštį.

BE PENKIŲ MINUČIŲ ŠEŠTĄ suskamba mano telefonas. Kristianas.

– Čia irzlus ir piktas, – sako jis ir aš nusišypsau.

Vis dar žaismingai nusiteikęs Penkiasdešimt. Mano vidinė dievaitė iš džiaugsmo ploja rankomis kaip maža mergytė.

– Ką gi, o čia – išprotėjusi dėl sekso ir nepasotinama. Kaip suprantu, tu prie durų? – trumpai pasiteirauju.

– Taip, panele Stil. Nekantrauju vėl jus pamatyti.

Jis kalba maloniu, gundomu balsu ir man širdis ima daužytis kaip pašėlusi.

– Ir aš jus, pone Grėjau. Tuoj ateisiu.

Padedu ragelį. Išjungiu kompiuterį, pasiimu rankinę ir šviesiai rudą susagstomą megztinį.

– Išeinu, Džekai! – šūkteliu.

– Eik, Ana. Ačiū už šiandienos darbą! Ir gero vakaro.

– Jums taip pat.

Ir kodėl Džekas negali taip elgtis visada? Nesuprantu jo.

„AUDI“ STOVI PRIE ŠALIGATVIO ir man priėjus iš jos išlipa Kristianas. Jis be švarko ir mūvi tas pilkas kelnes – mano mėgstamas, tas pačias, kurių klešnės žemiau klubų taip gundomai krinta… Argi gali būti, kad šitas graikų dievas – man skirtasis? Netrukus susigriebiu, kad, atsakydama į paiką jo šypseną, ir pati stoviu išsišiepusi iki ausų kaip paskutinė kvaiša.

Kristianas visą dieną elgėsi kaip įsimylėjęs vaikinas – mane įsimylėjęs mano vaikinas. Šis žavus, sudėtingo charakterio, ydų turintis vyras mane myli, o aš myliu jį. Netikėtas džiaugsmas vos neišsprogdina krūtinės, stoviu ir džiaugiuosi tomis keliomis akimirkomis, kai jaučiu galinti užkariauti visą pasaulį.

– Panele Stil, atrodote žaviai kaip ir rytą.

Kristianas apkabina mane ir stipriai pabučiuoja.

– Ir jūs, pone Grėjau.

– Važiuokime pas tavo bičiulį.

Nusišypsojęs Kristianas atidaro man automobilio dureles.

Kol Teiloras veža mus į Keitės butą, Kristianas papasakoja, kaip praleido dieną – rodos, gerokai sėkmingiau nei vakarykštę. Susižavėjusi žiūriu į Kristianą, o jis mėgina man paaiškinti, kokį svarbų atradimą padarė Vankuverio valstybinio universiteto Aplinkotyros fakulteto mokslininkai. Man jo žodžiai beveik nesuprantami, bet jaučiuosi pakerėta jo aistros ir susidomėjimo šiuo projektu. Gal mūsų bendras gyvenimas toks ir bus: pasitaikys ir blogų, ir gerų dienų, bet jei gerosios bus panašios į šiandieną, neturėsiu kuo skųstis. Kristianas paduoda man popieriaus lapą.

– Štai kada Klodas šią savaitę laisvas, – sako jis.

A! Treneris.

Vos sustojus prie mano daugiabučio, Kristianas išsitraukia iš kišenės telefoną.

– Grėjus, – trumpai atsiliepia. – Ros, kas yra?

Jis įdėmiai klausosi ir aš suprantu, kad šis pokalbis svarbus.

– Einu atsivesti Etano. Po poros minučių grįšiu, – vien lūpomis sužiopčioju Kristianui ir kilsteliu ranką ištiesusi du pirštus.

Jis linkteli, bet akivaizdu, kad visą dėmesį sutelkęs į pokalbį. Maloniai šypsodamasis, Teiloras atidaro man dureles. Aš taip pat atsakau jam šypsena; net Teiloras jaučia, kad džiūgauju.

Paspaudžiu telefonspynės mygtuką ir linksmai šūkteliu:

– Labas, Etanai, čia aš. Atidaryk.

Durų užraktas suzirzia ir aš laiptais užlipu prie buto durų. Staiga topteli, kad nebuvau čia nuo šeštadienio ryto. Rodos, labai ilgai. Gerasis Etanas buto duris paliko praviras. Žengiu vidun ir nežinia kodėl vos įkėlusi koją į butą sustoju kaip stabo ištikta. Tik po poros sekundžių suvokiu, kad virtuvės zonoje stovi, nedidelį revolverį laiko ir visiškai ramiai į mane žvelgia išblyškusi ir išsekusi Leila.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Po perkūnais.

Ji čia ir, atkišusi ginklą, spokso į mane tuščiu, bauginančiu žvilgsniu. Mano pasąmonė nualpusi sukniumba lyg negyva, nė uostomąja druska neatgaivinsi.

Vėl įsistebeiliju į Leilą, sumirksiu, o mano protas dirba visu pajėgumu. Kaip ji įėjo? Kur Etanas? Po velnių! Kur Etanas?!

Didžiulė baimė sugniaužia man širdį, iš siaubo susitraukus plaukų folikulams pašiurpsta galvos oda. O jeigu Leila jį sužeidė? Gyslomis plūstelėjus adrenalinui ir visą kūną apėmus stingdančiai baimei, imu alsuoti greičiau. „Ramiai, ramiai…“ – mintyse kartoju sau tarsi mantrą.

Leila žiūri į mane pakreipusi galvą, lyg būčiau išsigimėlių parodos eksponatas. Jėzau, bet juk išsigimėlė ne aš…

Kol viską suvokiu, rodos, praslenka visa amžinybė, nors iš tiesų praeina vos akimirka. Leilos veide vis dar buka išraiška, ji atrodo nevalyva ir nesusišukavusi kaip pirma. Tebevilki purviną neperšlampamą lietpaltį, rodos, jai labai reikėtų nusiprausti po dušu. Plaukai seniai netrinkti, nutįsę, prilipę prie galvos, akys dulsvai rudos, apsiblaususios, žvilgsnis sutrikęs.

Nors burna visiškai išdžiūvusi, vis dėlto mėginu prabilti.

– Labas, Leila. Juk tu Leila, tiesa? – klausiu gargždžiu balsu.

Ji nusišypso, bet tai labiau primena baugų vypsnį, o ne tikrą šypseną.

– Ji kalba, – ir tyliai, ir kimiai, ir šiurpiai sušnabžda Leila.

– Taip, kalbu, – švelniai sakau tarsi mažam vaikui. – Ar tu čia viena?

Kur Etanas? Vien pagalvojus, kad jis galėjo nukentėti, širdis ima daužytis kaip pašėlusi.

Leilos veide šmėsteli liūdesys, toks beviltiškas, jog man dingteli, kad ji tuoj pravirks – tokia nelaiminga atrodo.

– Viena, – sušnabžda ji. – Viena.

Tas vienas vienintelis žodis nuskamba taip liūdnai, kad man nudiegia širdį. Ką ji tuo nori pasakyti? Kad aš viena? Kad ji viena? Kad ji viena, nes nuskriaudė Etaną? Ak, ne… Privalau nugalėti gerklę gniaužiančią, dusinančią baimę ir sulaikyti besitvenkiančias ašaras.

– Ką čia veiki? Gal galiu kuo nors padėti? – klausiu ramiai ir švelniai, nors ir kaustoma baimės.

Leila suraukia kaktą tarsi visiškai suglumusi nuo tokių klausimų. Bet prie manęs ji staiga nepuola. Ir ginklo rankoje stipriai nespaudžia. Nors ir šiurpdama, nutariu keisti taktiką.

– Gal norėtum arbatos?

Kodėl gi siūlau jai arbatos? Tai iš Rėjaus išmoktas, tik ne laiku prisimintas būdas suktis iš bet kokios emociškai sunkios padėties. Jėzau, jei Rėjus dabar mane pamatytų, sprogtų iš pykčio. Pasitelkęs kariuomenėje įgytą patirtį, jis jau seniai būtų Leilą nuginklavęs. Tiesą sakant, jos ginklo vamzdis nenukreiptas tiesiai į mane. Gal galėčiau pajudėti? Leila pasuka galvą į vieną pusę, tada į kitą, tarsi mankštindama kaklo raumenis.

Giliai įkvepiu taip reikalingo oro, pasistengiu apraminti nuo panikos padažnėjusį alsavimą ir palengva imu slinkti prie virtuvės zonos. Leila susiraukia, tarsi nevisiškai suprasdama, ką darau, ir truputį krusteli, kad būtų atsisukusi į mane. Paėmusi virdulį drebančia ranka atsuku čiaupą ir pripilu vandens. Judėdama pradedu kvėpuoti lygiau. Taip, jei Leila būtų norėjusi mane nudėti, jau tikrai būtų taip ir padariusi. Ji žiūri į mane smalsiai, bet ir keistai abejinga, suglumusi. Įjungiu virdulį ir vėl pagalvoju apie Etaną. Ar jis sužeistas? O gal surištas?

– Ar bute dar kas nors yra? – nedrąsiai klausiu.

Leila pakreipia galvą, dešine ranka – ta, kurioje nelaiko revolverio, – sučiumpa ilgų sulipusių plaukų sruogą ir ima ją sukinėti, čiupinėti, timpčioti ir vynioti ant piršto. Akivaizdu, kad ji pratusi taip daryti nervindamasi, ir man užsižiūrėjus į tą plaukų sruogą staiga vėl topteli, kokia ji panaši į mane. Sulaikiusi kvapą ir sunkiai tramdydama nekantrą laukiu, ką ji atsakys.

– Viena. Vienui viena, – burbteli Leila.

Jos žodžiai man – šiokia tokia paguoda. Gal Etano čia nėra? Pajuntu jėgų teikiantį palengvėjimą.

– Tikrai nenori arbatos ar kavos?

– Troškulys nekankina, – tyliai sako ji ir nedrąsiai žingteli artyn.

Jausmas, kad įgavau jėgų, staiga išgaruoja. Prakeikimas! Imu sunkiai šnopuoti: vėl sukausto baimė, tarsi tirštas klampus skystis tekanti gyslomis. Ir vis dėlto, nors ir klaikiai bijodama, nusisuku ir iš virtuvės spintelės paimu du puodelius.

– Ką turi tu, ko trūksta man? – vėl prabyla ji monotonišku balsu kaip vaikas.

– Apie ką tu šneki, Leila? – kuo švelniausiai klausiu.

– Šeimininkas, ponas Grėjus… leidžia tau kreiptis į jį vardu.

– Nesu jo nuolankioji, Leila. Hm… Šeimininkas supranta, kad aš negaliu, kad tam vaidmeniui netinku.

Ji vėl pakreipia galvą. Šis judesys toks nenatūralus ir labai bauginantis.

– Ne-tin-ki… – Leila vertina šį žodį garsiai tardama, tirdama, kaip jį artikuliuojant juda liežuvis. – Bet šeimininkas laimingas. Mačiau jį. Jis juokiasi ir šypsosi. Jis retai toks būna… labai retai.

Ak…

– Atrodai labai panaši į mane, – Leila nustebina mane staiga keisdama taktiką ir, rodos, tik dabar atidžiai įsižiūri. – Šeimininkui patinka klusnios, atrodančios kaip mudvi. Kitos irgi tokios pat… visos tokios pat… ir vis dėlto tu miegi jo lovoje. Mačiau tave.

Mėšlas! Ji buvo miegamajame. Man nepasivaideno.

– Matei mane jo lovoje? – sušnabždu.

– Niekada nemiegodavau šeimininko lovoje, – suniurna Leila.

Ji kaip šmėkla ne iš šio pasaulio. Pusiau žmogus, pusiau dvasia. Atrodo tokia gležna, kad, nors laiko rankoje ginklą, staiga pasidaro jos gaila. Ji abiem rankomis suspaudžia revolverį ir man taip išvirsta akys, kad, rodos, tuoj iššoks iš akiduobių.

– Kodėl mes šeimininkui patinkame tokios? Dėl to man atrodo, kad jis… kad jis… Šeimininkas tamsus… Jis – tamsos žmogus, bet aš jį myliu.

„Ne, ne, jis ne toks, – iškart pasišiaušiu, bet nepratariu nė žodžio. – Jis ne tamsus. Jis geras, ne tamsos žmogus. Aš išvedžiau jį į šviesą. O dabar atsibeldė ji, įsikalusi į galvą nesveiką mintį, kad jį myli, ir užsimaniusi nusitempti Kristianą atgal.“

– Leila, gal atiduotum man ginklą? – tyliai paprašau.

Ji tvirčiau suspaudžia revolverį ir priglaudžia prie krūtinės.

– Jis mano. Tiek teliko, – Leila meiliai paglosto ginklą. – Kad ji galėtų sutikti savo meilę.

Mėšlas! Meilę kam – Kristianui? Tarsi ji būtų spyrusi man į pilvą. Žinau, kad netrukus čia išdygs Kristianas pasidomėti, ko taip ilgai užtrukau. Ar tada ji ketina jį nušauti? Nuo šios siaubingos minties pajuntu gerklėje gumulą, ją suspaudžia stiprus spazmas ir perveria aštrus skausmas, vos neuždūstu, juolab kad stoviu visa nutirpusi iš baimės.

Staiga atsidaro durys ir tarpduryje pasirodo Kristianas, o jam už nugaros – Teiloras.

Kristianas dėbteli į mane, nužvelgia nuo galvos iki kojų, ir jo akyse pamatau palengvėjimo blyksnį. Bet tas palengvėjimas akimirksniu dingsta, nes jis įbeda akis į Leilą ir ne tik jų neatitraukia, bet, nė trupučio nesvyruodamas, įsistebeilija į ją. Kristianas žiūri į Leilą taip valdingai, kaip dar niekada į nieką nemačiau jo žvelgiant: jo akys plačiai atmerktos, paklaikusios, jose – ir pyktis, ir baimė.

Ne… Ne…

Leila taip pat išpučia akis ir, rodos, trumpai atgauna sveiką nuovoką. Ji kelis kartus smarkiai sumirksi ir vėl stipriau suspaudžia revolverio rankeną.

Man užgniaužia kvapą, širdis daužosi taip, kad girdžiu ausyse mušant pulsą. Ne, ne, ne!

Mano pasauliui iškyla didžiulis pavojus, nes dabar jo likimas priklauso nuo šitos vargšės pamišusios merginos. Ar ji šaus? Ar nušaus mus abu? Ar tik Kristianą? Nuo šios minties krečia šiurpas.

Tvyrant tokiai įtampai atrodo, kad praeina visa amžinybė, bet pagaliau Leila truputį nunarina galvą, nuleidusi ilgas blakstienas žvilgteli į Kristianą, o jos veide pasirodo atgaila.

Kristianas kilsteli ranką duodamas Teilorui ženklą nesijudinti. Išbalęs Teiloro veidas išduoda įsiūtį. Tokio jo dar nemačiau, bet stovi kaip įbestas, o Kristianas ir Leila žiūri vienas į kitą.

Po akimirkos susizgrimbu, kad laukiu sulaikiusi kvapą. Ką ji darys? Ko imsis? Bet juodu toliau stebeilija vienas į kitą. Kristiano veidas atšiaurus, atspindintis kažkokį sunkiai nusakomą jausmą. Tai gali būti ir gailestis, ir baimė, ir švelnumas, ir… Ar gali būti ir meilė? Ne, maldauju, tik ne meilė!

Kristiano žvilgsnis smigte sminga į Leilą ir atmosfera bute, nors ir kankinamai lėtai, ima keistis. Atsiranda įtampa, pajuntu ryšį, juodu siejančią ypatingą įelektrinančią srovę.

Ne! Staiga pajuntu, kad aš esu įsibrovėlė, kad aš trukdau jiedviem štai taip stovėti ir žiūrėti vienam į kitą. Tarsi būčiau pašalietė – vujaristė, stebinti uždraustą, asmenišką sceną už užtrauktų užuolaidų.

Dabar įdėmus Kristiano žvilgsnis dar liepsningesnis, ir laikysena šiek tiek pasikeitusi. Jis atrodo aukštesnis, labiau pasitempęs, rūstesnis ir labiau atsiribojęs. Ši elgsena man pažįstama. Esu jį tokį mačiusi – žaidimų kambaryje.

Man vėl pašiurpsta oda. Tai dominantas Kristianas ir… kaip laisvai jis jaučiasi! Nežinau, ar jis gimė šiam vaidmeniui, ar jį išmoko, bet, nusiminusi ir šlykštėdamasi, stebiu Leilos reakciją: ji prasižioja, ima greičiau alsuoti, skruostai šiek tiek parausta. Ne! Nenoromis matau Kristiano praeitį ir man tikra kankynė būti šios scenos liudininke.

Pagaliau Kristianas jai kažką pasako. Neišgirstu ką, bet tas žodis Leilą paveikia žaibiškai. Ji puola ant kelių, nuleidžia galvą, o jau niekam nepavojingas revolveris tarkšteli į grindis. Po galais.

Kristianas ramiai prieina prie ginklo ir grakščiai pasilenkia jo paimti. Tada su neslepiamu pasibjaurėjimu pažvelgia į revolverį ir įsikiša jį į švarko kišenę. Dar kartą žvilgteli į Leilą, klusniai klūpančią prie virtuvės spintelių.

– Anastazija, eik su Teiloru, – liepia man jis.

Teiloras peržengia slenkstį ir įsistebeilija į mane.

– Etanas… – sušnabždu.

– Apačioje, – trumpai drūtai atsako Kristianas, nenuleisdamas akių nuo Leilos.

Apačioje. Ne čia. Etanui nieko nenutiko. Staiga gyslomis tarsi galinga banga plūsteli palengvėjimas, akimirką atrodo, kad tuoj nualpsiu.

– Anastazija, – griežtai, įspėjamai vėl tarsteli Kristianas.

Pakeliu į jį akis, sumirksiu ir staiga suprantu negalinti pajudėti.

Nenoriu jo čia palikti – su ja nieku gyvu. Jis stovi prie Leilos – klūpančios jam prie kojų. Kristianas stovi už ją daug pranašesnis, kaip tikras globėjas. O ji tokia tyli, net keista. Negaliu atplėšti nuo jų akių – nuo jų, esančių drauge…

– Dėl Dievo meilės, Anastazija, ar bent kartą gyvenime padarysi, kas tau liepta?! – lediniu balsu sako Kristianas, paskui rūsčiai dėbteli ir mudviejų žvilgsniai susitinka.

Aiškiai jaučiu, kad tyliai, bet įsakmiai ištarti jo žodžiai slepia pyktį. Jis ant manęs pyksta? Negali būti. Maldauju, ne! Tarsi būtų stipriai tvojęs man per veidą. Kodėl jis nori likti su Leila?

– Teilorai. Veskis panelę Stil žemyn. Tuoj pat.

Teiloras linkteli, o aš stebeiliju į Kristianą.

– Kodėl? – sušnabždu.

– Eik. Grįžk į apartamentus, – jo žvilgsnis šaltas, veriantis. – Man reikia pabūti su Leila vienam, – primygtinai paaiškina jis.

Matyt, Kristianas nori perduoti man kažkokią slaptą žinią, bet taip sukrėsta jos nesuprantu. Žvilgteliu į Leilą ir pamatau jos lūpose vos pastebimą šypsenėlę, bet šiaip ji ir toliau lieka visiškai rami. Tobula nuolankioji. Velnias! Man bado širdį.

To jam ir reikia. Kaip tik tai jis ir mėgsta. Ne! Staiga pajuntu nenugalimą norą klykti.

– Panele Stil, Ana…

Teiloras tiesia man ranką, ragindamas eiti kartu. O aš negaliu pajudėti, apstulbinta siaubingo reginio. Tai, ką matau, patvirtina baisiausius nuogąstavimus, išmuša žemę iš po kojų: Kristianas ir Leila kartu – dominantas ir jo nuolankioji…

– Teilorai, – vėl paragina Kristianas ir Teiloras paėmęs į glėbį kelia mane nuo grindų. Nešama iš buto dar spėju pamatyti Kristianą, švelniai glostantį Leilai galvą ir tyliai kažką sakantį.

Ne!

Nešama laiptais žemyn, guliu bejėgė Teiloro glėbyje stengdamasi suvokti, kas nutiko per pastarąsias dešimt minučių. Ar per ilgesnį laiką? O gal per trumpesnį? Visai praradau laiko nuovoką.

Kristianas ir Leila, Leila ir Kristianas… kartu? Ką jis dabar su ja daro?

– Jėzau, Ana! Po galais, kas čia dabar?

Išvydus Etaną mažame vestibiulyje vis su tuo pačiu dideliu kelioniniu krepšiu, tarsi akmuo nuo širdies nusirita. Ak, ačiū Dievui, jam nieko blogo nenutiko! Kai tik Teiloras mane paleidžia, aš iš karto puolu ant kaklo Etanui.

– Etanai… Ak, ačiū Dievui!

Apkabinu jį ir stipriai priglaudžiu. Taip dėl jo būgštavau, kad leidžiu sau kelias akimirkas pasidžiaugti atokvėpiu, nors panika dėl to, kas dedasi viršuje, mano bute, vis didėja.

– Po perkūnais, Ana, kas čia darosi? Kas tas vyrukas?

– Ak, atleisk, Etanai. Tai Teiloras. Jis dirba pas Kristianą. Teilorai, čia Etanas, mano kambario draugės brolis.

Vyrai sveikindamiesi vienas kitam linkteli.

– Ana, kas ten, viršuje? Ramiai sau susiieškau buto raktus, bet staiga iš kažkur išdygsta tie du vyrukai, prišoka ir išplėšia juos iš rankų. Vienas buvo Kristianas… – Etanas nutyla nebaigęs pasakoti.

– Tu vėlavai… Ačiū Dievui.

– Taigi. Sutikau bičiulį iš Pulmano ir nutarėme užsukti į barą išgerti. Kas čia dedasi?

– Ten mergina, buvusi Kristiano draugė. Mūsų bute. Jai pasimaišė protas, o Kristianas… – man užlūžta balsas, akyse tvenkiasi ašaros.

– Neverk, – sušnabžda Etanas ir vėl mane apkabina. – Ar kas nors iškvietė policiją?

– Ne, policijos nereikia.

Įsikniaubusi Etanui į krūtinę sukūkčioju, o tada, jau pravirkusi, niekaip negaliu liautis, mat su ašaromis palengva atsikratau įtampos. Etanas apkabina mane tvirčiau, bet jaučiu, kad ir jis suglumęs.

– Klausyk, Ana, eime, išgersim po taurelę.

Jis nerangiai patapšnoja man nugarą. Kažkodėl ir aš pasijuntu nejaukiai, nepatogiai, atvirai sakant, labiausiai man norisi būti vienai. Bet pritariamai linkteliu. Noriu būti kuo toliau nuo čia, kuo toliau nuo to, kas vyksta ten, viršuje.

Atsisuku į Teilorą.

– Ar apartamentus tikrinote? – graudžiai klausiu, atgalia ranka braukdama per šlapią nosį.

– Šiandien popiet, – apgailestaudamas gūžteli Teiloras ir paduoda man nosinę. Jis atrodo priblokštas. – Atleiskite, Ana, – sumurma.

Suraukiu kaktą. Jėzau, jis atrodo prasikaltęs. Nenoriu, kad šis žmogus jaustųsi dar blogiau.

– Rodos, ji turi šiurpų gebėjimą nuo mūsų išsisukti, – niūriai žvelgdamas priduria jis.

– Mudu su Etanu trumpai nueisime ko nors išgerti, o tada grįšime į Eskalą.

Nusišluostau akis.

Teiloras ima neramiai mindžikuoti.

– Ponas Grėjus pageidavo, kad iš karto grįžtumėte į apartamentus, – tyliai sako jis.

– Na, dabar žinome, kur Leila, – stengiuosi neišsiduoti, kad jaučiuosi įžeista. – Tad visos saugumo priemonės nebereikalingos. Pasakykite Kristianui, kad susitiksime su juo vėliau.

Teiloras žiojasi ketindamas kažką sakyti, bet paskui išmintingai sučiaupia lūpas ir patyli.

– Gal nori palikti krepšį Teilorui? – pasiteirauju Etano.

– Ačiū, ne, pasiimsiu.

Linktelėjęs Teilorui, Etanas pro duris išsiveda mane į gatvę. Tik tada prisimenu, kad rankinę palikau ant užpakalinės „Audi“ sėdynės. Nieko neturiu.

– Mano rankinė…

– Nesuk galvos, – tarsteli Etanas susirūpinusiu veidu. – Puiku, aš tave pavaišinsiu.

IŠSIRENKAME BARĄ KITAPUS GATVĖS ir įsitaisome ant aukštų medinių kėdžių prie lango. Noriu matyti, kas vyksta: kas eina į butą, o svarbiausia – kas iš jo išeina. Etanas paduoda man butelį alaus.

– Rūpesčiai dėl buvusios? – atsargiai klausia jis.

– Reikalas truputį sudėtingesnis, – sumurmu ir staiga susigriebiu. Negaliu apie tai šnekėti, juk pasirašiau konfidencialumo sutartį. Pirmą kartą nuoširdžiai pasigailiu, kad ją pasirašiau ir kad iki šiol Kristianas nė žodžiu neužsiminė apie tos sutarties panaikinimą.

– Laiko turiu, – maloniai taria Etanas ir godžiai gurkšteli alaus.

– Ji buvo Kristiano draugė, bet prieš kelerius metus. Dėl kažkokio vaikino paliko savo vyrą. Maždaug prieš porą savaičių tas vaikinas žuvo avarijoje ir dabar ji persekioja Kristianą.

Gūžteliu pečiais. Štai, tiek papasakodama neatskleidžiau jokių paslapčių.

– Persekioja?

– Ji turi ginklą.

– Velniai rautų!

– Tiesą sakant, tuo ginklu ji dar niekam tiesiogiai negrasino. Man rodos, pati ketino nusišauti. Bet kaip tik dėl to taip bijojau dėl tavęs. Nežinojau, ar esi bute.

– Suprantu. Atrodo, ji psichiškai nestabili.

– Tai tiesa.

– O ką Kristianas dabar su ja veikia?

Išblykštu, burnoje pajuntu šleikštulį.

– Nežinau, – sušnabždu.

Etanas išpučia akis – pagaliau susiprotėjo.

Štai kur tikra bėda. Po galais, ką juodu ten veikia? Tikiuosi, šnekasi. Tik šnekasi. Bet vis dėlto niekaip negaliu pamiršti jo rankos, švelniai glostančios Leilai galvą.

„Leila sutrikusi ir Kristianas ja rūpinasi. Štai ir viskas“, – mėginu mąstyti blaiviai. Bet pasąmonė liūdnai purto galvą.

Juodu sieja šis tas daugiau. Leila gebėjo tenkinti jo poreikius taip, kaip aš negebu. Ši mintis slegia.

Mėginu susikaupti ir galvoti vien apie tai, ką mudu su Kristianu patyrėme per kelias pastarąsias dienas: apie jo prisipažinimą, kad mane myli, apie gundantį jo humorą, žaismingą elgesį. Bet man neduoda ramybės Elenos žodžiai. Teisingai sakoma, kad tie, kurie klausosi slapčiomis, tik kenkia patys sau.

„Ar nepasiilgsti jo? Savo žaidimų kambario?“

Per kelias minutes išlupu bokalą alaus, Etanas užsako dar vieną. Aš Etanui – prasta draugija, bet jis geras, vis tiek lieka su manimi, šnekina, mėgina kelti nuotaiką, pasakoja apie Barbadosą, Keitės ir Elioto kvailiojimą ir visa tai mane prablaško. Bet tik prablaško.

Mintimis, širdimi ir visa siela tebesu tame bute su savo Penkiasdešimčia ir moterimi, kuri buvo jo nuolankioji. Su moterimi, manančia, kad jį tebemyli. Su moterimi, kuri labai panaši į mane.

Mudviem geriant po trečią alaus, privažiavęs prie „Audi“ sustoja didelis visureigis tamsintais stiklais. Atpažįstu iš jo išlipusį daktarą Fliną, jį lydi moteris melsvais drabužiais, iš pirmo žvilgsnio primenančiais ligoninės slaugės uniformą. Dar spėju pamatyti Teilorą, atidariusį jiems laukujes duris.

– Kas jie? – klausia Etanas.

– Jis gydytojas Flinas. Kristianas jį pažįsta.

– Kokios srities?

– Psichiatras.

– Hm.

Abu nenuleidžiame akių nuo durų ir po kelių minučių jie vėl išeina. Kristianas neša Leilą, apgobtą antklode. Ką? Pasibaisėjusi žiūriu, kaip jie visi sulipa į visureigį ir dideliu greičiu nuvažiuoja.

Etanas užjaučiamai žvilgteli į mane, o aš jaučiuosi apleista, palikta visiškai viena.

– Ar galėčiau paprašyti ko nors stipresnio? – nedrąsiai klausiu Etano.

– Žinoma. Ko norėtum?

– Prašyčiau brendžio.

Etanas linkteli ir nueina prie baro. Pro langą spoksau į laukujes daugiabučio duris. Po poros minučių pro jas išeina Teiloras, sėda į „Audi“ ir nuvažiuoja į Eskalą… paskui Kristianą? Nežinau.

Etanas pastato man po nosimi didelę taurę brendžio.

– Nagi, Stil. Pasigerkime.

Jau seniai negirdėjau tokio gero pasiūlymo. Susidaužiame ir gurkšteliu deginančio šviesiai rusvo skysčio, negailestinga šio gėrimo kaitra tampa malonia atsvara baisiam širdį veriančiam skausmui.

JAU VĖLU, O AŠ APSVAIGUSI. Mudu su Etanu negalime įeiti į butą. Jis primygtinai siūlosi pėsčiomis palydėti mane iki Eskalos, bet nakvoti tenai nesutinka. Mat jau paskambino bičiuliui, su kuriuo šiandien buvo užsukęs į barą, ir susitarė, kad pernakvos pas jį.

– Oho, tai štai kur gyvena magnatas, – nustebęs švilpteli jis.

Linkteliu.

– Tikriausiai nenori, kad eičiau kartu? – klausia.

– Ne, pati turiu išsrėbti tą košę… arba iš karto eiti gulti.

– Tai iki rytojaus?

– Taip. Ačiū, Etanai, – padėkoju ir apkabinu jį.

– Tu susitvarkysi, Stil, – burbteli jis, prikišęs lūpas man prie ausies. Paskui paleidžia mane ir palydi žvilgsniu. – Iki! – dar šūkteli.

Vangiai šyptelėjusi, pamoju jam ir paspaudžiu lifto mygtuką.

Išlipusi iš kabinos, einu į Kristiano butą. Keista, bet Teiloras manęs nepasitinka. Atsidariusi dvivėres duris, traukiu į didįjį kambarį. Vaikštinėdamas po svetainę palei fortepijoną, Kristianas kalba telefonu.

– Ji čia, – trumpai ir be ceremonijų tarsteli. Tada atsisuka, perveria mane rūsčiu žvilgsniu ir nutraukia pokalbį. – Kur tu, po galais, buvai? – suurzgia, bet prie manęs nesiartina nė per žingsnį.

Jis ant manęs pyksta? Bet juk pats ką tik nežinia kiek laiko praleido su beprote savo buvusiąja ir dar ant manęs pyksta?

– Gėrei? – baisėdamasis klausia Kristianas.

– Truputį.

Nemaniau, kad girtumas toks akivaizdus.

Jis aikteli, ranka persibraukia per plaukus.

– Liepiau tau grįžti čia, – grėsmingai tyliai sako jis. – Dabar penkiolika po dešimtos. Man dėl tavęs buvo neramu.

– Su Etanu nuėjome išgerti po taurę, o gal ir po tris, kol tu šokinėjai apie savo buvusiąją, – piktai atkertu. – Nežinojau, ar ilgai ketini su ja… užtrukti.

Kristianas prisimerkia, žengia kelis žingsnius prie manęs, bet sustoja.

– Kodėl taip sakai?

Gūžteliu ir nudelbiu akis.

– Ana, kas yra?

Pirmą kartą jo balse išgirstu kažkokią kitą, ne pykčio, gaidelę. Bet kokią? Gal baimės?

Dar patyliu galvodama, ką noriu pasakyti.

– Kur Leila? – klausiu pakėlusi akis.

– Psichiatrijos ligoninėje Frimonte, – paaiškina Kristianas, atidžiai žiūrėdamas į mane. – Ana, kas negerai? – Jis žengia dar žingsnį prie manęs ir sustoja visai arti. – Kas yra? – vėl pašnabždomis klausia.

Papurtau galvą.

– Aš tau netinku.

– Ką?! – vos atgaudamas kvapą, išsigandęs, išpūtęs akis šūkteli jis. – Kodėl taip manai? Kas tau šovė į galvą?

– Negaliu duoti visko, ko tau reikia.

– Man nieko daugiau nereikia, tik tavęs.

– Vos tik pamačiau tave su ja… – užsikertu ir nutylu.

– Kodėl taip su manimi elgiesi? Tu čia niekuo dėta, Ana. Tai dėl jos… – staiga jis garsiai įkvepia ir vėl persibraukia ranka per plaukus. – Ta mergina dabar sunkiai serga.

– Bet aš pajutau… Kas tarp jūsų buvo…

– Ką? Ne.

Kristianas ištiesia ranką, o aš nevalingai žingteliu atatupsta. Jis nuleidžia ranką ir žiūri į mane išplėstomis akimis. Atrodo apimtas panikos.

– Bėgi nuo manęs? – sukužda plačiai atmerkęs baimės kupinas akis.

Nieko neatsakau, mėginu surikiuoti pakrikusias mintis.

– Negali taip daryti, – maldaujamai sako Kristianas.

– Kristianai… aš… – karštligiškai galvoju, ką noriu jam pasakyti. Man reikia laiko, kad galėčiau tiksliai suformuluoti mintį. – Duok man laiko.

– Ne. Ne! – sudejuoja jis.

– Aš…

Kristianas kaip paklaikęs pasižvalgo po svetainę. Gal ieškodamas įkvėpimo? Gal tikėdamasis, kad įsikiš Dievas? Nežinau.

– Tu negali išeiti, Ana. Aš tave myliu!

– Ir aš tave, Kristianai, tiesiog…

– Ne… Ne! – praradęs paskutinę viltį sušunka jis ir griebiasi už galvos.

– Kristianai…

– Ne, – išgąstingai sušnabžda jis išplėstomis akimis ir staiga puola prieš mane ant kelių, nulenkia galvą, plaštakomis įsiremia į šlaunis. Giliai įkvepia ir sustingsta.

Ką?!

– Kristianai, ką darai?

Jis tebežiūri į grindis, į mane akių nepakelia.

– Kristianai! Ką darai?! – pakartoju, šį kartą pakeltu balsu. Jis nė nekrusteli. – Kristianai, pažvelk į mane! – liepiu apimta panikos.

Jis nedvejodamas pakelia galvą ir nuolankiai pažvelgia į mane romiomis pilkomis akimis – toks tylus… laukiantis įsakymų.

Po perkūnais. Kristianas. Nuolankusis.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Man prie kojų klūpantis ir pilkų akių nenuleidžiantis Kristianas – tokio šiurpaus ir blaivinančio reginio dar nebuvau mačiusi, jam neprilygsta nė Leila su revolveriu rankoje. Lengvas alkoholio sukeltas svaigulys akimirksniu išgaruoja, aš vėl pašiurpstu ir išblykštu prislėgta besiartinančios pražūties.

Pasibaisėjusi staigiai įkvepiu. Ne. Ne, tai neteisinga, neteisinga ir baisu.

– Prašau tavęs, Kristianai, liaukis. Aš to nenoriu.

Bet jis vis tiek romiai žvelgia į mane nejudėdamas ir nieko nesakydamas.

Ak, velniava. Vargšas mano Penkiasdešimt… Skausmas varsto man širdį. Po galais, ką aš jam padariau? Akyse tvenkiasi ašaros.

– Kodėl taip elgiesi? Kalbėk su manimi, – sušnabždu.

Jis sumirksi.

– Ką man sakyti? – tyliai, mandagiai paklausia ir man truputį palengvėja, kad jis prabilo, betgi ne, tik ne šitaip. Ne.

Man skruostais ima ristis ašaros, daugiau nebegaliu žiūrėti į jį tokį – klūpantį, tokį pat sugniuždytą kaip ta nelaimėlė Leila. Galingas vyras, kuris iš tiesų tebėra mažas berniukas, kuris buvo siaubingai skriaudžiamas ir apleistas, kuris jaučiasi nevertas nei savo tobulos šeimos, nei toli gražu netobulos savo draugės meilės, – koks graudus vaizdas.

Širdį užplūsta užuojauta, netekties jausmas ir neviltis, pajuntu smaugiantį nusivylimą. Turėsiu kautis, kad jį susigrąžinčiau, kad susigrąžinčiau savo Penkiasdešimt.

Vien mintis, kad galėčiau būti dominantė, kelia pasibaisėjimą. Pagalvojus, kad galėčiau būti Kristiano dominantė, pasidaro bloga. Tuomet tapčiau tokia kaip ji – moteris, kuri jį sugadino.

Šmėstelėjus šiai minčiai nukrečia šiurpas, burnoje pajuntu šleikštulį. Šio vaidmens nė už ką nesiimsiu. Aš to nenoriu.

Aprimusi ir surikiavusi mintis, matau tik vieną išeitį. Neatitraukdama akių nuo Kristiano, atsiklaupiu prieš jį.

Medinės grindys kietos, spaudžia kelius, bet aš ryžtingai atgalia ranka nusibraukiu ašaras.

Dabar mudu lygūs. Vieno lygmens. Tai vienintelis būdas man susigrąžinti Kristianą.

Kai atidžiai pažvelgiu į jį, Kristianas šiek tiek išplečia akis, bet nei jo veidas, nei laikysena nepasikeičia.

– Kristianai, tau nereikia to daryti, – maldaujamai aiškinu. – Neketinu tavęs palikti. Šimtą kartų tau kartojau, kad nepabėgsiu. Nuo visų tų įvykių man… apsisuko galva. Man reikia truputį laiko viskam apgalvoti… reikia laiko sau. Kodėl visuomet galvoji apie blogiausia?

Man vėl nudiegia širdį, nes žinau kodėl – todėl, kad jis taip nepasitiki savimi ir savęs nekenčia.

Ausyse vėl nuskamba Elenos žodžiai: „Ar ji žino, kokios prastos nuomonės esi apie save? Ar žino, kokios bėdos tave kankina?“

Ak, Kristianai. Baimės kaustoma širdimi leidžiuosi šnekėti daug negalvodama.

– Ketinau pasiūlyti, kad gal šiandien grįšiu nakvoti į savo butą. Tu man visai neduodi laiko… laiko viskam apgalvoti, – sakau kūkčiodama ir Kristianas truputį suraukia kaktą. – Tiesiog neduodi laiko pagalvoti. Mudu menkai vienas kitą pažįstame, o ta paskui tave besivelkanti praeities našta… Man reikia… Reikia laiko pamąstyti. Ir dabar, kai Leila… na, kad ir kokia ji… jau nesišlaisto gatvėmis ir nekelia grėsmės… Tad pamaniau… pamaniau… – nutylu žiūrėdama į Kristianą. Jis atidžiai mane stebi ir, rodos, klausosi. – Kai pamačiau judu su Leila… – užsimerkiu, nes mane vėl prislegia skausmingas prisiminimas. – Patyriau sukrėtimą. Turėjau progą pamatyti, kokį gyvenimą gyvenai, ir… – nudelbiu akis, skruostais ritasi ašaros. – Todėl ir supratau, kad aš tau netinku. Supratau, kaip gyvenai, todėl bijau, kad tau nusibosiu ir mane paliksi… o aš galų gale tapsiu tokia kaip Leila… iš manęs liks tik žmogaus šešėlis. Nes aš tave myliu, Kristianai, ir jei mane paliksi, mano pasaulis aptems. Paskęsiu tamsoje. Nenoriu bėgti. Bet taip bijau, kad manęs nepaliktum…

Tardama šiuos žodžius ir vildamasi, kad Kristianas manęs klausosi, suprantu, kokia yra tikroji bėda. Aš nežinau, kodėl jam patinku. Niekada to nesupratau.

– Nesuprantu, kodėl atrodau tau patraukli, – sumurmu. – Tu esi… na… esi, kas esi, o aš… – gūžteliu ir pakeliu į jį akis. – Tiesiog nesuprantu. Tu gražus, patrauklus, daug pasiekęs, geras, kilnus, rūpestingas ir taip toliau, o aš tokia nesu. Be to, negaliu daryti to, kas tau patinka. Negaliu duoti to, ko tau reikia. Tad argi gali būti su manimi laimingas? Argi galėčiau tave išlaikyti? – pašnabždomis išsakau didžiausias savo baimes. – Taip ir nesupratau, ką ypatingo manyje įžvelgei. O kai pamačiau tave su Leila, staiga supratau… – žiūrėdama į ramų Kristiano veidą šniurkšteliu ir ranka nusišluostau nosį.

Ak, kaip jis mane siutina. Po velnių, kalbėk su manimi!

– Ketini visą naktį čia klūpoti? Jei taip, aš irgi, – piktai priduriu.

Kristiano veidas lyg ir sušvelnėja – galbūt truputį pralinksmėja. Bet sunku pasakyti.

Galėčiau ištiesti ranką ir Kristianą paliesti, bet man, dabar dėl jo klūpančiai, tai būtų šiurkštus elgesio taisyklių pažeidimas. To nenoriu, bet nežinau nei ko jis nori, nei ką mėgina man pasakyti. Tiesiog nesuprantu.

– Kristianai, prašau, prašau… kalbėk su manimi, – imu maldauti grąžydama nuleistas rankas.

Klūpoti nepatogu, bet nesistoju, tik žiūriu į rimtas, gražias pilkas jo akis ir laukiu.

Laukiu.

Laukiu.

– Prašau, – dar pakartoju.

Staiga įdėmus jo žvilgsnis apsiblausia ir Kristianas sumirksi.

– Labai išsigandau, – sušnabžda jis.

Ak, ačiū Dievui! Mano pasąmonė nusvirduliuoja prie krėslo, sudrimba ant jo ir godžiai gurkšteli džino.

Jis prabilo! Dėkingumo kupina širdimi nuryju seilę, mėgindama sutramdyti jausmus ir sulaikyti naują besiveržiančių ašarų pliūpsnį.

Jis kalba tyliai ir švelniai:

– Kai pamačiau prie laukujų durų einantį Etaną, supratau, kad į butą tave įleido kažkas kitas. Mudu su Teiloru akimirksniu iššokome iš automobilio. Supratome, kas atidarė tau duris, bet kai pamačiau ją bute su tavimi… ginkluotą… Ana, tą akimirką turbūt tūkstantį kartų numiriau. Tau grasino… didžiausios mano baimės staiga virto tikrove. Tada labai supykau – ant Leilos, ant tavęs, ant Teiloro ir ant savęs, – Kristianas papurto galvą išsiduodamas, kaip baisiai kenčia. – Nežinojau, ar ji rimtai nusiteikusi smurtauti. Nežinojau, ką daryti. Nežinojau, kaip turėčiau elgtis, – jis patyli suraukęs kaktą. – Bet paskui Leila pati užvedė mane ant kelio; ji atrodė tokia romi. Tada staiga susiprotėjau, ką turiu daryti, – Kristianas vėl nutyla įdėmiai stebėdamas mano reakciją.

– Pasakok toliau, – sušnabždu.

Jis dar patyli.

– Kai pamačiau ją tokią, kai supratau, kad gal ir aš kaltas dėl Leilos dvasinės ligos… – Kristianas vėl užsimerkia. – Ji visada buvo išdykusi, tokia pilna gyvybės…

Jis suvirpa, garsiai ir trūkčiojamai įkvepia, tarsi kūkčiotų. Tikra kančia to klausytis, bet klūpau susikaupusi, dėdamasi į galvą kiekvieną šio prisipažinimo žodį.

– Ji galėjo tave nuskriausti. O kaltas būčiau buvęs aš.

Kristiano žvilgsnis nukrypsta kažkur į tolį, akys prisipildo neapsakomo siaubo ir jis vėl nutyla.

– Bet nenuskriaudė, – sukuždu. – Ir tu nesi atsakingas už Leilos dvasinę būseną, Kristianai.

Sumirksiu, ragindama jį kalbėti.

Man dingteli, kad Kristianas visaip stengėsi užtikrinti saugumą man ir galbūt Leilai, nes ir ji jam rūpi. Tik ar labai? Šio nemalonaus klausimo negaliu išmesti iš galvos. Kristianas sako, kad mane myli, bet… elgėsi šiurkščiai ir kone išvijo mane iš mano buto.

– Tik norėjau, kad išeitum, – sumurma jis, vėl parodydamas slėpiningą gebėjimą skaityti mintis. – Norėjau, kad būtum kuo toliau nuo pavojaus, o… tu… tiesiog… nėjai, – pro sukąstus dantis piktai iškošia Kristianas ir papurto galvą. Pasipiktinimas kone užčiuopiamas.

Paskui jis atidžiai pažvelgia į mane.

– Anastazija Stil, jūs labiausiai užsispyrusi moteris iš visų mano pažįstamų.

Kristianas užsimerkia ir tarsi netikėdamas tuo vėl papurto galvą.

Ak, jis vėl čia. Giliai, su palengvėjimu atsidūstu.

Kristianas vėl atsimerkia, jo veidas – toks nuoširdžiai nelaimingas.

– Tu neketinai pabėgti? – klausia.

– Ne!

Jis vėl užsimerkia, kūnu nusirita palengvėjimo banga. Kai Kristianas vėl atsimerkia, akyse matau kančią ir sielvartą.

– Maniau… – jis patyli. – Toks jau esu, Ana. Esu toks, koks esu, ir… visas tavo. Nežinau, ką man daryti, kad tai suprastum. Kad suprastum, jog geidžiu tavęs visokios. Kad įsitikintum, jog tave myliu.

– Ir aš tave myliu, Kristianai, bet matyti tave tokį… – man užlūžta balsas, o iš akių vėl plūsteli ašaros. – Maniau, kad tave sužlugdžiau.

– Sužlugdei? Mane? Ak, ne, Ana. Kaip tik priešingai, – jis paima mane už rankos. – Tu įkvepi man gyvybės, – sušnabžda jis, apiberia bučiniais man krumplius, o tada priglaudžia mano delną prie savojo.

Kristiano akys išplėstos ir baimingos, jis švelniai trūkteli mano ranką ir priglaudžia delną sau prie krūtinės, toje vietoje, kur plaka širdis – draudžiamoje zonoje. Ir ima alsuoti greičiau. Jo širdis daužosi kaip pašėlusi, muša it būgnas. Kristianas neatitraukia nuo manęs akių; jis stipriai sukandęs dantis, įtempęs smakrą.

Aš aikteliu. Ak, mano Penkiasdešimt! Leidžiasi liečiamas. Atrodo, tarsi man iš plaučių būtų išstumtas visas oras. Ausyse girdžiu mušant pulsą, širdis daužosi.

Kristianas paleidžia mano ranką, priglaustą jam prie širdies. Šiek tiek stipriau prispaudusi pirštus juntu po marškiniais šiltą odą. Kristianas sulaikęs kvėpavimą. Negaliu to tverti. Pamėginu patraukti ranką.

– Ne, – paskubomis sudraudžia jis, vėl uždeda ant viršaus savo ranką ir prispaudžia mano pirštus sau prie krūtinės. – Nepatrauk.

Padrąsinta šių dviejų žodžių, pasislenku arčiau, mudviejų keliai susiliečia ir aš atsargiai pakeliu kitą ranką – aiškiai įspėju Kristianą, ką ketinu daryti. Jis išplečia akis, bet manęs nestabdo.

Imu atsargiai sagstyti jam marškinių sagas. Darbuotis viena ranka labai nepatogu. Pajudinu prispaustus pirštus ir Kristianas patraukia ranką, leisdamas man sagstyti marškinius abiem rankomis. Nenuleisdama nuo jo akių, plačiai praskleidžiu marškinius ir apnuoginu krūtinę.

Jis nervingai nuryja seilę, truputį prasižioja, pradeda greičiau alsuoti, bet nesitraukia. Ar vis dar įsivaizduoja esąs nuolankusis? Nežinau.

Ar turėčiau taip elgtis? Nenoriu jo skaudinti nei fiziškai, nei dvasiškai. Pamačiusi jį tokį, visiškai atsidavusį man, tarsi praregėjau.

Tiesiu ranką prie jo krūtinės ir įdėmiai žvelgiu į jį… prašydama leidimo. Kristianas vos pastebimai pakreipia galvą, pasiryžęs ištverti mano prisilietimą, nuo jo sklinda didžiulė įtampa, tik šįkart keliama ne pykčio, o baimės.

Suabejojusi stabteliu. Ar tikrai galiu taip su Kristianu elgtis?

– Taip, – sušnabžda jis, vėl parodydamas stebuklingą gebėjimą atsakyti į garsiai neužduodamus mano klausimus.

Ištiestų pirštų galiukais paliečiu krūtinės plaukus ir imu atsargiai braukti per juos krūtinkauliu žemyn. Kristianas užsimerkia ir susiraukia taip, tarsi kęstų neapsakomą skausmą. Negaliu žiūrėti į jį tokį, tad nieko nelaukdama atitraukiu pirštus, bet jis mitriai sučiumpa mano plaštaką ir vėl tvirtai prispaudžia sau prie krūtinės – plaukeliai pakutena delną.

– Ne, – nors ir įsitempęs, sako jis, – man to reikia.

Kristiano akys stipriai užmerktos. Jis, be abejo, kenčia. Labai skaudu žiūrėti. Atsargiai braukiu pirštais skersai krūtinės, prie jo širdies, ir mėgaudamasi, kad galiu jį liesti, ir išsigandusi, kad nuėjau truputį per toli.

Jis atsimerkia ir įbeda į mane pilkas, liepsningas, deginančias akis.

Po galais. Jo žvilgsnis veriantis kiaurai, kraupus, nepaprastai įdėmus, o alsavimas toks greitas… Kraujas stingsta gyslose. Nuo to žvilgsnio neramiai krusteliu.

Jis manęs nesulaiko, tad vėl pirštais perbraukiu per krūtinę ir jis prasižioja. Kristianas smarkiai alsuoja – nežinia, ar iš baimės, ar dėl ko kito.

Taip seniai trokštu pabučiuoti jam į krūtinę, kad dabar klūpodama pasvyru į priekį ir kelias akimirkas nenuleidžiu akių aiškiai leisdama suprasti, ką ketinu daryti. Tada pasilenkiu ir švelniai pabučiuoju Kristianui truputį virš širdies, priglaudžiu lūpas prie šiltos ir maloniai kvepiančios odos.

Dusli jo dejonė taip sujaudina, kad loštelėjusi atsisėdu baimindamasi, ką išvysiu jo veide. Kristiano akys stipriai užmerktos, bet jis nesitraukia.

– Dar kartą, – sukužda jis ir aš vėl pasilenkiu prie jo krūtinės, šį kartą ketindama pakštelėti į vieną iš randų. Jis aikteli, o aš pabučiuoju antrą, paskui trečią…

Kristianas garsiai sudejuoja ir staiga apkabina mane, panardina pirštus į plaukus, skaudžiai atlošia man galvą, kad lūpos pakiltų prie valdingos jo burnos. Mudu bučiuojamės, aš taip pat suimu jam už plaukų.

– Ak, Ana, – sukužda Kristianas, tada sujuda, paguldo mane aukštielninką ant grindų ir užgula.

Pakeliu rankas, delnais suspaudžiu gražų jo veidą ir tą akimirką pajuntu Kristianą verkiant.

Jis verkia… ne. Ne!

– Kristianai, maldauju, neverk. Kai sakiau, kad niekada tavęs nepaliksiu, kalbėjau rimtai. Jei tau pasirodė kitaip, atleisk man… Prašau, prašau, atleisk man. Myliu tave. Ir visada mylėsiu.

Jis virš manęs, rankomis remiasi į grindis, įdėmiai žvelgia man į akis kančios iškreiptu veidu.

– Kas yra?

Jis dar labiau išplečia akis.

– Ką nuo manęs slepi, jei manai, kad galėčiau sprukti nuo tavęs kuo toliau? Ar dėl tos paslapties taip tvirtai tiki, kad galėčiau tave palikti? – maldaujamai, virpančiu balsu klausiu. – Pasakyk man, Kristianai, prašau…

Kristianas atsisėda, turkiškai sukryžiuoja kojas, tad aš irgi atsisėdu, tik kojas ištiesiu. Dingteli, kad galėtume ir atsistoti nuo grindų. Bet nenoriu trikdyti jo minčių tėkmės. Rodos, Kristianas pagaliau nusprendė man išsipasakoti.

Jis pažvelgia į mane toks… beviltiškai nelaimingas. Ak, mėšlas… Negerai…

– Ana… – Kristianas ieško tinkamų žodžių, o jo veide – skausmas. Po galais, kuo viskas baigsis?

Giliai atsidusęs, jis dar patyli, susikaupia.

– Aš sadistas, Ana. Man patinka bizūnu pliekti dailias rudaplaukes, tokias kaip tu, nes jūs visos atrodote taip, kaip atrodė ta kekšė narkomanė – mano tikroji motina. Neabejoju, kad numanai kodėl, – berte išberia Kristianas, tarsi šį sakinį jau seniai susidėliojęs galvoje ir nekantraudamas jo atsikratyti.

Aš sustingstu. Varge.

Šito nesitikėjau. Prasti popieriai. Labai prasti. Stebeiliju į Kristianą stengdamasi suprasti tikrąją ištartų žodžių prasmę. Tad štai kodėl mes visos panašios.

Pirmiausia man šauna į galvą, kad Leila buvo teisi: „Šeimininkas tamsus.“

Prisimenu pirmąjį pokalbį Raudonajame kančių kambaryje apie jo polinkius.

– Sakei, kad nesi sadistas, – sušnabždu, iš paskutiniųjų mėgindama suprasti… rasti jam pateisinimą.

– Ne, sakiau, kad esu dominantas. Jei melavau, tai ne tiesiogiai, o šį tą nutylėdamas. Atleisk.

Jis nudelbia akis į išpuoselėtus savo pirštus.

Manau, jam gėda. Gėda, kad man melavo? O gal dėl to, kas jis toks?

– Tuomet, kai manęs to klausei, mudviejų santykius įsivaizdavau visiškai kitokius, – sumurma Kristianas. Iš jo žvilgsnio suprantu, kad mirtinai bijo.

Man kaip žaibas trenkia mintis. Jei Kristianas sadistas, vadinasi, jam tikrai reikia tų sumautų bizūnų ir lazdų. Prakeikimas. Griebiuosi už galvos.

– Vadinasi, tai tiesa, – keldama į jį akis sakau pašnabždomis. – Negaliu duoti to, ko tau reikia.

Tai tiesa – mudu vienas kitam netinkame.

Apima panika, užgniaužia gerklę, visas pasaulis pažyra į šipulius. Štai ir viskas. Mudu negalime būti kartu.

Kristianas suraukia kaktą.

– Ne, ne, ne. Ana. Ne. Gali. Tu jau duodi, ko man reikia, – jis sugniaužia kumščius. – Prašau, patikėk, – priduria tyliai, aistringai, maldaujamai.

– Jau nežinau, kuo tikėti, Kristianai. Visa taip susivėlė, – dusliai sušnabždu perštinčia gerkle, smaugiama ašarų.

Jis vėl pakelia į mane išplėstas blizgančias akis.

– Patikėk manimi, Ana. Kai tave nubaudžiau ir mane palikai, į pasaulį pradėjau žiūrėti visiškai kitaip. Nejuokavau sakydamas, kad vengsiu dar kartą tai patirti, – Kristianas žiūri į mane ir kentėdamas, ir maldaudamas. – Kad mane myli, man buvo didžiulė naujiena. Niekas nebuvo man to sakęs, pasijutau taip, tarsi būčiau palaidojęs dalį savo praeities… arba tu būtum palaidojusi, nė pats nežinau… Mudu su daktaru Flinu to dar gerai neišnagrinėjome.

Ak… Man širdyje trumpai atgyja viltis. Gal viskas bus gerai. Noriu, kad taip būtų. O gal ne?

– Ką tai reiškia? – tyliai klausiu.

– Tai reiškia, kad man to nereikia. Dabar jau ne.

Ką?

– Iš kur žinai? Kaip gali būti tikras?

– Tiesiog žinau. Vien mintis, kad galėčiau kelti tau skausmą… tikrą fizinį skausmą… man šlykšti.

– Nesuprantu. O kaipgi liniuotės, pėrimas ir tas iškrypėliškas dulkinimasis?

Kristianas persibraukia ranka per plaukus, rodos, tuoj nusišypsos, bet tik gailiai atsidūsta.

– Kalbu apie tikrą mėšlą, Anastazija. Turėtum pamatyti, ką galiu nuveikti su šmaikščiu ar rimbu.

Net išsižioju.

– Geriau nereikia…

– Žinau. Jei pati to norėtum, viskas būtų gerai, bet… tu nenori, ir aš tai suprantu. Negaliu daryti su tavimi tų šlykštynių, jei nenori. Jau anksčiau sakiau tau, kad visa galia – tavo rankose. O dabar, kai grįžai, to potraukio apskritai nejaučiu.

Kelias akimirkas spoksau į Kristianą, mėgindama įsisąmoninti, ką išgirdau.

– Bet kai susipažinome, tu to norėjai, tiesa?

– Taip, žinoma.

– Kristianai, kaip tas tavo potraukis gali tiesiog dingti? Lyg būčiau tau vaistas nuo visų ligų ir… kaip čia tiksliau pasakius… būčiau tave pagydžiusi. Nieko nesuprantu.

Jis vėl atsidūsta.

– Nevadinčiau savęs pagydytu… Tu manimi netiki?

– Tiesiog man tai atrodo… neįtikėtina. O tai ne tas pats.

– Jei nebūtum manęs palikusi, tikriausiai nebūčiau taip pasijutęs. Palikdama mane padarei mudviem… didžiulę paslaugą. Tada supratau, kaip stipriai tavęs geidžiu – tavęs vienos, ir sakydamas, kad geidžiu tavęs tokios, kokią galiu turėti, kalbėjau rimtai.

Žiūriu į jį išplėstomis akimis. Ar man tuo tikėti? Vos ėmus apie visa tai mąstyti, įsiskausta galva, jaučiuosi tarsi… suakmenėjusi.

– Tu vis dar čia. Maniau, jau seniai būsi išėjusi, – sušnabžda jis.

– Kodėl? Nes turėjau pamanyti, kad esi psichas, jei plaki bizūnais ir dulkini moteris, atrodančias taip, kaip tavo motina? Kodėl tau susidarė toks įspūdis? – piktai rėžiu.

Išgirdęs griežtus mano žodžius, Kristianas išbąla.

– Na, aš reikalo esmę nusakyčiau truputį kitaip, bet iš tikrųjų… tu teisi, – sako jis, išplėtęs sielvarto kupinas akis.

Matydama jo veidą atitokstu ir pasigailiu, kad pratrūkau. Nuo kaltės jausmo susiraukiu.

Ak, ką man daryti? Žiūriu į Kristianą, o jis atrodo toks romus, taikus… atrodo kaip manasis Penkiasdešimt…

Netikėtai prisimenu nuotrauką jo vaikystės kambaryje ir akimirksniu susiprotėju, kodėl ta moteris pasirodė kažkur matyta. Ji atrodė kaip jis. Tikriausiai ji – moteris, pagimdžiusi Kristianą.

Atmintyje nuskamba ir atsainus jo atsakymas: „Šiaip sau, moteris…“ Tai ji dėl visko kalta… O aš atrodau kaip ji… Mėšlas!

Jis įdėmiai žvelgia į mane, akivaizdžiai laukdamas, ką dabar darysiu. Rodos, Kristianas elgiasi nuoširdžiai. Jis sakė, kad myli, bet aš vis tiek labai sutrikusi.

Viskas taip sumauta. Jis nuramino mane dėl savo elgesio su Leila, bet dabar kaip niekad gerai suprantu, kaip jai pavykdavo jį įaudrinti. Ši mintis bjauri ir nemaloni.

– Kristianai, aš labai pavargau. Gal galėtume apie viską pasikalbėti rytoj? Noriu eiti gulti.

Jis nustebęs keliskart sumirksi.

– Tu neišeisi?

– Ar tu to nori?

– Ne! Tik maniau, kad sužinojusi mane paliksi.

Staiga man dingteli, kad Kristianas vis užsimena, jog sužinojusi didžiausias paslaptis aš jį paliksiu, ir… jau suprantu. Po galais. Šeimininkas tamsus.

Ar turėčiau išeiti? Įdėmiai nužvelgiu jį, šį beprotį vyrą, kurį myliu – taip, myliu.

Ar galiu jį palikti? Kartą jau palikau ir tuo žingsniu vos nesužlugdžiau ir savęs, ir… jo. Aš jį myliu. Žinau, kad myliu net ir dabar, kai jis atskleidė didžiąją savo paslaptį.

– Nepalik manęs, – sukužda jis.

– Ak, ar reikės garsiai rėkti „ne“? Nė neketinu! – šūkteliu ir, regis, patiriu dvasinę iškrovą. Štai ir pasakiau. Aš neišeisiu.

– Tikrai? – iš nuostabos išplečia akis Kristianas.

– Ką daryti, kad suprastum – aš nebėgsiu? Ką pasakyti?

Kristianas vėl žiūri į mane, neslėpdamas nei baimės, nei sielvarto. Jis stipriai sučiaupia lūpas, patyli. Paskui sako:

– Kai ką gali padaryti.

– Ką? – pyktelėjusi klausiu.

– Tekėk už manęs, – sušnabžda Kristianas.

Ką? Ar jis tikrai ką tik…

Jau antrą kartą per pusvalandį man pritrūksta žodžių.

Po velnių. Spoksau į šį beviltiškai sugadintą vyrą, kurį myliu. Negaliu patikėti tuo, ką jis ką tik pasakė.

Vedybos? Jis man peršasi? Turbūt juokais? Negaliu susilaikyti – iš pačių širdies gelmių išsiveržia negarsus, nervingas, nepatiklus kikenimas. Prikandu lūpą, kad tas kikenimas nevirstų garsiu, isterišku kvatojimu, bet nieko neišeina. Aukštielninka griūnu ant grindų ir pasiduodu juoko priepuoliui, juokiuosi taip, kaip gyvenime nebuvau juokusis, kvatojuosi sulig kiekviena juoko papliūpa jusdama vis didesnį palengvėjimą.

Kelias akimirkas atrodo, tarsi būčiau čia viena, tarsi iš šalies matyčiau šią absurdišką sceną: kvatojančią, įvykių priblokštą merginą, o prie jos – gražų, sutrikusį vyrą. Užsidengiu ranka akis ir netrukus juokas virsta karčiomis ašaromis. Ne, ne… to jau per daug.

Isterijos priepuoliui pasibaigus, Kristianas atsargiai patraukia mano ranką nuo veido. Pasisuku ir pažvelgiu į jį.

Jis pasilenkęs prie manęs. Kreivai šypsosi, atrodo gerai nusiteikęs, bet pilkos akys liepsningos, gal jis net įsižeidęs. Ak, ne…

Jis krumpliais švelniai nubraukia man dar užsilikusią ašarą.

– Mano pasiūlymas jums juokingas, panele Stil?

Ak, Penkiasdešimt! Pakėlusi ranką švelniai paglostau jam skruostą, pirštų pagalvėlėmis paliečiu barzdos šerelius. Viešpatie, kaip stipriai myliu šį vyrą.

– Pone Grėjau… Kristianai… Tu gebi nutaikyti tinkamą akimirką…

Kristianas šypteli, bet aplink akis susimetusios raukšlelės išduoda, kad jis įžeistas. Nuo to prablaivėju.

– Tu mane skaudini, Ana. Ar tekėsi už manęs?

Atsisėdu, palinkstu prie jo, padedu rankas jam ant kelių. Tada pažvelgiu į mielą jo veidą.

– Kristianai, šiandien akis į akį susitikau su išprotėjusia ir ginkluota buvusia tavo mergina, buvau išmesta iš savo buto ir patyriau atominį visų penkių dešimčių tavo asmenybės atspalvių sprogimą…

Kristianas žiojasi ketindamas kažką sakyti, bet aš kilsteliu ranką. Jis klusniai užsičiaupia.

– Atvirai sakant, ką tik atskleidei apie save gana pribloškiančios informacijos, o dabar dar pasipiršai.

Kristianas pakraipo galvą tarsi apmąstydamas, ką pasakiau. Jo nuotaika gera. Ačiū Dievui.

– Taip, manau, padėtis apibendrinta gana tiksliai ir objektyviai, – ramiai sako jis.

Žvelgdama į jį papurtau galvą.

– O kodėl nesivadovauji nuostata atidėti pasitenkinimą?

– Pakeičiau ją ir dabar esu tvirtas neatidėliotino pasitenkinimo nuostatos šalininkas. Carpe diem, Ana, – tyliai sako Kristianas.

– Klausyk, Kristianai, pažįstu tave maždaug tris minutes ir dar daug ką turiu apie tave sužinoti. Esu per daug išgėrusi, alkana, pavargusi ir noriu miegoti. Turiu apsvarstyti šį tavo siūlymą, kaip anksčiau turėjau apsvarstyti ir tavo siūlomą sutartį. Be to… – stipriai sučiaupiu lūpas norėdama ir parodyti nepasitenkinimą, ir bent kiek praskaidrinti tvyrančią nuotaiką, – šitokios piršlybos ne pačios romantiškiausios.

Kristianas pakreipia galvą, trūkteli lūpų kampučius ir nusišypso.

– Jūsų pastaba, panele Stil, kaip visada taikli ir puikiai suformuluota, – tyliai, bet su aiškiu palengvėjimu sako jis. – Vadinasi, mano siūlymas neatmestas?

Atsidūstu.

– Ne, pone Grėjau, nei atmestas, nei priimtas. Bet jį pateikėte tik todėl, kad esate išsigandęs ir manimi nepasitikite.

– Ne, peršuosi, nes pagaliau sutikau žmogų, su kuriuo noriu nugyventi visą likusį gyvenimą.

Ak. Man suspurda širdis, jaučiu, kaip pakerta kojas. Kaip jis geba pačiomis keisčiausiomis aplinkybėmis pasakyti romantiškiausius dalykus? Net išsižioju.

– Niekada nemaniau, kad man taip nutiks, – priduria Kristianas, o jo veidas spinduliuoja patį tyriausią nuoširdumą.

Spoksau į jį ieškodama tinkamų žodžių.

– Ar galėčiau apie tai pagalvoti? Prašau… Ir apie visa kita, kas šiandien nutiko? Taip pat ir apie tai, ką pasakei prieš kelias akimirkas. Esi manęs prašęs, kad pasitikėčiau ir būčiau kantri. Ką gi, dabar aš tavęs prašau to paties, Grėjau. Man to reikia.

Kristianas atidžiai pažvelgia man į akis, o tada palinkęs užkiša už ausies plaukų sruogą.

– Gerai, galiu palaukti, – jis pakšteli man į lūpas. – Nelabai romantiška, tiesa? – Kristianas kilsteli antakius, o aš, žiūrėdama į jį, priekaištingai papurtau galvą. – Nori širdelių ir gėlyčių? – tyliai klausia jis.

Linkteliu ir jis šypteli.

– Tu alkana?

– Taip.

– Nieko nevalgei.

Nepatenkintas, sukandęs dantis, jis perveria mane lediniu žvilgsniu.

– Ne, nevalgiau, – atsisėdusi klūpomis ramiai pažvelgiu į jį. – Kai pamačiau savo draugą, intymiai bendraujantį su buvusia nuolankiąja, ir už tai buvau išmesta iš savo buto, man visai dingo apetitas.

Sugniaužusi kumščius ir įsisprendusi rūsčiai nudelbiu žvilgsniu Kristianą. Palingavęs galvą, jis vikriai atsistoja. Ak, pagaliau atsikėlė nuo grindų. Jis ištiesia man ranką.

– Paieškosiu tau ko nors užkąsti, – sako.

– Gal tiesiog einu gulti? – suburbu nuvargusi duodama jam ranką.

Kristianas padeda man atsistoti. Aš visa sustingusi. Jis įdėmiai, bet švelniai pažvelgia į mane.

– Ne, tau reikia pavalgyti. Eikš.

Valdingasis Kristianas grįžo ir man iš karto palengvėja.

Nusivedęs mane į virtuvę, jis mostu paragina sėstis ant baro kėdės, o pats nueina prie šaldytuvo. Užmetu akį į savo laikrodį: jau beveik pusė dvyliktos, o man rytoj reikės anksti keltis į darbą.

– Kristianai, aš tikrai nealkana.

Uoliai nekreipdamas į mane dėmesio, jis didžiuliame šaldytuve toliau ieško ko nors valgomo.

– Gal sūrio? – pasiūlo.

– Tik ne taip vėlai.

– Gal sūrių riestainiukų?

– Ar ir jie šaldytuve? Ne, – griežtai atsisakau.

Atsisukęs jis plačiai man nusišypso.

– Nemėgsti sūrių riestainiukų?

– Tik ne pusę dvyliktos. Kristianai, einu gulti. Jei nori, gali savo šaldytuve raustis iki ryto. Labai pavargau, nes ši diena man buvo net per daug įdomi. Norėčiau kuo greičiau ją pamiršti.

Lipant nuo baro kėdės Kristianas nepatenkintas dėbteli, bet dabar man tai nė motais. Noriu atsigulti, nes visiškai nusivariau nuo kojų.

– Gal makaronų su tarkuotu sūriu?

Jis kilsteli baltą folija uždengtą dubenį. Atrodo toks kupinas vilties, toks mielas…

– Mėgsti makaronus su tarkuotu sūriu? – klausiu.

Jis skubiai linkteli ir aš nusileidžiu. Kristianas staiga vėl pasirodo toks jaunas. Kas būtų pamanęs? Kristianas Grėjus mėgsta vaikišką maistą.

– Nori? – neprarasdamas vilties dar kartą pasiteirauja Kristianas.

Negaliu jam atsispirti, be to, tikrai noriu valgyti. Linkteliu ir santūriai jam šypteliu. Nuo atsakomosios Kristiano šypsenos net žadą užkanda. Jis nuima nuo indo foliją ir įdeda jį į mikrobangų krosnelę. Vėl atsisėdu ant kėdės ir žiūriu į gražuolį poną Kristianą Grėjų – vyrą, norintį mane vesti, – grakščiai ir lengvai vaikštinėjantį po savo virtuvę.

– Tai naudotis mikrobangų krosnele vis dėlto moki? – nepiktai pasišaipau.

– Jei maistas jau paruoštas ir inde, paprastai kaip nors padarau jį valgomą. Tik ruošiant patiekalą kyla sunkumų.

Nejau čia tas pats vyras, kuris vos prieš pusvalandį klūpojo prieš mane. Kristianas vėl judrus ir nepastovus kaip visada. Jis padeda ant baro lėkštes, stalo įrankius, padėkliukus.

– Jau labai vėlu, – sumurmu.

– Rytoj į darbą neik.

– Turiu eiti. Rytoj mano viršininkas išskrenda į Niujorką.

Kristianas susiraukia.

– Ar nori šį savaitgalį ten skristi?

– Pažiūrėjau orų prognozę, praneša lietų, – purtydama galvą sakau.

– Šit kaip? O ką nori veikti?

Mikrobangų krosnelė dzingtelėdama praneša, kad vakarienė pašildyta.

– Dabar nieko nenoriu, tik gerai permąstyti šios dienos įvykius. Visas tas jaudulys labai… vargina.

Kilsteliu antakį, bet Kristianas išmintingai apsimeta to nepastebėjęs.

Jis pastato baltą dubenį vidury stalo, tarp mūsų lėkščių, ir įsitaiso šalia manęs. Atrodo susimąstęs, nutolęs. Įdedu į lėkštes makaronų. Jie kvepia dangiškai, man burnoje ima rinktis seilės. Aš išbadėjusi.

– Atleisk dėl Leilos, – murmteli jis.

– Už ką būtent turėčiau atleisti?

Mm… makaronų skonis nenusileidžia kvapui. Pilvas dėkingas suurzgia.

– Tikriausiai tau buvo sukrėtimas pamatyti ją savo bute. Šiek tiek anksčiau Teiloras pats tą butą tikrino. Jis labai nusiminęs.

– Teiloro aš nekaltinu.

– Ir aš ne. Jis važinėjo po miestą ieškodamas tavęs.

– Manęs? Kodėl?

– Nežinojau, kur esi. Palikai mašinoje rankinę ir telefoną. Negalėjau tavęs net susekti. Kur tu ėjai? – klausia Kristianas. Kalba švelniai, bet vos vos girdėti grėsminga gaidelė.

– Mudu su Etanu nuėjome į barą kitapus gatvės. Iš ten buvo matyti, kas dedasi.

– Aišku.

Nuotaika šiek tiek pasikeičia. Dabar ji jau ne tokia jauki.

Ką gi, gerai, jei žaidžiam, tai žaidžiam. Ir aš kai ko paklausiu Penkiasdešimties.

Deginama smalsumo, bet ir baimindamasi atsakymo, kuo nerūpestingiau teiraujuosi:

– O ką tu veikei, likęs bute vienas su Leila?

Pakeliu akis į Kristianą ir matau, kad jo ranka, kelianti prie burnos šakute pasmeigtus makaronus, sustingsta. Oi, negerai…

– Tikrai nori žinoti?

Viduriuose pajuntu spazmą, apetitas dingsta.

– Tikrai, – sušnabždu.

„Tikrai? Ar tikrai to nori?“ Švystelėjusi ant grindų tuščią džino butelį, mano pasąmonė atsisėda krėsle tiesiai ir įsižiūri į mane siaubo kupinomis akimis.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas, matau, kad svyruoja.

– Mudu kalbėjomės, paskui aš ją išmaudžiau, – sako jis kimiu balsu ir, nesulaukęs mano atsako, skubiai priduria: – Be to, aprengiau ją tavo drabužiais. Tikiuosi, neprieštarausi. Ji buvo suskretusi.

Po velnių. Jis ją išmaudė?

Ir sugalvok tu man. Apdujusi žiūriu į nebaigtus valgyti makaronus. Dabar man bloga vien nuo jų vaizdo.

„Būk protinga“, – ragina mane pasąmonė. Racionali, intelektinė mano smegenų dalis supranta, jog Kristianas taip padarė tik todėl, kad Leila buvo nešvari, bet ši mintis pernelyg slegia. Trapioji ir pavydžioji mano dalis negali su tuo susitaikyti.

Staiga susigraudinu – noriu pasiduoti ne moteriškam verkšlenimui, kai ašaros gražiai ritasi per skruostus, o nevaldomam raudojimui, prilygstančiam staugimui prieš mėnulį. Giliai įkvepiu, kad susitvardyčiau, bet gerklė nemaloniai peršti nuo neprasiveržiančios raudos.

– Daugiau niekuo negalėjau jai padėti, Ana, – tyliai sako jis.

– Tu jai vis dar kažką jauti?

– Ne! – pasibaisėjęs šūkteli Kristianas ir sielvartingai užsimerkia.

Vėl įbedu akis į šleikštulį keliantį maistą lėkštėje. Negaliu žiūrėti į Kristianą.

– Bet matyti ją tokią – taip pasikeitusią ir palūžusią… Man ji žmogiškai rūpi, – jis gūžteli, tarsi norėdamas atsikratyti nemalonaus prisiminimo.

Jėzau, gal dar ir užuojautos tikisi?

– Ana, pažvelk į mane.

Negaliu. Žinau, kad pakėlusi akis prapliupsiu verkti. Man visko per daug, galvoje netelpa. Jaučiuosi tarsi perpildyta benzino cisterna – pripildyta iki pat kraštų. Daugiau vietos nėra. Priimti daugiau to mėšlo negaliu. Užsiliepsnočiau ir sprogčiau – būtų šlykštu. Jėzau!

Kristianas, taip intymiai besirūpinantis savo buvusia nuolankiąja, – galvoje vėl šmėsteli tas vaizdas. Po perkūnais, jis ją maudė – nuogą. Kūnu nusirita stiprus, skausmingas virpulys.

– Ana.

– Ką?

– Liaukis. Tai nieko nereiškia. Rūpinausi ja tarsi vaiku, palūžusiu, sutrikusiu vaiku, – sumurma Kristianas.

Po velnių, ką jis išmano apie rūpinimąsi vaiku? Juk su ta moterimi jį siejo tikri iškrypę lytiniai santykiai.

Ak, kaip skaudu. Giliai įkvepiu, kad galėčiau alsuoti lygiau. O gal Kristianas kalba apie save? Gal tas palūžęs vaikas – tai jis? Tai būtų lengviau suprantama… o gal niekas čia nesuprantama? Ak, kokia velniava. Staiga pasijuntu nuvargusi kaip šuo. Man reikia išsimiegoti.

– Ana.

Atsistoju, nusinešu lėkštę prie kriauklės ir sužeriu maisto likučius į šiukšliadėžę.

– Ana, prašau.

Staiga atsisuku į jį.

– Liaukis, Kristianai! Prašau tavęs, liaukis karksėjęs „Ana“! – surinku ir skruostais ima ristis ašaros. – Šiandien man jau gana. Einu gulti. Aš pavargusi ir išmušta iš vėžių. Todėl palik mane ramybėje.

Apsisukusi protekine pasileidžiu į miegamąjį, o man prieš akis – išplėtusio akis, priblokšto Kristiano žvilgsnis. Gerai, kad ir aš galiu jį priblokšti. Paskubomis nusirengiu, pasiraususi po jo komodos stalčius apsivelku jo marškinėlius ir patraukiu į vonios kambarį.

Pažiūriu į veidrodį ir vos atpažįstu į mane žvelgiančią raganą – nusikamavusią, paraudusiomis akimis ir nuo ašarų šlapiais skruostais. To jau per daug. Susmunku ant grindų ir pasiduodu jausmui, kurio ilgiau negaliu tramdyti: purtausi kūkčiodama, pagaliau leidžiu laisvai lietis ašaroms.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

–Ana, – švelniai prataria Kristianas ir prisitraukęs apkabina. – Prašau, neverk, Ana, prašau… – maldauja.

Jis sėdi ant vonios kambario grindų, o aš – jam ant kelių. Apsiveju rankomis jam kaklą, įsikniaubiu ir verkiu. Glausdamas lūpas man prie plaukų, Kristianas ramina mane, glosto nugarą, galvą.

– Atleisk, mažyte, – sušnabžda, o aš, išgirdusi šiuos žodžius, imu dar graudžiau verkti ir dar stipriau jį apkabinu.

Taip ir sėdime visą amžinybę. Pagaliau, kai išsiverkiu, Kristianas, laikydamas mane ant rankų, svirduliuodamas atsistoja, nuneša mane į savo kambarį ir paguldo į lovą. Po kelių sekundžių išsitiesia šalia ir išjungia šviesą. Tada tvirtai apglėbia, prisitraukia artyn ir aš pagaliau nugrimztu į blogą, neramų miegą.

Staiga pabundu. Man tvinksi galvoje, be to, per šilta. Kristianas apsivijęs mane nelyginant vijoklis. Kol vaduojuosi iš glėbio, jis per miegus kažką niurna, bet neprabunda. Atsisėdusi žvilgteliu į žadintuvą. Trečia valanda nakties. Man reikia išgerti advilio ir numalšinti troškulį. Nuleidžiu kojas nuo lovos krašto, atsistoju ir nutipenu į virtuvę didžiajame kambaryje.

Šaldytuve randu paką apelsinų sulčių ir prisipilu stiklinę. Mm… skanu ir tas tvinksėjimas galvoje aprimsta. Tada virtuvės spintelėse imu ieškoti ko nors nuo skausmo ir galų gale randu plastikinę dėžutę, pilną vaistų. Išgeriu dvi tabletes advilio ir įsipilu dar apelsinų sulčių.

Nueinu prie didžiulės stiklo sienos ir pažvelgiu į miegantį Siatlą. Aukštai danguje pastatytos Kristiano pilies – o gal geriau ją vadinti tvirtove? – papėdėje spindi ir mirksi šviesos. Priglaudus kaktą prie vėsaus stiklo palengvėja. Vakar sužinojusi naujienų, turiu apie daug ką pagalvoti. Atremiu nugarą į stiklą ir susmunku ant grindų. Tamsoje didysis kambarys atrodo it ola, čia vienintelis šviesos šaltinis – trys lemputės virš virtuvės salelės.

Ar ištekėjusi už Kristiano galėčiau čia gyventi? Čia, kur jis yra nežinia ką išdarinėjęs? Šiame bute, kur slypi jam vienam žinoma istorija?

Santuoka. Tai beveik neįtikėtina ir visiškai netikėta. Kita vertus, kiekviena diena su Kristianu kupina netikėtumų. Liūdnai šypteliu. Iš Kristiano Grėjaus, tų penkiasdešimties pagedėlio atspalvių, visada tikėkis netikėto.

Mano šypsena išblėsta. Aš atrodau kaip jo motina. Nuo šios skaudžios minties plaučiuose pritrūksta oro. Mes visos panašios į jo motiną.

Po galais, kodėl išaiškėjus šiai mažai paslapčiai aš vis dar čia? Nenuostabu, kad Kristianas nenorėjo man jos atskleisti. Bet jis juk negali gerai prisiminti savo motinos. Dar kartą pasvarstau, ar nederėtų pasikalbėti su daktaru Flinu. Ar Kristianas man leistų? Galbūt gydytojas suteiktų man trūkstamos informacijos?

Papurtau galvą. Nors ir negyvai pervargusi, vis dėlto džiaugiuosi didžiojo kambario tyla, ramybe ir jame kabančiais nuostabiais dailės kūriniais – šaltais ir santūriais, bet skendinčiais šešėliuose, savotiškai gražiais ir, be abejo, nesuvokiamai vertingais. Ar galėčiau čia gyventi? Laimėje ir nelaimėje? Sirgdama ir būdama sveika? Užsimerkiu, atlošdama galvą vėl atremiu pakaušį į stiklą ir, tarsi norėdama apsivalyti, giliai atsidūstu.

Ramybę ir tylą sutrikdo laukinis riksmas – toks klaikus, kad visas kūnas nueina pagaugais. Kristianas! Po velnių, kas atsitiko? Dar nenutilus siaubingo šauksmo aidui, iš baimės besidaužančia širdimi pašoku ir tekina lekiu į miegamąjį.

Paspaudžiu vieną šviesos jungiklį ir užsidega lempa ant Kristiano naktinės spintelės. Jis vartosi ir blaškosi lovoje, kankinamai raičiojasi. „Ne!“ – vėl surinka, šis šiurpus, sukrečiantis jo klyksmas mane kiaurai perveria.

Po galais, košmaras!

– Kristianai!

Pasilenkiu prie jo, suimu už pečių ir purtydama žadinu. Jis atsimerkia, akys – paklaikusios, tuščios kaip duburiai – baimingai pasidairo po tuščią kambarį ir pagaliau įsminga į mane.

– Tu išėjai, išėjai, turėjai išeiti, – veblena Kristianas plačiai atsimerkęs, jo akyse vis ryškėja priekaištas. Jis atrodo toks sutrikęs, kad man iš gailesčio spaudžia širdį. Vargšas Penkiasdešimt…

– Aš čia, – prisėdu šalia jo ant lovos krašto. – Aš čia, – tyliai murmteliu jį ramindama. Paskui guodžiamai priglaudžiu delną Kristianui prie skruosto.

– Tu išėjai, – susijaudinęs šnabžda Kristianas. Žvilgsnis dar paklaikęs ir baimingas, bet, rodos, jis po truputį rimsta.

– Nuėjau atsigerti. Ištroškau.

Kristianas užsimerkia, delnais pasitrina veidą. Kai vėl atsimerkia, atrodo baisiai nelaimingas.

– Tu čia. Ak, ačiū Dievui.

Jis ištiesia rankas, stipriai mane apkabina ir pargriauna ant lovos.

– Aš tik nuėjau atsigerti, – sušnabždu.

Ak, kokia stipri jo baimė… aš jaučiu. Kristiano marškinėliai permirkę nuo prakaito, be to, jis laiko mane prispaudęs prie krūtinės, tad girdžiu, kaip daužosi širdis. Jis spokso į mane lyg tikrindamas, ar esu čia. Švelniai paglostau jam plaukus, paskui skruostą.

– Kristianai, prašyčiau… Aš čia. Ir niekur neišeisiu, – sakau ramindama jį.

– Ak, Ana… – sukužda jis.

Pirštais stipriai suspaudžia smakrą, kad nejudėčiau, ir lūpos susiranda mano lūpas. Jo kūnu siūbteli aistra, mano kūnas netikėtai atsiliepia – taip jis susijęs su Kristiano kūnu, taip prie jo prisitaikęs. Kristianas lūpomis paliečia man ausį, kaklą, vėl grįžta prie burnos, dantimis švelniai grybšteli apatinę lūpą, jo ranka keliauja aukštyn, nuo mano klubo prie krūties, pakeliui traukdama marškinėlius. Glamonėdamas, čiupinėdamas mano odą ir kūno linkius bei įdubas, jis sukelia jau žinomą reakciją: nuo jo prisilietimų mano kūnas ima virpėti. Sudejuoju, jis suima man krūtį, pirštais spusteli spenelį.

– Geidžiu tavęs, – sukužda Kristianas.

– Aš čia, visa tavo. Tik tavo, Kristianai.

Jis suniurna ir vėl mane pabučiuoja, aistringai, bet ir karštligiškai, ir beviltiškai – to dar niekada nebuvau pajutusi. Suėmusi už apačios, trūkteliu Kristiano marškinėlius aukštyn, jis padeda man juos nuvilkti. Klūpodamas man tarp kojų, Kristianas paskubomis mane pasodina ir nurengia.

Jo žvilgsnis rimtas, geismingas, kupinas baisių, dabar jau atskleistų paslapčių. Delnais suėmęs veidą, jis mane pabučiuoja ir mudu vėl nuvirstame ant lovos, jo šlaunis įsispraudusi man tarp šlaunų, jis mane pusiau užgulęs. Jo varpa standi, plėšdama trumpikes remiasi man į klubą. Kristianas manęs trokšta, bet aš kažkodėl kaip tik dabar prisimenu bauginančius jo žodžius apie motiną. Staiga pasijuntu taip, tarsi mano lytinį instinktą kas nors būtų perliejęs kibiru šalto vandens. Po velnių. Negaliu mylėtis. Dabar ne.

– Kristianai… liaukis. Aš negaliu, – paskubomis sušnabždu prikišusi lūpas jam prie burnos, rankomis remdamasi jam į žastus.

– Ką? Kas negerai? – sumurma jis ir ima bučiuoti man sprandą, paskui liežuvio galiuku švelniai brūkšteli per kaklą žemyn. Oi…

– Ne, prašau. Aš negaliu, ne dabar. Duok man truputį laiko, prašau…

– Ak, Ana, daug negalvok, – sušnabžda Kristianas ir atsargiai krimsteli man ausies spenelį.

– Oi! – aikteliu, to krimstelėjimo atliepą pajutusi tarpkojyje, o kūnas išsiriečia mane išduodamas. Visai sutrinku.

– Aš nė kiek nepasikeičiau, Ana. Myliu tave ir man tavęs reikia. Liesk mane. Prašau.

Kristianas nosimi brūkšteli man per nosį ir aš pasiduodu sujaudinta šio tylaus, širdingo prašymo.

Liesti jį. Liesti jį mudviem mylintis. Dieve…

Kristianas pasikelia, iki pusės pakimba virš manęs, atidžiai žiūri į mane, net blausioje naktinės lempelės šviesoje aiškiai matau, kad visiškai pakerėtas laukia mano sprendimo.

Pakėlusi ranką nedrąsiai priglaudžiu delną prie švelnių krūtinės plaukų. Kristianas tyliai aikteli ir, tarsi kęsdamas skausmą, stipriai užsimerkia, bet šį kartą rankos aš neatitraukiu. Keliu ją aukštyn ir, jusdama Kristiano drebulį, pasiekiu pečius. Jis sudejuoja, o aš staigiai prisitraukiu jį ir abu delnus uždedu ant nugaros, kurios dar nebuvau lietusi, – spaudžiu rankas prie menčių ir laikau jį prie savęs. Kristianas dusliai sudejuoja, bet daugiau nieko nedaro.

Įsikniaubęs man į kaklą, jis bučiuoja, čiulpčioja ir krimsčioja, paskui nosimi brūkšteli per smakrą aukštyn ir pabučiuoja mane: jo liežuvis savininkiškai įsmunka man į burną, o rankos dar kartą nuslysta visu kūnu. Kristiano lūpos pagarbiai, tarsi šlovindamos mano kūną, slenka žemyn… žemyn… žemyn prie krūtų, o aš laikau rankas jam ant pečių ir nugaros jusdama, kaip įsitempia ir vėl atsipalaiduoja puikiai ištreniruoti raumenys ir nuo sapnuoto košmaro dar drėgna oda. Jis lūpomis suspaudžia krūties spenelį, ima spaudyti ir traukyti, o šis kiek galėdamas stiepiasi pasitikti nuostabiai įgudusios Kristiano burnos.

Myktelėjusi nagais perbraukiu jam per nugarą. Kristianas iš netikėtumo aikteli, dusliai sudejuoja.

– Po velnių, Ana, – šnopuodamas pusiau rikteli, pusiau suvaitoja.

Nuo tų žodžių man suspaudžia širdį, bet taip pat įsitempia visi raumenys žemiau juosmens. Ak, kaip galiu jį paveikti! Ir pati jau šnopuoju, kvėpuoti man – nė kiek ne lengviau negu Kristianui.

Jo ranka slysta žemyn, papilve, pasiekia lytį ir pirštai įlenda į makštį. Sudejuoju, Kristianas judina pirštus manyje įprasta trajektorija, o aš, noriai ji pasitikdama, kilsteliu dubenį.

– Ana, – sukužda jis. Tada staiga atšlyja nuo manęs ir atsisėda, nusimauna trumpikes ir, pasilenkęs prie naktinės spintelės, paima folijos paketėlį. Žvelgdamas pilkomis liepsningomis akimis, paduoda man sargį. – Gal pati nori užmauti? Vis dar gali atsisakyti. Visada gali atsisakyti, – sumurma.

– Geriau nesuteik man progos galvoti, Kristianai. Aš taip pat tavęs geidžiu.

Dantimis perplėšiu paketėlį, Kristianas atsiklaupia man tarp kojų ir aš virpančiais pirštais jį užmaunu.

– Patikimai kaip visada, – sako Kristianas. – Ana, tu griauni mano vyrišką savigarbą.

Stebiuosi, kad galiu valdyti šį vyrą vien prisilietimu. Jis užgula mane, išsitiesia ir visos abejonės kol kas nuvejamos šalin ir įgrūdamos į tamsias, bauginančias gelmes sąmonės paribiuose. Šis vyras, mano vyras, mano Penkiasdešimt, apsuko man galvą. Kristianas netikėtai pasiverčia ir aš atsiduriu ant jo. Nieko sau…

– Tu… paimk mane… – sukužda jis, svilindamas mane liepsningu, laukiniu žvilgsniu.

Dieve… Labai labai lėtai jį užsėdu. Kristianas atlošia galvą ir dejuodamas užsimerkia. Sučiupusi jį už rankų imu sūpuotis džiūgaudama, kad visiškai priklausau jam, mėgaudamasi Kristiano reakcija, žiūrėdama, kaip jis man atsiveria. Jaučiuosi kaip deivė. Pasilenkusi pakšteliu jam į smakrą, dantimis brūkšteliu per šiurkščiais plaukeliais apžėlusią skruosto apačią. Kristiano skonis malonus. Jis suspaudžia man klubus ir išlygina ritmą – dabar sūpuojuosi lengvai ir lėtai.

– Ana, liesk mane… prašau…

O! Palinkusi į priekį, rankomis atsiremiu jam į krūtinę. Kristianas sušunka – tas šūksnis primena kūktelėjimą – ir įsiskverbia giliai į mane.

– Aaa! – suvaitoju ir nagais švelniai brūkšteliu jam per krūtinę, per jos plaukus, o Kristianas garsiai aikteli, vikriai apsiverčia ir aš vėl atsiduriu po juo.

– Gana, – sudejuoja jis. – Daugiau nereikia. – Tai taip pat nuoširdus prašymas.

Pakėlusi rankas, delnais suspaudžiu jam skruostus ir pajuntu, jog jie drėgni, imu traukti jį artyn, kad galėčiau pabučiuoti. Apglėbiu jam nugarą.

Tyliai ir dusliai myktelėjęs, Kristianas ima judėti manyje, traukia ir stumia, bet palengvėjimo vis dar nepatiriu. Galva pilna neaiškių minčių, neišspręstų problemų. Aš per daug galvoju apie Kristianą.

– Atsiverk man, Ana, – ragina jis mane.

– Ne.

– Atsiverk, – piktai burbteli Kristianas, tada truputį pasikelia ir ima sukti klubus.

Jėzau… aaa!

– Nagi, mažyte, man to reikia. Parodyk man…

Ir aš peržengiu ribą, mano kūnas – jo kūno vergas, stipriai apkabinu Kristianą, apsiveju tarsi vijoklis, ir jis, šaukdamas mano vardą, patiria orgazmą tuo pačiu metu, o paskui suglemba, užgula mane visu svoriu ir prispaudžia prie čiužinio.

LAIKAU KRISTIANĄ ATSARGIAI APGLĖBUSI, jis padėjęs galvą man ant krūtinės, abu džiaugiamės ką tik patirtu mylėjimosi malonumu. Pirštais glostydama plaukus, klausausi, kaip jo alsavimas rimsta.

– Niekada manęs nepalik, – sukužda Kristianas, o aš, puikiai žinodama, kad jis nematys, užverčiu akis į lubas.

– Žinau, kad užvertei akis, – sumurma jis su aiškia ironijos gaidele.

– Tu gerai mane pažįsti, – burbteliu.

– Norėčiau pažinti dar geriau.

– Grįžkime prie tavęs, Grėjau. Apie ką buvo tas košmaras?

– Kaip visuomet.

– Papasakok.

Kristianas įsitempęs patyli, paskui sunkiai ir giliai atsidūsta.

– Man maždaug treji metai, o rinktinės kekšės sąvadautojas vėl įsiutęs kaip bulius. Jis nesiliauja rūkęs, traukia cigaretę po cigaretės ir neranda peleninės…

Kristianas nutyla, aš sustingstu, širdį sugniaužia šiurpas ir šaltis.

– Skaudėjo, – vėl prabyla jis. – Tą skausmą pamenu. Dėl jo ir sapnuoju košmarus. Dėl to skausmo ir dėl to, kad ji nė nemėgino jo sustabdyti.

Ak, ne. Tai nepakeliama. Dar stipriau apkabinu Kristianą, laikau jį apsivijusi rankomis, kojomis ir stengiuosi neuždusti iš nevilties. Kas gali šitaip elgtis su vaiku? Jis pakelia galvą ir įdėmiai pažvelgia pilkomis akimis.

– Tu ne tokia kaip ji. Niekada taip nemanyk. Prašau.

Žiūrėdama į jį sumirksiu. Kristiano žodžiai labai drąsinantys. Kai jis vėl padeda galvą man ant krūtinės, pagalvoju, kad kalba baigta, bet netrukus jis nustebina mane vėl prabildamas.

– Kartais sapne ji tiesiog guli ant grindų. Ir aš manau, kad miega. Bet ji nejuda. Niekada nejuda. O aš alkanas. Labai alkanas…

Ak, koks mėšlas.

– Staiga kyla baisus triukšmas, jis grįžta ir, keikdamas tą kekšę narkomanę, skaudžiai man smogia. Jis visuomet pirmiausia pasišvaistydavo kumščiu arba diržu.

– Dėl to nenori būti liečiamas?

Kristianas užsimerkia ir stipriau mane apkabina.

– Tai sunku paaiškinti, – sumurma. Nosimi brūkšteli tarp krūtų ir giliai įkvepia, mėgindamas nukreipti mano dėmesį.

– Pasistenk, – paraginu jį.

Kristianas atsidūsta.

– Ji manęs nemylėjo. Aš pats savęs nemylėjau. Nežinojau, kad gali būti ir kitoks prisilietimas, ne tik… šiurkštus. Nuo to viskas ir prasidėjo. Flinas visa tai gali paaiškinti geriau už mane.

– Ar galėčiau su juo susitikti?

Jis pakelia galvą ir pažvelgia į mane.

– Penkiasdešimt atspalvių jau spalvina ir tave?

– Matyt. Bet šią akimirką man patinka, kaip jie mane spalvina, – taip sakydama gundomai pasirangau po Kristianu ir jis nusišypso.

– Taip, panele Stil, ir man patinka.

Jis pasilenkęs pabučiuoja mane. Paskui dar kelias sekundes žiūri į akis.

– Tu man tokia brangi, Ana. Siūlydamas už manęs tekėti, kalbėjau rimtai. Ir po vestuvių galėsime vienas kitą geriau pažinti. Galėsiu tavimi rūpintis. Tu galėsi rūpintis manimi. Jei norėsi, galėsime turėti vaikų. Aš pasiūliau, bet spręsk tu, Anastazija. Geidžiu ir tavo kūno, ir sielos – amžiams. Prašau, pagalvok apie tai.

– Pagalvosiu, Kristianai. Tikrai, – patikinu jį jusdama, kad man vėl ima svaigti galva. Vaikų? Jėzau… – Ir vis dėlto, jei neprieštarauji, pirmiausia norėčiau pasikalbėti su daktaru Flinu.

– Sutinku su viskuo, mažyte. Su viskuo. Kada norėtum su juo susitikti?

– Kuo greičiau, tuo geriau.

– Puiku. Rytą suderinsiu su juo vizito laiką, – Kristianas užmeta akį į laikrodį. – Jau vėlu. Turėtume miegoti.

Jis pasilenkia išjungti naktinės lempelės ir prisitraukia mane. Žvilgteliu į žadintuvą. Po galais, jau be penkiolikos minučių ketvirta.

Kristianas gulėdamas už nugaros viena ranka mane apglėbia ir priglaudžia nosį prie sprando.

– Myliu tave, Ana Stil, ir noriu, kad visada būtum šalia, – sumurma jis ir pakšteli man į sprandą. – O dabar miegok.

Užsimerkiu.

NENORIAI PAKELIU APSUNKUSIUS VOKUS ir akis užplūsta ryški šviesa. Sudejuoju. Aš išprakaitavusi, tarsi atskirta nuo sunkių kaip švinas savo rankų ir kojų, o Kristianas guli apsivijęs mane nelyginant vijoklis. Kaip visada, man per šilta. Dabar negali būti daugiau kaip penkta ryto, žadintuvas dar neskambėjo. Išsitiesiu vaduodamasi iš Kristiano skleidžiamo karščio, pasisuku jo glėbyje, o jis per miegus kažką suniurna. Pažvelgiu į laikrodį. Be penkiolikos minučių devynios.

Mėšlas, aš pavėluosiu. Prakeikimas. Išsiropščiu iš lovos ir nukuriu į vonios kambarį. Per keturias minutes spėju nusiprausti po dušu ir grįžti į miegamąjį.

Kristianas pusiausėda guli lovoje ir, ne itin uoliai slėpdamas pašaipą, bet ir įdėmiai žiūri, kaip aš šluostausi ir kartu renkuosi drabužius. Gal jis laukia, ką pasakysiu apie vakar išgirstas naujienas? Bet dabar aš tam neturiu laiko.

Permetu žvilgsniu drabužius: juodos, ilgos, laisvos kelnės, juoda palaidinukė – truputį panėši į ponios Robinson stilių, bet apsigalvoti šį kartą tiesiog nėra kada. Paskubomis užsisegu juodą liemenėlę, apsimaunu juodas kelnaites puikiai žinodama, kad Kristianas stebi kiekvieną mano krustelėjimą. Tai… nervina. Tos kelnaitės ir liemenėlė puikiausiai tiks.

– Gražiai atrodai, – tebegulėdamas lovoje tyliai sako Kristianas. – Žinai, galėtum paskambinti ir pasakyti, kad susirgai.

Jis apdovanoja mane pribloškiančia, kreiva, nepaprastai gundoma šypsena. Ak, jis moka vilioti. Vidinė dievaitė provokuodama mane priekaištingai papučia lūpas.

– Ne, Kristianai, negaliu. Nesu didybės manijos apimtas ir gražiai šypsotis mokantis generalinis direktorius, kuris gali ateiti ir išeiti kada užsinori.

– O man patinka tada, kada užsinoriu, – patenkintas Kristianas išsišiepia taip, kad jau atrodo nelyginant plokščiaekranis televizorius.

– Kristianai! – priekaištingai šūkteliu. Sviedžiu į jį rankšluostį ir jis nusijuokia.

– Graži šypsena, ar ne?

– Taigi. Juk žinai, kaip ji mane veikia.

Užsisegu rankinį laikrodį.

– Ne, nežinau, – apsimestinai naiviai atsako jis ir sumirksi.

– Dar ir kaip žinai. Taip pat tu veiki ir visas kitas moteris. Gyva bėda žiūrėti į jas, nuolat alpstančias.

– Šit kaip? – dar labiau pralinksmėjęs, jis kilsteli antakį.

– Nevaidinkite naivuolio, pone Grėjau, jums šis vaidmuo visai netinka, – išdrožiu, rišdamasi plaukus į uodegą ir audamasi juodus aukštakulnius. Štai, turėtų būti gerai.

Kai pasilenkiu atsisveikinti ir pasibučiuoti, Kristianas čiumpa mane, pargriauna ant lovos ir, pasirėmęs į čiužinį, pakimba virš manęs išsišiepęs iki ausų. Dieve… Jis toks gražus: akys išdykėliškai spindi, plaukai susitaršę kaip ką tik išdykavusio lovoje, o dar ta akinanti šypsena… Dabar jis nusiteikęs žaismingai.

Aš dar pavargusi, nuo vakar atskleistų paslapčių man dar sukasi galva, o jis žvalus kaip vieversys ir vėl alkanas sekso. Ak, erzinantis Penkiasdešimt…

– Kaip man sugundyti tave pasilikti? – tyliai klausia jis ir mano širdis trumpai apmiršta, o tada ima smarkiai plakti. Jis – įsikūnijusi pagunda.

– Nepavyks, – suniurnu, iš visų jėgų grumdamasi, kad galėčiau atsisėsti. – Paleisk mane.

Jis perkreipia lūpas ir aš pasiduodu. Plačiai šypsodamasi, pirštais perbraukiu per puikių lūpų kontūrus… mano Penkiasdešimt… Neapsakomai jį myliu – net ir nepataisomai sugadintą. Nors kol kas net nepradėjau gilintis į vakarykščius įvykius ir svarstyti, kaip jaučiuosi dėl to, kas nutiko.

Keliu galvą jo pabučiuoti, patyliukais džiaugdamasi, kad išsivaliau dantis. Kristianas apdovanoja mane ilgu, geismingu bučiniu, o paskui vikriai mane pakelia ir pastato ant grindų – apsvaigusią, gaudančią kvapą, truputį virpančiais keliais.

– Teiloras tave nuveš. Bus greičiau, nes tau nereikės ieškoti, kur pastatyti automobilį. Jis laukia prie durų, – maloniai paaiškina Kristianas, rodos, gerokai atlėgusia širdimi.

Ar jis nerimavo, ką aš darysiu ryte? Šiaip ar taip, po nakties, tai yra paryčių, visiškai aišku, kad sprukti nesiruošiu.

– Gerai. Ačiū, – sumurmu gailėdamasi, kad neguliu lovoje, sutrikusi dėl Kristiano abejonių ir truputį suirzusi, kad vėl nevairuosiu savo „Saab“. Bet jis, žinoma, teisus: su Teiloru darbą pasieksiu greičiau.

– Džiaukitės ramiu rytu lovoje, pone Grėjau. Mielai pasilikčiau, bet įmonės, kurioje dirbu, savininkui nepatiktų, jei jo pavaldiniai numotų ranka į darbą vien dėl beprotiško sekso.

Taip tarusi, čiumpu rankinę.

– Aš, panele Stil, neabejoju, kad jam tai patiktų. Tiesą sakant, tos įmonės savininkas net primygtinai to reikalautų.

– Kodėl tebetysote lovoje? Jums tai visai nebūdinga.

Kristianas susideda rankas virš galvos ir plačiai nusišypso.

– Nes galiu sau tai leisti, panele Stil.

Nepritariamai papurtau galvą.

– Iki, mielasis.

Pasiunčiu Kristianui oro bučinį ir žengiu pro duris.

TEILORAS MANĘS JAU LAUKIA ir, rodos, žino, kad vėluoju, nes lekia kaip akis išdegęs ir penkiolika po devintos atveža mane į leidyklą. Jam sustojus prie šaligatvio, atsikvepiu lengviau – džiaugiuosi, kad likau gyva, nes jis kaip reikiant įvarė man baimės. Bet esu jam ir dėkinga už tai, kad pavėlavau nedaug, vos penkiolika minučių.

– Ačiū, Teilorai, – išbalusi sumurmu.

Pamenu, Kristianas sakė, kad Teiloras vairavo tankus; tai gal ir NASCAR ralyje yra dalyvavęs?

– Ana… – atsisveikindamas Teiloras linkteli, o aš pasileidžiu tekina ir tik atidariusi leidyklos priimamojo duris sumoju, kad Teiloras, rodos, pagaliau liovėsi kreiptis į mane „panele Stil“. Nejučia šypteliu.

Priimamajame Klerė nusišypso ir aš nudumiu prie savo darbo stalo.

– Ana! – iš karto pasišaukia mane Džekas. – Eikš čia.

– Atsiprašau. Pramiegojau… – nuraustu kaip žarija.

– Žiūrėk, kad daugiau tai nepasikartotų. Išvirk man kavos, o paskui prašysiu, kad paruoštum išsiųsti kelis laiškus. Judinkis! – rikteli Džekas.

Krūpteliu.

Ko jis taip siunta? Kas jam užėjo? Ką aš padariau? Nuskubu į virtuvėlę virti kavos. Gal reikėjo apsimesti sergančia ir į darbą neiti? Dabar galėčiau… na, galėčiau su Kristianu užsiimti malonia veikla, pusryčiauti arba tiesiog šnekėtis – tiesa, tai būtų šiek tiek neįprasta.

Kai nešina kava nedrąsiai įžengiu į Džeko kabinetą, jis manęs, galima sakyti, nė nepastebi. Tik švysteli man lapą popieriaus – vos įskaitomai prikeverzotą ranka.

– Surink tekstą, atnešk man pasirašyti, tada nukopijuok ir išsiųsk visiems mūsų leidyklos autoriams.

– Gerai, Džekai.

Man išeinant, jis net akių nepakelia. Dieve, koks įsiutęs…

Lengviau atsikvepiu tik vėl atsisėdusi prie savo stalo. Laukdama, kol pasileis kompiuteris, gurkšteliu arbatos. Ir pasitikrinu elektroninį paštą.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:05

Gavėjas: Anastazija Stil

Prašau naudotis „BlackBerry“ telefonu.

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Gerai, jei tai kai kam labai svarbu

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:27

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Mano viršininkas pasiuto.

Kaltinu tave, kad iki paryčių neleidai užmigti su savo… kvailystėmis.

Gėdytumeisi.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Kokiomis kvailystėmis?

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:32

Gavėjas: Anastazija Stil

Tau nereikia dirbti, Anastazija.

Nė neįsivaizduoji, kaip tos mano kvailystės mane nustebino.

Bet man patinka neleisti tau užmigti iki paryčių. :)

Prašau, naudokis „BlackBerry“ telefonu.

Ak, tiesa, taip pat prašau, kad už manęs tekėtum.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Užsidirbti pragyvenimui

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:35

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Tavo įgimtas polinkis priekabiauti man žinomas, bet gal tiesiog… liaukis.

Man reikia pasikalbėti su tavo psichiatru.

Tik tada išgirsi mano atsakymą.

Nesu griežtai nusiteikusi prieš gyvenimą nuodėmėje.

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: „BLACKBERRY“ TELEFONAS

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:40

Gavėjas: Anastazija Stil

Anastazija, jei ketini kalbėti apie daktarą Fliną, tai NAUDOKIS „BLACKBERRY“.

Tai ne prašymas.

Kristianas Grėjus

Dabar supykęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Oi, velnias… Dabar dar ir jis ant manęs siunta. Na ir tegul, man tas pats. Iš rankinės išsitraukiu „BlackBerry“ telefoną ir nepatikliai į jį pažvelgiu. Man bežiūrint jis suskamba. Ar Kristianas negali palikti manęs ramybėje?

– Klausau, – griežtai atsiliepiu.

– Ana, sveika.

– Chosė! Kaip sekasi?

Ak, kaip gera girdėti jo balsą.

– Puikiai, Ana. Klausyk, ar vis dar susitikinėji su tuo Grėjumi?

– Hm… taip… O ką?

Kodėl Chosė apie tai klausinėja?

– Na, jis nupirko visas tavo nuotraukas, tad pamaniau, galėčiau atvežti jas į Siatlą ir pristatyti jam į namus. Ketvirtadienį parodos uždarymas, todėl penktadienį vakare galėčiau jas atvežti ir palikti, kaip manai? Gal nueitume kur nors pasėdėti, išgerti… Tiesą sakant, tikėjausi pas tave ir pernakvoti…

– Puiki mintis, Chosė. Taip, neabejoju, kad galėsime ką nors panašaus suorganizuoti. Pasikalbėsiu su Kristianu ir tau paskambinsiu, gerai?

– Puiku, lauksiu tavo skambučio. Sudie, Ana.

– Sudie.

Jis padeda ragelį.

Po galais. Chosė nemačiau ir nieko apie jį negirdėjau nuo parodos atidarymo. Net nepaklausiau, ar paroda pavyko ir ar jis pardavė daugiau nuotraukų. Kokia aš draugė…

Taigi penktadienio vakarą galėčiau praleisti su Chosė. Bet ką apie tai pasakys Kristianas? Staiga susigriebiu taip smarkiai kramtanti apatinę lūpą, kad net skauda. Ak, tas žmogus taiko dvejopus standartus. Jis – prisiminus nukrečia šiurpas – gali maudyti suskretusią buvusią meilužę, bet manęs greičiausiai laukia didžiuliai nemalonumai vien dėl to, kad noriu su Chosė išgerti porą taurių. Kaip man sutvarkyti šį reikalą?

– Ana! – šūkteli Džekas, akimirksniu išblaškydamas mano mintis. Ar jis vis dar niršta? – Kur tas laiškas?

– Hm… Jau einu.

Mėšlas… Kas jam užėjo?

Šviesos greičiu surenku Džeko laiško tekstą, išspausdinu ir susinervinusi lekiu į jo kabinetą.

– Prašom.

Padedu laišką ant jo stalo ir jau ketinu pasišalinti. Skvarbiu ir kritišku žvilgsniu Džekas paskubomis permeta tekstą.

– Nežinau, ką veiki prie stalo, bet moku tau už tai, kad dirbtum, – nepatenkintas išrėžia.

– Žinau, už ką man mokate, Džekai, – sakau tyliai ir nuolankiai. Jaučiu, kad palengva raustu.

– Tekstas pilnas korektūros klaidų, – rėžia jis. – Sutvarkyk.

Prakeikimas. Džekas ima kalbėti kaip kitas mano pažįstamas vyras, tik Kristiano šiurkštumą galiu pakęsti. O Džekas ne juokais nervina.

– Ir atnešk man dar puodelį kavos.

– Atsiprašau, – sušnabždu ir kuo greičiau maunu iš jo kabineto.

Po velnių. Jis nepakenčiamas. Grįžtu prie savo stalo, greitai pataisau laiško tekstą – dvi korektūros klaidas – ir, prieš spausdindama, dar kartą atidžiai jį perskaitau. Dabar laiškas nepriekaištingas. Sulakstau dar vieno puodelio kavos Džekui ir, eidama pro Klerę, užverčiu akis į lubas rodydama, kad šįryt viršininkas mane vaiko. Giliai atsidususi vėl prisiartinu prie jo kabineto durų.

– Dabar geriau, – nepatenkintas burbteli jis ir pasirašo laišką. – Padaryk laiško kopijų, originalą padėk į dokumentų spintą, o tas kopijas paštu išsiųsk visiems autoriams. Supratai?

– Taip. – Nesu idiotė. – Džekai, ar kas negerai?

Jis pakelia žydras, vis labiau besidrumsčiančias akis ir įdėmiai nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. Man net kraujas sustingsta gyslose.

– Viskas gerai.

Atsakymas trumpas, atžarus ir formalus. Pastovėjusi kaip paskutinė kvaiša, – nors iš paskutiniųjų mėginau tokia nepasirodyti, – sunkiai vilkdama kojas išeinu iš jo kabineto.

Gal ir Džekas turi psichologinių problemų? Ak, mane supa dvasios ligoniai… Nueinu prie kopijavimo aparato, kuriame, žinoma, stringa popieriaus tiekimo mechanizmas, o kai gedimą pašalinu, pasirodo, kad nėra popieriaus. Šiandien man tikrai nesiseka.

Kai pagaliau grįžusi prie savo darbo stalo imu kaišioti į vokus laiškus, suskamba „BlackBerry“ telefonas. Pro stiklinę sieną matau, kad Džekas kalbasi telefonu. Atsiliepiu. Skambina Etanas.

– Labas, Ana. Na, kaip tau vakar vakare sekėsi?

Vakar vakare… Galvoje greitai praplaukia vaizdų virtinė: klūpantis Kristianas, jo paslapties atskleidimas, piršlybos, makaronai su sūriu, mano ašaros, jo susapnuotas košmaras, seksas, aš, liečianti jam krūtinę…

– Hm… gerai, – tyliai ir neįtikinamai sakau.

Etanas patyli, bet nusprendžia nesigilinti, kaip iš tiesų jaučiuosi.

– Puiku. Ar galėčiau pasiimti raktus?

– Žinoma.

– Užeisiu maždaug po pusvalandžio. Ar turėsi laiko puodeliui kavos?

– Oi, šiandien ne. Pavėlavau į darbą, o mano viršininkas – kaip įdūkęs lokys sopančia galva ir su dagiu išeinamojoje.

– Bjauru klausytis.

– Šlykštu ir bjauru, – sukikenu.

Etanas nusijuokia ir man šiek tiek pasitaiso nuotaika.

– Gerai. Pasimatom po pusvalandžio, – ir jis baigia pokalbį.

Pakeliu akis į Džeką, o jis įdėmiai spokso į mane. Velnias… Kaip įmanydama stengiuosi nekreipti į jį dėmesio ir toliau kaišioju į vokus laiško kopijas.

Po pusvalandžio vėl suskamba mano telefonas. Klerė.

– Jis vėl čia, priimamajame. Šviesiaplaukis dievas…

Po neramios vakardienos ir Džeko pykčio priepuolio džiaugiuosi matydama Etaną, bet jis apsisuka ant kulno ir jau vėl eina pro duris.

– Ar vakare susitiksime?

– Tikriausiai liksiu su Kristianu, – sakau ir nuraustu.

– Na ir įklimpai… – geraširdiškai tarsteli Etanas.

Gūžteliu. Jis nežino nė pusės tiesos, ir tą akimirką suprantu, kad tikrai įklimpau – vos ne iki kaklo. Ir visam gyvenimui. Keista, bet Kristianas, rodos, jaučiasi taip pat. Etanas trumpai mane apkabina.

– Iki, Ana.

Grįžtu prie darbo stalo, gromuliuodama ką tik suprastą tiesą. Ak, kiek daug paaukočiau už dieną vienumoje, už dieną, per kurią galėčiau viską apgalvoti.

– Kur buvai? – klausia Džekas, staiga išdygęs prie stalo ir grėsmingai palinkęs prie manęs.

– Priimamajame turėjau sutvarkyti vieną reikalą.

Jis neabejotinai mane nervina.

– Noriu pietų. To paties kaip visada, – staiga išdrožia Džekas ir apsisukęs nupėdina į savo kabinetą.

Kodėl nelikau namie su Kristianu? Mano vidinė dievaitė sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir papučia lūpas; ji nori išgirsti atsakymą ir į šį klausimą. Pasiimu rankinę, „BlackBerry“ telefoną ir patraukiu prie laukujų durų. Pasitikrinu elektroninį paštą.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:06

Gavėjas: Anastazija Stil

Be tavęs mano lova per didelė.

Rodos, vis tiek teks eiti į darbą.

Net didybės manijos apimtiems generaliniams direktoriams reikia kuo nors užsiimti.

x

Kristianas Grėjus

Nuobodžiaujantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Yra ir dar vienas, šiek tiek vėliau jo atsiųstas laiškas.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Diskretiškumas

Data: 2011 m. birželio 15 d. 09:50

Gavėjas: Anastazija Stil

Tam reikia tikros drąsos.

Prašau diskretiškumo – iš leidyklos elektroninio pašto dėžutės siunčiami tavo laiškai stebimi.

KIEK KARTŲ TURIU TAU KARTOTI?

Taip. Tavo žodžiais tariant, tai rėksmingos didžiosios raidės. NAUDOKIS „BLACKBERRY“ TELEFONU.

Daktaras Flinas priims mus rytoj vakare.

x

Kristianas Grėjus

Vis dar labai pykstantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Ir dar vienas, gerokai vėliau rašytas laiškas… Ak, ne…

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Interneto tinklų trikdžiai

Data: 2011 m. birželio 15 d. 12:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Nesulaukiau iš tavęs jokio atsakymo.

Prašau, parašyk, kad tau viskas gerai.

Juk žinai, kaip man neramu.

Atsiųsiu Teilorą patikrinti!

x

Kristianas Grėjus

Labai nekantraujantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Užverčiu akis į lubas ir paskambinu Kristianui. Nenoriu, kad jis jaudintųsi.

– Kristiano Grėjaus telefonas, kalba Andrėja Parker.

Ak… Dėl to, jog atsiliepia ne Kristianas, taip sutrinku, kad sustoju vidury gatvės kaip įbesta, o paskui žingsniuojantis jaunuolis metasi į šalį, vengdamas į mane atsitrenkti, ir kažką piktai suniurna. Palendu po žalia kulinarijos parduotuvėlės stogine.

– Alio. Kuo galėčiau padėti? – nutraukia nejaukią tylą Andrėja.

– Atsiprašau… aš… norėjau pasikalbėti su Kristianu…

– Šiuo metu ponas Grėjus susirinkime, – nė kiek nesutrikusi paaiškina ji. – Ar galėčiau jam ką nors perduoti?

– Ar galėtumėte pasakyti, kad skambino Ana?

– Ana? Ar tik ne Anastazija Stil?

– Na… taip.

Jos klausimas mane suglumina.

– Luktelėkite, panele Stil.

Įdėmiai klausydamasi girdžiu, kaip ji padeda telefoną, bet kas vyksta paskui, nesusigaudau. Po kelių sekundžių išgirstu Kristiano balsą:

– Ar tau viskas gerai?

– Taip, man nieko blogo nenutiko.

Neslėpdamas palengvėjimo, jis garsiai iškvepia.

– Kristianai, kodėl man turėtų kas nors atsitikti? – norėdama galutinai jį nuraminti pašnabždomis klausiu.

– Paprastai į mano laiškus atsakai iš karto. Vakar tau pasipasakojus, man buvo neramu… – tyliai sako jis, o tada ima šnekėtis su kažkuo kontoroje.

Išgirstu Andrėjos balsą.

– Ne. Sakiau, tegul palaukia, – griežtai liepia Kristianas.

– Kristianai, akivaizdu, kad tu užsiėmęs. Aš tik paskambinau pasakyti, kad man viskas gerai, tikrai gerai, tiesiog… šiandien turiu labai daug darbo. Džekas pliaukši bizūnu. Na… Ne tai turėjau omenyje… – staiga išraustu ir nutylu.

Kristianas taip pat patyli.

– Pliaukši bizūnu, mat kaip? Ką gi, o buvo metas, kai laikiau jį tokiu, kuriam sekasi, – niūriai pajuokauja jis. – Tik žiūrėk, mažyte, kad jis ant tavęs neliptų.

– Kristianai! – priekaištingai šūkteliu ir žinau, kad jis plačiai nusišypso.

– Tik norėjau pasakyti, kad būtum su juo atsargi. Klausyk, džiaugiuosi, kad tau viskas gerai. Kada man atvažiuoti tavęs paimti?

– Pranešiu elektroniniu paštu.

– Rašyk iš „BlackBerry“ telefono, – griežtai primena jis.

– Klausau, sere, – atšaunu.

– Iki, mažyte.

– Iki…

Bet ragelio jis nepadeda.

– Padėk ragelį, – šypsodamasi priekaištingai paraginu Kristianą.

Jis sunkiai atsidūsta.

– Kaip gaila, kad šįryt išvažiavai į darbą.

– Ir aš gailiuosi. Bet dabar turiu ką veikti. Padėk ragelį.

– Tu padėk.

Girdžiu jį šypsantis. Ak, žaismingasis Kristianai… Žaismingas Kristianas man patinka. Hm… Myliu Kristianą. Myliu, ir viskas.

– Tu vėl apie tą patį…

– Tu kramtai lūpą.

Po galais, Kristianas teisus. Ir iš kur jis žino?

– Matai, tau atrodo, kad tavęs nepažįstu, Anastazija. O iš tiesų pažįstu geriau, nei manai, – sušnabžda jis taip gundomai, kad man pakerta kojas, be to, pajuntu, kad sudrėkstu.

– Kristianai, pasišnekėsime vėliau. Šią akimirką aš irgi gailiuosi, kad išėjau į darbą.

– Lauksiu jūsų laiško, panele Stil.

– Linkiu geros dienos, pone Grėjau.

Paspaudusi telefono mygtuką, atremiu nugarą į šaltą ir kietą kulinarijos parduotuvėlės vitrinos stiklą. Dieve, net kalbėdamasi telefonu jam priklausau. Papurtau galvą, kad atsikratyčiau minčių apie Grėjų, ir įžengiu į kulinarijos parduotuvėlę prislėgta minčių apie… Džeką.

GRĮŽUSIĄ JIS MANE perveria rūsčiu žvilgsniu.

– Ar dabar galiu ir aš nueiti pavalgyti? – atsargiai pasiteirauju.

Džekas į mane pažvelgia dar rūsčiau.

– Jei būtinai reikia, – piktai burbteli. – Keturiasdešimt penkias minutes. Atėmiau tiek, kiek šįryt vėlavai.

– Džekai, ar galiu jūsų kai ko paklausti?

– Ko?

– Šiandien jūs kažkoks… nesavas. Ar kaip nors jus įžeidžiau?

Jis kelis kartus sumirksi.

– Kažin ar aš dabar nusiteikęs vardyti visus tavo nusižengimus. Turiu darbo.

Ir Džekas vėl įsispokso į monitorių, aiškiai leisdamas suprasti, kad dingčiau jam iš akių.

Pala, pala… Ką aš padariau?

Apsisukusi išeinu iš jo kabineto ir kelias akimirkas graudulys graužia man gerklę. Kodėl jis taip staiga ir taip stipriai ėmė manęs nekęsti? Man dingteli labai negera mintis, bet pasistengiu išvyti ją iš galvos. Dabar šito mėšlo man tikrai nereikia – savo turiu iki kaklo.

Išėjusi iš leidyklos, pasuku prie „Starbucks“ kavinės, užsisakau latės kavos ir įsitaisau prie lango. Išsiėmusi iš rankinės „iPod“ grotuvą, įsijungiu ausines. Pasirenku atsitiktinę dainą ir paspaudžiu „Kartoti“, kad ji nesiliautų skambėjusi. Turiu pagalvoti, o geriausia tai daryti skambant muzikai.

Mano mintys padrikos. Kristianas sadistas. Kristianas nuolankusis. Kristianas neliečiamasis. Kristianas, turintis Edipo kompleksą. Kristianas, maudantis Leilą. Atmintyje iškilus pastarajam vaizdui sudejuoju ir užsimerkiu.

Ar tikrai galiu tekėti už šio vyro? Dar tiek daug turiu apie jį sužinoti. Jo charakteris sudėtingas ir nelengvas ištverti, bet giliai širdyje žinau: kad ir kokių jis turi bėdų, nenoriu jo palikti. Myliu jį. Palikdama jį, tarsi nusikirsčiau dešinę ranką.

Dar niekada nesijaučiau tokia gyvybinga ir kupina jėgų kaip dabar. Susipažinusi su juo patyriau visus įmanomus gilius ir gluminančius jausmus, įgijau visiškai naujos patirties. Su Penkiasdešimčia nė viena akimirka nebūna tiesiog nuobodi.

Prisiminusi savo gyvenimą iki pažinties su Kristianu matau, kad jame viskas buvo tik juoda arba balta, kaip Chosė nuotraukose. O dabar mano gyvenime daugybė ryškių, intensyvių spalvų. Sklendžiu ore, apšviečiamame akinamos šviesos – Kristiano skleidžiamos akinamos šviesos – spindulio. Aš vis dar Ikaras, skrendantis per arti Saulės. Tyliai prunkšteliu. Skristi su Kristianu – kas atsispirtų vyrui, mokančiam skraidyti?

Ar galiu jo atsisakyti? Ar noriu jo atsisakyti? Rodos, tarsi jis būtų įjungęs jungiklį ir apšvietęs mane iš vidaus. Jo pažinimas man prilygo mokymuisi. Per kelias savaites apie save sužinojau daugiau, nei buvau sužinojusi per visą gyvenimą. Pažinau savo kūną, nusibrėžiau griežtas ribas, sąlygines ribas, įvertinau savo pakantumą, kantrybę, gebėjimą užjausti ir mylėti.

Staiga smegenis tarsi žaibas perskrodžia dar viena mintis: štai ko Kristianui iš manęs reikia ir ką gauti jis tikrai turi teisę – besąlygišką meilę. Iš savo motinos, kekšės narkomanės, tokios meilės nesulaukė, o jam kaip tik to ir reikia. Ar galiu besąlygiškai jį mylėti? Ar galiu priimti Kristianą tokį, koks yra, nepaisydama visko, ką jis vakar vakare man atskleidė?

Žinau, kad Kristianas sugadintas, bet nemanau, kad nepataisomai. Atsidususi prisimenu Teiloro žodžius: „Jis geras žmogus, panele Stil.“

Mačiau svarių jo gerumo įrodymų – jo labdaringą veiklą, jo verslo etiką, jo dosnumą, – ir vis dėlto jis pats šių gerųjų savo savybių nemato. Jaučiasi esąs nevertas jokios meilės. Turėdama omenyje jo gyvenimo istoriją ir polinkius numanau, kad Kristianas nekenčia savęs – štai kodėl pernelyg arti neprisileidžia jokio žmogaus. Ar man pavyks peržengti šią kliūtį?

Kartą Kristianas man sakė, girdi, aš negalinti nė įsivaizduoti jo sugedimo laipsnio. Ką gi, jis tą laipsnį man atskleidė ir, turint omenyje pirmuosius jo gyvenimo metus, nėra ko stebėtis, nors… išgirdusi apie tai ir pasibaisėjau. Bet Kristianas bent jau pasakė, ir dabar, atrodo, jam geriau. Dabar žinau viską.

Ar dėl to jo meilė man menkesnė? Ne, taip nemanau. Kristianas dar niekada taip nesijautė, aš – taip pat. Mudu abu jau tiek visko patyrėme…

Akyse susitvenkia ašaros prisiminus, kaip naktį, kai Kristianas leidosi liečiamas, įveikėme paskutines kliūtis. Tačiau, kad mums pavyktų, reikėjo susidurti su Leila ir jos beprotybe.

Galbūt turėčiau būti dėkinga. Dabar jau nejuntu burnoje to bjauraus šleikštulio dėl to, kad Kristianas ją maudė. Pasvarstau, kokiais mano drabužiais jis ją aprengė. Tikiuosi, ne tamsiai violetine suknele. Tą aš mėgau.

Tad ar galiu besąlygiškai mylėti šį vyrą su visomis jo bėdomis? Nes tai mažiausia, ko jis nusipelno. Jam vis dar reikia išmokti atskirti tam tikras ribas ir pajusti kitą žmogų, taip pat nebūti tokiam valdingam. Jis tvirtina daugiau nejaučiąs poreikio manęs mušti; galbūt daktaras Flinas galės apie šį Kristiano jausmą paaiškinti išsamiau.

Apskritai labiausiai nerimauju štai dėl ko: kad jam to reikia ir kad jis visada rasdavo tokių pačių poreikių turinčių moterų. Susiraukiu. Taip, reikia, kad mane kas nors nuramintų ir įtikintų. Noriu būti tam vyrui viskas, jo alfa, jo omega ir viskas, kas yra tarp tų raidžių, nes ir jis man yra viskas.

Tikiuosi, daktaras Flinas atsakys į mano klausimus ir galbūt galėsiu ištarti Kristianui „taip“. Tada mudu su Kristianu galėtume rasti savo dangaus lopinėlį netoli saulės.

Žvelgiu į pietų meto Siatlą, pilną skubančių, lekiančių žmonių. Ponia Grėj, Kristiano žmona, – tik pamanyk. Žvilgteliu į laikrodį. Mėšlas! Pašokusi nuo kėdės, puolu prie durų – prasėdėjau visą valandą, – ir kur tas laikas pasidėjo? Džekas mane nudobs!

NUTYKINU PRIE SAVO STALO. Laimė, Džeko kabinete nėra. Rodos, išsisukau. Įdėmiai spoksau į monitorių nieko nematydama, tik rikiuodama mintis ir mėgindama nusiteikti darbui.

– Kur buvai?

Pašoku. Man už nugaros, sukryžiavęs rankas ant krūtinės, stovi Džekas.

– Buvau rūsyje padaryti dokumentų kopijų, – pameluoju.

Džekas stipriai sučiaupia lūpas ir nusileisti, rodos, neketina.

– Pusę septintos išvažiuoju į oro uostą. Iki to laiko turėsi pasilikti.

– Gerai, – sakau ir kuo maloniau nusišypsau.

– Išspausdink mano kelionės maršrutą Niujorke ir padaryk dešimt jo kopijų. Ir supakuok brošiūras. Ir atnešk man kavos! – piktai rikteli jis ir nužirglioja į savo kabinetą.

Kai Džekas uždaro kabineto duris, su palengvėjimu atsikvepiu ir iškišu liežuvį. Niekšas.

KETVIRTĄ VALANDĄ IŠ PRIIMAMOJO paskambina Klerė.

– Tau skambina Mija Grėj.

Mija? Tikiuosi, nekvies manęs pasibastyti po parduotuves.

– Sveika, Mija!

– Ana, labas. Kaip laikaisi?

Girdėti, kad ji susijaudinusi.

– Gerai. Šiandien labai daug darbo. Kaip tu?

– Mirštu iš nuobodulio! Turiu kuo nors užsiimti, tad organizuoju Kristiano gimtadienio vakarėlį.

Kristiano gimtadienio? O aš nė nežinojau.

– Kada?

– Žinojau… Taip ir žinojau, kad jis tau nepasakys. Šeštadienį. Mama su tėčiu nori, kad visi susirinktų šventinės vakarienės. Oficialiai tave kviečiu.

– Ak, kaip malonu. Ačiū, Mija.

– Jau skambinau Kristianui ir viską pasakiau, o jis davė man tavo darbo telefoną.

– Šaunu.

Mano smegenys iš aukštybių suktuku sminga žemyn – po galais, ką dovanosiu Kristianui gimtadienio proga? Ką gali nupirkti vyrui, kuris turi viską?

– Gal kada susitiktume pietų?

– Žinoma. Gal rytoj? Mano viršininkas išskrenda į Niujorką.

– Ak, būtų tikrai puiku, Ana. Kada?

– Ar be penkiolikos pirmą tiktų?

– Prisistatysiu. Sudie, Ana.

– Sudie.

Padedu ragelį.

Kristianas. Gimtadienis. Dėl Dievo meilės, ką man jam padovanoti?

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Prieštvaninis

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:11

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

kada ketinote man pasakyti?

Ką turėčiau padovanoti savo senukui gimtadienio proga?

Gal naujų baterijų klausos aparatui?

A x

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Prieštvaninis

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:20

Gavėjas: Anastazija Stil

Nesišaipyk iš vyresniųjų.

Džiaugiuosi, kad esi gyva ir kandžiojiesi.

Ir kad Mija su tavimi susisiekė.

Baterijos visada praverčia.

Nemėgstu švęsti savo gimtadienio.

x

Kristianas Grėjus

Kurčias kaip stulpas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Hm…

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:24

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

įsivaizduoju, kaip rašydamas paskutinį sakinį buvote papūtęs lūpas.

Mane tai veikia.

A xox

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktoriaus Džeko Haido asistentė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Akių vartymas

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:29

Gavėjas: Anastazija Stil

Panele Stil,

GAL GALĖTUMĖTE NAUDOTIS SAVO „BLACKBERRY“ TELEFONU?!

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius niežtinčiais delnais

Užverčiu akis į lubas. Kodėl jis neranda ramybės dėl susirašinėjimo elektroniniu paštu?

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Įkvėpimas

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:33

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

ak… niežtintys jūsų delnai negali ilgai tverti vienoje vietoje, tiesa?

Įdomu, ką apie tai pasakytų daktaras Flinas?

Bet dabar jau žinau, ką jums padovanoti per gimtadienį, ir tikiuosi, kad nuo tos dovanos man perštės…

:)

A x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Stenokardija

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:38

Gavėjas: Anastazija Stil

Panele Stil,

kažin ar mano širdis, o juo labiau kelnės atlaikys dar vieną tokį jūsų laišką.

Valdykite aistras.

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Įkyrioji

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:42

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

mėginu dirbti savo labai priekabiam viršininkui.

Prašom man netrukdyti ir pačiam nebūti įkyriam.

Nuo paskutinio tavo laiško vos neužsiliepsnojau.

x

P. S. Ar galėsi atvažiuoti manęs paimti pusę septintos?

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Atvažiuosiu

Data: 2011 m. birželio 15 d. 16:47

Gavėjas: Anastazija Stil

Niekas nesuteiktų man didesnio malonumo.

Nors, tiesą sakant, galiu nurodyti daug dalykų, kurie teiktų man ir dar didesnį malonumą, bet visi jie susiję su tavimi.

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Skaitydama jo atsakymą nuraustu ir papurtau galvą. Erzinti vienam kitą elektroniniais laiškais – malonu ir gera, bet iš tiesų mudviem reikia pasikalbėti. Galbūt po susitikimo su daktaru Flinu. Padėjusi į šalį „BlackBerry“ pabaigiu smulkų pavestą darbelį.

PENKIOLIKA MINUČIŲ PO ŠEŠTOS leidykla ištuštėjusi. Viską, ko Džekas prašė, paruošiau. Taksi į oro uostą užsakytas ir man beliko perduoti jam dokumentus. Neramiai žvilgčioju anapus stiklinės pertvaros, bet jis, regis, labai įsitraukęs į pokalbį telefonu, tad nenoriu jam trukdyti, tuo labiau šiandien, kai jis taip prastai nusiteikęs.

Laukiant, kol Džekas baigs šnekėtis, topteli, kad šiandien nieko burnoje neturėjau. Velnias, Penkiasdešimčiai nepatiks… Nemačiomis sprunku į virtuvėlę pažiūrėti, gal dar liko sausainių.

Mėginant atidaryti bendrą sausainių indą, mane išgąsdina virtuvėlės tarpduryje netikėtai išdygęs Džekas.

Oi… Ko jam čia reikia?

Jis spokso į mane.

– Ką gi, Ana, dabar gera proga pakalbėti apie tavo nusižengimus.

Jis žingteli arčiau, uždaro virtuvėlės duris, o man akimirksniu išdžiūsta burna, galvoje garsiai ir veriamai užkaukia pavojaus sirena.

Po velnių.

Džekas atgrasiai vypteli, jo patamsėjusios žydros akys blizga.

– Pagaliau likome vienudu, – sako jis ir neskubėdamas lyžteli apatinę lūpą.

Ką?!

– Taigi… Ar būsi gera mergaitė ir atidžiai klausysi, ką dabar pasakysiu?

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Džeko akys, dabar jau tamsiai mėlynos, blyksteli, jis geidulingai mane nužvelgia ir pašaipiai vypteli.

Mane sukausto baimė. Kas čia vyksta? Ko jis nori? Nors burna visiškai išdžiūvusi, šiaip taip randu ryžto ir jėgų pralementi kelis žodžius, mat sąmonėje tarsi nežemiškas sargybinis vis skamba ir skamba mantra „šnekink“.

– Džekai, galbūt dabar tam ne pats tinkamiausias metas. Po dešimt minučių atvažiuos jūsų taksi, be to, man reikia jums paduoti visus dokumentus, – tyliai sakau, bet prikimęs balsas išduoda baimę.

Džekas nusišypso – kaip despotas, suvokiantis savo viršenybę, – ir ši šypsena pagaliau pasiekia jo akis. Šios suspindi ryškioje šviesoje nuo fluorescencinių lempų, plieskiančių mudviem virš galvų belangėje, niūrioje patalpoje. Džekas žingteli dar arčiau rūsčiai žvelgdamas, nė akimirkos nenuleisdamas nuo manęs akių. Man bežiūrint jo vyzdžiai išsiplečia – juodi skrituliai užgožia tamsų akių mėlį. Ak, ne… Mane apima dar didesnė baimė.

– Žinai, kad priimčiau tave į darbą, man teko grumtis su Elizabete.

Džekas nutyla, žengia dar arčiau, o aš atatupsta traukiuosi prie nutriušusių sieninių virtuvės spintelių. „Šnekink jį, šnekink jį, šnekink jį.“

– Džekai, kas būtent jums nepatinka? Jei norite išsakyti savo nuoskaudas, galbūt turėtume pasikviesti Personalo skyriaus vadovę. Galime šį reikalą aptarti formalesnėje aplinkoje dalyvaujant Elizabetei.

Kur apsauga? Ar apsaugininkai dar budi pastate?

– Ana, nereikia mums tos Personalo skyriaus vadovės, kad dar labiau sukomplikuotų padėtį, – piktai atrėžia jis. – Priimdamas tave į darbą maniau, kad dirbsi savęs netausodama. Maniau, teiki vilčių. Bet dabar jau abejoju. Pastaruoju metu tu išsiblaškiusi ir apsileidusi. Tad ėmiau svarstyti… gal tavo vaikinas veda tave iš kelio?

Žodį „vaikinas“ Džekas ištaria su tokia panieka, kad mane net šiurpas nukrečia.

– Nusprendžiau peržiūrėti tavo darbo pašto dėžutę, tikėdamasis rasti bent kokį atsakymą. Ir žinai, Ana, ką pamačiau? Žinai, kas buvo negerai? Ogi tai, kad visi asmeniniai laiškai iš tavo tarnybinio pašto buvo adresuoti tavo įtakingajam vaikinui, – Džekas patyli žiūrėdamas, kaip reaguoju. – Tada ir pagalvojau… o kur jo siųsti laiškai? Jų nėra. Nė vieno. Tuščia. Tad kas gi čia darosi, Ana? Kaip gali būti, kad jo laiškų tavo pašto sistemoje nėra? Gal tu kokios nors Grėjaus organizacijos į mūsų leidyklą atsiųsta šnipė? Ar aš teisus?

Po velnių, tie laiškai. Ak… Ką aš sakiau?

– Džekai, apie ką jūs šnekate?

Deduosi suglumusi, ir gana sėkmingai. Šis pokalbis rutuliojasi ne taip, kaip tikėjausi, be to, Džeku nepasitikiu nė per nago juodymą. Kažkoks pasąmonę veikiantis Džeko skleidžiamas feromonas verčia mane įsitempti ir būti kaip niekad budrią. Šis vyras įpykęs, nusiteikęs smurtauti ir visiškai neprognozuojamas. Mėginu jį paprotinti.

– Ką tik sakėte, kad jums teko įtikinti Elizabetę priimti mane dirbti. Tai kaip galiu būti infiltruota šnipė? Apsispręskite, kaip iš tiesų buvo, Džekai!

– Bet komandiruotę į Niujorką sumovė Grėjus, ar ne?

Ak, koks mėšlas.

– Kaip jam tai pavyko, Ana? Ką tavo pinigų pertekęs ir prestižinius universitetus baigęs draugas padarė?

Jau ir taip pablyškusi, dabar išbąlu kaip drobė ir man dingteli, kad tuoj nualpsiu.

– Nesuprantu, apie ką kalbate, Džekai, – sušnabždu. – Netrukus atvažiuos jūsų taksi. Ar man atnešti jūsų daiktus?

Ak, prašau, paleisk mane. Liaukis kamantinėjęs.

Bet Džekas, patenkintas, kad jaučiuosi nepatogiai, vėl prabyla.

– Jis mano, kad būčiau mėginęs prie tavęs lįsti? – nusiviepia, o jo akys blyksteli. – Ką gi, kol būsiu Niujorke, apie kai ką pamąstyk. Parūpinau tau šį darbą ir tikiuosi šiokio tokio dėkingumo. Tiesą sakant, turiu teisę. Man teko kovoti, kad tave įdarbinčiau. Elizabetė norėjo daugiau patirties turinčios darbuotojos, bet aš… aš įžvelgiau, kad iš tavęs gali šis tas išeiti. Tad turime sudaryti sandorį. Jo esmė – turėsi stengtis, kad būčiau patenkintas. Ar supranti, apie kalbu, Ana?

Mėšlas!

– Jei nori, laikyk tai pareiginių instrukcijų papildymu. Jei stengsiesi, kad būčiau patenkintas, daugiau nesiknaisiosiu ir nesidomėsiu, kaip tavo vaikinas manipuliuoja žmonėmis, naudojasi pažintimis ar reikalauja kokių nors paslaugų iš kokio nors buvusio studentų brolijos nario palaižūno.

Iš nuostabos net išsižioju. Jis mane šantažuoja. Dėl sekso! Ir ką aš jam galiu pasakyti? Kad leidykla jau priklauso Kristianui, reikia slėpti dar tris savaites. Netikiu savo ausimis. Jis reikalauja sekso – su manimi!

Džekas prieina dar arčiau ir, sustojęs priešais, pažvelgia tiesiai į akis. Į nosį duria šleikštus, salsvas odekolono kvapas, – vos nesupykina, – ir, jei neklystu, alkoholio dvokas iš burnos. Po perkūnais, jis gėrė… tik kada?

– Žinai, Ana, tavo toks dailus užpakaliukas, tu neduodi ramybės kotui ir provokuoji kaip įstrigęs dyglys, – pro sukąstus dantis tyliai košia jis.

Ką? Aš provokuoju? Aš?

– Džekai, nesuprantu, apie ką šnekate, – sušnabždu jusdama, kaip gyslomis plūsta adrenalinas.

Dabar Džekas dar arčiau. Laukiu, kol ateis mano eilė. Rėjus manimi didžiuosis. Jis išmokė mane, ką daryti. Apie savigyną Rėjus nusimano. Jei Džekas bent pirštu mane palies, jei bent kvėptelės per arti prikišęs lūpas, aš jį pargriausiu. Kvėpuoju greitai, negiliai. „Tik nenualpk, tik nenualpk.“

– Pažiūrėk į save, – gašliai mane nužvelgia Džekas. – Matau, kad tu jau kaip reikiant įsiaudrinusi. Iš tikrųjų nori manęs. Aš žinau.

Po perkūnais. Šis vyras visiškai nesuvokia tikrovės. Baimė pasiekia aukščiausią tašką ir iškyla grėsmė, kad visiškai mane sukaustys.

– Ne, Džekai. Niekada nedaviau jums pagrindo taip manyti.

– Davei, tu kale provokatore. Ženklus aš dar suprantu.

Ištiesęs ranką, jis krumpliais švelniai paglosto man skruostą, paskui smakrą. Smiliumi ima braukti per kaklą, o aš kaip įmanydama tvardausi, kad neimčiau žiaukčioti, širdis šokinėja kone iki gerklės. Jis pasiekia duobutę tarp raktikaulių, ties kuria yra viršutinė atsegta mano palaidinukės saga, ir prispaudžia delną prie krūtinės.

– Geidi manęs. Prisipažink, Ana.

Narsiai nenuleisdama nuo Džeko akių, susikaupusi ir galvodama vien apie tai, ką turiu daryti, – kad tik negalvočiau apie šleikštulį ir iškilusią grėsmę, – švelniai priglaudžiu delną Džekui prie krūtinės, tarsi ketindama glamonėti. Jis pergalingai šypteli. Staiga, sučiupusi už mažojo pirštelio, pasuku jį, užlaužiu ir stipriai trūkteliu žemyn, prie jo klubo.

– Aaai! – iš skausmo ir netikėtumo suklinka Džekas, o kai praranda pusiausvyrą, aš vikriai, stipriai ir labai tiksliai keliu smogiu jam į tarpkojį. Vikriai metuosi į kairę, Džekui sulinksta keliai ir jis, rankomis susigriebęs už tarpkojo, vaitodamas griūva ant virtuvėlės grindų.

– Daugiau nė nemėgink manęs liesti, – piktai sušnypščiu. – Tavo kelionės maršrutas ir brošiūros supakuotos ir padėtos ant mano rašomojo stalo. Dabar einu namo. Linkiu geros kelionės. O ateityje pats atsinešk prakeiktos kavos.

– Sumauta kale! – pro sukąstus dantis pusiau sušnypščia, pusiau sudejuoja Džekas, bet aš jau žengiu pro duris.

Kiek įkabindama pasileidžiu prie savo stalo, čiumpu švarkelį, rankinę ir tekina lekiu į priimamąjį, nekreipdama dėmesio nei į dejones, nei į keiksmus iš lūpų niekšo, vis dar tysančio virtuvėje. Išpuolu iš pastato ir pajutusi vėsų orą stabteliu. Giliai įkvėpdama mėginu nusiraminti. Bet visą dieną nieko nevalgiau ir, atslūgus visai nepageidautai adrenalino bangai, keliai sulinksta, aš susmunku ant šaligatvio.

Šiek tiek apdujusi tarsi sulėtintame filme matau, kas toliau vyksta man prieš akis: tamsiais kostiumais ir baltais marškiniais vilkintys Kristianas ir Teiloras iššoka iš automobilio ir pasileidžia prie manęs. Kristianas parklumpa šalia ir aš, temstant sąmonei, dar suspėju pagalvoti: „Jis čia. Mano mylimasis čia.“

– Ana, Ana! Kas atsitiko?

Kristianas apkabina mane, pasiguldo ant kelių, kelis kartus perbraukia delnais man nuo pečių iki plaštakų tikrindamas, ar nėra kokių sužeidimų. Tada, rankomis spausdamas man galvą, pažvelgia išplėstomis, pilkomis, siaubo kupinomis akimis. Staiga pajutusi didžiulį palengvėjimą ir apimta nuovargio, susmunku jam ant kelių. Ak, aš Kristiano glėbyje. Niekur kitur ir nenorėčiau būti.

– Ana, – jis švelniai mane papurto. – Kas atsitiko? Ar sergi?

Papurtau galvą ir susizgrimbu, kad turiu prabilti.

– Džekas, – sušnabždu ir tuoj veikiau pajuntu, nei pamatau, kad Kristianas dirsteli į Teilorą, o Teiloras negaišdamas laiko nubėga į leidyklą.

– Prakeikimas! – Kristianas suspaudžia mane glėbyje. – Ką tas ištvirkėlis tau padarė?

Kažkur iš pačių mano gelmių, besiribojančių su beprotybe, pakyla ir gerklę pakutena juoko burbuliukai. Nejučia prisimenu, koks priblokštas atrodė Džekas, kai sučiupau jį už mažojo pirštelio.

– Geriau paklausk, ką aš jam padariau, – imu kikenti ir niekaip negaliu liautis.

– Ana! – Kristianas vėl mane papurto ir juoko priepuolis baigiasi. – Ar jis tave palietė?

– Tik kartą prisilietė.

Kristiano raumenys išsipučia, įsitempia, visą kūną perlieja įniršis; tebelaikydamas mane glėbyje jis vikriai atsistoja – stiprus, nepajudinamas kaip uola. Jis įtūžęs. Ne!

– Kur tas niekšas?

Mudviejų ausis pasiekia prislopintas šauksmas iš pastato. Kristianas nuleidžia mane ant žemės.

– Ar išsilaikysi ant kojų?

Linkteliu.

– Neik į vidų. Neik, Kristianai.

Staiga mane vėl apima neapsakoma baimė – baimė dėl to, ką Kristianas padarys Džekui.

– Lipk į mašiną, – įsakmiai liepia Kristianas.

– Kristianai, ne, – čiumpu jam už rankos.

– Lipk į tą prakeiktą mašiną, Ana.

Jis išsilaisvina iš mano gniaužtų.

– Ne! Prašau! – imu maldauti. – Neik ten. Nepalik manęs vienos.

Neturiu kitos išeities, pasinaudoju galingiausiu savo ginklu.

Vis dar nesitverdamas pykčiu, Kristianas ranka persibraukia per plaukus ir rūsčiai dėbteli į mane, akivaizdžiai neapsispręsdamas. Iš pastato sklindantys riksmai pagarsėja, o paskui akimirksniu nutyla.

Ak, ne. Ką Teiloras padarė?

Kristianas išsitraukia telefoną.

– Kristianai, Džekas turi mano elektroninius laiškus.

– Ką?!

– Tau siųstus elektroninius laiškus. Jis norėjo išsiaiškinti, kur tavo man siųsti laiškai. Mėgino mane šantažuoti.

Sprendžiant iš Kristiano veido, jis gali ką nors nudobti.

Oi, velnias.

– Šūdas! – nusikeikia jis ir prisimerkęs pažvelgia į mane. Paskui ima skambinti telefonu.

Ak… Būsiu prisivirusi košės. Kam jis skambina?

– Barni, čia Grėjus. Man reikia, kad įsigautum į pagrindinį SIP leidyklos serverį ir ištrintum visus Anos Stil man siųstus elektroninius laiškus. Paskui įsibrauk į asmenines Džeko Haido laikmenas ir patikrink, ar jose nėra tų laiškų kopijų. Jei yra, ištrink… Taip, visas. Tuoj pat. Kai baigsi, pranešk man.

Bakstelėjęs mygtuką „Išjungti“, jis skambina kitu numeriu.

– Roučai, čia Grėjus. Noriu, kad išmestum iš darbo Haidą. Tuoj pat. Šią akimirką. Iškviesk apsaugą. Liepk jam tuoj pat atlaisvinti darbo stalą, o jei ne, rytoj rytą aš leidyklą likviduosiu. Manyk, kad jau turi visus reikalingus įrodymus ir gali atleisti jį už seksualinį priekabiavimą. Supratai?

Trumpai pasiklausęs, Kristianas pokalbį baigia, rodos, patenkintas.

– „BlackBerry“… – pro sukąstus dantis piktai iškošia jis.

– Prašau, nepyk ant manęs, – pakeliu į Kristianą akis, sumirksiu.

– Šią akimirką taip pykstu ant tavęs… – suniurna jis ir vėl persibraukia per plaukus. – Lipk į mašiną.

– Kristianai, prašau…

– Lipk į tą sumautą mašiną, Anastazija, o jei ne, Dievas mato, aš pats tave įsodinsiu, – pagrasina įtūžiu liepsnojančiomis akimis.

Na ir mėšlas.

– Prašau tavęs, tik nekrėsk kvailysčių, – maldaujamai sakau.

– KVAILYSČIŲ! – pratrūksta Kristianas. – Sakiau, kad naudotumeisi savo sumautu „BlackBerry“. Tad nepasakok man apie kvailystes. Eik į sumautą mašiną, Anastazija, TUOJ PAT! – suirzęs užrinka Kristianas ir aš pajuntu, kaip vėl suvirpu nuo besitvenkiančių ašarų. LABAI ĮPYKĘS KRISTIANAS. Dar nesu jo tokio mačiusi. Jis vos tvardosi.

– Gerai, – sumurmu, kad tik jį nuraminčiau. – Bet prašau, būk atsargus.

Stipriai sučiaupęs lūpas ir verdamas mane rūsčiu žvilgsniu, jis piktai ištiesia ranką į automobilį.

Gerai jau, gerai, aš gi supratau.

– Prašau, pasisaugok. Bijau, kad tau nenutiktų kas blogo. Tai mane pražudytų… – tyliai sakau.

Jis kelis kartus sumirksi ir sustingsta, nuleidžia ranką ir sunkiai atsidūsta.

– Saugosiuosi, – sako ir jo žvilgsnis sušvelnėja.

Ak, ačiū Dievui. Jis degančiu žvilgsniu lydi mane, kai einu prie automobilio, atsidarau priekines keleivio dureles ir lipu vidun. Kai saugiai užsidarau prabangioje „Audi“, Kristianas patraukia į pastatą ir aš vėl pajuntu gerklėje besidaužant širdį. Ką jis ketina daryti?

Sėdžiu ir laukiu. Ilgai laukiu. Labai ilgai. Penkias amžinybei prilygstančias minutes. Prieš „Audi“ sustoja Džekui užsakytas taksi. Dešimt minučių. Penkiolika. Jėzau, ką jie ten veikia ir kaip sekasi Teilorui? Tas laukimas man tikra kančia.

Po dvidešimt penkių minučių iš pastato išeina Džekas, nešinas kartonine dėže. Paskui jį žingsniuoja apsaugos darbuotojas. Kur tas vyrukas buvo anksčiau? Paskui juos išeina Kristianas ir Teiloras. Džekas atrodo prastai. Jis iš karto patraukia prie taksi ir aš tyliai pasidžiaugiu, kad „Audi“ langai stipriai tamsinti ir jis negali manęs matyti. Taksi nuvažiuoja – tikriausiai ne į Siatlo-Takomos oro uostą, – o Kristianas su Teiloru grįžta prie automobilio.

Atsidaręs vairuotojo dureles, Kristianas vikriai atsisėda prie vairo – tikriausiai dėl to, kad aš įsitaisiusi priekyje, – o Teiloras įlipa pro užpakalines dureles ir klesteli man už nugaros. Kristianas įjungia variklį ir išvažiuoja į gatvę, nė vienas neprataria nė žodžio. Surizikuoju ir žvilgteliu į Penkiasdešimt. Jis stipriai sučiaupęs lūpas, atrodo užsigalvojęs. Suskamba automobilio telefonas.

– Grėjus, – atsiliepia Kristianas.

– Pone Grėjau, čia Barnis.

– Barni, kalbuosi per garsiakalbį ir važiuoju ne vienas, – įspėja jį Kristianas.

– Viskas sutvarkyta, sere. Bet man reikia su jumis pasikalbėti apie tai, ką dar radau pono Haido kompiuteryje.

– Pasiekęs kelionės tikslą, aš tau paskambinsiu. Ačiū, Barni.

– Nėra už ką, pone Grėjau.

Barnis baigia pokalbį. Sprendžiant iš balso, jis daug jaunesnis, nei maniau.

Ko dar yra Džeko kompiuteryje?

– Ar su manimi šneki? – tyliai klausiu.

Kristianas žvilgteli į mane, paskui vėl įbeda žvilgsnį į kelią – aišku, kad vis dar pyksta.

– Ne, – niūriai burbteli jis.

Ak, tai dabar taip ir žaisime? Kaip vaikiška. Rankomis apsiglėbiu šonus ir nukreipiu žvilgsnį pro automobilio langą, bet iš tiesų nieko nematau. Gal paprašyti Kristiano, kad išleistų mane prie mano buto; tada galės nesikalbėti su manimi, užsidaręs saugioje savo Eskaloje, ir išvengsime akivaizdžiai bręstančio kivirčo. Bet vos apie tai pagalvoju, iš karto suprantu nenorinti palikti Kristiano tokio susimąsčiusio, tuo labiau po vakarykščių įvykių.

Galų gale sustojame prie pastato, kur yra jo apartamentai, ir Kristianas išlipa iš automobilio. Lengvai ir grakščiai priėjęs iš mano pusės, jis atidaro dureles.

– Eikš, – įsakmiai paragina jis, o Teiloras tuo metu klesteli ant vairuotojo sėdynės.

Suspaudžiu Kristiano ranką ir paskui jį per erdvų vestibiulį nužingsniuoju prie lifto. Jis nė akimirkos manęs nepaleidžia.

– Kristianai, kodėl taip ant manęs siunti? – mums belaukiant sušnabždu.

– Pati žinai, – mudviem lipant į kabiną burbteli jis ir surenka aukšto, kuriame yra jo butas, kodą. – Dieve, jei tau būtų nutikę kas nors blogo, dabar jis jau būtų negyvas, – priduria Kristianas tokiu tonu, kad mane nukrečia šaltis.

Lifto durys užsidaro.

Jis panardina pirštus man į plaukus, prisitraukia arčiau ir įsisiurbia į lūpas – ir aistringai, ir neviltingai. Nežinau kodėl, bet pasijuntu užklupta netikėtai. Kol Kristiano liežuvis šeimininkauja mano burnoje, spėju pajusti palengvėjimo, geismo ir slūgstančio pykčio skonį. Jis liaujasi bučiavęs ir, prirėmęs visu svoriu, kad negalėčiau pajudėti, atidžiai pažvelgia į mane. Pristigusi kvapo, įsitveriu Kristiano, kad nepargriūčiau, žiūriu į gražų jo veidą, kuriame atsispindi ryžtas, bet nematyti nė lašelio linksmumo.

– Jei tau būtų kas nors atsitikę… Jei jis būtų tave nuskriaudęs… – pajuntu, kad Kristianą nukrečia šiurpas. – „BlackBerry“ telefonas, – tyliai duoda įsakymą jis. – Nuo šiol naudokis tik juo. Supratai?

Linkteliu netardama nė žodžio, tebežiūrėdama į niūrias, užburiančias jo akis.

Kristianas atsitiesia, atšlyja nuo manęs ir liftas sustoja.

– Jis sakė, kad spyrei jam į kiaušius.

Šį kartą Kristianas prabyla ne taip įsitempęs, net truputėlį žavėdamasis manimi, tad manau, kad jis man atleido.

– Taip, – sušnabždu, nuo karšto jo bučinio ir ramaus, bet griežto įsakymo svaigsta galva.

– Gerai.

– Rėjus – buvęs karys. Jis daug ko mane išmokė.

– Ir labai džiaugiuosi, – tyliai sako Kristianas ir, kilstelėjęs antakį, priduria: – Turiu tai įsiminti.

Paėmęs už rankos, Kristianas vedasi mane iš lifto ir aš, lengviau atsikvėpusi, seku jam iš paskos. Manau, prastesnės nuotaikos jis jau negalėtų būti.

– Turiu paskambinti Barniui. Ilgai neužtruksiu.

Palikęs mane vieną didžiulėje svetainėje, Kristianas užsidaro darbo kambaryje. Ponia Džouns baigia ruošti mudviem valgį. Staiga pajuntu, kad esu išbadėjusi, bet… man reikia kuo nors užsiimti.

– Gal galiu kuo nors padėti? – pasiteirauju.

Ji nusijuokia.

– Ne, Ana. Gal įpilti jums ko nors išgerti? Atrodote sukrėsta.

– Mielai išgerčiau taurę vyno.

– Baltojo?

– Taip, prašyčiau.

Įsitaisau ant baro kėdės, o ponia Džouns paduoda man taurę atvėsinto vyno. Nenutuokiu, kokios jis rūšies, bet gardus, maloniai teka gerkle ir ramina ištampytus nervus. Apie ką visiškai neseniai galvojau? Apie tai, kad nuo to laiko, kai susipažinau su Kristianu, jaučiu tikrą gyvenimo skonį. Koks jaudinantis tapo mano gyvenimas. Jėzau, ar negalėtų būti bent kelių nuobodžių dienų?

O jei nebūčiau sutikusi Kristiano? Lindėčiau savo bute, tai, kas įvyko, aptarinėčiau su Etanu ir baisiai bijočiau vėl stoti akis į akį su tuo ištvirkėliu Džeku, juolab žinodama, kad penktadienį neišvengiamai vėl turėsiu su juo susitikti. O dabar labai tikėtina, kad daugiau niekada jo nepamatysiu. Tik… kam dabar dirbsiu? Susiraukiu. Apie tai nepagalvojau. Po velnių, ar apskritai dar turiu darbą?

– Labas vakaras, Geile, – grįžęs į didįjį kambarį pasisveikina Kristianas, išblaškydamas mano mintis.

Jis nueina tiesiai prie šaldytuvo ir įsipila taurę vyno.

– Labas vakaras, pone Grėjau. Vakarienė po dešimties minučių. Ar gerai, sere?

– Puiku.

Kristianas kilsteli taurę.

– Už buvusius karius, kurie puikiai apmokė savo dukteris, – paskelbia jis tostą ir jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Į sveikatą, – sumurmu, keldama savo taurę.

– Kas tau neduoda ramybės? – klausia Kristianas.

– Nežinau, ar vis dar turiu darbą.

Jis pakreipia galvą.

– O vis dar jo nori?

– Žinoma.

– Tada turi.

Kaip paprasta. Matai? Jis – mano visatos valdovas. Užverčiu akis į lubas ir Kristianas nusišypso.

PONIA DŽOUNS IŠKEPĖ PUIKŲ pyragą su vištienos įdaru. Skanauti jos darbo vaisių ji paliko mudu vienus, ir aš, gavusi valgio, jaučiuosi daug geriau. Sėdint prie pusryčių baro, kad ir kaip meiliai prašau, Kristianas man neatskleidžia, ką Barnis rado Džeko kompiuteryje. Tad nusprendžiu daugiau neįkyrėti, geriau jau pereiti prie kitos nemalonios temos – būsimo Chosė apsilankymo.

– Skambino Chosė, – lyg niekur nieko sakau.

– A? – Kristianas pasisuka į mane.

– Penktadienį jis norėtų atvežti tavo nupirktas nuotraukas.

– Asmeninis pristatymas. Koks paslaugumas… – burbteli Kristianas.

– Paskui jis nori pavakaroti mieste. Nueiti kur nors išgerti. Su manimi.

– Aišku.

– Be to, jau turėtų būti grįžę ir Keitė su Eliotu, – paskubomis priduriu.

Kristianas padeda šakutę ir, suraukęs kaktą, žvilgteli į mane.

– Ko iš tiesų manęs prašai?

Pykteliu.

– Nieko neprašau. Tik pranešu, ką ketinu veikti penktadienį. Klausyk, noriu pasimatyti su Chosė, be to, jis nori pernakvoti. Jis gali apsistoti arba čia, arba mano bute, bet kad ir kur apsistotų, ten turiu būti ir aš.

Kristianas išpučia akis. Atrodo priblokštas.

– Jis mėgino prie tavęs lįsti.

– Kristianai, tai buvo prieš daug savaičių. Chosė buvo girtas, aš taip pat, tu viską sutvarkei ir daugiau tai nepasikartos. Dėl Dievo meilės, jis – ne Džekas.

– Ten yra ir Etanas. Jis gali palaikyti Chosė draugiją.

– Chosė nori susitikti su manimi, o ne su Etanu.

Kristianas nepatenkintas dėbteli į mane.

– Jis tik draugas, – sakau pabrėždama kiekvieną žodį.

– Man tai nepatinka.

Na ir kas? Viešpatie, kaip jis kartais mane erzina. Sunkiai atsidūstu.

– Jis mano bičiulis, Kristianai. Nemačiau Chosė nuo tos dienos, kai lankėmės jo parodoje. O ir tas susitikimas buvo per trumpas. Žinau, jog tu draugų neturi, išskyrus tą moterį, deivę pabaisą, bet aš nesiskundžiu, kad su ja susitikinėji, – piktai išdrožiu. Kristianas sukrėstas kelis kartus sumirksi. – Noriu susitikti su Chosė. Pastaruoju metu nebuvau jam gera draugė.

Mano pasąmonė sunerimusi. Ar trepsi kojyte? Liaukis!

Grėjus nusvilina mane žvilgsniu.

– Tavo nuomonė tikrai tokia? – tyliai paklausia.

– Apie ką?

– Apie Eleną. Nenori, kad su ja susitikinėčiau?

– Ne. Nenoriu.

– Kodėl man nepasakei?

– Nes tai ne mano reikalas. Nes tu manai, kad Elena – vienintelė tavo draugė, – gūžteliu suirzusi. Jis tikrai nesupranta. Ir kodėl ėmėme kalbėtis apie ją? Apie tą moterį nenoriu net galvoti. Pamėginu sugrąžinti mūsų pokalbį prie Chosė. – Taip pat, kaip ne tavo reikalas aiškinti, galiu ar negaliu susitikti su Chosė. Argi nesupranti?

Kristianas spokso į mane, rodos, visiškai suglumęs. Ak, apie ką jis galvoja?

– Manau, jis galėtų nakvoti čia, – suburba. – Galėčiau iš tolo jį stebėti, – aikštingai priduria.

Aleliuja!

– Ačiū! Žinai, jei ketinu čia apsigyventi… – nutylu nebaigusi sakinio. Kristianas linkteli. Jis supranta, ką norėjau pasakyti. – Nepasakytum, kad tavo apartamentuose stigtų vietos, – šyptelėjusi priduriu.

Jo lūpų kampučiai iš lėto pakyla.

– Šaipotės iš manęs, panele Stil?

– O kaipgi, pone Grėjau.

Atsistoju, – dėl viso pikto, jei Kristianui panižtų delnus, – paimu mūsų lėkštes ir įdedu jas į indaplovę.

– Geilė sutvarkys.

– Aš jau įdėjau.

Atsitiesiu ir įdėmiai į jį pažvelgiu. O jis atidžiai žiūri į mane.

– Man dar reikia truputį padirbėti, – apgailestaudamas sako Kristianas.

– Gerai. Aš rasiu kuo užsiimti.

– Eikš, – įsakmiai, bet švelniai ir gundomai liepia Kristianas, o jo žvilgsnis liepsningas. Nedvejodama prieinu, leidžiuosi apkabinama ir pati jam, sėdinčiam ant aukštos baro kėdės, uždedu rankas ant sprando. Jis tvirtai apglėbia mane ir prispaudęs laiko.

– Ar tu gerai laikaisi? – prikišęs lūpas man prie plaukų tyliai klausia.

– Apie ką kalbi?

– Ar gerai laikaisi šitiek patyrusi būdama akis į akį su tuo niekšu? Ir po vakarykščių įvykių? – tyliai priduria Kristianas.

Žiūriu į patamsėjusias, rimtai žvelgiančias jo akis. Ar aš gerai laikausi?

– Taip, – sušnabždu.

Kristianas dar stipriau mane suspaudžia, pasijuntu saugi, branginama ir mylima. Tikra palaima. Užsimerkiu ir mėgaujuosi tuo, kad esu jo glėbyje. Myliu šį vyrą. Man patinka nuo jo sklindantis svaiginantis aromatas, jo stiprybė, jo ūmus būdas – tai mano Penkiasdešimt.

– Nesiginčykime, – sumurma jis. Pabučiuoja man į plaukus ir giliai įkvepia. – Kaip visada, Ana, kvepi dangiškai.

– Tu taip pat, – sušnabždu ir pabučiuoju Kristianui į sprandą.

Gaila, bet netrukus jis mane paleidžia.

– Padirbėsiu tik dvi valandas.

NETURĖDAMA KO VEIKTI, vaikštinėju po butą. Kristianas tebedirba. Nusiprausiau po dušu, apsimoviau treningo kelnes, apsivilkau marškinėlius ir… nuobodžiauju. Skaityti nenoriu. Kai ramiai sėdžiu, iš karto prisimenu Džeką ir mane liečiančius purvinus jo pirštus.

Apžiūriu senąjį savo miegamąjį, nuolankiosios kambarį. Čia galės miegoti Chosė – vaizdas pro langą jam patiks. Dabar maždaug ketvirtis po aštuntos ir vakaruose palengva ima leistis saulė. Žemai, man po kojomis, tviska miesto šviesos. Vaizdas nuostabus. Taip, Chosė čia patiks. Pasvarstau, kur Kristianas pakabins Chosė darytas mano nuotraukas. Būtų užvis geriausia, jei niekam jų nerodytų. Visai nenoriu žiūrėti į save.

Grįžusi į koridorių nė pati nepajuntu, kaip atsiduriu prie žaidimų kambario ir, daug negalvodama, pamėginu atidaryti duris. Paprastai Kristianas šį kambarį rakina, bet šį kartą, mano nuostabai, durys atsidaro. Kaip keista. Kaip iš pamokų pabėgusi mokinukė, žengianti vis giliau į uždrausto miško tankmę, įeinu į kambarį. Jame tamsu. Paspaudžiu jungiklį, po karnizais įmontuotos lempos užsidega ir paskleidžia švelnią šviesą. Taip, tokį jį ir prisimenu. Kambarys kaip gimda.

Šmėsteli prisiminimai to vakaro, kai paskutinį kartą čia lankiausi. Diržas… Prisiminusi jį susiraukiu. Dabar jis taikiai guli su kitais įnagiais ant lentynos prie durų. Pirštais nedrąsiai perbraukiu per diržus, bizūnus, lazdas mentės pavidalo galais ir rimbus. Fu… Štai ką turiu išsiaiškinti su daktaru Flinu. Ar tokį gyvenimą gyvenantis žmogus gali tiesiog imti ir liautis? Man tai atrodo mažai tikėtina. Priėjusi prie lovos, atsisėdu ant rausvos atlasinės paklodės ir apžvelgiu visą įrangą ir įnagius.

Šalia manęs – suolas, o virš jo – lazdų rinkinys. Kiek jų daug! Tikriausiai pakaktų ir vienos? Ką gi, kuo mažiau dėl to suksiu galvą, tuo bus geriau. Ir didelis stalas. Kad ir ką Kristianas būtų pratęs ant jo veikti, jo dar neišmėginome. Mano žvilgsnis užkliūva už sofos, tad atsistoju ir nuėjusi klesteliu ant jos. Tai paprasta sofa, nematyti jokių iškyšų, prie kurių būtų galima ką nors pritvirtinti. Žvilgtelėjusi per petį pamatau komodą, tokią, į kokias muziejuose dedami eksponatai. Mane pagauna smalsumas. Ką Kristianas joje laiko?

Atidariusi viršutinį stalčių atkreipiu dėmesį, kaip greitai širdis varinėja gyslomis kraują. Kodėl taip nervinuosi? Jaučiu, kad darau tai, ko negalima, peržengiu ribą, žinoma, taip ir yra. Bet jei Kristianas nori mane vesti, tai…

Po perkūnais, kas čia? Vitrininiame stalčiuje rūpestingai išdėliotas kažkokių instrumentų ir keistų įrankių rinkinys – nenutuokiu nei kas tai per įnagiai, nei kam jie naudojami. Vieną paimu. Jis kulkos pavidalo, su savotiška rankena. Hm, po galais, kam jis galėtų būti skirtas? Žinoti nežinau, bet vis dėlto, rodos, šį tą nutuokiu. Jie keturių skirtingų dydžių! Pašiurpstu ir pakeliu akis.

Tarpduryje stovi Kristianas ir neperprantamu veidu žiūri į mane. Ar seniai jis čia? Tarsi būčiau sučiupta vogčia įkišusi ranką į sausainių indą.

– Sveikas.

Nervingai nusišypsau ir suprantu, kad stoviu išpūtusi akis ir mirtinai išbalusi.

– Ką čia veiki? – atsargiai klausia Kristianas, bet jo balse aiškiai girdėti grėsminga gaidelė.

Oi, mėšlas. Jis vėl pyksta?

– Aš… man buvo nuobodu ir smalsu, – murmu susigėdusi, kad jis mane čia užklupo. Sakė dirbsiąs dvi valandas.

– Nuobodulys ir smalsumas – pavojingas mišinys.

Tylus ir susimąstęs, bet nenuleisdamas nuo manęs akių jis smiliumi persibraukia per apatinę lūpą. Nuščiuvusi pajuntu, kad burnoje sausa.

Kristianas lėtai įžengia į kambarį, tyliai uždaro duris, o jo akys – tarsi pilkas, išsilydęs, įkaitęs plienas. Dieve… Jis nerūpestingai atsiremia į vitrininę komodą, bet man dingteli, kad jo poza apgaulinga. Mano vidinė dievaitė nežino, ką daryti: kautis ar sprukti.

– Na ir kas jums taip smalsu, panele Stil? Galbūt galėčiau jūsų smalsumą patenkinti?

– Durys buvo neužrakintos ir aš…

Žiūriu į Kristianą sulaikiusi kvapą ir sumirksiu, kaip visada, nežinodama nei kaip jis reaguos, nei ką turėčiau sakyti. Jo akys patamsėjusios. Regis, Kristianas puikiai nusiteikęs, bet ką gali žinoti. Jis alkūnėmis atsiremia į muziejinę komodą, o smakrą pasideda ant sunertų pirštų.

– Šiandien prieš pietus buvau čia užėjęs ir svarsčiau, ką reikės daryti su visais šitais daiktais. Matyt, pamiršau užrakinti duris.

Kristianas suraukia kaktą, tarsi neužrakinti durų būtų nedovanotinas nusižengimas. Aš taip pat susiraukiu, mat nepasakyčiau, kad Kristianas – užuomarša.

– Šit kaip?

– Bet dabar čia atėjai tu, kaip visuomet, vedama smalsumo, – švelniai, susidomėjęs sako Kristianas.

– Tu nepyksti? – sutelkusi paskutines jėgas, pašnabždomis klausiu.

Kristianas pakreipia galvą, jo lūpos linksmai trūkteli.

– O ko man pykti?

– Jaučiuosi kaip įsibrovėlė… be to, tu nuolat ant manęs pyksti, – tyliai paaiškinu ir man iš karto palengvėja.

Kristianas vėl suraukia kaktą.

– Taip, tu įsibrovei ten, kur nederėjo, bet nepykstu. Tikiuosi, kad vieną dieną gyvensi su manimi čia, o visa tai, – jis atsainiai mosteli ranka turėdamas omenyje visą žaidimų kambarį, – priklausys ir tau.

Mano žaidimų kambarys? Įsistebeiliju į Kristianą – prie šios minties dar ilgai reikės pratintis.

– Dėl to šiandien čia ir buvau. Mėginau nuspręsti, ką daryti, – jis smiliumi patapšnoja sau į lūpas. – Aš nuolat ant tavęs pykstu? Šiandien rytą nepykau.

Ak, tiesa. Prisiminusi, koks Kristianas buvo mudviem vos nubudus, nusišypsau ir trumpai pamirštu, kad sprendžiamas žaidimų kambario likimas. Šiandien rytą Penkiasdešimt buvo linksmas.

– Buvai toks žaismingas. Juokauti nusiteikęs Kristianas man patinka.

– Šit kaip? – Kristianas kilsteli antakį, žaviose jo lūpose pasirodo drovi šypsena. Oho!

– Kas čia? – klausiu paėmusi į sidabro spalvos kulką panašų daikčiuką.

– Nuolat trokštate sužinoti ką nors naujo, panele Stil. Tai analinis kaištis, – meiliai paaiškina jis.

– A…

– Nupirktas tau.

Ką?

– Man?

Kristianas lėtai linkteli, o jo veidas dabar – rimtas ir budrus.

Suraukiu kaktą.

– Perki naujus, hm… žaislus kiekvienai nuolankiajai?

– Taip. Kai kuriuos.

– Ir užpakalio kaiščius?

– Taip.

Gerai… Trumpai prarandu kalbos dovaną. Jis iš gryno metalo – tikriausiai nepatogus? Prisimenu, kaip vos man baigus universitetą kalbėjomės apie sekso žaislus ir griežtas ribas. Rodos, tuomet sakiau, kad galbūt pamėginčiau. Bet dabar, iš arti matydama vieną tokį daikčiuką, anaiptol nežinau, ar noriu tai daryti. Dar kartą apžiūrėjusi, padedu jį atgal į stalčių.

– O kas čia?

Išimu ilgą juodą guminį daiktą, suvertą iš tolydžio mažėjančių rutulių: pirmasis gana didelis, paskutinis – gerokai mažesnis. Iš viso aštuoni.

– Tai analiniai rutuliukai, – įdėmiai mane stebėdamas sako Kristianas.

Ak! Apžiūriu juos ir sužavėta, ir baisėdamasi. Visi jie manyje… ten! Nė nemaniau, kad…

– Jei ištrauki juos per orgazmą, poveikis stiprokas, – dalykiškai paaiškina Kristianas.

– Ir jie skirti man? – sušnabždu.

– Taip, tau, – pamažu linkteli jis.

– Tai užpakalio reikmenų stalčius?

Jis kreivai šypteli.

– Gali vadinti ir taip.

Pajuntu, kad raustu kaip vėžys, tad paskubomis tą stalčių uždarau.

– Užpakalio stalčius tau nepatinka? – linksmai, lyg niekur nieko klausia Kristianas.

Pažvelgiu į jį ir gūžteliu, mėgindama nuslėpti, kokia aš sukrėsta.

– Mano pageidaujamų Kalėdų dovanų sąrašo pradžioje šis stalčius tikrai nepaminėtas, – nerūpestingai atsakau.

Nedrąsiai ištraukiu antrą stalčių. Kristianas nusišypso.

– Antrame stalčiuje – vibratorių kolekcija.

Greitai jį uždarau.

– O kas kitame? – sušnabždu vėl išbalusi, tik šį kartą iš gėdos.

– Jame jau yra ir įdomesnių dalykėlių.

Ak! Nedrąsiai ištraukiu tą stalčių, nenuleisdama akių nuo gražaus, bet ir pasipūtusio Kristiano veido. Stalčiuje – kažkokie metaliniai daikčiukai ir keli skalbinių spaustukai. Skalbinių spaustukai! Paimu didelį metalinį į žirkles panašų įrankį.

– Genitalijų gnybtas, – paaiškina Kristianas.

Jis atsitiesia ir ramiai prieina prie manęs. Tuoj pat padedu tą įrankį atgal ir pasirenku subtilesnį įrankį – grandine sujungtus spaustukus.

– Kai kurie iš jų skirti skausmui kelti, bet dauguma – malonumui teikti, – tyliai sako jis.

– Kas čia?

– Krūtų spenelių spaustukai – abiem.

– Abiem? Krūtų speneliams?

Kristianas vypteli.

– Matai, mažyte, spaustukai du. Taip, jie skirti abiem speneliams, bet ne tai turėjau galvoje. Jie skirti ir malonumui, ir kančiai.

Ak. Jis paima man iš rankų tą daiktą.

– Atkišk mažąjį pirštelį.

Padarau kaip liepiama, ir jis vienu spaustuku sugnyba man mažojo pirštelio galiuką. Skausmas pakenčiamas.

– Jausmas labai intensyvus, bet tik nusegti jie teikia didžiausią skausmą ir malonumą.

Nusisegu spaustuką. Hm… gali būti gana malonu. Nuo tos minties neramiai pasimuistau.

– Man jie patinka, – sumurmu ir Kristianas nusišypso.

– Taip ir maniau, kad jums patiks, panele Stil.

Droviai linkteliu ir vėl padedu spaustukus į stalčių. Kristianas pasilenkia ir išima dar du.

– Šie reguliuojami, – jis pakelia spaustukus, kad galėčiau gerai apžiūrėti.

– Reguliuojami?

– Gali daugiau veržti… arba mažiau. Priklauso nuo tavo nuotaikos.

Kaip Kristianui pavyksta suteikti žodžiams tokią erotinę potekstę? Nuryju seilę ir, norėdama nukreipti jo dėmesį, išimu iš stalčiaus daikčiuką, kuris atrodo kaip dantytas ratukinis peiliukas tešlai pjaustyti.

– O kas čia? – suraukusi kaktą klausiu.

Juk žaidimų kambaryje tikrai niekas nieko nekepa.

– Tai Vartenbergo ratukas.

– Kam jis skirtas?

Kristianas ištiesia ranką ir paima iš manęs tą daiktą.

– Duok man ranką. Delnu į viršų.

Ištiesiu kairę ranką, Kristianas ją paima ir nykščiu švelniai perbraukia per krumplius. Man kūnu nusirita virpulys. Kai Kristiano oda liečiasi prie mano odos, visuomet susijaudinu. Jis pabraukia ratuku man per delną.

– Aaai!

Dantukai kandžioja man į odą ir tai – ne šiaip sau skausmas. Tiesą sakant, tai daugiau kutenimas.

– Įsivaizduok, kaip šitas ratukas riedėtų tau per krūtis, – geismingai sumurma Kristianas.

Ak! Nuraustu ir staiga patraukiu ranką. Imu greičiau alsuoti, o širdis daužosi kaip pašėlusi.

– Anastazija, malonumą ir skausmą skiria vos matoma riba, – tyliai sako jis, tada pasilenkęs padeda įrankį į stalčių.

– Skalbinių spaustukai? – sukuždu.

– Su skalbinių spaustuku galima daug ką nuveikti, – jo akys žybteli.

Atsiremiu į stalčių ir jis užsidaro.

– Viskas?

Kristianui, atrodo, linksma.

– Ne.

Ištraukiu ketvirtą stalčių ir apstulbstu nuo odinių diržų ir virvių gausos. Trūkteliu vieną dirželį… pasirodo, prie jo galo pritvirtintas nemažas rutuliukas.

– Rutulinis burnos kamšalas. Kad tylėtum, – dar labiau pralinksmėjęs sako Kristianas.

– Sąlyginė riba, – burbteliu.

– Prisimenu, – linkteli jis. – Bet kvėpuoti gali. Rutuliuką laikai sukandusi dantimis.

Paėmęs jį iš manęs, Kristianas apgniaužia rutuliuką pirštais, rodydamas, kaip būna, kai įsikiši jį į burną.

– Ar kada nors tokiu naudojaisi? – klausiu.

Jis sustingsta, įsispokso į mane.

– Taip.

– Kad nuslopintum savo riksmus?

Kristianas užsimerkia – man rodos, suirzęs.

– Ne, jų paskirtis kita.

Šit kaip?

– Visa esmė – kontrolė, Anastazija. Pagalvok, kokia jaustumeisi bejėgė, jei būtum surišta ir negalėtum kalbėti? Kaip besąlygiškai turėtum pasitikėti žinodama, kad turiu tiek daug galių tave valdyti? Kad viską turiu suprasti iš tavo kūno ir reakcijos, o ne iš žodžių? Tas rutuliukas daro tave labiau priklausomą, o aš gaunu visiškos kontrolės teisę.

Nuryju seilę.

– Rodos, tau to trūksta.

– Žinau, – sumurma Kristianas.

Jis plačiai atsimerkęs, rimtas, ir atmosfera tarp mudviejų pasikeitusi, tarsi jis ruoštųsi išpažinčiai.

– Tu turi galią mane valdyti. Juk žinai, – sušnabždu.

– Nejaugi? Tu verti mane jaustis… bejėgį.

– Ne! – Ak, Penkiasdešimt… – Kodėl?

– Nes tu vienintelė iš visų pažįstamų žmonių gali mane įskaudinti.

Ištiesęs ranką, Kristianas užkiša man už ausies plaukų sruogą.

– Ak, Kristianai… tą patį galėčiau pasakyti apie tave. Jei manęs nenorėtum… – nukrėsta šiurpo, nudelbiu akis į savo sunertus pirštus. Tai dar vienas tamsus reikalas, dėl kurio abejoju mūsų ateitimi. Jei jis nebūtų toks… sugadintas, ar geistų manęs? Papurtau galvą. Turiu stengtis taip negalvoti. – Aš tikrai nenoriu tavęs skaudinti. Myliu tave, – sumurmu ir, pirštais perbraukusi jam per smilkinius, švelniai paglostau skruostus. Pajutęs mano prisilietimą, Kristianas prikiša veidą arčiau, burnos kamšalą įmeta į stalčių ir stipriai apglėbia mane per juosmenį. Tada prisitraukia.

– Ar jau baigėme žaidimą „Pasakyk, kas čia“? – tyliai ir valiūkiškai klausia.

Jo plaštaka mano nugara slysta aukštyn, prie sprando.

– Kodėl klausi? Ką norėjai daryti?

Jis palinksta, švelniai pabučiuoja ir man pakerta kojas, tad įsitveriu jo rankų.

– Ana, šiandien tavęs vos neužpuolė, – tyliai, bet įsitempęs sako Kristianas.

– Na ir kas? – gūžteliu mėgaudamasi Kristiano prisilietimu ir artumu.

Jis truputį atšlyja ir rūsčiai mane nužvelgia.

– Kaip „na ir kas“? – papriekaištauja.

Pakeliu akis į jo žavingą, bet irzulio apniauktą veidą ir pajuntu, kad man sukasi galva.

– Kristianai, man nieko nenutiko.

Jis apglėbia mane, prispaudžia prie krūtinės.

– Kai pagalvoju, kas galėjo atsitikti… – sušnabžda, įsikniaubęs man į plaukus.

– Kada suprasi, kad esu stipresnė, negu atrodau? – raminamai sukuždu prikišusi lūpas jam prie kaklo, kvėpdama malonų aromatą. Pasaulyje nieko nėra geriau, kaip būti Kristiano glėbyje.

– Žinau, kad tu stipri, – mąsliai ištaria Kristianas.

Jis pabučiuoja į plaukus, o tada – kaip gaila! – mane paleidžia.

Kodėl?

Pasilenkusi iš atdaro stalčiaus ištraukiu dar vieną daiktą. Kelis prie metalinio strypo pririštus diržus. Pakeliu jį.

– Tai, – sako Kristianas ir jo akys patamsėja, – skėtiklis su diržais kulkšnims ir riešams.

– Kaip jis naudojamas? – nuoširdžiai susidomėjusi klausiu.

– Nori, kad parodyčiau? – nustebęs sušnabžda jis užsimerkdamas.

Žiūrėdama į Kristianą kelis kartus sumirksiu. Kai jis atsimerkia, akys degte dega.

– Taip, norėčiau, kad parodytum. Man patinka būti prirakintai, – sukuždu ir mano vidinė dievaitė, pasičiupusi kartį, iš blindažo vienu šuoliu peršoka į paplūdimio kėdę.

– Ak, Ana… – suniurna Kristianas.

Atrodo, lyg jį kas būtų ėmęs kankinti.

– Kas yra?

– Ne čia.

– Ką?

– Noriu, kad būtum mano lovoje, ne čia. Eikš.

Jis griebia skėtiklį, čiumpa mane už rankos ir greitai išsiveda iš žaidimų kambario.

Kodėl paliekame žaidimų kambarį? Išeidama dar žvilgteliu per petį.

– Kodėl ne čia?

Kristianas stabteli ant laiptų ir pažvelgia į mane apniukusiu žvilgsniu.

– Ana, tu gal ir pasiruošusi ten grįžti, o aš ne. Kai paskutinį kartą buvome tame kambaryje, tu mane palikai. Kiek kartų turėsiu kartoti ir kada tu suprasi? – suraukęs kaktą jis paleidžia mane, kad vieną ranką turėtų laisvą ir galėtų gestikuliuoti. – Nuo tada mano požiūris iš esmės pasikeitė. Dabar visiškai kitaip žiūriu į pasaulį. Aš tau jau sakiau. Tik nepaaiškinau, kad… – jis nutyla ir, ieškodamas tinkamų žodžių, ranka persibraukia per plaukus. – Aš kaip sveikstantis alkoholikas, supranti? Kitokio palyginimo nesugalvoju. Nenugalimas potraukis išnyko, bet nenoriu tyčia kurti sau pagundų. Nenoriu tavęs įskaudinti.

Rodos, jis atgailauja, ir tą akimirką mane tarsi smaigas perveria stiprus skausmas. Ką padariau šiam vyrui? Ar padariau jo gyvenimą geresnį? Juk prieš mudviem susipažįstant Kristianas jautėsi laimingas, tiesa?

– Jei tave kaip nors įskaudinčiau, neištverčiau, nes tave myliu, – priduria Kristianas įdėmiai žvelgdamas į mane, o jo veide atsispindi visiškas nuoširdumas, tarsi jis būtų mažas berniukas, teigiantis labai paprastą tiesą.

Jis kalba visiškai nuoširdžiai ir man užgniaužia kvapą. Nieko pasaulyje nedievinu labiau už jį. Myliu šį vyrą besąlygiškai.

Puolu prie Kristiano taip staiga ir taip energingai, kad jam tenka paleisti tą daiktą iš rankos, kad, stumiamas ir remiamas prie sienos, galėtų sugauti mane. Delnais suspaudusi jam skruostus, prisitraukiu veidą, susirandu lūpas ir, įleidusi liežuvį jam į burną, pajuntu nuostabos skonį. Stoviu viena laiptų pakopa aukščiau už jį, tad mūsų akys vienos prieš kitas ir aš nesitveriu džiaugsmu jausdama savo galią. Aistringai jį bučiuodama, panardinusi pirštus į plaukus, trokštu liesti Kristianą visur, bet susitvardau, nes žinau, kad jis to bijo. Tačiau aistra įsiplieskia – karšta ir klampi – ir išplinta mano kūno gelmėse. Kristianas sudejuoja, sučiumpa mane už pečių ir atstumia.

– Nori, kad išdulkinčiau tave tiesiog ant laiptų? – nelygiai alsuodamas sumurma. – Nes, dievaži, taip ir padarysiu.

– Noriu, – sukuždu neabejodama, kad mano žvilgsnis toks pat liepsningas kaip ir jo.

Jis dėbteli į mane neperprantamu žvilgsniu.

– Ne. Noriu tavęs savo lovoje.

Taip taręs, staiga čiumpa mane, persimeta per petį, kad net garsiai klykteliu, o tada stipriai ploja per užpakalį ir aš dar kartą surinku. Lipdamas laiptais Kristianas stabteli ir pasilenkęs paima nukritusį skėtiklį.

Kristianui žingsniuojant koridoriumi iš pagalbinės patalpos išeina ponia Džouns. Ji mums nusišypso, o aš, tabaluodama žemyn galva, droviai jai pamoju. Kristianas jos, rodos, nė nepastebi.

Miegamajame jis pastato mane ant grindų, o skėtiklį švysteli ant lovos.

– Manau, manęs nesužeisi, – tyliai sakau.

– Aš irgi taip manau, – linkteli jis.

Tada delnais suspaudžia man galvą ir bučiuoja – ilgai ir godžiai, dar labiau kaitindamas ir taip jau įkaitusį kraują.

– Beprotiškai tavęs geidžiu, – vėl sušnabžda jis, prikišęs lūpas prie mano lūpų, dūsuodamas. – Ar ir tu to nori, nors šiandien tiek daug kas nutiko?

– Taip. Aš irgi tavęs geidžiu. Noriu tave nurengti.

Nekantrauju paliesti jo kūną – net pirštus niežti.

Kristianas plačiai atsimerkia, akimirką dvejoja, matyt, neapsispręsdamas, ar patenkinti mano prašymą.

– Gerai, – pagaliau neryžtingai sako.

– Jei nenori, neliesiu tavęs, – sušnabždu.

– Ne, – paskubomis atsako Kristianas. – Liesk. Viskas gerai. Jaučiuosi puikiai, – sumurma.

Atsargiai atsegu vieną sagą ir mano pirštai nuslysta per marškinių medžiagą prie kitos. Kristianas žiūri išpūstomis, spindinčiomis akimis, pravėręs lūpas, negiliai kvėpuodamas. Jis toks gražus, net bijodamas… o gal kaip tik dėl tos baimės? Atsegusi trečią sagą pamatau iš po prasagstytos marškinių apykaklės kyšančius švelnius krūtinės plaukus.

– Noriu bučiuoti tau čia, – tyliai sakau.

Jis staiga garsiai įkvepia.

– Bučiuoti?

– Taip, – murmteliu.

Kai atsegu dar vieną sagą ir labai lėtai pasilenkiu atvirai rodydama savo ketinimus, Kristianas aikteli. Sulaiko kvėpavimą, bet stovi kaip įbestas, tad aš lūpomis priglundu prie kyšančių švelnių garbanėlių. Pagaliau atsegusi paskutinę sagą, pakeliu į jį akis. Kristianas atidžiai žiūri į mane, veide pasitenkinimas, ramybė ir… nuostaba.

– Tau vis lengviau, tiesa? – tyliai klausiu.

Jis linkteli, neskubėdamas nusivelka marškinius ir numeta ant grindų.

– Ką tu man darai, Ana? – sumurma jis. – Nežinau ką, bet tik nesustok.

Kristianas suspaudžia mane glėbyje, abiejų rankų pirštus panardina į plaukus ir timptelėdamas atlošia galvą, kad lengviau pasiektų mano kaklą. Švelniai bučiuoja ir krimsčioja, lūpomis brūkšteli per skruosto apačią. Sudejuoju. Ak, kaip geidžiu šio vyro… Imu negrabiai čiupinėti jo kelnių juosmenį, atsegu sagą, nuleidžiu užtrauktuką.

– Ak, mažyte… – sukužda jis ir pabučiuoja man į paausį.

Jaučiu jo penį – standų, išpampusį, ieškantį manęs. Noriu jo – burnoje. Staiga žingteliu atatupsta ir atsiklaupiu.

– O! – nustebęs aikteli Kristianas.

Nesiterliodama nusmaukiu kelnes, trumpikes ir išlaisvinu jį. Kristianui nespėjus sudrausti, apžioju, imu uoliai čiulpti ir džiūgauju matydama Kristianą priblokštą, iš nuostabos net išsižiojusį. Jis spokso žemyn, į mane, stebi kiekvieną judesį, jo akys patamsėjusios, kupinos kūniškos palaimos. Dieve… Dantimis suimu jį stipriau ir imu dar smarkiau čiulpti. Jis užsimerkia ir atsiduoda šiam palaimingam kūniškam malonumui. Suprantu, ką jam darau, ir tai savanaudiška, laisva ir velnioniškai seksualu. Nuo to jausmo sukasi galva; aš ne šiaip sau galinga – aš visagalė.

– Dar… – sušnabžda jis, švelniai suima mano galvą ir stumteli dubenį į priekį, kišdamas kotą giliau į burną. Ak, taip. Aš to ir noriu: suku apie jį liežuviu, stipriai čiulpiu ir… nesiliauju. – Ana… – Kristianas mėgina atsitraukti.

Oi, ne, nesitrauk, Grėjau. Geidžiu tavęs. Stipriai sučiumpu jam už klubų, imu darbuotis dar uoliau ir pajuntu, kad jis priartėjo prie ribos.

– Maldauju, – šnopuodamas prataria jis. – Ana, aš tuoj nuleisiu, – sudejuoja.

Gerai. Apimta ekstazės, mano vidinė dievaitė atlošia galvą ir jis nuleidžia – garsiai šaukdamas viską išlieja man į burną.

Kristianas atmerkia šviesiai pilkas akis, pažvelgia į mane, o aš nusišypsau jam ir apsilaižau. Jis atsako man šypsena – išdykėliška ir geisminga.

– Ak, panele Stil, štai kokį žaidimą žaidžiame.

Pasilenkęs jis suima mane už pažastų ir pastato ant kojų. Tada staiga įsisiurbia man į lūpas. Geidulingai sudejuoja.

– Galiu paragauti savęs. Tavo skonis geresnis, – sušnabžda jis, lūpomis liesdamasis prie mano lūpų.

Kristianas nuvelka man sportinius marškinėlius, atsainiai švysteli juos ant grindų, o tada parsimeta mane ant lovos. Suėmęs už treningo klešnių galų, stipriai trūkteli ir vienu vikriu judesiu numauna man kelnes. Lieku nuoga, išsipleikusi pataluose. Laukianti. Deginama geismo. Ryte rydamas mane žvilgsniu, jis pamažu nusivelka likusius drabužius.

– Tu labai graži moteris, Anastazija, – pagarbiai sako.

Hm… Koketiškai pakreipiu galvą ir meiliai jam nusišypsau.

– Ir tu visai neprastas vyrukas, Kristianai, be to, ir tavo skonis geras.

Jis išdykėliškai man šypteli ir paima skėtiklį. Mitriai sukausto kairę kulkšnį: diržo sagtį užsega gana tvirtai, bet neužveržia. Tada įkiša mažąjį pirštelį tarp diržo ir kulkšnies tikrindamas, kiek turiu vietos. Nė akimirką nenuleidžia nuo manęs akių; jam nereikia žiūrėti, ką daro. Hm… matyt, yra tai daręs jau daug kartų.

– Turėsime patikrinti, koks tavo skonis. Jei atmintis manęs neapgauna, panele Stil, esate retai aptinkamas, neprilygstamas skanėstas.

Ak.

Kristianas vikriai sukausto ir kitą kulkšnį, tad dabar mano pėdas skiria truputį daugiau nei pusmetris.

– Šis skėtiklis geras tuo, kad jį galima pailginti, – sumurma Kristianas.

Jis paspaudžia kažką strype, o tada trūkteli ir mano kojos prasiskečia. Oho, dabar pėdas skiria beveik metras. Išsižioju, giliai įkvepiu. Po galais, kaip kaitina kraują. Aš apimta geismo, nekantri, geidžianti pasitenkinimo.

Kristianas apsilaižo apatinę lūpą.

– Ak, Ana, su šiuo daikčiuku mudu pasilinksminsime.

Jis stipriai suspaudžia skėtiklį, staiga jį pasuka ir aš apsiverčiu ant pilvo. Šito nesitikėjau.

– Matai, ką galiu su tavimi daryti? – gašliai sako jis ir neįspėjęs dar kartą staiga pasuka skėtiklį – akimirksniu vėl išsitiesiu ant nugaros ir spoksau į jį neatgaudama kvapo. – Kiti diržai – riešams. Dėl jų dar pagalvosiu. Žiūrėsime, ar tinkamai elgsiesi.

– O kada aš netinkamai elgiausi?

– Prisimenu kelis tavo nusižengimus, – meiliai sako jis pirštais braukdamas man per padus. Kutena, bet skėtiklis neleidžia judinti pėdų, tad bent jau rangydamasi mėginu išvengti jo prisilietimų. – Pirmiausia „BlackBerry“ telefonas.

Aikteliu.

– Ką ketini daryti?

– Et, savo planų niekada neatskleidžiu, – jis patenkintas šypteli ir išdykėliškai pažvelgia į mane.

Nieko sau! Kristianas toks seksualus, kad į jį žiūrint temsta protas ir trūksta oro. Atropojęs per lovą, jis atsiklaupia tarp išskėstų mano kojų visiškai nuogas, o aš… bejėgė.

– Hm… Kokia jūs atvira, panele Stil.

Neskubėdamas, pasitikėdamas savimi, jis abiejų rankų pirštais braukia per vidinę mano kojų pusę sukdamas ratukus. Ir nė akimirkos nenuleidžia nuo manęs akių.

– Svarbiausia čia nekantrus laukimas, Anastazija. Ką aš su tavimi darysiu?

Jo žodžiai užkliudo pačius giliausius ir tamsiausius mano klodus. Gulėdama pasimuistau ir sudejuoju. Jo pirštai tęsia neskubrų mano kojų puolimą, slenka per pakinklius. Nevalingai stengiuosi suglausti kojas, bet negaliu.

– Nepamiršk: jei kas nors nepatiks, iš karto liepk man liautis, – tyliai primena Kristianas.

Pasilenkęs jis švelniai, pačiulpčiodamas, nubučiuoja man pilvą, o jo delnai toliau lėtai ir kankinamai slenka aukštyn vidinėmis mano šlaunų pusėmis, jo pirštai liečia odą ir tas prisilietimas jaudrina.

– Ak, prašau, Kristianai… – maldaujamai pratariu.

– Ak, panele Stil. Įsitikinau, kad jūsų meilės atakos gali būti labai negailestingos. Manau, derėtų atsilyginti jums tuo pačiu.

Stipriai gniaužydama antklodę atsiduodu Kristianui: jo lūpos palengva slenka žemyn, o pirštai aukštyn, prie jautriausios mano kūno vietos – apnuogintų šlaunų viršaus. Kai jis kiša pirštus, sudejuoju ir, sutikdama juos, kilsteliu dubenį. Kristianas atsakydamas irgi suvaitoja.

– Vis nesiliauji manęs stebinusi, Ana. Tu tokia sudrėkusi, – sukužda jis, prikišęs lūpas man prie papilvės, kur prasideda gaktiplaukiai. Kai jo burna pasiekia mane, mano kūnas išsiriečia.

Dieve…

Tada jis neskubėdamas pradeda jaudinančią ataką: suka ir suka burnoje liežuviu, o pirštais glamonėja makštį. Kadangi negaliu nei suglausti kojų, nei pajudėti, jausmas stiprus, išties stiprus. Išriečiu nugarą ir pamėginu atsiduoti šiems pojūčiams.

– Oi, Kristianai! – šūkteliu.

– Žinau, mažyte, – sušnabžda jis, pasislenka ir, užgulęs mane, ima švelniai čiulpti jautriausią mano kūno vietelę.

– Aaai! Maldauju! – garsiai sudejuoju.

– Ištark mano vardą, – įsakmiai liepia jis.

– Kristianai! – šūkteliu, bet vos atpažįstu savo balsą – toks jis spigus ir geismingas.

– Dar kartą, – sušnabžda Kristianas.

– Kristianai, Kristianai, Kristianai Grėjau! – sukliegiu.

– Priklausai man.

Jo balsas švelnus, bet negailestingas, ir sulig paskutiniu jo liežuvio krustelėjimu aš nugarmu į bedugnę patirdama įstabų, visą kūną purtantį orgazmą, o kadangi mano kojos plačiai išskėstos, jis trunka labai ilgai ir visiškai išsekina jėgas.

Neaiškiai suvokiu, kad Kristianas vėl apvertė mane ant pilvo.

– Dabar šį tą išmėginsime, mažyte. Jei nepatiks arba bus pernelyg nepatogu, pasakyk ir iš karto liausimės.

Ką? Aš apimta tokios palaimos, kad galvoje nekyla jokia aiški ar rišli mintis. Sėdžiu Kristianui ant kelių. Kaip čia atsidūriau?

– Pasilenk, mažyte, – sukužda jis man į ausį. – Galvą ir krūtinę padėk ant čiužinio.

Apsvaigusi padarau, kas liepta. Kristianas trūkteli man rankas ir pririša jas prie skėtiklio strypo, šalia kulkšnių. Oi… Mano keliai sulenkti, užpakalis iškilęs, labai pažeidžiamas, visas – jo.

– Ana, atrodai nuostabiai, – neslėpdamas nuostabos sako Kristianas ir aš išgirstu drykstelint foliją.

Jis pirštais perbraukia man per strėnas, keliauja žemyn, prie makšties, bet, pasiekęs užpakalį, trumpai stabteli.

– Kai būsi pasiruošusi, norėsiu nuleisti ir į išeinamąją, – jo pirštas stabteli prie užpakalio. Garsiai aikteliu ir įsitempiu pajutusi švelnų jo piršto bakstelėjimą. – Ne šiandien, nuostabioji Ana, kada nors vėliau. Noriu dulkinti tave visais įmanomais būdais. Noriu, kad kiekvienas tavo kūno centimetras priklausytų man. Tu esi mano.

Prisimenu užpakalio kaištį ir visi vidiniai raumenys įsitempia. Nuo jo žodžių geismingai sudejuoju, o jo pirštai slenka žemyn ir pasiekia geriau pažįstamą plotą.

Po kelių akimirkų jis be ceremonijų įgrūda.

– Aaai! Švelniau! – šūkteliu ir jis sustingsta.

– Ar viskas gerai?

– Švelniau… leisk man apsiprasti.

Jis lėtai ištraukia, o tada vėl švelniai įkiša, užpildydamas mane, išplėsdamas – vieną, du, tris kartus, ir to gana.

– Taip, gerai, jau apsipratau, – mėgaudamasi sumurmu.

Jis suniurna ir ima sūpuotis energingiau. Stumia ir stumia… negailestingai… pirmyn, atgal, vėl užpildo mane, ir tas jausmas… nuostabus. Mano bejėgiškumas, atsidavimas jam ir suvokimas, kad Kristianas gali pasinerti į mane ir užsimiršti taip, kaip nori, teikia man džiaugsmo. Aš galiu tai padaryti. Jis parodo man tas tamsias zonas, kurių nė neįtariau esant, ir drauge mudu nušviesime jas akinama šviesa. O taip… ryškia, akinama šviesa.

Liaujuosi tvardytis, džiaugdamasi tuo, ką jis man daro, ir netrukus aplanko malonus palengvėjimas – garsiai šaukdama Kristiano vardą, vėl patiriu orgazmą. O jis sustingsta, išliedamas savo širdį ir sielą į mane.

– Ana, mažyte! – šūkteli Kristianas ir netekęs jėgų susmunka šalia.

KRISTIANO PIRŠTAI MITRIAI atlaisvina diržus, paskui jis patrina man kulkšnis ir riešus. Kai pagaliau atgaunu laisvę, jis apkabina mane, o aš, visiškai išsekusi, imu snūduriuoti.

Prabudusi truputį vėliau matau, kad guliu jaukiai susirietusi prie Kristiano, o jis žiūri į mane. Nenutuokiu, kelinta valanda.

– Ana, į tave miegančią galėčiau žiūrėti amžinai, – sušnabžda jis ir pakšteli man į kaktą.

Šypsodamasi tingiai krusteliu ir įsitaisau patogiau.

– Noriu, kad niekad neišeitum, – tyliai priduria Kristianas ir apglėbia mane.

Hm…

– Aš ir neišeisiu. Niekada neleisk man išeiti, – mieguista sumurmu, bet švininiai akių vokai tiesiog nebepakyla.

– Man tavęs reikia, – sukužda jis, bet jo balsas atrodo tolimas, nežemiškas, tarsi iš sapno. Jam manęs reikia… reikia… Kai sąmonę vėl apgaubia tamsa, paskutinės šmėsteli mintys apie mažą, droviai besišypsantį berniuką pilkomis akimis ir netrinktais, susitaršiusiais rusvais plaukais.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Hm…

Kristianas nosimi švelniai brauko man per kaklą ir aš palengva bundu.

– Labas rytas, mažyte, – sukužda jis ir atsargiai krimsteli ausies spenelį.

Tuoj pat atmerkiu akis ir staiga vėl užsimerkiu. Į kambarį plūsta ryški ankstyvo ryto šviesa, o jo ranka maloniai glamonėja man krūtį žadindama geismą. Gulėdamas už nugaros, Kristianas pasislenka žemyn ir suspaudžia man sėdmenį.

Gulėdama šalia jo išsitiesiu, mėgaujuosi jo prisilietimu ir jaučiu į strėnas besiremiančią pabudusią jo varpą. Dieve… Tai tarsi Kristiano Grėjaus žadintuvo signalas.

– Tau malonu mane matyti? – mieguista suniurnu ir gundomai pasimuisčiusi prisiglaudžiu prie jo.

Kristianas guli priglaudęs skruostą man prie žandikaulio, tad pajuntu, kaip nusišypso.

– Man labai malonu tave matyti, – linkteli jis, tada, ranka brūkštelėjęs per pilvą, atsargiai suima mano lytį, pačiupinėja. – Pabusti šalia jūsų neabejotinai šiokia tokia nauda, panele Stil, – pasišaipo Kristianas ir švelniai apverčia mane ant nugaros. – Gerai miegojai? – klausia, o jo pirštai toliau mane jaudrina ir kankina.

Kristianas man šypsosi – akinama, tikra šypsena amerikiečio modelio, kurio dantys tobuli ir kurį pamačiusi turėčiau kristi negyva. Man užgniaužia kvapą.

Mano dubuo ima siūbuoti jo pirštų pradėto šokio ritmu. Švelniai pakštelėjęs man į lūpas, Kristianas nuslenka kaklu žemyn, palengva krimsčiodamas, bučiuodamas ir čiulpčiodamas. Sudejuoju. Jis švelnus, jo prisilietimai lengvi ir dangiškai malonūs. Įžūlūs jo pirštai slenka dar žemiau, paskui vienas palengva įsmunka į mane ir Kristianas nustebęs garsiai įkvepia.

– Ak, Ana, – pagarbiai sušnabžda, prikišęs lūpas man prie kaklo. – Tu visada pasiruošusi.

Jis judina pirštą, derindamas tą judėjimą su beriamais bučiniais, jo lūpos mano raktikauliu pamažu keliauja prie krūties. Dantimis ir lūpomis iš pradžių jis pakankina vienos, paskui kitos krūties spenelį, bet ak, kaip neapsakomai švelniai, ir speneliai nuo tokio malonumo sustandėja, paburksta.

Sudejuoju.

– Hm… – tyliai mykteli Kristianas ir pakėlęs galvą perveria mane liepsningu pilkų akių žvilgsniu. – Geidžiu tavęs. Dabar.

Ištiesia ranką prie naktinės spintelės. Užgulęs mane, šiek tiek pasislenka, alkūnėmis įsirėmęs į patalus truputį perkelia kūno svorį ir, nosimi švelniai braukdamas man per nosį, kojomis tarsi pleištu pražargdina mane plačiau. Tada atsiklaupęs atplėšia folijos paketėlį.

– Laukiu nesulaukiu šeštadienio, – sako, o jo akys spindi gašliu pasitenkinimu.

– Lauki gimtadienio vakarėlio? – šnopuodama klausiu.

– Ne. Laukiu, kada galėsiu nesinaudoti tais krušikliais.

– Taikliai įvardijai, – sukikenu.

Maudamasis sargį jis patenkintas nusišypso.

– Kikenate, panele Stil?

– Ne, – mėginu nutaisyti rimtą veidą, bet nepavyksta.

– Dabar ne metas kikenti, – tyliai, dusliai ir priekaištingai sako Kristianas, bet jo veido išraiška – kad mane kur! – primena ir ledkalnį, ir ugnikalnį.

Nebegaliu nė įkvėpti.

– Maniau, tau patinka, kai juokiuosi, – kimiai sušnabždu, įdėmiai žvelgdama į tamsią audringų jo akių gelmę.

– Tik ne dabar. Reikia žinoti, kada ir kur dera kikenti. O dabar tam nei laikas, nei vieta. Turiu tave užčiaupti ir, rodos, jau žinau kaip, – grėsmingai sako Kristianas ir užgula mane visu svoriu.

– KO NORĖTUMĖTE PUSRYČIŲ, Ana?

– Pakaks trupučio javainių. Ačiū, ponia Džouns.

Sėsdamasi prie pusryčių baro šalia Kristiano nuraustu. Paskutinį kartą nepriekaištingai mandagią ir tvarkingą ponią Džouns mačiau, kai be ceremonijų permesta per petį buvau nešama į miegamąjį.

– Atrodai žaviai, – meiliai sako Kristianas.

Šįryt vėl segiu pilką tiesaus kirpimo sijoną ir vilkiu pilką šilkinę palaidinukę.

– Ir tu.

Droviai jam nusišypsau. Kristianas vilki šviesiai mėlynus marškinius, mūvi džinsus ir atrodo šaunus, žvalus ir tobulas, kaip visada.

– Reikia nupirkti tau daugiau sijonų, – dalykiškai sako jis. – Tiesą sakant, labai norėčiau pavedžioti tave po parduotuves, kad nusipirktum drabužių.

Hm… vaikščioti po parduotuves. Nemėgstu vaikščioti po parduotuves. Bet su Kristianu taip nuobodu gal ir nebūtų. Nusprendžiu, kad nukreipti jo dėmesį bus pati geriausia gynyba.

– Svarstau, kas šiandien manęs laukia darbe.

– Tą ištvirkėlį jiems teks pakeisti kitu žmogumi,– Kristianas susiraukia taip baisiai, tarsi būtų įsimynęs į kažką neapsakomai šlykštaus.

– Tikiuosi, naująja mano viršininke bus paskirta moteris.

– Kodėl?

– Na, jei vykčiau į komandiruotę su moterimi, tu taip neprieštarautum, – mėginu jį paerzinti.

Kristiano lūpos krusteli ir jis pradeda valgyti omletą.

– Kas čia taip juokinga? – klausiu.

– Tu. Valgyk javainius, ir žiūrėk man, suvalgyk visus, jei jau nusprendei tenkintis tokiais kukliais pusryčiais.

Valdingas kaip visada. Nepatenkinta papučiu lūpas ir pradedu valgyti.

– TAIGI, RAKTELĮ ĮKIŠI štai čia.

Kristianas parodo man spynelę, įmontuotą po pavarų perjungimo svirtimi.

– Keista vieta, – burbteliu.

Bet žaviuosi kiekviena šio automobilio detale, sėdėdama patogioje odinėje sėdynėje noriu šokinėti iš džiaugsmo kaip mažas vaikas. Pagaliau Kristianas leis man vairuoti šią mašiną.

Jis ramiai mane stebi, nors akys linksmai spindi.

– Rodos, tu labai susidomėjusi, tiesa? – kuo puikiausiai nusiteikęs, tyliai klausia.

Išsišiepusi kaip kvailė linkteliu.

– Tik įkvėpk šio naujo automobilio kvapo… Jis net geresnis už ypatingąjį nuolankiųjų… tai yra už A3, – nuraudusi paskubomis priduriu.

Kristiano lūpos persikreipia.

– Sakai, ypatingąjį nuolankiųjų? Žodžio kišenėje neieškote, panele Stil, – jis atsilošia dėdamasis nepatenkintas, bet manęs apgausi. Žinau, kad Kristianui smagu. – Ką gi, važiuokime, – Kristianas mosteli į požeminio garažo vartus.

Suplojusi rankomis įjungiu variklį ir šis ima švelniai burgzti. Stumteliu pavarų svirtį į judėjimo poziciją, pamažu atleidžiu stabdžių pedalą ir „Saab“ ima riedėti į priekį. Teiloras įjungia už mūsų stovinčios „Audi“ variklį ir, pakilus garažo vartų užtvarai, paskui mus iš Eskalos išvažiuoja į gatvę.

– Ar galėtume įsijungti radiją? – pasiteirauju laukiant prie pirmojo „Stop“ ženklo.

– Norėčiau, kad susikauptum, – griežtai atkerta Kristianas.

– Kristianai, liaukis, galiu vairuoti ir grojant muzikai, – užverčiu akis.

Jis rūsčiai į mane dėbteli, paskui ištiesia ranką prie radijo.

– Prie šio aparato gali prijungti savo „iPod“, taip pat leisti MP3 ir paprastus muzikos diskus, – tyliai paaiškina jis.

Automobilio saloną užpildo per garsi, bet maloni „The Police“ muzika. Kristianas pritildo radiją. Hm… „Skausmo karalius“17.

– Tavo himnas, – nusišaipau ir iš karto pasigailiu, nes Kristianas nepatenkintas stipriai sučiaupia lūpas. Ak, ne. – Kažkur turiu šį albumą.

Mėginu kuo greičiau nukreipti jo dėmesį. Hm… kažkur bute, kuriame iki šiol praleidau labai mažai laiko, šis albumas tikrai yra.

Pasvarstau, kaip sekasi Etanui. Šiandien turėčiau jam paskambinti. Leidykloje daug darbo greičiausiai nebus.

Staiga mane sukausto nerimas. Kas manęs laukia leidykloje? Ar visi žino, kas atsitiko Džekui? Ar visi žinos, kad čia įsikišo Kristianas? Ar vis dar turėsiu darbą? Velnias, jei prarasiu darbą, ką tada reikės daryti?

„Tekėti už milijardieriaus, Ana!“ – nutaisiusi bjaurų veidą vėl prabyla pasąmonė. Nekreipiu į ją – tą kalę grobuonę – dėmesio.

– Ei, panele aštrialiežuve, grįžk čia, – sustojus prie dar vieno raudono šviesoforo signalo subara mane Kristianas. – Tu labai išsiblaškiusi. Susikaupk, Ana. Kai vairuoji nesusikaupusi, gali padaryti avariją.

Ak, dėl Dievo meilės… Mintimis grįžtu į tuos laikus, kai Rėjus mokė mane vairuoti. Antro tėvo man nereikia. Nebent sutuoktinio, ištvirkusio sutuoktinio. Hm…

– Tiesiog galvoju apie darbą.

– Mažyte, viskas bus gerai. Patikėk, – nusišypso Kristianas.

– Tik prašyčiau nesikišti – šį reikalą noriu tvarkyti pati. Kristianai, aš tavęs prašau… Man tai svarbu, – kuo švelniau sakau.

Ginčo nenoriu. Jis užsispyręs vėl stipriai sučiaupia lūpas ir man dingteli, kad vėl ketina mane aprėkti.

Ak, ne…

– Nesipykim, Kristianai. Taip nuostabiai praleidome rytą. O naktis buvo… – nakčiai apibūdinti man pritrūksta žodžio, – …tikras rojus.

Kristianas nieko neatsako. Žvilgteliu į jį ir pamatau užsimerkusį.

– Taip. Tikras rojus, – tyliai pritaria. – Ir aš kalbėjau rimtai.

– Apie ką?

– Nenoriu tavęs paleisti.

– O aš nenoriu niekur eiti.

Kristianas nusišypso ir ši dar nematyta, drovi šypsena akimirksniu pašalina visas kliūtis. Oho, kokia jos galia…

– Gerai, – paprastai tarsteli, o aš aiškiai matau, kaip jam palengvėja.

Įsuku į aikštelę už kelių gatvių nuo SIP leidyklos.

– Palydėsiu tave iki darbo, – pasisiūlo Kristianas. – Teiloras paims mane prie leidyklos.

Nerangiai išlipu iš automobilio, mat judesius varžo siauras sijonas, o Kristianas iššoka lengvai ir grakščiai, visiškai patenkintas tokiu kūnu, kokį turi, ar bent jau sudarydamas tokį įspūdį. Hm… kažin ar žmogus, nepakenčiantis prisilietimų, gali jausti pasitenkinimą savo kūnu. Dingtelėjus šiai minčiai paklydėlei, suraukiu kaktą.

– Nepamiršk, kad septintą susitinkame su daktaru Flinu, – primena Kristianas ir ištiesia man ranką.

Spustelėdama mygtuką įjungiu centrinį automobilio durelių užraktą ir paimu jo ranką.

– Nepamiršiu. Susirašysiu klausimus.

– Klausimus? Apie mane?

Linkteliu.

– Į visus su manimi susijusius klausimus galiu atsakyti pats.

Kristianas, atrodo, įsižeidė.

Nusišypsau jam.

– Žinau, bet noriu išgirsti nešališką šarlatano brangininko nuomonę.

Jis susiraukia ir staiga, abi rankas tvirtai prispaudęs prie nugaros, suspaudžia mane glėbyje.

– Ar tai tikrai gera mintis? – tyliai klausia prikimusiu balsu.

Pasilenkusi matau jo akyse gilų, neaprėpiamą nerimą. Suspaudžia širdį.

– Jei nenori, kad Flino klausinėčiau, neklausinėsiu.

Atidžiai žvelgiu į jį mirksėdama, trokšdama glamonėmis nuvyti susirūpinimą, dabar atsispindintį veide. Trūkteliu vieną ranką ir Kristianas ją paleidžia. Atsargiai paglostau jam skruostą – šiandien ryte nuskusta oda švelnutėlė.

– Kas tau neduoda ramybės? – maloniai ir raminamai klausiu.

– Kad paspruksi.

– Kristianai, kiek kartų turiu tau sakyti: aš niekur neišeisiu. Visa, kas blogiausia, man jau papasakojai. Aš tavęs nepaliksiu.

– Tai kodėl man dar neatsakei?

– Neatsakiau? – deduosi nustebusi, bet veltui.

– Tu žinai, apie ką kalbu, Ana.

Atsidūstu.

– Noriu įsitikinti, kad tau manęs pakaks tokios, kokia esu, Kristianai. Ir tiek.

– O mano patikinimo nepakanka? – suirzęs klausia jis, paleisdamas mane iš glėbio.

– Kristianai, viskas įvyko labai greitai. Be to, kaip pats prisipažinai, esi tarsi penkiasdešimt pagedėlio atspalvių. Negaliu duoti to, ko tau reikia, – sumurmu. – Tiesiog toks gyvenimas – ne man. Kita vertus, jaučiuosi tau netinkama, ypač pamačiusi judu su Leila. Argi neįmanoma, kad vieną gražią dieną sutiksi moterį, mėgstančią daryti tai, kas patinka ir tau? Ir kas gi užtikrintų, kad tu… na, kad tu jos neįsimylėsi? Moters, galinčios daug geriau patenkinti tavo poreikius?

Nuo minties, kad Kristianas galėtų būti su kita, pasidaro bloga. Nudelbiu akis.

– Pažįstu kelias moteris, kurioms patinka tokie pat žaidimai kaip ir man. Bet nė vienai iš jų nejaučiu to, ką jaučiu tau. Niekada nė su viena iš jų nebuvo užsimezgęs joks emocinis ryšys. Tik su tavimi, Ana.

– Bet tik todėl, kad niekada nesuteikdavai joms progos. Per ilgai sėdėjai užsidaręs savo tvirtovėje, Kristianai. Klausyk, pasikalbėsime apie tai vėliau. Man reikia į darbą. Galbūt daktaras Flinas galės pasiūlyti ir savų įžvalgų.

Ši diskusija per sudėtinga, kad būtų galima ją tęsti rytą, penkiolika minučių po aštuntos, automobilių aikštelėje, ir Kristianas, rodos, bent kartą pripažįsta, jog esu teisi. Jis linkteli, bet žvilgsnis vis tiek lieka budrus.

– Eikš, – įsakmiai liepia jis, tiesdamas man ranką.

PRIĖJUSI PRIE SAVO DARBO STALO, randu raštelį, kuriame prašoma tuoj pat prisistatyti Elizabetei. Man ima daužytis širdis. Ak, štai kas manęs laukia. Būsiu atleista.

– Anastazija…

Elizabetė maloniai nusišypso ir mosteli kviesdama sėstis ant kėdės prieš jos stalą. Atsisėdu ir pakeliu akis laukdama, ką ji pasakys, slapčia vildamasi, kad ši moteris negirdi, kaip smarkiai plaka mano širdis. Ji persibraukia ranka per vešlius tamsius plaukus ir nužvelgia mane apniukusiomis žydromis akimis.

– Turiu tau gana liūdnų naujienų.

Liūdnų! Ak…

– Pasikviečiau tave pranešti, kad Džekas staiga išėjo iš darbo leidykloje.

Nuraustu. Man ši žinia nėra liūdna. Ar pasakyti jai, kad viską jau žinau?

– Džekui taip staiga pasitraukus, jo darbo vieta liko laisva ir mes norime, kad laikinai, kol rasime tinkamą žmogų, ją užimtum tu.

Ką? Jaučiu, kad bąlu kaip drobė. Aš?

– Bet aš leidykloje dirbu vos porą savaičių…

– Taip, Anastazija, suprantu, bet Džekas labai gerai vertino tavo gabumus. Jis su tavimi siejo dideles viltis.

Man užgniaužia kvapą. Žinoma, jis puoselėjo didelę viltį pasiguldyti mane į lovą.

– Štai išsamus pareigybės aprašas. Atidžiai jį perskaityk, o vėliau galėsime viską aptarti.

– Bet…

– Prašyčiau… Suprantu, kad siūlymas netikėtas, bet su svarbiausiais Džeko autoriais jau esi šiek tiek susipažinusi. Į pastabas, kurias parašei perskaičiusi kai kuriuos romanų skyrius, atkreipė dėmesį ir kiti redaktoriai. Įžvalgumo tau netrūksta, Anastazija. Mes visi manome, kad susitvarkysi.

– Gerai.

Tai negali būti tiesa…

– Klausyk, ramiai apie tai pagalvok. Kol kas gali įsikurti buvusiame Džeko kabinete.

Ji atsistoja, aiškiai leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas, ir ištiesia ranką. Apsvaigusi, visiškai nesusivokdama, aš ją paspaudžiu.

– Džiaugiuosi, kad jis išėjo, – pašnabždomis priduria Elizabetė, jos veide šmėsteli nerimas. Po galais… Ką jis jai padarė?

Grįžusi prie savo stalo čiumpu „BlackBerry“ telefoną ir skambinu Kristianui.

Jis atsiliepia po antro signalo.

– Anastazija! Ar viskas gerai? – susirūpinęs klausia.

– Man ką tik pasiūlytos Džeko pareigos, tai yra… laikinai… – tiesiai iškloju.

– Juokauji? – nustebęs sušnabžda jis.

– Ar čia tu prikišai pirštus? – paklausiu griežčiau, nei ketinau klausti.

– Ne. Ne, tikrai ne. Na, nesupyk, Anastazija, bet leidykloje dirbi tik antra savaitė. Vis dėlto suprask mane teisingai: nemanau, kad dėl to esi mažiau vertinga darbuotoja.

– Žinau, – suraukiu kaktą. – Akivaizdu, kad Džekas mane tikrai vertino.

– Šit kaip, – rūsčiai atsiliepia Kristianas ir garsiai atsidūsta. – Ką gi, mažyte, jei leidyklos vadovybė mano, kad gali eiti tas pareigas, tai, matyt, taip ir yra. Sveikinu. Gal po susitikimo su Flinu turėtume tai atšvęsti?

– Hm… Ar tikrai tu neprikišai nagų?

Kristianas patyli, o paskui tyliai, bet grėsmingai sako:

– Abejoji mano žodžiais? Mane tai piktina.

Nuryju seilę. Dieve, kaip lengvai jis supyksta.

– Atsiprašau, – sakau norėdama ištaisyti klaidą.

– Jei reikės pagalbos, skambink. Aš tau padėsiu. Be to, Anastazija…

– Ką?

– Naudokis „BlackBerry“ telefonu, – griežtai priduria Kristianas.

– Taip, Kristianai.

Jis nebaigia pokalbio, kaip tikėjausi, bet sunkiai atsidūsta.

– Aš rimtai. Jei reikės, kreipkis.

Dabar jis kalba daug ramiau ir taikiau. Ak, Kristianas tokio ūmaus būdo… jo nuotaika švytuoja kaip metronomas presto tempu.

– Sutarta, – sušnabždu. – Geriau jau eisiu. Turiu persinešti daiktus į kitą kabinetą.

– Jei prireiks mano pagalbos… nesivaržyk, – dar kartą sumurma jis.

– Supratau. Ačiū, Kristianai. Myliu tave.

Pajuntu, kad jis nusišypso. Vėl palenkiau jį savo pusėn.

– Ir aš tave myliu, mažyte.

Ak, ar kada nors pavargsiu klausytis šitų jo žodžių?

– Pasikalbėsime vėliau.

– Iki, mažyte.

Baigusi pokalbį, apžvelgiu Džeko kabinetą. Savo kabinetą. Velniai rautų – Anastazija Stil, einanti redaktorės pareigas. Tik pamanyk. Reikėtų paprašyti didesnės algos.

Ką pagalvotų Džekas, sužinojęs šią naujieną? Nuo tos minties net pašiurpstu ir pasvarstau, kaip jis leidžia šį rytą, – akivaizdu, kad ne Niujorke, kaip tikėjosi. Grakščiai nužingsniuoju į savo naująjį kabinetą, atsisėdu prie stalo ir pradedu skaityti pareigybės aprašą.

Pusę pirmos paskambina Elizabetė.

– Ana, pirmą valandą laukiame tavęs susirinkime valdybos posėdžių kabinete. Jame bus Džeris Roučas ir Kajus Bestis – įmonės prezidentas ir viceprezidentas. Taip pat dalyvaus visi redaktoriai.

Mėšlas!

– Ar parengti kokius nors dokumentus?

– Ne, tai tik neformalus susitikimas, organizuojamas kartą per mėnesį. Su pietumis.

– Gerai, ateisiu, – sakau ir padedu ragelį.

Po galais! Peržiūriu naujausią Džeko autorių sąrašą. Taip, daugiau ar mažiau esu susipažinusi su jų darbais. Turiu penkis palankiai jo vertintus rankraščius ir dar du, kuriuos reikia rimtai apsvarstyti ir nuspręsti, ar leisti. Giliai atsidūstu – sunku patikėti, kad jau pietų metas. Diena lėkte lekia, ir gerai. Šiandien rytą reikėjo tiek daug suvokti… Telefone esančio kalendoriaus dzingtelėjimas praneša apie planuojamą susitikimą.

Ak, Mija! Per visą šiandieninį jaudulį ir pamiršau, kad sutarėme susitikti pietų. Susiradusi „BlackBerry“, karštligiškai ieškau jos telefono numerio.

Suskamba telefonas.

– Tai jis, vėl priimamajame, – ragelyje išgirstu prislopintą Klerės balsą.

– Kas?

Sekundės dalį man topteli, kad galbūt atėjo Kristianas.

– Šviesiaplaukis dievas.

– Etanas?

Ak, ko jam čia reikia? Iš karto pajuntu kaltę, kad jam nepaskambinau.

Kai įeinu į priimamąjį, Etanas, vilkintis melsvais languotais marškiniais, baltais sportiniais marškinėliais ir džinsais, džiugiai man nusišypso.

– Oho! Atrodai pritrenkiamai, Stil, – sako jis ir pritariamai linkteli. Paskui mane apkabina.

– Ar viskas gerai? – klausiu.

Jis susiraukia.

– Viskas kuo puikiausiai, Ana. Tik norėjau tave pamatyti. Jau senokai nieko apie tave negirdėjau, tad norėjau patikrinti, ar ponas magnatas gražiai su tavimi elgiasi.

Nuraustu ir nesusilaikau nešyptelėjusi.

– Gerai jau, gerai! – kilstelėjęs rankas sušunka Etanas. – Viską supratau iš tos paslaptingos šypsenos. Daugiau nieko nenoriu žinoti. Ėjau pro šalį ir pagalvojau, gal turėtum laiko kartu papietauti. Nuo rugsėjo įstojau į psichologiją Siatlo universitete. Magistro studijos.

– Ak, Etanai… Tiek daug visko nutiko. Turiu tau daug naujienų, bet dabar nėra kada papasakoti. Turiu eiti į susirinkimą. – Man topteli viena mintis. – Todėl svarstau, ar nesutiktum padaryti man didžiulės paslaugos? – ir, lyg maldaudama, suglaudžiu delnus.

– Kodėl gi ne, – sako jis, truputį suglumęs.

– Buvau susitarusi eiti pietauti su Kristiano ir Elioto seserimi, bet man niekaip nepavyksta su ja susisiekti, o apie tą susirinkimą sužinojau ką tik. Prašau, būk geras, nusivesk ją kur nors pavalgyti. Prašau…

– Eik sau, Ana! Visai nenoriu vaidinti auklės ir prižiūrėti kažkokios mergiūkštės.

– Labai prašau, Etanai…

Pažvelgiu į jį pačiomis didžiausiomis, žydriausiomis, ilgiausiomis blakstienomis pagražintomis akimis. Etanas suirzęs užverčia akis į lubas, ir jau žinau, kad jį įkalbėjau.

– Bet už tai turėsi man ką nors iškepti, – pareiškia jis.

– Gerai, tik pasakyk, kada ir ką.

– Tai kur ji?

– Tuoj turėtų ateiti.

Vos ištarusi šiuos žodžius, išgirstu Mijos balsą.

– Ana! – šūkteli ji, vos įkėlusi koją pro duris.

Mudu abu atsisukame ir pamatome ją – aukštą, gundomos figūros, žvilgančiais trumpai kirptais plaukais, vilkinčią dulsvai žalia mini suknele, avinčią prie jos derančiais aukštakulniais su dirželiais, surištais per laibas kulkšnis. Mija atrodo pribloškiamai.

– Mergiūkštė?.. – spoksodamas į ją suvapa Etanas.

– Taip. Mergiūkštė, kuriai reikia auklės, – pašnabždomis jam atsakau. – Sveika, Mija.

Sveikindamasi vikriai ją apkabinu, o ji gana atvirai spokso Etaną.

– Mija, tai Etanas, Keitės brolis.

Jis linkteli, iš nuostabos pakėlęs antakius. Kelis kartus sumirksėjusi, Mija ištiesia jam ranką.

– Malonu susipažinti, – nesutrikęs tyliai sako Etanas ir Mija vėl sumirksi – bent kartą pritrūkusi žodžių. Negana to, dar ir nurausta.

Dieve… Nepamenu, kad būčiau mačiusi ją raustant.

– Negaliu eiti su tavimi pietų, – užsikirsdama paaiškinu. – Etanas sutiko nusivesti tave kur nors pavalgyti, jei tik neprieštarauji. Gal galėtume papietauti kitą kartą?

– Žinoma, – tyliai sako ji.

Tyliai kalbanti Mija – tikra naujiena.

– Taip, dabar jau aš viskuo pasirūpinsiu. Iki, Ana, – tarsteli man Etanas, siūlydamas Mijai kibtis jam į parankę.

Droviai šypsodamasi, šį siūlymą ji priima.

– Sudie, Ana, – Mija atsisuka į mane, be garso, vien lūpomis, priduria: – Dieve! – ir išraiškingai pamerkia akį.

Jis jai patinka! Pamoju jiems, einantiems iš leidyklos. Paskui trumpai pasvarstau, ką apie sesers pasimatymus su vaikinais pasakys Kristianas. Ta mintis trikdo. Mija maždaug tokio pat amžiaus kaip ir aš, tad Kristianas negali prieštarauti, tiesa?

„Bet turime reikalą su Kristianu.“ Nubudo bjaurioji pasąmonė – stipriai sučiaupusi lūpas, apsivilkusi susegamą nertinį, po pažasčia suspaudusi rankinę. Nuveju tą vaizdinį šalin. Mija – suaugusi moteris, o Kristianas juk gali būti protingas, ar ne? Išmetusi iš galvos šią mintį, grįžtu į Džeko… tai yra… į savo kabinetą ruoštis susirinkimui.

Grįžtu iš jo pusę ketvirtos. Susirinkimas praėjo gerai. Net gavau leidimą priimti du mano numatytus rankraščius. Tai svaiginantis jausmas.

Ant darbo stalo randu didžiulį pintą krepšį, pilną nuostabių baltų ir rausvų rožių. Oho! Vien nuo jų sklindantis kvapas – dangiškas. Šypsodamasi paimu kortelę. Žinau, kas jas atsiuntė.

Sveikinimai panelei Stil,

viską pasiekusiai savo jėgomis!

Be pernelyg draugiško, kaimyniško, didybės manijos kankinamo generalinio direktoriaus pagalbos.

Su meile

Kristianas

Paimu „BlackBerry“ telefoną ir parašau elektroninį laišką.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Kankinamas didybės manijos…

Data: 2011 m. birželio 16 d. 15:43

Gavėjas: Kristianas Grėjus

…yra mano mėgstamiausias maniakų tipas. Ačiū už nuostabias gėles. Jos pristatytos didžiulėje pintinėje, skatinančioje mane prisiminti iškylas gryname ore ir patiesalus.

x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Grynas oras

Data: 2011 m. birželio 16 d. 15:55

Gavėjas: Anastazija Stil

Maniakas, šit kaip? Daktaras Flinas tikriausiai turės ką pasakyti šiuo klausimu.

Nori iškylos gryname ore?

Galėtume puikiai papramogauti gamtoje, Anastazija…

Kaip tau šiandien sekasi, mažyte?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Dieve… Skaitydama jo atsakymą išraustu kaip vėžys.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Beprotiškai įtempta diena

Data: 2011 m. birželio 16 d. 16:00

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Diena pralėkė akimirksniu. Galima sakyti, neturėjau nė minutėlės sau, neturėjau laiko galvoti apie nieką daugiau, išskyrus darbą. Manau, su naujomis pareigomis susitvarkysiu! Grįžusi namo papasakosiu daugiau.

„Gamtoje“ skamba… intriguojamai.

Myliu tave

A x

P. S. Dėl daktaro Flino nesijaudink.

Suskamba telefonas. Tai Klerė iš priimamojo: ji nekantrauja sužinoti, kas atsiuntė gėlių ir kas nutiko Džekui. Visą dieną praleidusi kabinete, negirdėjau leidykloje sklandančių gandų. Greitai jai papasakoju, kad gėlės – nuo mano vaikino, o apie Džeko pasitraukimą beveik nieko nežinau. Zvimbteli mano „BlackBerry“: gaunu dar vieną Kristiano laišką.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Stengiuosi…

Data: 2011 m. birželio 16 d. 16:09

Gavėjas: Anastazija Stil

…nesijaudinti.

Iki, mažyte. x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Pusę šeštos nusikraustau stalą. Negaliu patikėti, kad taip greitai pralėkė diena. Turiu grįžti į Eskalą ir pasiruošti susitikimui su daktaru Flinu. Net neturėjau kada sugalvoti klausimų. Gal šiandien galėtų būti įžanginis susitikimas ir gal Kristianas leistų man dar kartą nueiti pas daktarą Fliną? Išlėkusi iš savo kabineto ir skubriu mostu atsisveikinusi su Klere, nuveju šią mintį šalin.

Dar reikia pagalvoti apie Kristiano gimtadienį. Jau žinau, ką jam dovanosiu. Norėčiau, kad dovaną jis gautų jau šį vakarą, prieš susitikimą su daktaru Flinu, bet… kaip tai padaryti? Parduotuvėlė šalia automobilių aikštelės prekiauja turistams skirtais niekučiais. Mane pagauna įkvėpimas ir pro duris neriu vidun.

PO PUSVALANDŽIO ĮŽENGUSI į didįjį kambarį, randu Kristianą kalbantį „BlackBerry“ mobiliuoju, stovintį prie vitrininio lango ir žvelgiantį pro stiklą. Jis atsisukęs plačiai nusišypso ir baigia pokalbį.

– Puiku, Ros. Pasakyk Barniui ir vyksime iš ten… Iki.

Kristianas prieina prie manęs, kukliai stovinčios tarpduryje. Jau spėjęs persirengti baltais marškinėliais ir džinsais, atrodo kaip tikras blogiukas, o jo žvilgsnis deginantis. Nieko sau.

– Labas vakaras, panele Stil, – sumurma ir pasilenkia manęs pabučiuoti. – Sveikinu gavus paaukštinimą.

Kristianas apglėbia mane. Nuo jo sklinda puikus aromatas.

– Prauseisi po dušu.

– Ką tik baigiau pratybas su Klodu.

– A.

– Pavyko du kartus įspirti jam į užpakalį.

Kristianas nusišypso – pergalingai, berniokiškai, patenkintas savimi. Jo šypsena persiduoda ir man.

– Taip nutinka nedažnai, tiesa?

– Tiesa. Bet kai taip nutinka, būnu labai patenkintas. Ar tu alkana?

Papurtau galvą.

– Kodėl? – jis susiraukęs dėbteli į mane.

– Nervinuosi. Dėl susitikimo su daktaru Flinu.

– Ir aš. Kaip tau šiandien sekėsi?

Kristianas paleidžia mane iš glėbio, o aš trumpai papasakoju, kas įvyko. Jis atidžiai klausosi.

– Tiesa, turiu tau pasakyti dar kai ką, – priduriu. – Su Mija buvome sutarusios papietauti.

Kristianas nustebęs kilsteli antakius.

– Tu apie tai nė žodžiu neužsiminei.

– Žinau, visai pamiršau. Bet pietauti su ja negalėjau, nes turėjau dalyvauti susirinkime, tad jai draugiją palaikė Etanas.

Kristiano veidas apsiniaukia.

– Štai kaip. Liaukis kramčiusi lūpą.

– Ketinu nusiprausti ir truputį atsigaivinti, – sakau ir, nelaukdama, ką jis atsakys, apsisukusi išeinu.

NUO KRISTIANO APARTAMENTŲ iki daktaro Flino psichoterapijos kabineto kelionė automobiliu visiškai netolima. „Labai patogu, – pagalvoju, – ypač jei prireikia skubaus seanso.“

– Paprastai iš namų einu čia pėsčias, – statydamas mano „Saab“ sako Kristianas. – Puiki mašina, – nusišypso jis.

– Ir aš taip manau, – atsakau jam šypsena. – Kristianai… aš… – nedrąsiai žvilgteliu į jį.

– Kas yra, Ana?

– Štai, – iš rankinės išimu juodą dovanų dėžutę. – Čia tau, gimtadienio proga. Norėjau įteikti ją dabar, bet tik jei pažadėsi, kad iki šeštadienio neatidarysi, gerai?

Nustebęs jis neprataria nė žodžio, keliskart sumirksi.

– Gerai, – truputį įsitempęs tyliai sako.

Giliai atsidususi ir, nekreipdama dėmesio į suglumusį jo veidą, įteikiu dovaną. Kristianas pakrato dėžutę ir ji maloniai sutarška. Jis suraukia kaktą. Žinau, kad labai nekantrauja pamatyti, kas viduje. Paskui Kristianas šypteli, o jo akys suspindi jaunatvišku, nerūpestingu jauduliu. Dieve… Jis atrodo taip, kaip derėtų pagal amžių, ir toks gražus…

– Negali jos atidaryti iki šeštadienio, – dar kartą įspėju.

– Supratau, – linkteli jis. – O kodėl įteikei dabar?

Jis įsikiša dėžutę į vidinę mėlyno su dryželiais švarko kišenę, kad turėtų prie širdies.

„Koks puikus sprendimas“, – dingteli man. Patenkinta nusišypsau Kristianui.

– Todėl, kad galiu sau tai leisti, pone Grėjau.

Pralinksmėjęs jis kreivai šypteli.

– Panele Stil, nuplagijavote mano posakį.

Energinga ir draugiška sekretorė palydi mus į didžiulį daktaro Flino kabinetą. Kristianą ji sutinka šiltai (mano nuomone, per šiltai, juolab kad pagal amžių beveik tiktų jam į motinas), o šis žino, kuo ji vardu.

Kabinetas įrengtas pabrėžtinai kukliai: sienų apmušalai šviesiai žali, prieš du odinius krėslus dideliais ranktūriais stovi dvi tamsiai žalios sofos, be to, tvyro džentelmenų klubo atmosfera. Daktaras Flinas sėdi prie rašomojo stalo tolimajame kambario gale.

Mudviem įžengus, jis atsistoja ir prieina prie minkštasuolių. Daktaras Flinas mūvi juodas kelnes, vilki šviesiai mėlynus marškinius prasagstyta apykakle, kaklaraiščio neryši. Pro žydras jo akis, rodos, nepraslys niekas.

– Kristianai… – sveikindamasis jis draugiškai nusišypso.

– Džonai… – Kristianas paspaudžia jam ranką. – Turbūt prisimeni Anastaziją?

– Argi galėčiau pamiršti? Sveika, Anastazija.

– Prašom vadinti mane Ana, – sumurmu daktarui tvirtai spaudžiant man ranką. Angliškas jo akcentas man patinka.

– Ana, – maloniu balsu pakartoja daktaras Flinas, mostu kviesdamas mus prisėsti ant sofų.

Kristianas mosteli į vieną iš jų, duodamas man ženklą sėstis tenai. Atsisėdu ir, dėdamasi atsipalaidavusi, atsainiai padedu ranką ant ranktūrio, o Kristianas klesteli ant kitos sofos, bet šalia manęs, tad mudu sėdime pasisukę vienas į kitą stačiu kampu. Tarp mūsų stovi stalelis, o ant jo – paprasta lempa. Atkreipiu dėmesį, kad prie lempos padėta pakuotė vienkartinių nosinaičių.

Tikėjausi visiškai ne to. Įsivaizdavau pateksianti į steriliai baltą kambarį su juoda oda aptrauktu gulimuoju krėslu.

Iš pirmo žvilgsnio ramus ir visiškai valdantis padėtį daktaras Flinas atsisėda į odinį krėslą masyviais ranktūriais ir pasiima bloknotą odiniais viršeliais. Kristianas vienos kojos kulkšnį padeda ant kitos kelio, ištiesęs vieną ranką atsainiai užmeta išilgai sofos atlošo. Kita ranka susiranda mano ranką ant ranktūrio ir spusteli, norėdamas įkvėpti man drąsos.

– Kristianas reikalavo, kad dalyvautumėte viename iš mūsų seansų, – atsargiai prabyla daktaras Flinas. – Turite žinoti, kad šie psichoterapijos seansai visiškai konfidencialūs…

Žvelgdama į Fliną kilsteliu antakius ir nuo to žvilgsnio jis nutyla nebaigęs minties.

– Na… aš pasirašiau konfidencialumo sutartį, – sutrikusi, kad priverčiau daktarą nutilti, sumurmu.

Juodu įsispokso į mane, Kristianas paleidžia mano ranką.

– Konfidencialumo sutartį? – daktaras Flinas suraukia kaktą ir klausiamai pažvelgia į Kristianą.

Kristianas gūžteli.

– Ar su visomis moterimis santykius pradedi pasirašydamas konfidencialumo sutartį? – klausia jo daktaras Flinas.

– Grindžiamus santykių sutartimi – taip.

Daktaras Flinas vypteli.

– O ar palaikei ir kitokio pobūdžio santykius su moterimis? – rodos, gerokai pralinksmėjęs, pasiteirauja.

– Ne, – po akimirkos papurto galvą Kristianas, taip pat gerai nusiteikęs.

– Taip ir maniau. – Daktaras Flinas vėl sutelkia dėmesį į mane. – Ką gi, dėl konfidencialumo tikriausiai neturėtume sukti galvos, bet gal galėčiau pasiūlyti, kad tam tikru santykių etapu judu aptartumėte ir šį klausimą? Kaip suprantu, judu jau neketinate pradėti sutartimi grindžiamų santykių?

– Tikiuosi, sutartį pasirašysime, tik visiškai kitokią, – nenuleisdamas nuo manęs akių, maloniai paaiškina Kristianas.

Nuraustu, o daktaras Flinas prisimerkia.

– Ana, prašom man atleisti, bet apie jus tikriausiai žinau daug daugiau, nei manote. Kristianas su manimi kalbėjosi labai atvirai.

Nervingai dėbteliu į Kristianą. Ką jis papasakojo?

– Ta konfidencialumo sutartis… – toliau kalba daktaras, – …jus turbūt pribloškė.

Žiūrėdama į jį porą kartų sumirksiu.

– Ak, manau, tas sukrėtimas visiškai nevertas dėmesio, palyginti su tuo, ką Kristianas man atskleidė pastaruoju metu, – tyliai ir neužtikrintai, labai nervingai atsakau.

– Taip ir maniau, – daktaras Flinas maloniai man nusišypso. – Tad, Kristianai, apie ką norėtumėte pasikalbėti?

Kristianas gūžteli pečiais nelyginant paniuręs paauglys.

– Anastazija norėjo su tavimi susitikti. Gal geriau paklausti jos?

Daktaro Flino veide vėl šmėsteli nuostaba ir skvarbus jo žvilgsnis nukrypsta į mane.

Po perkūnais. Kaip nemalonu. Nudelbiu akis.

– Gal jaustumėtės laisviau, jei Kristianas kuriam laikui paliktų mudu vienus?

Mano žvilgsnis nukrypsta į Kristianą, o jis žiūri į mane akivaizdžiai laukdamas sprendimo.

– Taip, – sušnabždu.

Kristianas susiraukia, žiojasi, jau kažką sakys, bet vėl susičiaupia ir vikriai, grakščiai pakyla nuo sofos.

– Būsiu laukiamajame, – tarsteli supykęs ir stipriai sučiaupia lūpas.

Ak, ne…

– Ačiū, Kristianai, – ramiai padėkoja daktaras Flinas.

Kristianas dar kartą neskubėdamas perveria mane skvarbiu žvilgsniu ir išdidžiai išeina iš kambario, bet durimis netrinkteli. Ak… Iš karto lengviau atsikvepiu.

– Jis jus baugina?

– Taip. Bet jau ne taip, kaip anksčiau.

Jaučiuosi išduodanti Kristianą, bet tai tiesa.

– Nesistebiu, Ana. Kuo galėčiau jums padėti?

Vis dar nudelbusi akis žiūriu į sunertus savo pirštus. Ko paklausti?

– Daktare Flinai, anksčiau niekada nebuvau su vyru, o Kristianas yra… Kristianas. Per pastarąją savaitę ar šiek tiek ilgesnį laikotarpį daug kas pasikeitė. Dar neturėjau galimybės visko apmąstyti.

– O ką jums reikia apmąstyti?

Pakėlusi į daktarą akis matau, kad jis, pakreipęs galvą, užjaučiamai žiūri į mane. Bent jau man taip atrodo.

– Na… Kristianas man vis kartoja, kad mielai atsisakytų… na… – užsikertu ir nutylu. Kalbėti apie tokius dalykus daug sunkiau, nei įsivaizdavau.

Daktaras Flinas atsidūsta.

– Ana, per labai trumpą laiką, kai judu pažįstami, jūsų dėka mano pacientas padarė didesnę pažangą, nei mano konsultuojamas dvejus metus. Jūs darote jam didžiulį poveikį. Turite tai suprasti.

– Ir jis daro man didžiulį poveikį. Tiesiog nežinau, ar jam manęs pakaks. Saviems poreikiams patenkinti, – pašnabždomis sakau.

– Tai štai ko iš manęs norite? Garantijų?

Linkteliu.

– Poreikiai keičiasi, – labai paprastai nuramina jis mane. – Kristianas pateko į tokią padėtį, kurioje ankstesni reikalų tvarkymo būdai neveikia. Tai labai paprasta. Jūs privertėte jį stoti akis į akį su kai kuriais vidiniais demonais ir daug ką pergalvoti.

Spoksau į daktarą išpūtusi akis. Šios mintys primena tas, kurias neseniai išsakė Kristianas.

– Taip, su vidiniais demonais… – sušnabždu.

– Prie tų demonų mes neapsistosime, nes jie – jau praeitis. Ir Kristianas, ir aš žinome, kokie tie demonai, o dabar – tuo nė kiek neabejoju – žinote ir jūs. Man daug labiau rūpi ateitis ir galimybė padėti Kristianui būti tuo, kuo jis nori būti.

Aš susiraukiu, o daktaras Flinas kilsteli antakį.

– Šį reiškinį mes, psichiatrai, vadiname TST. Atleiskite… – nusišypso jis. – Iššifravus tai reiškia „trumpa sprendimo terapija“. Iš esmės ji orientuota į tikslo siekimą. Sutelkiame dėmesį į tai, kuo nori būti Kristianas ir kaip padėti jam tuo tapti. Tai dialektinis metodas. Nėra prasmės muštis į krūtinę ir atgailauti dėl praeities – visa tai jau išnagrinėjo visi bendrosios praktikos gydytojai, psichologai ir psichiatrai, pas kuriuos Kristianas yra lankęsis. Mes žinome, kodėl jis toks, koks yra, tačiau svarbiausia – ateitis. Svarbiausia, kokį save Kristianas įsivaizduoja ateityje ir kuo jis nori būti. Kristianui reikėjo, kad jį paliktumėte: tik tuomet jis rimtai ėmėsi šios terapijos formos. Jis supranta, kad jo tikslas – meile grįsti santykiai su jumis. Tai paprasta ir dabar mudu siekiame būtent šio tikslo. Žinoma, susiduriame ir su kliūtimis, pirmiausia su jo hafenofobija.

Su kuo? Iš nuostabos net išsižioju.

– Atleiskite… Turiu omenyje jo baimę būti liečiamam, – paaiškina daktaras Flinas purtydamas galvą, tarsi sau priekaištautų. – Kuri jums, be abejo, žinoma.

Nuraustu ir linkteliu. Ak, štai apie ką jis kalba!

– Be to, jį kankina ir liguistas bjaurėjimasis savimi. Esu tikras, kad jums tai ne naujiena. Žinoma, negalime pamiršti ir parasomnijos… hm… atleiskite, paprasčiau tai vadinama naktiniais košmarais.

Žvelgdama į jį mėginu įsiminti visus tuos ilgus žodžius. Aš visa tai žinau. Bet vis dėlto apie pagrindinį mano rūpestį Flinas dar neužsiminė.

– Bet jis sadistas. Būdamas toks jis, žinoma, turi poreikių, kurių aš negaliu patenkinti.

Daktaras Flinas demonstratyviai užverčia akis į lubas ir stipriai suspaudžia lūpas.

– Dabar tokio termino psichiatrijoje apskritai nėra. Nežinau, kiek kartų jam tai sakiau. Pastarąjį dešimtmetį tai net nepriskiriama prie parafilijos atmainų.

Aš vėl nesuprantu, ką daktaras Flinas sako. Klapsėdama blakstienomis žiūriu į jį. Jis man maloniai nusišypso.

– Ramybės man neduoda štai kas, – jis palinguoja galvą. – Kiekvienoje situacijoje Kristianas įsivaizduoja blogiausia. Tai jo bjaurėjimosi savimi dalis. Žinoma, seksualinio sadizmo esama, tačiau tai ne liga, o sąmoningai pasirinktas gyvenimo būdas. Jeigu jį saugioje aplinkoje praktikuoja normalius santykius palaikantys ir pilnametystės sulaukę asmenys, toks seksualinis sadizmas apskritai ne problema. Kaip suprantu, visi sadomazochistiniai Kristiano santykiai buvo tokie. Jūs esate pirmoji tokiems santykiams nepritarusi meilužė, tad daugiau jis to daryti nenori.

Meilužė!

– Bet tikriausiai nėra taip jau paprasta…

– Kodėl? – geraširdiškai gūžteli pečiais daktaras Flinas.

– O kaipgi priežastys, dėl kurių jis taip elgiasi?

– Ana, tai ir yra svarbiausia. Kalbant sprendimo terapijos terminais, tai yra labai paprasta. Kristianas nori būti su jumis. Kad gautų, ko nori, jis turi atsisakyti pačių ekstremaliausių tokių santykių aspektų. Galų gale tai, ko jūs prašote, yra visiškai suprantama… tiesa?

Nuraustu. Taip, tai visiškai suprantama. Juk taip?

– Man tai visiškai suprantama. Bet nerimauju, ar taip atrodys ir Kristianui.

– Kristianas jūsų reikalavimą pripažįsta ir pastaruoju metu atitinkamai elgiasi. Jis nėra beprotis, – daktaras Flinas atsidūsta. – Iš esmės jis nėra sadistas, Ana. Jis – įpykęs, įbaugintas, talentingas jaunas vyras, kuriam vos gimusiam labai nepasisekė. Galime muštis į krūtinę, gailėtis ir iki paskutinio atokvėpio analizuoti, kas, kaip ir kodėl, arba Kristianas gali mėginti gyventi toliau ir pats spręsti, koks bus tolesnis jo gyvenimas. Kelerius metus jis buvo radęs daugmaž tenkinantį santykių modelį, bet nuo tos dienos, kai susipažino su jumis, tas modelis neveikia. Todėl jis keičia savo elgesį. Mudu turime gerbti šį Kristiano pasirinkimą ir jam padėti.

Įdėmiai pažvelgiu į daktarą Fliną.

– Tai jūsų garantija?

– Daugiau nieko negaliu padaryti. Mūsų gyvenime garantijų nėra, – nusišypso jis. – Tačiau tokia mano, kaip profesionalo, nuomonė.

Aš taip pat gailiai šypteliu. Gydytojų humoras… Jėzau…

– Bet jis laiko save sveikstančiu alkoholiku.

– Kristianas apie save visuomet bus tik blogos nuomonės. Kaip sakiau, tai jo bjaurėjimosi savimi dalis. Toks Kristiano charakteris, ir jo neįmanoma pakeisti. Suprantama, dėl pastarosios permainos savo gyvenime jis nerimauja. Gali būti, kad atsiveria visam dvasinės kančios pasauliui, kurio skonį, beje, spėjo pajusti, kai jį palikote. Žinoma, jis nuogąstauja. – Daktaras Flinas patyli. – Nenoriu pernelyg pabrėžti, koks svarbus vaidmuo dėl šio atsivertimo kelyje į Damaską tenka jums. Bet taip jau yra. Jei ne jūs, šiandien Kristiano čia nebūtų. Man neatrodo, kad palyginimas su alkoholiku labai geras, nors kol kas jis Kristianui tinka. Manau, turime juo tiesiog pasitikėti.

Pasitikėti Kristianu. Nuo šios minties susiraukiu.

– Ana, dvasiniu požiūriu Kristianas yra paauglys. Šio gyvenimo tarpsnio jis tiesiog neturėjo. Visas jėgas skyrė tam, kad sėkmingai įsitvirtintų verslo pasaulyje, ir pasiekė daugiau, nei kas nors būtų galėjęs iš jo tikėtis. O štai dvasinį pasaulį jis dar turi ugdytis.

– O kuo aš galėčiau padėti?

Daktaras Flinas nusijuokia.

– Darykite tą patį, ką darėte iki šiol, – jis man nusišypso. – Kristianas atrodo labai pasikeitęs. Malonu jį tokį matyti.

Nuraustu, mano vidinė dievaitė patenkinta nesitveria džiaugsmu, bet vis tiek šis tas neduoda man ramybės.

– Ar galėčiau dar kai ko jūsų paklausti?

– Žinoma.

Giliai atsidūstu.

– Man vis kirba mintis, kad jei Kristianas nebūtų toks sugadintas, jis manęs… nenorėtų.

Nustebęs daktaras Flinas kilsteli antakius.

– Tai labai neigiama nuomonė apie save, Ana. Atvirai sakant, ji labiau atskleidžia jūsų, o ne Kristiano asmenybę. Žinoma, tokia nuomonė toli gražu neprilygsta Kristiano neapykantai sau, bet labai mane stebina.

– Na, jūs tik pažiūrėkite į jį… o tada – į mane.

Daktaras Flinas suraukia kaktą.

– Pažiūrėjau. Matau dailų, patrauklų vyrą ir patrauklią gražią merginą. Ana, kodėl laikote save nepatrauklia?

Ak, ne… Nenoriu kalbėti apie save. Nudelbiu akis. Kažkas ryžtingai pasibeldžia į duris, net pašoku. Perliejęs mudu rūsčiu žvilgsniu, į kambarį grįžta Kristianas. Nuraudusi žvilgteliu į Fliną, o šis maloniai nusišypso Kristianui.

– Sveikas sugrįžęs, Kristianai.

– Regis, vizito laikas baigėsi, Džonai.

– Beveik, Kristianai. Sėsk prie mūsų.

Kristianas atsisėda, šį kartą šalia manęs, ir savininkiškai uždeda ranką ant kelio. Šis jo gestas nepraslysta pro akis daktarui Flinui.

– Ar turite dar klausimų, Ana? – pasiteirauja daktaras Flinas, aiškiai matyti, kad susirūpinęs.

Mėšlas… Man nereikėjo užduoti to klausimo. Papurtau galvą.

– O tu, Kristianai?

– Šiandien ne, Džonai.

Flinas linkteli.

– Būtų naudinga, jei dar kartą atvyktumėte abu. Neabejoju, kad Ana turės ir daugiau klausimų.

Kristianas nenoriai linkteli.

Aš išraustu. Po galais… jis nori pasiknaisioti giliau. Kristianas stipriai suspaudžia man ranką ir atidžiai pažvelgia į akis.

– Ar viskas gerai? – švelniai klausia.

Šypsodamasi linkteliu. Taip, mudu pasitikėsime vienas kitu ir kliausimės gerojo gydytojo iš Anglijos malone.

Spustelėjęs man ranką, Kristianas vėl kreipiasi į daktarą Fliną.

– Kaip ji? – tyliai klausia.

Aš?

– Ji apsipras, – patikina Kristianą gydytojas.

– Gerai. Pranešk man, kaip ji laikosi.

– Pranešiu.

Po velnių, jie kalba apie Leilą.

– Gal turėtume atšvęsti tavo paaukštinimą? – pabrėžtinai pasiteirauja Kristianas.

Droviai linkteliu ir Kristianas atsistoja.

Negaišuodami atsisveikiname su daktaru Flinu ir Kristianas su nederama skuba išsiveda mane iš kabineto.

IŠĖJUS Į GATVĘ, Kristianas atsisuka į mane.

– Na, kaip sekėsi? – susirūpinęs klausia.

– Gerai.

Jis įtariai mane nužvelgia. Pakreipiu galvą.

– Pone Grėjau, prašyčiau į mane taip nežiūrėti. Privalau laikytis gydytojo nurodymų ir jumis pasitikėti.

– Ką tai reiškia?

– Pamatysi.

Jis suraukia lūpas, prisimerkia.

– Lipk į mašiną, – liepia darydamas „Saab“ keleivio dureles.

A, pokalbis vėl staiga pakrypo kita vaga. Suzirzia mano telefonas. Išsitraukiu jį iš rankinės.

Po galais, skambina Chosė!

– Sveikas!

– Ana, labas.

Žiūriu į Penkiasdešimt, žvelgiantį įdėmiai ir įtariai.

– Chosė, – be garso sužiopčioju jam.

Kristianas tebežiūri į mane, akyse pasirodo pyktis. Ar jis mano, kad to nematau? Sutelkiu dėmesį į pokalbį su Chosė.

– Atsiprašau, kad anksčiau nepaskambinau. Ar tu dėl rytojaus? – klausiu Chosė, bet nenuleidžiu akių nuo Kristiano.

– Taip, klausyk… kalbėjau su kažkokiu vyruku Grėjaus namuose, tad jau žinau, kur atvežti nuotraukas, ir nuvažiuosiu ten tarp penktos ir šeštos popiet… o paskui būsiu laisvas.

Ak.

– Na, tiesą sakant, dabar gyvenu pas Kristianą ir jis sako, kad jei nori, gali nakvoti jo namuose.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas. Hm… nieko sau svetingas šeimininkas.

Chosė kelias akimirkas patyli, kol supranta, ką jam siūlau. Apimta nerimo susigūžiu. Neturėjau progos pasikalbėti su Chosė apie Kristianą.

– Gerai, – pagaliau vėl prabyla jis. – Ar tu su Grėjumi… ar tai rimta?

Nusisuku nuo automobilio ir žengiu į kitą šaligatvio pusę.

– Taip.

– Ar labai?

Užverčiu akis ir trumpai patyliu. Ir kodėl šį pokalbį būtinai turi girdėti Kristianas?

– Labai rimta.

– Ar jis dabar su tavimi? Tai dėl to kalbi puse lūpų?

– Taip.

– Gerai. Tai ar jis rytoj leis tau išeiti į miestą?

– Žinoma.

Tikiuosi. Nė pati nepajuntu, kaip sukryžiuoju pirštus.

– Tai kur susitinkame?

– Po darbo galėtum atvažiuoti pas mane į leidyklą, – pasiūlau.

– Gerai.

– Atsiųsiu tau žinutę ir parašysiu adresą.

– Kada atvažiuoti?

– Šeštą.

– Gerai. Tad iki rytojaus, Ana. Nekantriai laukiu susitikimo. Pasiilgau tavęs.

Nusišypsau.

– Puiku. Iki pasimatymo.

Baigusi pokalbį atsisuku.

Pasirėmęs į automobilį, Kristianas atidžiai mane stebi, jo veidas neperprantamas.

– Kaip sekasi tavo bičiuliui? – rūsčiai klausia.

– Puikiai. Rytoj jis pasiims mane po darbo ir tikriausiai nueisime kur nors išgerti. Gal ir tu norėtum?

Kristianas svyruoja, pilkos jo akys – kaip ledinės.

– Ar nemanai, kad jis vėl mėgins prie tavęs lįsti?

– Ne! – suirzusi šūkteliu, bet susilaikau neužvertusi akių.

– Gerai, – pasiduodamas Kristianas kilsteli rankas. – Pabūk su savo bičiuliu, o aš susitiksiu su jumis vėliau, vakare.

Tikėjausi kivirčo, tad, Kristianui taip lengvai nusileidus, sutrinku.

– Matai? Galiu būti supratingas, – patenkintas vypteli jis.

Perkreipiu lūpas. Dar pažiūrėsim.

– Ar galiu vairuoti?

Nustebintas mano prašymo, Kristianas kelis kartus sumirksi.

– Nenorėčiau…

– Kodėl gi?

– Nes nemėgstu būti vežamas.

– Šiandien rytą ištvėrei, be to, rodos, pakenti, kai vairuoja Teiloras.

– Teiloro vairavimo įgūdžiais visiškai pasitikiu.

– O mano – ne? – sugniaužusi kumščius įsisprendžiu. – Dievaži, tu tikras kontrolės maniakas ir ta manija beribė. Vairuoju nuo penkiolikos metų.

Atsakydamas jis tik gūžteli, tarsi tai, šiaip ar taip, neturėtų jokios reikšmės. Ak, kaip jis mane siutina! Paklusti jam? Na jau ne.

– Ar tai mano automobilis? – klausiu.

Kristianas suraukęs kaktą žvilgteli į mane.

– Žinoma.

– Tad prašyčiau duoti man raktelius. Vairavau jį tik du kartus ir tik į darbą ir atgal. O dabar visas malonumas tenka tau.

Aš rimtai nusiteikusi aikštytis. Kristiano lūpos trūkteli, slopindamos šypseną.

– Bet tu nežinai, kur mes važiuojame.

– Neabejoju, kad mane informuosite, pone Grėjau. Iki šiol jums puikiai sekėsi plėsti mano akiratį.

Jis sutrikęs pažiūri į mane, tada jo veide pražysta ta naujoji drovi šypsena, kuri visiškai mane pavergia ir atima žadą.

– Man puikiai sekėsi, tiesa? – murmteli Kristianas.

Nuraustu.

– Dažniausiai taip.

– Ką gi, jei jau šitaip…

Jis paduoda man raktelius, apėjęs automobilį žengia prie vairuotojo durelių ir man jas atidaro.

– ČIA IŠSUK, – LIEPIA KRISTIANAS ir mes sukame į šiaurę, Penktojo tarpregioninio greitkelio pusėn. – Po perkūnais, švelniau, Ana, – jis griebia už automobilio prietaisų skydo.

Ak, dėl Dievo meilės. Užverčiu akis, bet galvos nepasuku ir į Kristianą nežvilgteliu. Man už nugaros per automobilio garsiakalbius širdį lieja Vanas Morisonas.

– Stabdyk!

– Aš ir stabdau!

Kristianas atsidūsta.

– Ką sakė Flinas? – Girdžiu, kad į jo balsą įsismelkęs nerimas.

– Aš tau jau pasakojau. Jis sako, kad turėčiau tavimi pasitikėti.

Prakeikimas, gal tikrai reikėjo leisti vairuoti Kristianui? Taip galėčiau į jį žiūrėti. Nors galėčiau ir dabar… įjungiu posūkio signalą parodyti, kad sustosiu.

– Ką darai? – sunerimęs griežtai klausia jis.

– Leisiu vairuoti tau.

– Kodėl?

– Kad galėčiau į tave žiūrėti.

Kristianas nusijuokia.

– Ne, ne, juk norėjai vairuoti. Tad vairuok, o aš į tave žiūrėsiu.

Piktai dėbteliu į jį.

– Žiūrėk į kelią! – rikteli jis.

Man užverda kraujas. Na jau ne! Sustoju prie važiuojamosios dalies krašto visai netoli šviesoforo, iššoku iš mašinos, stipriai užtrenkiu dureles ir, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, atsistoju ant šaligatvio. Perveriu Kristianą rūsčiu žvilgsniu. Jis išlipa iš mašinos.

– Ką čia išdarinėji? – klausia supykęs, svilindamas mane žvilgsniu.

– Ne aš. Ką tu išdarinėji?

– Negali statyti čia automobilio.

– Žinau.

– Tai kodėl sustojai?

– Nes man jau nusibodo tavo riksmai ir komandos. Arba vairuok pats, arba užsičiaupk ir mano vairavimo nekomentuok!

– Anastazija, grįžk prie vairo, kol dar negavome baudos.

– Ne.

Nieko nesuprasdamas Kristianas stebeilija į mane, sumirksi, paskui abiem rankomis persibraukia per plaukus ir pyktis virsta sumišimu. Staiga jis pasirodo toks juokingas, kad nesusilaikiusi šypteliu. Jis susiraukia.

– Kas taip juokinga? – vėl piktai tarsteli.

– Tu juokingas.

– Ak, Anastazija! Tu labiausiai erzinanti pasaulio moteris, – jis staiga išraiškingai iškelia rankas. – Gerai, aš vairuosiu.

Sučiupusi už švarko skvernų, prisitraukiu jį arčiau.

– Ne, tai jūs esate labiausiai erzinantis vyras visame pasaulyje, pone Grėjau.

Jis žiūri į mane tamsiomis, skvarbiomis akimis, paskui apglėbia per juosmenį ir prisitraukia.

– Gal mudu skirti vienas kitam, – švelniai sako ir, įkišęs nosį man į plaukus, giliai įkvepia. Apkabinu jį ir užsimerkiu. Šiandien pirmą kartą nuo pat ryto jaučiuosi atsipalaidavusi.

– Ak… Ana, Ana, Ana, – kužda jis, priglaudęs lūpas man prie plaukų.

Apkabinu jį stipriau ir mudu stovime gatvėje – nejudėdami, mėgaudamiesi netikėta ramybės akimirka. Paleidęs mane, Kristianas atidaro keleivio dureles. Įlipu ir tyliai sėdėdama žiūriu, kaip jis eina apie automobilį.

Vėl įjungęs variklį ir atsainiai niūniuodamas Vano Morisono dainą, jis įsilieja į transporto srautą.

Čia tai bent. Dar niekada negirdėjau jo dainuojant, net prausiantis po dušu. Suraukiu kaktą. Kristiano balsas, žinoma, labai gražus. Hm… ar jis kada nors girdėjo dainuojant mane?

„Jei būtų girdėjęs, nebūtų tau pasipiršęs!“ Mano pasąmonė, vilkinti drabužį iš firminės languotos „Burberry“ medžiagos, sukryžiavusi ant krūtinės rankas. Daina baigiasi ir Kristianas plačiai nusišypso.

– Žinai, jei būtume gavę baudą… šis automobilis registruotas tavo vardu.

– Ką gi, gerai, kad leidykloje mane paaukštino – bent jau turėčiau iš ko susimokėti, – sakau patenkinta, žvelgdama į žavų Kristiano profilį. Jo lūpos trūkteli. Prasideda kita Vano Morisono daina ir Kristianas įsuka į kelią, kuriuo įvažiuosime į Penktąjį tarpregioninį greitkelį.

– Kur važiuojame?

– Staigmena. Ką dar sakė Flinas?

Atsidūstu.

– Dar jis kalbėjo apie TTSST ar kažką panašaus.

– Apie TST. Naujausią terapijos formą, – suburba jis.

– O kitas išbandei?

Kristianas niekinamai prunkšteli.

– Mažyte, perėjau visas. Kognityvizmą, froidizmą, funkcionalizmą, vadinamąją geštalto terapiją, biheviorizmą ir taip toliau. Per tiek metų išmėginau visas, – sako Kristianas ir iš tono suprantu, kad jis jaučia kartėlį. Dėl to kartėlio balse man neramu.

– Manai, ši naujoji terapija tau padės?

– O ką sakė Flinas?

– Jis patarė nesilaikyti įsikabinus praeities. Sutelkti dėmesį į ateitį – į tai, kuo nori būti.

Kristianas ir linkteli, ir gūžteli pečiais, o jo veidas budrus.

– Ką dar sakė? – prisispyręs kamantinėja.

– Dar šnekėjo apie tavo baimę būti liečiamam, nors vadino ją kažkokiu kitokiu žodžiu. Taip pat apie tavo košmarus ir bjaurėjimąsi savimi.

Pažvelgiu į Kristianą – vakaro šviesoje jis atrodo susimąstęs, be to, vairuodamas kramto nykščio nagą. Jis žvilgteli į mane.

– Žiūrėkite į kelią, pone Grėjau, – papriekaištauju kilstelėdama antakį.

Jis, atrodo, ir šypteli, ir pasipiktina.

– Judu kalbėjotės visą amžinybę, Anastazija. Ką dar jis sakė?

Kiek patylėjusi sušnabždu:

– Jis mano, kad nesi sadistas.

– Šit kaip? – tyliai tarsteli Kristianas ir susiraukia. Nuotaika automobilyje staiga pasikeičia į bloga.

– Flinas tvirtina, kad psichiatrijos mokslas tokio termino nepripažįsta. Bent jau pastarąjį dešimtmetį, – paskubomis susakau, mėgindama grąžinti jaukią atmosferą.

Kristiano veidas apsiniaukia, jis lėtai iškvepia.

– Šiuo klausimu Flino ir mano nuomonė skiriasi, – tyliai sako.

– Jis sakė, kad tu apie save visada pačios blogiausios nuomonės. Žinau, kad tai tiesa, – sumurmu. – Flinas taip pat užsiminė apie seksualinį sadizmą, bet pabrėžė, kad tai – gyvenimo būdo pasirinkimas, o ne psichologinė būsena. Gal apie tai galvoji?

Kristianas vėl dirsteli į mane ir nepatenkintas stipriai sučiaupia lūpas.

– Vadinasi, kartą pasišnekėjusi su geruoju gydytoju tapai šių dalykų žinove, – įgelia jis ir vėl įbeda žvilgsnį į kelią.

Dieve… Atsidūstu.

– Klausyk, jei nenori girdėti, ką Flinas sakė, tai ir neklausinėk manęs, – tyliai sakau.

Kivirčo nenoriu. Be to, jis teisus: ką, po galais, aš išmanau apie visą tą mėšlą? Ir ar apskritai noriu ką nors žinoti? Galiu išvardyti svarbiausius dalykus: Kristiano maniją valdyti, polinkį į savininkiškumą, pavyduliavimą, perdėtą rūpinimąsi, ir gerai žinau, kokia jo praeitis. Net pajėgiu suprasti, kodėl jis nemėgsta būti liečiamas – juk mačiau apčiuopiamus randus. Dvasinius randus galiu tik įsivaizduoti, o į košmarus turėjau progą žvilgtelėti tik kartą ir labai trumpai. Ir daktaras Flinas sakė…

– Noriu žinoti, ką judu aptarėte, – išblaško mintis Kristianas, sukdamas iš Penktojo tarpregioninio greitkelio 172-ąja nuovaža ir toliau važiuodamas į vakarus, link palengva besileidžiančios saulės.

– Jis mane pavadino tavo meiluže.

– Šit kaip? – taikiai tarsteli Kristianas. – Na, terminus jis renkasi labai skrupulingai. Manau, šis žodis tiksliai apibūdina tavo padėtį. Ar tau taip neatrodo?

– Ar nuolankiąsias laikydavai savo meilužėmis?

Kristianas vėl suraukia kaktą, bet šį kartą mąsto. Lėtai pasuka vairą ir „Saab“ vėl važiuoja į šiaurę. Kur mes keliaujame?

– Ne. Jos buvo lytinės partnerės, – suburba Kristianas, vėl budrus ir atsargus. – Tu – vienintelė mano meilužė. Ir noriu, kad būtum kai kas daugiau.

Ak… vėl tas stebuklingas žodis, persmelktas, prisigėręs galimybės. Jį išgirdusi šypteliu ir apsidžiaugiu, bet stengiuosi to džiaugsmo neparodyti.

– Žinau, – sušnabždu, iš paskutiniųjų slėpdama susijaudinimą. – Man tik reikia trupučio laiko, Kristianai. Susigaudyti, kas nutiko per kelias pastarąsias dienas.

Jis keistai žvilgteli į mane – suglumęs, pakreipęs galvą.

Stovime prie šviesoforo ir po kelių sekundžių užsidega žalia šviesa. Kristianas linkteli, pagarsina muziką ir mūsų pokalbis baigiasi.

Vis dar dainuoja Vanas Morisonas, tik dabar jau linksmiau ir apie tai, kad ši naktis nuostabiai tinka šokiui mėnesienoje. Pro automobilio langus žvalgausi į pušis ir egles, tarsi aukso dulkėmis barstomas rausvai gelsvos blėstančios saulės šviesos, metančias ilgus šešėlius skersai kelio. Kristianas įsuko į gyvenamojo rajono gatvę ir dabar važiuojame į vakarus, sąsiaurio link.

– Kur mes važiuojam? – dar kartą klausiu, kai įsukame į kitą kelią. Prieš akis šmėsteli užrašas: „9-asis aveniu ŠV“. Nebežinau, ką manyti.

– Staigmena, – pakartoja Kristianas ir paslaptingai nusišypso.

17 Angl. King of Pain.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Kristianas tebevažiuoja pro vienaaukščius namus su lentelėmis apkaltomis sienomis, kur kiemuose vaikai žaidžia krepšinį, gatvėje važinėja dviračiais arba šiaip laksto. Žvelgiant į tuos namelius tarp medžių, kvartalas atrodo gana turtingas ir jaukus. Gal važiuojame į svečius? Tik pas ką?

Po kelių minučių Kristianas staiga pasuka į kairę ir atsiduriame prie dvivėrių, puošnių, baltų metalinių vartų beveik dviejų metrų aukščio smiltainio sienoje. Kristianas spusteli mygtuką automobilio durelių rankenoje ir duryse tyliai dūgzdamas atsiveria elektra valdomas langelis. Skaičių klaviatūroje jis surenka kodą ir vartai svetingai atsiveria.

Tada Kristianas žvilgteli į mane – jo veidas jau pasikeitęs. Jis atrodo neužtikrintas, net nervingas.

– Kas čia? – klausiu ir balsas išduoda susirūpinimą, kad ir kaip tvardausi.

– Idėja, – tyliai sako jis ir „Saab“ pro vartus lėtai įrieda į kiemą.

Toliau važiuojame keliuku, kurio pločio pakaktų prasilenkti dviem automobiliams. Iš vienos pusės tankus miškas, o kitoje pusėje atsiveria plati pieva – kadaise dirbtas, bet dabar dirvonuoti paliktas laukas. Visą šį plotą užžėlusi žolė ir laukinės gėlės sukūrė tikrą kaimo idilę – lanką, kurioje vėlyvo vakaro vėjelis švelniai šiurena žolynų viršūnes, o besileidžiančios saulės spinduliai auksina laukines gėles. Čia žavinga, tvyro visiška ramybė ir aš jau įsivaizduoju save, gulinčią žolėje ir žiūrinčią į giedrą, žydrą vasaros dangų. Ši mintis skaudi, be to, pati nežinau kodėl, staiga širdį užplūsta namų ilgesys. Kaip keista…

Riedėdami keliuku padarome didelį posūkį ir atsiduriame plačioje įvažoje, vedančioje prie įspūdingo Viduržemio jūros regiono stiliaus namo iš šviesiai rausvo smiltainio. Jis nepaprastai didingas. Visos šviesos įjungtos, vakaro prieblandoje ryškiai šviečia kiekvienas langas. Prie keturviečio garažo stovi prabangus juodas BMW, bet Kristianas pastato automobilį prie puikaus portiko.

Hm… Įdomu, kas čia gyvena? Ir ko čia atvažiavome?

Neramiai žvilgtelėjęs į mane, Kristianas išjungia automobilio variklį.

– Ar tu pasiruošusi priimti naujoves? – klausia.

Suraukiu kaktą.

– Kristianai, naujoves aš pasiruošusi priimti nuo tos dienos, kai susipažinau su tavimi.

Jis pašaipiai vypteli ir linkteli.

– Taikli ir puikiai suformuluota pastaba, panele Stil. Eime.

Atsidaro tamsios medinės durys ir tarpduryje nuoširdžiai šypsodamasi mudu pasitinka moteris tamsiai rudais plaukais, vilkinti ryškiai alyviniu kostiumėliu. Dabar džiaugiuosi, kad, norėdama padaryti geresnį įspūdį daktarui Flinui, apsivilkau tamsiai mėlyną suknelę paaukštintu juosmeniu. Gerai jau, gerai, neaviu tokių savižudiškų aukštakulnių kaip ji, bet vis dėlto nestoviu čia apsitempusi džinsais.

– Sveiki, pone Grėjau.

Moteris maloniai nusišypso ir juodu spusteli vienas kitam ranką.

– Labas vakaras, panele Keli, – mandagiai pasisveikina jis.

Šypsodamasi ji ištiesia ranką ir man, aš ją paspaudžiu. Man nepraslysta pro akis, kad panelė Keli nuraudusi, tarsi sakytų: „Argi jis ne užburiamai žavingas, norėčiau, kad būtų mano.“

– Olga Keli, – nuotaikingai sako ji.

– Ana Stil, – prisistatau.

Kas ta moteris? Kviesdama mudu užeiti, ji žingteli į šalį. Įžengusi į vidų apstulbstu. Namas tuščias – kaip iššluotas. Pirmiausia atsiduriame erdviame vestibiulyje. Sienos pablukusios, kadaise dažytos šviesiai geltonais dažais, su matomais ryškesniais stačiakampiais ten, kur kadaise, matyt, kabojo paveikslai. Likę tik senamadiški krištoliniai šviestuvai. Grindys pilkšvos, medinės. Abiejuose vestibiulio šonuose matyti uždarytos durys, bet Kristianas man neduoda laiko apsiprasti ir susigaudyti, kas čia vyksta.

– Eikš, – pakviečia jis mane ir, paėmęs už rankos, pro arką vedasi į dar erdvesnį vidinį vestibiulį.

Jame pirmiausia akį patraukia švelniai sukti prabangūs laiptai meniškais geležiniais turėklais, bet Kristianas ir čia nesustoja. Jis nusiveda mane per didžiąją svetainę, kurioje taip pat visiškai tuščia, tik patiestas didelis išblukęs aukso spalvos kilimas – pats didžiausias iš mano matytų. Ak, tiesa, svetainėje dar kabo ir keturi krištoliniai sietynai.

Bet dabar, kai perėję svetainę pro atdaras stiklines duris įžengiame į erdvią, akmenimis grįstą terasą, Kristiano ketinimas man pasidaro aiškus. Prieš mus driekiasi maždaug pusės futbolo stadiono dydžio kruopščiai prižiūrima veja, o už jos atsiveria vaizdas. Ir dar koks…

Visiškai neužstojama panorama tokia, kad užgniaužia kvapą, net kojos ima pintis: sąsiauris, gaubiamas tirštėjančių sutemų. Tolumoje matyti Beinbridžo sala, o dar toliau, už jos ir už Olimpo nacionalinio parko, šį visiškai giedrą vakarą palengva leidžiasi saulė – raudona kaip kraujas ir gelsvai rausva kaip liepsnos. Ryškiai raudoni spinduliai liejasi į vaiskiai žydrą, balsvą ir žalsvai melsvą dangų, maišosi su tamsiai raudonais, nedidukais lengvais debesėliais ir pasiekia už sąsiaurio plytinčią sausumą. Tai geriausia, ką turi gamta, danguje atliekama ir giliuose, ramiuose sąsiaurio vandenyse atsispindinti vaizdų simfonija. Reginys nenusakomas: spoksau niekaip negalėdama atsižiūrėti į šitokį grožį.

Netrukus susivokiu, kad stoviu iš susižavėjimo sulaikiusi kvapą, o Kristianas tebelaiko mane už rankos. Nenoriai atplėšusi akis nuo šio vaizdo pamatau, kad jis nerimaudamas į mane žiūri.

– Atvežei mane čionai pasigėrėti vaizdu? – pašnabždomis klausiu.

Kristianas visiškai rimtu veidu linkteli.

– Vaizdas stulbinamas, Kristianai. Ačiū, – sakau dar kartą apmesdama visą grožybę akimis. Kristianas paleidžia mano ranką.

– Ar norėtum matyti šį vaizdą visą likusį gyvenimą? – tyliai klausia.

Ką?! Staiga atsisuku į Kristianą ir nuostabos kupinos žydros akys sutinka mąslias pilkas akis. Rodos, man atvimpa lūpa ir žiūriu išpūtusi akis, nieko nesuprasdama.

– Visada norėjau gyventi prie jūros. Buriuodamas pirmyn atgal po sąsiaurį užsigeidžiau šio namo. Jis ilgai buvo neparduodamas. Noriu jį nupirkti, nugriauti ir pastatyti naują – mums, – tyliai sako Kristianas spindinčiomis akimis, kuriose šviečia jo viltys ir svajonės.

Po perkūnais… Nežinia kaip, bet išsilaikau ant kojų. Man sukasi galva. Gyventi čia! Šiame nuostabiame kampelyje! Visą likusį gyvenimą…

– Tai tik mintis, – neryžtingai priduria Kristianas.

Žvilgteliu per petį norėdama įvertinti namo vidų. Kokia galėtų būti jo kaina? Tikriausiai penki, o gal dešimt milijonų dolerių? Nenutuokiu. Po galais…

– Kodėl nori jį griauti? – klausiu vėl atsisukusi į Kristianą.

Jo veidas apsiniaukia. Ak, ne…

– Norėčiau ekologiškesnių namų, pastatytų naudojant naujausias technologijas. Statybų galėtų imtis Eliotas.

Dar kartą pažvelgiu į svetainę. Panelė Olga Keli stoviniuoja prie durų kitame jos gale. Ji, žinoma, iš nekilnojamojo turto agentūros. Atkreipiu dėmesį, kad svetainė didžiulė ir labai aukštomis lubomis, truputį panaši į didįjį kambarį Eskaloje. Viršuje – kažkas panašaus į balkoną, matyt, į antrą aukštą vedančių laiptų aikštelė. Be to, čia yra didelis židinys ir į terasą išeinantys vitrininiai langai su durimis. Šis namas turi senojo pasaulio žavesio.

– Ar galime apžiūrėti namą?

Kristianas išpučia akis.

– Žinoma, – jis sutrikęs gūžteli pečiais.

Mums grįžus į vidų, panelės Keli veidas nušvinta nelyginant Kalėdų eglutė. Labai patenkinta, kad gali aprodyti mums namą, ji ima gražbyliauti.

Namas didžiulis, daugiau nei tūkstančio kvadratinių metrų ploto, pastatytas pustrečio hektaro sklype. Be pagrindinės svetainės, jame yra valgomasis – ne, pokylių salė! – su virtuve, šalia jo šeimos – šeimos! – kambarys, muzikos kambarys, biblioteka, darbo kambarys ir, didžiai mano nuostabai, uždaras baseinas su treniruočių sale, pirtimi ir sauna. Apačioje, rūsyje, įrengtas kino – Viešpatie! – ir žaidimų kambarys. Hm… kažin kokius žaidimus galėtume čia žaisti?

Panelė Keli vardija visokius pranašumus, bet ir taip matyti, kad namas puikus ir kad kadaise jame, be jokios abejonės, gyveno laiminga šeima. Tiesa, dabar jis truputį apleistas, bet šen ten pridėjus rūpestingą šeimininko ranką viską galima pataisyti.

Mudviem lipant paskui panelę Keli didingais pagrindiniais laiptais į antrą aukštą, vos tramdau jaudulį… mat šie namai kaip tik tokie, kokius įsivaizdavau kada nors tapsiant mano namais.

– Ar negalėtum šio namo padaryti ekologiškesnio ir ergonomiškesnio negriaudamas?

Kristianas suglumęs pažvelgia į mane, sumirksi.

– Reikėtų paklausti Elioto. Jis tokius dalykus geriau išmano.

Panelė Keli nuveda mudu į šeimininkų apartamentus su vitrininiais langais, išeinančiais į balkoną, pro kuriuos taip pat atsiveria nuostabi panorama. Galėčiau sėdėti lovoje ir visą dieną grožėtis tuo vaizdu, stebėti plaukiojančius burlaivius ir oro kaitą.

Šiame aukšte dar yra penki miegamieji. Vaikams! Paskubomis nuveju šią mintį šalin. Jau ir taip turiu daug ką apgalvoti. Panelė Keli užsidegusi aiškina Kristianui, kaip namui priklausantį sklypą būtų galima pritaikyti lenktyninių žirgų arklidėms ir aptvarui. Žirgai! Sąmonėje šmėsteli vaizdai iš kelių gyvenime pasitaikiusių jojimo pamokų, be to, atkreipiu dėmesį, kad Kristianas panelės Keli, rodos, nė nesiklauso.

– Aptvaras žirgams būtų ten, kur dabar pieva? – klausiu.

– Taip, – nuotaikingai linkteli panelė Keli.

Man pieva atrodo tinkamesnė gulėti aukštoje žolėje ir rengti iškylas, o ne trypti kažkokiems keturkojams šėtono bendrams.

Kai grįžtame į didžiąją svetainę, panelė Keli taktiškai pasitraukia ir Kristianas vėl nusiveda mane į terasą. Saulė nusileidusi, kitame sąsiaurio krante mirga Olimpo pusiasalio miestelių šviesos.

Kristianas prisitraukia mane, apkabina, smiliumi kilsteli smakrą ir atidžiai pažvelgia į akis.

– Turi daug ką apgalvoti? – klausia, bet jo veidas neperprantamas.

Linkteliu.

– Prieš pirkdamas šį namą norėjau įsitikinti, kad jis tau patinka.

– Ar patinka panorama?

Jis linkteli.

– Man labai patinka ir vaizdas, ir namas.

– Šit kaip?

Droviai šypteliu.

– Kristianai, užteko pievos, kad mane paimtum.

Kristiano lūpos prasiskiria, jis staiga įkvepia, paskui veidą nušviečia šypsena ir staiga, panardinęs pirštus man į plaukus, jis įsisiurbia į lūpas.

AUTOMOBILIU GRĮŽTANT Į SIATLĄ, Kristiano nuotaika gerokai pasitaisiusi.

– Vadinasi, ketini tą namą pirkti? – klausiu.

– Taip.

– O Eskalą parduosi?

Jis suraukia kaktą.

– Kodėl gi turėčiau ją parduoti?

– Kad galėtum sumokėti už…

Nutylu nebaigusi minties. Na, žinoma… Nuraustu. Jis patenkintas šypteli.

– Patikėk, galiu sau tai leisti.

– Patinka būti turtingam?

– Žinoma. Parodyk bent vieną, kuriam nepatiktų, – paniuręs atkerta Kristianas.

Gerai, reikia kuo greičiau keisti temą.

– Anastazija, jei sutiksi už manęs tekėti, tau taip pat teks išmokti būti turtingai, – tyliai sako jis.

– Turtų niekada nesiekiau, Kristianai, – suraukiu kaktą.

– Žinau. Todėl man ir patinki. Kita vertus, tau niekada neteko kęsti bado, – tiesiai pareiškia Kristianas. Nuo tokių žodžių tuoj prablaivėju.

– Kur važiuojame? – linksmai pasiteirauju tikėdamasi sušnekti apie ką nors kita.

– Švęsti, – lengviau atsikvepia Kristianas.

Ak!

– Ko švęsti? Namo pirkimo?

– Ar jau pamiršai? Atšvęsime, kad nors ir laikinai, esi vyriausioji redaktorė.

– A, taip, – šypteliu.

Sunku patikėti, bet tikrai buvau pamiršusi.

– Kur?

– Aukštybėse, mano klube.

– Tavo klube?

– Taip. Viename iš klubų.

KILOMETRO IR ŠEŠIŲ ŠIMTŲ METRŲ aukštyje įsikūręs klubas yra septyniasdešimt šeštame Kolumbijos bokšto aukšte – aukščiau ir už Kristiano apartamentus Eskaloje. Jis labai šiuolaikiškai įrengtas, pro langus atsiveria svaiginanti Siatlo panorama.

– „Christal“, ponia?

Man, sėdinčiai ant baro kėdės, Kristianas paduoda taurę šalto šampano.

– Ak, dėkoju, sere, – koketiškai pabrėžiu paskutinį žodį ir žiūrėdama į jį tyčia suvasnoju blakstienomis.

Kristiano veidas įdėmiai žvelgiant į mane ima niauktis.

– Flirtuojate su manimi, panele Stil?

– Taip, pone Grėjau, flirtuoju. Ką gi darysite?

– Neabejotinai ką nors sugalvosiu, – atsako jis kimiu balsu. – Eikš, mums jau paruoštas stalelis.

Mudviem artinantis prie stalelio, Kristianas spustelėdamas alkūnę mane sustabdo.

– Eik ir nusimauk kelnaites, – šnipšteli.

Ak! Nugarą nukrečia malonus šiurpas.

– Eik, – tyliai liepia jis.

Pala, kas čia dabar? Kristianas nesišypso, jis visiškai rimtas. Visi raumenys žemiau juosmens įsitempia. Paduodu jam taurę ir, apsisukusi ant kulno, patraukiu prie tualetų.

Velnias. Ką jis ketina daryti? Gal šis klubas tik dėl akių taip vadinamas?..

Tualetai įrengti nepaprastai šiuolaikiškai, vadovaujantis moderniausio dizaino principais: visur tamsi mediena, juodas granitas, o reikiamose vietose įmontuoti halogeniniai šviestuvai meta šviesos apskritimus. Užsidarau kabinoje ir kreivai šypsodamasi atsikratau apatinių. Vėl pasidžiaugiu, kad apsivilkau tamsiai mėlyną suknelę paaukštintu juosmeniu. Maniau, ji bus tinkamas drabužis einant susitikti su geruoju daktaru Flinu – nesitikėjau, kad vakaras šitaip susiklostys.

Aš jau susijaudinusi. Kodėl jis mane taip veikia? Truputį gaila, kad šitaip lengvai pasiduodu Kristiano kerams. Dabar jau žinau, kad vakarosime ne aptarinėdami visas mūsų problemas ir pastarųjų dienų įvykius, bet… argi galiu jam atsispirti?

Žvilgteliu į veidrodį pasitikrinti, kaip atrodau. Akys spindi, skruostai iš susijaudinimo paraudę. Ak, velniop tuos galvosūkius.

Giliai įkvėpusi grįžtu į salę. Šiaip ar taip, anksčiau po klubą be kelnaičių nevaikščiojau. Mano vidinė dievaitė, pasipuošusi ilgu rožiniu šaliku iš plunksnų ir deimantais, išdidžiai žingsniuoja kaukšėdama gundančiais aukštakulniais.

Kai grįžtu, Kristianas, nutaisęs neperprantamą veidą, mandagiai pakyla nuo stalelio. Atrodo tobulas, beaistris, ramus ir susikaupęs kaip visada. Žinoma, dabar aš suprantu, kad tai tik apgaulinga išorė.

– Sėsk šalia, – paprašo Kristianas. Klesteliu ant gretimos kėdės ir jis atsisėda. – Užsakiau tau valgio. Tikiuosi, patiks.

Atidžiai žiūrėdamas, jis paduoda nugertą šampano taurę ir nuo to įdėmaus žvilgsnio man vėl užkaista kraujas. Jis pasideda plaštakas ant šlaunų. Įsitempiu ir truputį pražergiu kojas.

Prieina padavėjas, nešinas lėkšte ant smulkinto ledo išdėliotų austrių. Austrės. Staiga prisimenu, kaip sėdėjome atskirame „Heathman“ viešbučio valgomajame ir aptarinėjome sutarties sąlygas. Dieve… Nuo tos dienos nuėjome ilgą kelią.

– Manau, austrės tau patiko, kai pastarąjį kartą ragavai, – dusliai, gundomai sako Kristianas.

– Tuomet ragavau jų pirmą kartą.

Aš kvėpčioju, trūkčiojantis balsas mane išduoda. Kristianas nusišypso.

– Ak, panele Stil, kada gi jūs išmoksite… – mąsliai prataria.

Jis paima iš lėkštės austrę, kitą ranką irgi pakelia nuo šlaunies. Iš nekantrumo krūpteliu, bet jis paima griežinėlį citrinos.

– Ką turėčiau išmokti? – klausiu.

Viešpatie, kaip man daužosi širdis. Ilgais mitriais pirštais jis švelniai išspaudžia citrinos sulčių ant austrės.

– Valgyk, – paragina, keldamas kriauklę man prie burnos. Prasižioju ir jis atsargiai padeda kiaukutą man ant apatinės lūpos. – Lėtai atlošk galvą, – burbteli.

Padarau kaip liepiama ir austrė švelniai nuslysta gerkle. Manęs jis net nepaliečia, tik austrės kiaukutas.

Kristianas nugurkia vieną pats, tada sumaitina man antrą. Šį kankinamą žaidimą tęsiame tol, kol nelieka nė vienos iš dvylikos austrių. Jo oda nė akimirką neprisiliečia prie mano odos. Visa tai varo iš proto.

– Vis dar mėgsti austres? – klausia jis, kai nuryju paskutinę.

Linkteliu išraudusi, geisdama jo prisilietimo.

– Gerai.

Neramiai pasimuistau. Kodėl tai taip… erotiška?

Kristianas lyg niekur nieko vėl pasideda ranką ant šlaunies ir man pakerta kojas. Dabar. Maldauju. Paliesk mane. Mano vidinė dievaitė klūpo – nuoga, vien su apatinėmis kelnaitėmis, – ir maldauja. Jis ranka porą kartų persibraukia per šlaunį, pakelia ją, paskui vėl nuleidžia ten, kur buvo.

Padavėjas vėl pripila mums į taures šampano ir skubiai nurenka lėkštes. Po kelių akimirkų jis grįžta nešinas pirmuoju patiekalu: jūrų ešeriu – negaliu patikėti! – su šparagais, riebaluose skrudintomis bulvytėmis ir olandišku padažu.

– Mėgstamiausias jūsų patiekalas, pone Grėjau?

– Tikra tiesa, panele Stil. Nors „Heathman“ viešbutyje, kiek pamenu, valgėme menkę.

Jo plaštaka vėl keliauja šlaunimi žemyn, paskui aukštyn. Imu alsuoti greičiau, bet jis vis tiek manęs nepaliečia. Tai taip erzina. Mėginu galvoti apie pokalbį.

– Rodos, tąkart buvome atskirame valgomajame ir aptarinėjome sutartis.

– Geri buvo laikai, – išsišiepęs sako Kristianas. – Vis dėlto šį kartą tikiuosi tave išdulkinti.

Jis patraukia ranką ir paima peilį.

Ak!..

Kristianas įsideda į burną kąsnelį jūrų ešerio. Tyčia taip daro.

– Nesitikėk, – susiraukusi burbteliu, o jis vypteli. – Beje, jei jau užsiminei apie sutartis, – priduriu, – ta konfidencialumo sutartis…

– Gali ją suplėšyti, – lyg niekur nieko pareiškia Kristianas.

Tai bent…

– Ką? Tikrai?

– Taip.

– Tu tikras, kad nenulėksiu į „Seattle Times“ ir viešai tavęs nedemaskuosiu? – truputį jį paerzinu.

Kristianas nusijuokia, tas garsas – nuostabus. Jis atrodo jaunuolis.

– Visiškai. Pasitikiu tavimi. Ir toliau ketinu pasitikėti.

Ak… Droviai jam nusišypsau.

– Ir aš ketinu tavimi pasitikėti, – sušnabždu.

Kristiano akys staiga sužiba.

– Labai džiaugiuosi, kad vilki suknelę, – sumurma jis.

Man su jau ir taip perkaitusiu krauju plūsteli geismas.

– Tai kodėl manęs nė nepalietei? – piktai sušnypščiu.

– Ilgiesi mano prisilietimo? – šypsodamasis klausia Kristianas.

Jis smaginasi… Niekšas.

– Taip, – sakau netverdama pykčiu.

– Valgyk, – liepia jis.

– Tu neketini manęs liesti, tiesa?

– Neketinu, – papurto galvą jis.

Ką?!

Garsiai aikteliu.

– Įsivaizduok, kaip jausiesi, kai grįšime namo, – sukužda Kristianas. – Nekantrauju parsivežti tave namo.

– Jei čia, septyniasdešimt šeštame aukšte, sudegsiu iš geismo, dėl to būsi kaltas tu, – tyliai iškošiu pro sukąstus dantis.

– Ak, Anastazija. Mes rasime, kaip tą ugnį užgesinti, – geismingai šypsodamasis sako Kristianas.

Vis dar nesitverdama pykčiu imu valgyti jūrų ešerį, o mano vidinė dievaitė susimąsčiusi suktai prisimerkia. Šį žaidimą mokame ir mudvi. Jo pagrindus perpratau per vakarienę „Heathman“ viešbutyje. Įsidedu į burną jūrų ešerio. Skanu, liežuvį gali praryti. Gardžiuodamasi užsimerkiu. O atsimerkusi pradedu Kristiano Grėjaus gundymą lėtai pasitraukdama sijoną ir labiau apnuogindama šlaunis.

Kristianas sustingsta, šakutė su pasmeigtu žuvies gabalėliu stabteli ore.

Paliesk mane.

Po akimirkos jis valgo toliau. Nekreipdama į jį dėmesio, atsignybu kitą gabalėlį jūrų ešerio. Tada, padėjusi peilį, pirštu persibraukiu per vidinę šlaunies pusę prie pakinklio, pirštų galiukais švelniai tekšnodama per odą. Tai blaško net mane, juolab kad geidžiu jo prisilietimo. Kristianas vėl liaujasi valgęs.

– Žinau, ką darai, – tyliai sako jis prikimusiu balsu.

– Žinau, kad žinote, pone Grėjau, – meiliai atsakau. – Tai ir svarbiausia.

Paimu šparagą, truputį nuleidusi blakstienas žvilgteliu į jį, sėdintį šalia, paskui įbedu šparagą į olandišką padažą ir pasukioju dažydama jo galą.

– Ne, panele Stil, mano paties ginklu manęs nenugalėsite.

Jis patenkintas savimi nusišypso ir, ištiesęs ranką, paima iš manęs šparago kotą – per kažkokį stebuklą jam vėl pavyksta manęs nepaliesti ir dėl to labai suirztu. Ne, taip negerai, ne pagal mano planą. Prakeikimas!

– Išsižiok, – liepia jis.

Pralaimiu dvasinę kovą. Vėl pažvelgiu į Kristianą, o jo pilkos akys liepsnote liepsnoja. Truputį prasižiojusi, lyžteliu apatinę lūpą. Kristianas nusišypso ir jo akys dar patamsėja.

– Plačiau… – sukužda jis ir praskiria lūpas taip, kad matyčiau jo liežuvį. Giliai širdyje sudejuoju, prikandu apatinę lūpą, o tada padarau, ko jis prašo.

Išgirstu Kristianą staiga garsiai įkvepiant, vadinasi, jis nėra nepažeidžiamas. Gerai, pagaliau jį pričiupau.

Nenuleisdama nuo jo akių, įsikišu šparago kotą į burną ir imu švelniai… atsargiai… čiulpti jo galą. Nuo olandiško padažo burnoje renkasi seilės. Gabalėlį nukandu ir iš malonumo tyliai sudejuoju.

Kristianas užsimerkia. Pavyko! Kai jis vėl atsimerkia, akių vyzdžiai išsiplėtę. Tai mane paveikia akimirksniu. Suniurnu ir ištiesiu ranką ketindama paliesti jo šlaunį. Ir labai nustembu, nes kita ranka Kristianas sučiumpa man už riešo.

– Na jau ne, panele Stil, šito nedarysite, – tyliai sumurma jis.

Pakėlęs mano plaštaką prie burnos, lūpomis švelniai brūkšteli per krumplius ir aš neramiai pasimuistau. Pagaliau! Prašyčiau dar.

– Neliesk, – tyliai ir priekaištingai sako Kristianas, o tada padeda mano ranką ant kelio.

Šis trumpas ir nepakankamas kontaktas suerzina…

– Tu žaidi ne pagal taisykles, – papūtusi lūpas pareiškiu.

– Žinau.

Jis pakelia šampano taurę ketindamas paskelbti tostą ir aš paseku jo pavyzdžiu.

– Sveikinu gavus paaukštinimą, panele Stil.

Susidaužiame ir aš nuraustu.

– Taip, tai buvo gana netikėta, – sumurmu.

Kristianas suraukia kaktą, tarsi jam būtų šmėstelėjusi nemaloni mintis.

– Valgyk, – vėl liepia. – Nevešiu tavęs namo, kol nebaigsi valgyti, o tada galėsime deramai švęsti.

Jo veide – laukinė aistra ir valdingumas… Man pakerta kojas.

– Aš nealkana. Bent jau ne maisto išalkusi.

Kristianas papurto galvą ir, nors akivaizdžiai mėgaujasi vakaru, vis tiek prisimerkęs mane nužvelgia.

– Valgyk, o jei ne, persimesiu per kelį čia, prie stalelio, ir padarysime pramogą kitiems klubo svečiams.

Išgirdusi šiuos žodžius, pasimuistau. Jis neišdrįstų! Ak, tas Kristianas niežtinčiu delnu… Nepatenkinta, sučiaupusi lūpas įbedu į jį akis. O jis, paėmęs šparago kotą, dažo jo galą olandiškame padaže.

– Valgyk šitą, – paliepia kimiu ir gundomu balsu.

Noriai paklūstu.

– Tu tikrai nepakankamai valgai. Nuo to laiko, kai susipažinome, sulysai, – švelniai sako jis.

Nenoriu galvoti apie savo kūno svorį; tiesą sakant, man patinka būti tokiai lieknai. Nuryju šparagą.

– Aš tik noriu grįžti namo ir mylėtis, – liūdnai sušnabždu.

Kristianas šypteli.

– Aš irgi. Mes taip ir padarysime. Baik valgyti.

Nenoriai pažvelgiu į savo lėkštę ir imu valgyti. Dėl Dievo meilės, juk nusimoviau kelnaites ir padariau viską, ką jis liepė. Jaučiuosi kaip ledinuko negavęs vaikas. Jis toks erzintojas – mielas, patrauklus, gašlus erzintojas, – ir visas priklauso man.

Kristianas klausinėja apie Etaną. Pasirodo, jis su Keitės ir Etano tėvu turi verslo reikalų. Hm… koks mažas tas pasaulis. Gerai, kad jis neužsimena nei apie daktarą Fliną, nei apie namą, nes susikaupti tokiam pokalbiui man būtų sunku. Noriu namo.

Tarp mudviejų vis labiau juntama kūniška, geisminga įtampa. Kristianas meistriškai tai daro. Verčia mane laukti. Kuria įžangą. Nurijęs kąsnį, vis pasideda ranką ant šlaunies, taip arti mano rankos, bet jos nepaliečia, tik toliau erzina.

Niekšas! Pagaliau baigiu valgyti ir padedu peilį su šakute ant lėkštės.

– Gera mergaitė, – burbteli jis, tie du žodžiai, rodos, daug žada…

Susiraukusi žvilgteliu į Kristianą.

– Kas toliau? – klausiu, o geismas aštriais nagais drasko man vidurius. Ak, kaip geidžiu šio vyro…

– Toliau? Važiuosime. Matyt, panele Stil, dar turite šiokių tokių norų. Kiek leis jėgos, stengsiuosi juos įvykdyti.

Pala!

– Kiek… leis… jėgos? – užsikirsdama pakartoju. Po galais…

Jis šypsodamasis pakyla nuo stalelio.

– Ar neturėtume susimokėti? – vos atgaudama kvapą pasiteirauju.

Kristianas pakreipia galvą.

– Aš klubo narys. Jie atsiųs man sąskaitą. Eikš, Anastazija, tik po tavęs…

Jis žingteli į šalį, o aš atsistoju ruošdamasi išeiti ir puikiai žinodama, kad nemūviu apatinių kelnaičių.

Jis žiūri į mane gašliai, tarsi nurengdamas akimis, o aš mėgaujuosi tokiu įvertinimu. Jaučiuosi patraukli, nes… šis gražuolis manęs geidžia. Ar šis jausmas svaigins mane visą gyvenimą? Tyčia sustojusi prieš Kristianą, delnais persibraukiu per klubus, tarsi taisydamasi suknelę.

Kristianas šnipšteli man į ausį:

– Nekantrauju parsivežti tave namo.

Bet vis tiek prie manęs neprisiliečia.

Mums išeinant jis klubo administratoriui burbteli kažką apie automobilį, bet aš nesiklausau; mano vidinė dievaitė spindi iš nekantrumo tarsi iki baltumo įkaitinta geležis. Viešpatie, galėtų apšviesti visą Siatlą…

Belaukiant lifto, prieina dvi vidutinio amžiaus poros. Kai durys atsidaro, Kristianas paima man už alkūnės ir nuveda prie galinės kabinos sienos. Apsižvalgiusi pamatau, kad aplink – tamsus, dulsvas, veidrodinis stiklas. Į kabiną įlipa kitos poros ir vienas vyras ne itin dailiu rudu kostiumu pasisveikina su Kristianu.

– Grėjau… – mandagiai linkteli jis.

Kristianas atsakydamas taip pat linkteli, bet neprataria nė žodžio.

Poros stovi prieš mus, nusisukusios į duris. Akivaizdu, kad jie bičiuliai: moterys, po vakarienės pažvalėjusios ir pagyvėjusios, garsiai šnekučiuojasi. Man rodos, jie visi apgirtę.

Kai durys užsidaro, Kristianas pasilenkia užsirišti bato raištelio. Keista, nes jo raišteliai neatsirišę. Jis išgąsdina mane nemačiom priglausdamas delną prie kulkšnies, o jam stojantis ranka, maloniai slysdama per odą, atkeliauja aukštyn mano koja iki… na… iki pat viršaus. Kai jo delnas paliečia užpakalį, turiu tvardytis, kad nešūktelėčiau iš nuostabos. Kristianas atsistoja man už nugaros.

Viešpatie… Spoksau į stovinčių žmonių pakaušius. Jie nė nenumano, kas čia dedasi. Laisva ranka Kristianas apglėbia mane per juosmenį ir prisispaudžia, o kitos rankos pirštai nesiliauja… čiuopę. Kad mane kur, prakeikimas… jie čiuopia ten? Liftas tyliai leidžiasi, stabteli penkiasdešimt trečiame aukšte paimti dar kelių žmonių, bet man nė motais. Visas dėmesys – vos pastebimiems vienos jo rankos pirštų judesiukams. Mudu traukiamės dar arčiau galinės lifto kabinos sienos, o jo pirštai suka ratukus… dabar slysta pirmyn… tyrinėja…

Kai jo pirštai randa ko ieškoję, tenka užgniaužti dejonę.

– Panele Stil, jūs visuomet pasiruošusi, – sušnabžda jis kišdamas pirštą vidun. Be garso aikteliu ir neramiai krusteliu. Kaip jis gali taip elgtis, kai aplink žmonės? – Tylėk ir nejudėk, – įspėjamai sumurma Kristianas.

Aš įraudusi, sušilusi, nebetverianti iš geismo, įkalinta lifte su septyniais žmonėmis, iš kurių šeši nė nenumano, kas vyksta kampe. Jo pirštas įsmunka į mane, vėl išslysta, įsmunka, išslysta… Mano alsavimas… Dieve, kaip nemalonu. Noriu jam pasakyti, kad liautųsi… ir nesiliautų… ir liautųsi. Atsiremiu į Kristianą ir jis apkabina mane stipriau, o jo penį jaučiu besiliečiantį prie klubo.

Keturiasdešimt ketvirtame aukšte vėl stabtelime. Ak… ar ilgai dar truks ši kankynė? Pirmyn… atgal… pirmyn… atgal… Neatkreipdama niekieno dėmesio imu siūbuoti, padėdama nerimstančiam pirštui. Kodėl, taip ilgai manęs nelietęs, jis daro šitai kaip tik dabar?! Ir dar čia?! Ir verčia mane jaustis ištvirkėle?

– Ššš… – šnipšteli Kristianas, nė trupučio nesijaudindamas, kad į liftą įlipo dar du žmonės.

Kabinoje vis ankščiau. Nepaleisdamas manęs, Kristianas dar pasitraukia, tad įsispraudžiame į kampą ir jis kankina mane toliau. Nosimi brūkšteli per plaukus. Jei kas atsisuktų pažiūrėti, ką veikiame, neabejoju, kad atrodytume kaip jauna įsimylėjėlių porelė, besiglamonėjanti kampe. O Kristianas tuo metu įkiša vidun dar vieną pirštą.

Prakeikimas! Sudejuoju. Laimė, priešais susigrūdę žmonės vis dar garsiai šnekučiuojasi ir visiškai mumis nesidomi.

Ak, Kristianai, ką tu man darai? Atremiu galvą jam į krūtinę, užsimerkiu ir atsiduodu negailestingų jo pirštų valiai.

– Žiūrėk, neperženk ribos, – sušnabžda jis. – Noriu, kad tai įvyktų vėliau.

Išskėtęs pirštus, jis priglaudžia delną man prie papilvės, truputį ją suspaudžia ir tęsia malonų priekabiavimą. Jausmas nuostabus.

Pagaliau liftas pasiekia pirmą aukštą. Garsiai dzingtelėjusios durys atsidaro ir keleiviai nieko nelaukdami plūsteli iš kabinos. Kristianas neskubėdamas ištraukia iš manęs pirštus ir pakšteli į pakaušį. Atsisuku į jį, jis nusišypso, paskui dar kartą linkteli ponui prastai pasiūtu rudu kostiumu, šis atsakydamas taip pat mandagiai linkteli ir su žmona išlipa iš lifto. Bet to aš, galima sakyti, nė nepastebiu, mat labai susikaupusi stengiuosi išsilaikyti ant kojų ir suvaldyti kvėpavimą. Viešpatie, aš visa kaip sudaužyta ir apdujusi. Kristianas mane paleidžia ir lieku stovėti ant savų kojų, į jį nesiremdama.

Žvilgteliu į jį. Atrodo susikaupęs ir visiškai nesusijaudinęs, ramus kaip visada. Hm… Tai neteisinga.

– Pasiruošusi? – klausia Kristianas ir, žvelgdamas išdykėliškai spindinčiomis akimis, įsikiša į burną smilių, paskui didįjį pirštą ir pačiulpia. – Visai neblogai, panele Stil, – sušnabžda.

Tą pačią akimirką vos nesutrūkčioju nuo konvulsijų.

– Negaliu patikėti, kad taip padarei, – sumurmu jusdama, kad neištvėrusi tuoj imsiu trūkinėti per siūles.

– Turėtumėte kuo stebėtis pamačiusi, ką dar galiu padaryti, panele Stil, – sako Kristianas. Ištiesęs ranką, jis užkiša man už ausies plaukų sruogą, švelni šypsenėlė išduoda puikią jo nuotaiką. – Noriu parsivežti jus namo, bet gali būti, kad toliau automobilio nenueisime, – priduria jis, šypsodamasis paima mane už rankos ir išsiveda iš lifto.

Ką?! Seksas automobilyje? Ar negalėtume pasimylėti tiesiog čia, ant vėsių vestibiulio grindų iš marmuro plokščių? Prašau…

– Eikš.

– Taip, norėčiau.

– Panele Stil! – apsimesdamas pasibaisėjęs priekaištingai šūkteli jis.

– Dar nesu mylėjusis mašinoje, – sumurmu.

Kristianas staiga sustoja, tais pačiais dviem pirštais suima man už pasmakrės, pakelia galvą ir rūsčiai pažvelgia.

– Malonu girdėti. Turiu pasakyti, kad labai nustebčiau, o gal ir supykčiau, jei būtum ten mylėjusis.

Išraudusi ir išpūtusi akis spoksau į jį. Na, žinoma… Esu mylėjusis tik su juo. Suraukiu kaktą.

– Ne tą norėjau pasakyti.

– O ką? – netikėtai šiurkščiai klausia jis.

– Kristianai, juk tai tik posakis.

– Gerai žinomas posakis „nesu mylėjusis mašinoje“. Kurgi ne, tau nuo liežuvio nusprūdo.

Kas jam užėjo?

– Kristianai, aš… negalvojau, ką sakau. Dievaži, aš tik… Prisimink, ką man darei žmonių pilname lifte. Mano mintys visiškai sujauktos.

Jis kilsteli antakius.

– O ką aš tau dariau? – provokuojamai klausia.

Rūsčiai dėbteliu. Jis nori, kad tą veiksmą įvardyčiau.

– Tu mane įaudrinai taip, kad labiau neįmanoma. Dabar vežkis mane namo ir išdulkink.

Iš nuostabos Kristianui net lūpa atvimpa, bet po akimirkos jis nusijuokia. Dabar atrodo jaunas ir nerūpestingas. Ak, kaip gera girdėti jį juokiantis! Dievinu Kristiano juoką, nes retai jį girdžiu.

– Jūs romantikė iš prigimties, panele Stil.

Jis paima mane už rankos ir, išėję iš pastato, traukiame prie „Saab“, šalia kurio stovi patarnautojas.

– TAI NORI SEKSO MAŠINOJE, – jungdamas variklį suniurna Kristianas.

– Tiesą sakant, mielai būčiau tai dariusi ir ant vestibiulio grindų.

– Patikėk, Ana, aš irgi. Bet nelabai norėčiau tokį vėlų vakarą būti sulaikytas policijos, o tualete tavęs dulkinti nenorėjau. Tad šiandien vestibiulį geriau pamirškime.

Ką?!

– Nori pasakyti, kad apskritai tai buvo įmanoma?

– O kaipgi.

– Grįžkim.

Pasisukęs jis įdėmiai pažvelgia į mane ir nusijuokia. Tuo juoku užsikrečiu ir aš, tad netrukus kvatojame abu – nuoširdžiai, su palengvėjimu, atlošę galvas. Kristianas uždeda ranką man ant kelio ir įgudusiais pirštais jį paglamonėja. Aš liaujuosi juoktis.

– Kantrybės, Anastazija, – tyliai sako jis ir automobilis įsilieja į Siatlo transporto srautą.

JIS PASTATO „SAAB“ ESKALOS GARAŽE ir išjungia variklį. Staiga atmosfera automobilio salone pasikeičia. Žvilgteliu į Kristianą su geidulingu nekantrumu, mėgindama apraminti besidaužančią širdį. Jis atsisukęs į mane, pasirėmęs į dureles, alkūnę uždėjęs ant vairo.

Suėmęs nykščiu ir smiliumi, jis timpteli sau apatinę lūpą. Jo burna labai blaško dėmesį. Noriu, kad tos lūpos mane bučiuotų. Jis atidžiai žiūri į mane, akys pilkos, patamsėjusios. Man džiūsta burna. Kristianas lėtai, geidulingai nusišypso.

– Automobilyje dulkinsimės, bet laiką ir vietą nustatysiu aš. O dabar noriu paimti tave ant visų savo buto paviršių.

Tarsi jis kreiptųsi į tą, kuri tūno žemiau juosmens… Mano vidinė dievaitė padaro keturis arabeskus ir pas de basque.

– Gerai.

Viešpatie, aš vos gaudau kvapą ir negaliu numaldyti geismo.

Kristianas truputėlį pasilenkia į priekį. Užsimerkiu laukdama jo bučinio ir tardama sau: „Pagaliau!“ Bet nieko nenutinka. Atsimerkusi po kelių amžinybei prilygstančių sekundžių, pamatau jį, žvelgiantį į mane. Neišmanau, apie ką jis galvoja, bet dar nespėjus prasižioti jis vėl išblaško dėmesį.

– Jei dabar tave pabučiuosiu, buto mudu nepasieksime. Eikš.

Ak! Ar galėtų šis vyras dar labiau mane erzinti? Jis išlipa iš automobilio.

VĖL LAUKIAME LIFTO, o mano kūnas net virpa iš nekantrumo. Kristianas laiko mane už rankos, nykščiu ritmingai braukydamas per krumplius, ir nuo kiekvieno brūkštelėjimo tarsi vilnis per visą kūną nusirita. Ak, trokštu, kad ta ranka liestų mane visur. Jis jau pakankamai mane prikankino.

– O kaipgi neatidėliotinas pasitenkinimas? – mums belaukiant tyliai klausiu.

– Ne kiekvienoje situacijoje jis dera, Anastazija.

– Nuo kada gi?

– Nuo šio vakaro.

– Kodėl mane taip kankini?

– Dantis už dantį, panele Stil.

– O kaipgi aš jus kankinu?

Pakeliu į Kristianą akis, bet iš jo veido nieko neišskaitysi. Ak, štai kas… jis laukia mano atsakymo.

– Aš taip pat linkusi į atidedamą pasitenkinimą, – sušnabždu ir droviai nusišypsau.

Kristianas netikėtai trūkteli už rankos ir atsiduriu jo glėbyje. Sučiupęs už plaukų prie pakaušio, jis švelniai timpteli, kad atloščiau galvą.

– Ką man daryti, kad sutiktum tekėti? – jausmingai klausia Kristianas, vėl išmušęs mane iš vėžių.

Sumirksiu žiūrėdama į jį – į jo mielą, rimtą, nevilties apniauktą veidą.

– Prašau tavęs, duok man laiko… – sumurmu.

Pagaliau Kristianas pabučiuoja mane – bučiuoja godžiai ir ilgai. Paskui įlipame į liftą, o jame susipina visa: mudviejų rankos, burnos, liežuviai, lūpos, pirštai ir plaukai. Mano gyslas žaibiškai užpildo klampi ir stipri aistra, visiškai aptemdydama protą. Jis stumteli mane prie sienos, priremia, vienos rankos pirštus panardina į plaukus, kitos pirštais suspaudžia smakrą, kad nejudėčiau.

– Priklausau tau, – sušnabžda. – Mano likimas tavo rankose, Ana.

Nuo šių žodžių sukasi galva, o kadangi aš nepaprastai įsiaudrinusi, trokštu nuplėšti jam drabužius. Nusmaukiu nuo pečių švarką ir, liftui pakilus iki apartamentų, virste išvirstame į vestibiulį.

Kristianas priremia mane prie sienos šalia lifto, švarkas nukrinta ant grindų, jo ranka slysta mano koja aukštyn, o lūpos nesitraukia nuo mano lūpų. Jis pakelia man sijoną.

– Pirmas paviršius čia, – sukužda jis ir staiga mane kilsteli. – Apsivyk mane kojomis.

Taip ir padarau, o jis pasisuka, paguldo mane ant vestibiulio stalo ir atsistoja man tarp kojų. Man dingteli, kad ant stalo nėra paprastai čia stovinčios vazos su gėlėmis. Hm… Kyštelėjęs ranką į džinsų kišenę, Kristianas išsitraukia folijos paketėlį, paduoda man, o pats ima sagstytis kelnių antuką.

– Ar žinai, kaip mane kaitini?

– Ką? – dūsuoju. – Ne… aš…

– Taip, kaitini, – sako jis, – visą laiką.

Kristianas ištraukia man iš rankų paketėlį. Ak, kaip greitai viskas vyksta, bet šitaip ilgai gundomai erzinta beprotiškai jo geidžiu – noriu čia ir dabar. Maudamasis sargį, jis žiūri į mane, paskui pakiša rankas man po šlaunimis ir pražargdina plačiau.

Atsistojęs reikiama poza, jis stabteli.

– Neužsimerk. Noriu tave matyti, – sušnabžda, o tada suneria pirštus su mano pirštais ir, tvirtai laikydamas už rankų, lėtai įsiskverbia.

Mėginu neužsimerkti, stengiuosi kaip įmanydama, bet jausmas pernelyg nuostabus. Kaip tik toks, kokio ilgai gundyta ir laukiau. Ak, ta pilnatvė, tas pojūtis… Sudejuoju ir, stipriau remdamasi pečiais į stalą, išriečiu nugarą.

– Atsimerk! – nepatenkintas suniurna jis dar stipriau spausdamas man rankas ir staiga smeigia taip, kad net rikteliu.

Atsimerkiu – jis žiūri į mane. Tada lėtai ištraukia, įsiskverbia vėl truputį atkišdamas apatinę lūpą, paskui sudeda lūpas taip, lyg aimanuotų „Ooo…“, nors neišleidžia nė garso. Matydama jį tokį susijaudinusį ir taip reaguojantį į mano kūną, taip pat įsiaudrinu, užkaitęs kraujas tvilko gyslas. Pilkas liepsningas jo žvilgsnis veria mane kiaurai. Kristianas ima judėti ritmingai, o aš mėgaujuosi, džiaugiuosi, žiūriu į jį, žvelgiantį į mane, į jo aistrą, į jo meilę, ir mudu kartu peržengiame ribą.

Šūkteliu ir sprogstu, o po akimirkos išsilieja ir Kristianas.

– Taip, Ana! – šūkteli jis.

Tada užgriūva visu svoriu, paleidžia mano rankas ir padeda galvą ant krūtinės. Aš, vis dar gulinti po kantriai, motiniškai žvelgiančios Madonos paveikslais kojomis apsivijusi Kristianą, gaudydama kvapą švelniai suimu jo galvą.

Kristianas pakelia galvą ir pažvelgia į mane.

– Su tavimi dar nebaigiau… – sumurma ir truputį pakilęs vėl mane pabučiuoja.

GULIU NUOGA KRISTIANO LOVOJE, sudribusi jam ant krūtinės, šnopuojanti. Po galais, ar jam kada nors išsenka jėgos? Kristianas glosto man nugarą.

– Patenkinta, panele Stil?

Pritariamai murmteliu. Kalbėti nebeturiu jėgų. Pakėlusi galvą, įbedu į Kristianą nieko nematančias akis ir mėgaujuosi šiltu, geru jo žvilgsniu. Labai lėtai nulenkiu galvą, kad jis žinotų, jog ketinu pabučiuoti į krūtinę.

Kristianas trumpai įsitempia, o aš švelniai pabučiuoju į krūtinės plaukus, įkvepiu ypatingojo Kristiano aromato, sumišusio su prakaito ir sueities kvapu. Tas kvapas svaigina. Jis pasiverčia ant šono, kad išsitiesčiau šalia, ir pažvelgia į mane.

– Ar visiems seksas toks? Stebiuosi, kaip žmonės išeina iš namų, – staiga susidrovėjusi sušnabždu.

Jis šypteli.

– Negaliu kalbėti visų vardu, bet, po galais, su tavimi, Anastazija, seksas tikrai ypatingas, – ir pasilenkęs pabučiuoja mane.

– Todėl, kad, po galais, tu ypatingas, pone Grėjau, – pritariu šypsodamasi ir glostydama jam veidą.

Kristianas suglumęs sumirksi.

– Jau vėlu. Miegok, – sako.

Pabučiuoja, tada atsigula ir prisitraukia mane, kad galėtume jaukiai myluotis lovoje.

– Komplimentų tu nemėgsti.

– Miegok, Anastazija.

Hm… Bet Kristianas tikrai ypatingas. Viešpatie… kodėl jis to nesupranta?

– Namas man patiko, – murmteliu.

Jis kurį laiką nieko nesako, bet jaučiu, kad šypsosi.

– Myliu tave. Miegok.

Kristianas nosimi pasitrina man į plaukus, o aš užmiegu saugi jo glėbyje, sapnuoju saulėlydžius, vitrininius langus su durimis į terasą, plačius laiptus ir… rudaplaukį berniuką: vejuosi jį, o jis, bėgdamas per pievą, juokiasi ir krykštauja.

– Man jau metas, mažyte, – Kristianas pakšteli man į paausį.

Atsimerkiu; jau rytas. Atsisuku į Kristianą: jis atsikėlęs, apsirengęs, žvalus, puikiai atrodantis ir pasilenkęs prie manęs.

– Kelinta valanda?

Ak, ne… nenoriu pavėluoti.

– Neišsigąsk. Manęs laukia dalykiniai pusryčiai.

Jis pasitrina nosimi man į nosį.

– Skaniai kvepi, – sumurmu rąžydamasi po juo ir jusdama, kad po vakarykščių šėlionių maudžia sustirusias rankas ir kojas. Apkabinu jam kaklą. – Neišeik.

Kristianas pakreipia galvą ir kilsteli antakį.

– Panele Stil, ar tik nemėginate atitraukti vyro nuo doro kasdienio darbo?

Mieguista linkteliu ir jis apdovanoja mane naujoviška drovia šypsena.

– Nors pagunda labai didelė, vis dėlto turiu eiti.

Kristianas pabučiuoja mane ir atsistoja. Jis vilki griežto klasikinio stiliaus tamsiai mėlyną kostiumą, baltus marškinius, be to, pasirišęs tamsiai mėlyną kaklaraištį – atrodo kaip tikras generalinis direktorius… patrauklus generalinis direktorius.

– Iki, mažyte, – sumurma jis ir išeina.

Žvilgtelėjusi į laikrodį pamatau, kad jau septinta valanda – matyt, būsiu neišgirdusi žadintuvo. Ką gi, ir man metas keltis.

PRAUSIANTIS PO DUŠU MANE aplanko įkvėpimas. Sugalvoju, ką dar padovanoti Kristianui gimtadienio proga. Labai sunku ką nors nupirkti žmogui, kuris jau viską turi. Jau įteikiau jam svarbiausią dovaną ir tebeturiu kitą turistams skirtoje krautuvėlėje pirktą daiktą, bet ta dovana iš tiesų labiau pritaikyta man. Užsukusi vandenį jaučiu ir pasitenkinimą savimi, ir nekantrų lūkestį. Man tik reikia tą dovaną paruošti.

Įėjusi į drabužinę, apsivelku ryškiai raudoną prigludusią suknelę gilia kvadrato formos iškirpte. Taip, į darbą ši suknelė bus kaip tik.

O dabar reikia paruošti Kristianui dovaną. Imu raustis po jo komodos stalčius kaklaraiščių. Apatiniame stalčiuje aptinku tuos išblukusius, suplėšytus džinsus, kuriuos jis apsimauna eidamas į žaidimų kambarį, – tuos pačius, kuriuos mūvėdamas atrodo toks velnioniškai patrauklus. Švelniai perbraukiu per juos delnu. Ak, Dieve, kokia švelni medžiaga…

Po džinsais randu didelę, juodą, neaukštą kartoninę dėžę. Ji akimirksniu sužadina smalsumą. Kas viduje? Žiūriu į ją žinodama, kad vėl peržengiu draudžiamą ribą. Pakeliu ją, pakratau. Dėžė sunki, joje – kažkokie popieriai, gal rankraščiai. Negaliu atsispirti – atvožiu dangtį ir tuoj pat vėl užvožiu. Po perkūnais, toje dėžėje – nuotraukos iš Raudonojo kambario. Baisiai sukrėsta klesteliu ant grindų, mėgindama ištrinti tuos vaizdus iš atminties. Kam žiūrėjau į dėžę? Kodėl jis saugo tas nuotraukas?

Nukrečia šiurpas. Pasąmonė priekaištingai sako: „Visa tai buvo pirma tavęs. Pamiršk tas nuotraukas.“

Ji teisi. Atsikėlusi nuo grindų pamatau, kad kaklaraiščiai kabo ant drabužiams skirto strypo galo. Susiieškau mėgstamiausią ir tuoj pat išeinu.

Tos nuotraukos – p. A. – prieš Aną. Pasąmonė pritariamai linkčioja, bet į didžiąją svetainę pusryčiauti vis tiek įžengiu sunkia širdimi. Ponia Džouns maloniai nusišypso, o paskui staiga suraukia kaktą.

– Ar kas nutiko, Ana? – geraširdiškai klausia.

– Ne, – išsiblaškiusi tarsteliu. – Ar turite raktą nuo… na… nuo žaidimų kambario?

Iš nuostabos ji trumpai sustingsta.

– Taip, žinoma, – ir nusisega raktų ryšulėlį nuo diržo. – Ko norėsite pusryčių, mieloji? – duodama raktus klausia.

– Tik javainių. Aš ilgai neužtruksiu.

Dabar jau nesu tokia tikra, kad antra dovana tinkama, bet abejonės mane apniko tik radus tas nuotraukas. „Niekas nepasikeitė!“ – vėl piktai subara mane pasąmonė, rūsčiai žvelgdama virš akinių pusmėnulio formos rėmeliais. „Ta viena tavo matyta nuotrauka buvo šiurpi“, – įsiterpia mano vidinė dievaitė, o aš įsivaizduoju piktai į ją dėbtelinti. Taip, išties, man per šiurpi.

Ką dar jis turi paslėpęs? Paskubomis pasirausiu senovinėje skrynioje, pasiimu, ko ieškojau, ir išėjusi iš žaidimų kambario uždarau duris. Būtų geriau, jei Chosė šito nerastų!

Grąžinusi poniai Džouns raktus atsisėdu prie stalo ir, be Kristiano jausdamasi kaip nesava, greitai sukemšu pusryčius. Kad ir kaip nemalonu, niekaip negaliu pamiršti to vaizdo nuotraukoje. Įdomu, kas ji. Gal Leila?

VAŽIUODAMA Į DARBĄ SVARSTAU, ar pasakyti Kristianui, kad radau jo nuotraukas. „Ne!“ – klykia pasąmonė, nutaisiusi Edvardo Munko veidą. Nusprendžiu, kad ji tikriausiai teisi.

Vos atsisėdu prie darbo stalo, suzirzia telefonas.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Paviršiai

Data: 2011 m. birželio 17 d. 08:59

Gavėjas: Anastazija Stil

Apmečiau, kad dar reikia išmėginti bent trisdešimt paviršių. Nekantriai laukiu visų jų patikros. Paskui dar liks grindys,

sienos, taip pat nederėtų pamiršti balkono.

O tada mano darbo kambarys…

Pasiilgau tavęs. x

Kristianas Grėjus

Priapu virstantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Perskaičiusi laišką šypteliu ir visos ankstesnės abejonės išsisklaido. Dabar jis geidžia manęs, užplūsta prisiminimai apie sekso šventę praeitą naktį: lifte, vestibiulyje, lovoje… Priapas – tinkamas palyginimas. O koks galėtų būti moteriškasis atitikmuo?

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Meilės nuotykis?

Data: 2011 m. birželio 17 d. 09:03

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

esate riboto mąstymo žmogus.

Per pusryčius man jūsų trūko.

Bet ponia Džouns buvo labai paslaugi.

A x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Sudomintas

Data: 2011 m. birželio 17 d. 09:07

Gavėjas: Anastazija Stil

Kokią paslaugą jums padarė ponia Džouns?

Ką rezgate, panele Stil?

Kristianas Grėjus

Susidomėjęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Iš kur jis žino, kad kažką rezgu?

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pirštu baksnojanti į nosies šnervę

Data: 2011 m. birželio 17 d. 09:10

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Palaukite ir pamatysite – tai staigmena.

Man reikia dirbti, tad… palikite mane ramybėje.

Myliu tave.

A x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Suirzęs

Data: 2011 m. birželio 17 d. 09:12

Gavėjas: Anastazija Stil

Man nepatinka, kai nuo manęs ką nors slepi.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Spoksau į nediduką telefono ekranėlį. Laiško žodžiuose pulsuojantis, nors atvirai ir neišreikštas irzulys stebina. Kas jam? Juk ne aš slepiu savo buvusiųjų nuotraukas.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pataikaujanti tau

Data: 2011 m. birželio 17 d. 09:14

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Tai skirta tavo gimtadieniui.

Dar viena staigmena.

Nebūk toks aikštingas.

A x

Iš karto jis neatrašo, o aš iškviečiama į susirinkimą, tad ilgai apie tai galvoti neturiu laiko.

Vėl žvilgtelėjusi į savo telefoną pamatau, kad jau ketvirta popiet, ir mane apima siaubas. Kodėl taip greitai pralėkė diena? O nuo Kristiano – jokios žinios. Nusprendžiu parašyti jam dar vieną laiškelį.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Labas

Data: 2011 m. birželio 17 d. 16:03

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Nesikalbi su manimi?

Nepamiršk, kad su Chosė eisiu į barą ir kad jis pas mus nakvos.

Prašau, dar kartą apsvarstyk, ar nenorėtum prie mūsų prisidėti.

A x

Kristianas neatsako, todėl darosi truputį neramu. Tikiuosi, jam nieko nenutiko. Paskambinus jam mobiliuoju, įsijungia balso paštas. Įrašas paprastas ir pabrėžtinai dalykiškas: „Grėjus, palikite žinutę.“

– Labas… hm… čia aš, Ana. Ar tau viskas gerai? Paskambink, – užsikirsdama įkalbu žinutę.

Dar niekada neteko palikti Kristianui balso pašto žinutės. Nuraudusi paspaudžiu mygtuką „Baigti“. „Aišku, jis supras, kad čia tu, kvaiša!“ – piktai šūkteli mano pasąmonė ir užverčia akis. Jaučiu pagundą paskambinti jo asmeninei sekretorei, Andrėjai, bet nusprendžiu, kad šito vis dėlto jau būtų per daug. Kad ir nenoriai, imuosi savo darbų.

NETIKĖTAI SUSKAMBA MOBILUSIS ir man ima daužytis širdis. Kristianas! Bet ne, skambina Keitė, mano geriausia draugė, – pagaliau!

– Ana! – šūkteli Keitė.

– Keite! Jau grįžai? Pasiilgau tavęs.

– Ir aš tavęs. Turiu tiek daug papasakoti… Mes – aš su saviškiu – dabar Siatlo-Takomos oro uoste.

Ji sukikena, o toks kikenimas Keitei visiškai nebūdingas.

– Šaunu. Ir aš turiu tau daug ką papasakoti.

– Tai pasimatysime bute?

– Su Chosė eisiu į barą. Ateik ir tu.

– Chosė mieste? Žinoma, ateisiu! Parašyk žinutę, kada ir kuriame bare.

– Sutarta, – džiugiai nusišypsau.

– Ar tau gerai sekasi, Ana?

– Taip, viskas gerai.

– Tu vis dar su Kristianu?

– Taip.

– Gerai. Iki!

Ak, ir ji užsikrėtė tuo žodžiu? Elioto įtaka beribė.

– Taip, iki, mieloji.

Išsišiepiu iki ausų, Keitė nutraukia pokalbį.

Čia tai bent. Keitė grįžo. Kaip jai papasakoti viską, kas nutiko? Gal užsirašyti, kad nieko nepraleisčiau?

PO VALANDOS SUSKAMBA mano darbo telefonas. Gal Kristianas? Ne, Klerė.

– Ateik pas vaikiną, kuris laukia tavęs priimamajame. Ana, kaipgi tu susipažįsti su visais tais gražuoliais?

Matyt, atėjo Chosė. Žvilgteliu į laikrodį – jau be penkiolikos minučių šešta – ir iš susijaudinimo nugara nubėga virpuliukas. Labai seniai nemačiau Chosė.

– Ana, oho! Nuostabiai atrodai. Tokia suaugusi, – šypsosi jis man.

Tik todėl, kad vilkiu dailią suknelę… Viešpatie!

Jis stipriai mane apkabina.

– O kokia aukšta, – nustebęs murmteli.

– Tik dėl to, kad aviu aukštakulnius. Ir pats neprastai atrodai.

Jis mūvi džinsus, vilki juodus marškinėlius ir flanelinius marškinius juodais ir baltais langeliais.

– Pasiimsiu daiktus ir galėsime eiti.

– Gerai. Palauksiu čia.

PAIMU DU „ROLLING ROCK“ alaus nuo žmonių apgulto baro ir prieinu prie stalelio, kur sėdi Chosė.

– Ar tau patiko Kristiano butas?

– Patiko. Nors viduje nebuvau. Tik pristačiau nuotraukas iki tarnybinio lifto. Jas paėmė ir užvežė kažkoks vyrukas, vardu Teiloras. Vestibiulis įspūdingas.

– Taigi. Pamatytum, kaip įrengtas butas!

– Nekantrauju pamatyti. Salud18, Ana. Gyvendama Siatle labai išgražėjai.

Nuraustu ir mudu susidaužiame buteliais. Tai gyvenimas su Kristianu mane išgražino.

– Salud. Papasakok apie parodą ir kaip ji praėjo.

Chosė nuoširdžiai nusišypso ir ima pasakoti. Jis pardavė visas nuotraukas, – liko tik trys, – atidavė studijų metais susikaupusias skolas ir dar šiek tiek atsidėjo juodai dienai.

– Be to, Portlando turizmo centras užsakė padaryti kelis peizažus. Visai neblogai, ar ne? – neslėpdamas pasididžiavimo baigia pasakojimą jis.

– Ak, Chosė, tai nuostabu. Bet ar darbas netrukdys studijuoti? – susirūpinusi pažvelgiu į jį.

– Ne. Dabar, išvažiavus judviem su Keite ir dar trims vaikinams, su kuriais buvome neišskiriami, turiu daugiau laiko.

– Argi neatsirado kokios žavios merginos, kuri pasirūpintų, kad būtum užimtas? Kai paskutinį kartą tave mačiau, buvai apspistas bent dešimties mergelių, gaudančių kiekvieną tavo žodį, – sakau iškalbingai kilstelėdama antakį.

– Ne, Ana. Nė viena man netinka.

Jis demonstratyviai branginasi.

– Na, žinoma, Chosė Rodrigesas – širdžių ėdikas, – nusijuokiu.

– Ei, pala, Stil, ir aš turiu progų.

Chosė atrodo truputį įsižeidęs, tad pajuntu šiokią tokią kaltę.

– Neabejoju, kad turi, – paraminu jį.

– O kaip tau su Grėjumi? – kitokiu tonu, daug santūriau, pasiteirauja jis.

– Gerai. Mudviem viskas gerai, – sumurmu.

– Sakei, kad santykiai rimti, ar ne?

– Taip. Rimti.

– Ar jis tau ne per senas?

– Eik jau, Chosė… Žinai, ką sako mano mama? Kad aš jau gimiau sena.

Chosė kreivai šypteli.

– Kaip gyvena tavo mama?

Sulig šiuo klausimu mudu nutolstame nuo pavojingos temos.

– Ana!

Atsisuku ir išvystu Keitę su Etanu. Ji atrodo nuostabiai: gelsvi plaukai pablukę nuo saulės, oda įdegusi, šviesiai bronzinė, šypsena plati, dantys balti kaip pieno puta, o ji pati su plona palaidinuke ir aptemptais juodais džinsais – tokia dailutė… Visų akys nukrypsta į Keitę. Pašoku nuo kėdės ir apkabinu ją. Ak, kaip man trūko šios merginos!

Netrukus ji išsprūsta man iš glėbio ir žingteli atgal, kad galėtų geriau apžiūrėti. Nuo skvarbaus jos žvilgsnio nuraustu.

– Tu netekai svorio. Ir nemažai. Be to, atrodai pasikeitusi. Suaugusi. Kas tau nutiko? – kudakuoja ji kaip višta perekšlė. – Graži suknelė. Tau tinka.

– Kol buvai išvažiavusi, daug kas nutiko. Papasakosiu vėliau, kai liksime dviese.

Kol kas aš nenusiteikusi Ketrinos Kavanag kvotai. Ji įtariai mane nužvelgia.

– Ar tau viskas gerai? – atsargiai pasiteirauja.

– Taip, – šypteliu, nors būtų kur kas geriau, jei žinočiau, kur Kristianas.

– Puiku.

– Labas, Etanai, – džiugiai nusišypsau ir jis sveikindamasis trumpai mane apkabina.

– Sveika, Ana, – sukužda į ausį.

Chosė susiraukęs dėbteli į Etaną.

– Kaip papietavote su Mija? – klausiu Etano.

– Buvo įdomu, – mįslingai atsako jis.

Šit kaip?

– Etanai, juk pažįsti Chosė, tiesa?

– Kartą buvome susitikę, – suburba Chosė, spausdamas Etanui ranką ir jį vertindamas.

– Taip, Keitės bute, Vankuveryje, – maloniai šypsodamasis patvirtina Etanas. – Na, gerai, kas nori išgerti?

NUEINU Į TUALETĄ. Iš ten išsiunčiu Kristianui žinutę, kur esame; galbūt ateis. Jis man neskambino ir nesiuntė elektroninių laiškų. Keista…

– Kas yra, Ana? – grįžus prie stalelio klausia Chosė.

– Negaliu prisiskambinti Kristianui. Tikiuosi, jam nieko nenutiko.

– Kas jam gali nutikti? Nori dar alaus?

– Aišku.

Kitoje stalelio pusėje sėdinti Keitė pasilenkia prie manęs.

– Etanas sako, kad kažkokia išprotėjusi persekiotoja, Kristiano buvusioji, blaškėsi po mūsų butą ir švaistėsi ginklu.

– Na… taip.

Atsiprašomai gūžteliu. Viešpatie, ar dabar būtina apie tai šnekėtis?

– Po galais, Ana, kas čia vyksta? – Staiga Keitė nutyla ir žvilgteli į savo mobilųjį. – Labas, mielasis, – atsiliepia. Mielasis! Ji suraukia antakius, žvilgteli į mane. – Žinoma, – tarsteli, o tada kreipiasi į mane: – Skambina Eliotas… jis nori su tavimi šnektelėti.

– Ana… – tyliai ir įsitempęs prabyla Eliotas ir man staiga pašiurpsta oda.

– Kas atsitiko?

– Kristianas… Jis negrįžo iš Portlando.

– Ką? Kaip negrįžo?

– Jo sraigtasparnis kažkur dingo.

– „Čarlis Tango“? – sušnabždu iš paskutiniųjų, nes man užgniaužia kvapą. – Ne!

18 Į sveikatą (isp.).

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Spoksau į liepsnas tarsi užburta. Kristiano apartamentų židinyje jos šokčioja ir pinasi – ryškios, rausvai gelsvos, šviesiai mėlynais liežuvėlių galiukais. Bet man šalta, nors nuo židinio sklinda karštis, o pečiai apgobti antklode. Net kaulus gelia.

Girdžiu prislopintus balsus – daug prislopintų balsų. Bet jie kažkur antrame plane ir susilieja į tolimą gaudesį. Žodžių negirdžiu. Nieko negirdžiu, į nieką daugiau negaliu sutelkti dėmesio, tik į tylų iš židinio sklindantį degančių dujų šnypštimą.

Prisimenu vakar mudviejų apžiūrėtą namą ir tuos didžiulius židinius – tikrus, malkomis kūrenamus židinius. Kaip būtų gera pasimylėti su Kristianu prie užkurto tikro židinio. Taip, būtų puiku. Neabejoju, kad Kristianas sugalvotų ką nors ypatingo ir tas kartas įsimintų ilgam, kaip ir visi kiti kartai, kai mylėjomės. „Taip, – mintyse pašaipiai primenu sau, – net ir tie kartai, kai krušomės.“ Taip, tie kartai taip pat gana įsimintini. Kur jis?

Liepsnos virpa ir šokčioja, visiškai pavergia mane, atbukina pojūčius. Matau vien blykčiojantį, deginantį grožį. Jis mane užburia.

Anastazija, tu mane pakerėjai.

Taip jis pasakė, kai pirmą kartą miegojo mano lovoje. Ak, ne…

Apglėbiu sau šonus ir pasaulis griūva, o man į sąmonę įsiveržia skaudi tikrovė. Šiurpi tuštuma krūtinėje dar labiau išsiplečia. „Čarlis Tango“ dingo.

– Ana… Štai, paimk, – švelniai užkalbina ponia Džouns ir aš, išgirdusi jos balsą, grįžtu į svetainę, į dabartį, prisimenu ištikusį sielvartą.

Ji paduoda man puodelį arbatos. Dėkinga paimu puodelį ir lėkštelę, jų tarškėjimas išduoda, kad man dreba rankos.

– Ačiū, – sušnabždu užkimusi nuo neišlietų ašarų ir dusinama gumulo gerklėje.

Mija sėdi prieš mane ant milžiniškos U raidės pavidalo sofos ir laiko Greisės ranką. Jos žiūri į mane, abiejų veiduose aiškiai matyti skausmas ir širdgėla. Greisė atrodo pasenusi – kaip motina, susisielojusi dėl sūnaus. Žvelgiu į jas visiškai bejausmė, mirksiu. Negaliu padėti joms nei drąsinama šypsena, nei ašara – nejaučiu nieko, išskyrus beprasmybę ir vis labiau plintančią tuštumą. Žvilgteliu į Eliotą, Chosė ir Etaną, susibūrusius prie pusryčių baro ir rimtais veidais apie kažką besikalbančius. Tyliai, prislopintais balsais kažką svarstančius. Ponia Džouns triūsia virtuvėje jiems už nugaros.

Keitė televizijos kambaryje žiūri per vietinį kanalą transliuojamas žinias. Mano ausis pasiekia neaiškūs iš didžiulio plazminio televizoriaus skindantys riksmai. Daugiau negaliu žiūrėti žinių, nes ekrane vėl pamatysiu užrašą „Kristianas Grėjus dingo be žinios“ ir mielą jo veidą, o to neištverčiau.

Pastirusią mano sąmonę staiga perskrodžia mintis, kad šiame kambaryje dar nesu mačiusi tiek daug žmonių; ir vis dėlto šioje didžiulėje svetainėje jie vis tiek atrodo kaip nykštukai. Maži būreliai sutrikusių ir nerimaujančių žmonių Penkiasdešimties namuose. Kas būtų pamanęs, kad jie visi čia susirinks?

Teiloras ir Karikas kalbasi su policijos pareigūnais, kurie kažkodėl šykšti informacijos, bet koks skirtumas. Šiaip ar taip, Kristianas dingo. Prieš aštuonias valandas. Nedavęs jokio ženklo, niekam neprataręs nė žodžio. Žinau tik tiek, kad paieška nutraukta. Mat per tamsu. Ir mes nežinome, kur jis. Galbūt sužeistas, gal alkanas, o gal ir… Ne!

Dar kartą tyliai pasimeldžiu Dievui. Prašau, neleisk, kad Kristianui nutiktų kas blogo. Prašau, neleisk, kad Kristianui nutiktų kas blogo. Mintyse daug sykių kartoju šį sakinį – tai mano mantra, mano gyvybės šaltinis, šis tas tikro, ko galiu įsitverti apimta šios baisios nevilties. Nenoriu galvoti apie blogiausia. Ne, tokias mintis veju šalin. Dar yra vilties.

Tu mano gyvybės šaltinis.

Niekaip negaliu pamiršti šių Kristiano žodžių. Taip, visada reikia tikėtis. Negalima pulti į neviltį. Mintyse vėl nuskamba jo žodžiai.

Esu tvirtas neatidėliotino pasitenkinimo nuostatos šalininkas. Carpe diem, Ana.

Kodėl aš nesidžiaugiu kiekviena diena?

Peršuosi, nes pagaliau sutikau žmogų, su kuriuo noriu nugyventi visą likusį gyvenimą.

Švelniai sūpuodamasi, užsimerkiu ir vėl imu tyliai melstis. Prašau, neleisk, kad likęs gyvenimas būtų štai toks. Prašau, prašau… Mudu neturėjome pakankamai laiko… mums reikia daugiau. Per kelias savaites tiek daug nuveikėme ir taip toli pažengėme. Tai negali tiesiog baigtis. Prisimenu ypatingas akimirkas: lūpdažius, kaip pirmąkart mylėjomės „Olympic“ viešbutyje, Kristianą, klūpantį prieš mane ir prašantį už jo tekėti, pagaliau tą akimirksnį, kai jį paliečiau.

Aš nepasikeičiau, Ana. Myliu tave ir man tavęs reikia. Prašau, liesk mane…

Ak, kaip aš jį myliu. Be jo būsiu niekas, tik šešėlis, užgesusi šviesa. Ne, ne, ne… vargšas mano Kristianas.

Toks jau esu, Ana. Esu toks, koks esu, ir… visas tavo. Nežinau, ką man daryti, kad tai suprastum. Kad suprastum, jog geidžiu tavęs visokios. Kad įsitikintum, jog tave myliu. Ir aš tave myliu, mano Penkiasdešimt…

Atsimerkiu ir vėl buku žvilgsniu įsispoksau į ugnį, o sąmonėje šmėsčioja akimirkų su Kristianu nuotrupos: berniukiškas jo džiaugsmas, kai buriavome ir sklandėme; jo meilus, mįslingas ir beprotiškai gundantis žvilgsnis kaukių pokylyje; ir šokis, ak, taip, šokis čia, šioje svetainėje, dainuojant Sinatrai, kai jis suko ir suko mane; slaptas jo nerimas ir viltis vakar, kai apžiūrinėjome namą, ir tas pribloškiantis vaizdas…

Atiduosiu tau viską, ką turiu, Anastazija. Geidžiu ir tavo kūno, ir sielos – amžiams.

Ak, prašau, kad tik jam nieko blogo nenutiktų. Jis negali mirti. Jis – mano pasaulio ašis.

Nejučia iš krūtinės išsiveržia rauda ir delnu užsidengiu burną. Ne. Turiu būti stipri.

Staiga šalia išdygsta Chosė… o gal jis jau seniai čia? Nenutuokiu.

– Gal nori paskambinti mamai ar tėčiui? – atsargiai pasiūlo jis.

Ne! Papurtau galvą ir stipriau suspaudžiu Chosė ranką. Kalbėti negaliu, mat žinau: jei pratarsiu bent žodį, praskysiu; net nuo židinio sklindanti šiluma ir švelnus Chosė rankos paspaudimas nė kiek neguodžia.

Ak, mama… Vos ją prisiminus ima virpėti lūpa. Gal jai paskambinti? Ne. Neištverčiau jos reakcijos. Gal paskambinti Rėjui? Jis nepasiduotų jausmams – niekada nepasiduoda, net kai pralaimi „The Mariners“.

Mintis išblaško nuo sofos atsistojusi ir prie vaikinų priėjusi Greisė. Tikriausiai pirmą kartą ji taip ilgai sėdėjo nejudėdama. Mija priėjusi klesteli šalia manęs ir paima už kitos rankos.

– Jis grįš, – labai ryžtingai pradeda sakinį, bet tariant paskutinį žodį jai užlūžta balsas. Jos akys išplėstos, paraudusios, veidas išblyškęs ir suvargęs nuo miego trūkumo.

Pakeliu akis į Etaną, žvelgiantį į Miją ir Eliotą, kuris apkabinęs Greisę. Žvilgteliu į laikrodį. Jau po vienuoliktos, artėja vidurnaktis. Prakeiktas laikas! Kiekvieną valandą širdį draskanti tuštuma plečiasi, rydama mane ir dusindama. Žinau, kad giliai širdyje ruošiuosi blogiausiam. Užsimerkiu ir, spausdama Mijos ir Chosė rankas, mintyse sukalbu dar vieną maldą.

Atsimerkusi vėl įbedu akis į židinio liepsnas. Prieš akis iškyla drovi Kristiano šypsena – mėgstamiausia iš visų jo veido išraiškų, blyksnis tikrojo Kristiano, mano Kristiano… Jis viskas vienu metu: ir kontrolės maniakas, ir generalinis direktorius, ir persekiotojas, ir sekso dievas, ir dominantas, bet kartu ir berniukas su savo žaislais. Šypteliu. Jo automobilis, jo laivas, jo lėktuvas, jo sraigtasparnis „Čarlis Tango“… mano pasimetęs berniukas – šį kartą tikrai pasimetęs. Šypsena išblėsta ir mane perveria skausmas. Prisimenu jį dušo kabinoje, besivalantį lūpdažių žymes.

Esu tuščia vieta, Anastazija. Visiškai niekam tikęs vyras. Ir širdies neturiu.

Gumulas gerklėje dar padidėja. Ak, Kristianai, turi, tu turi širdį ir ji priklauso man. Noriu mylėti ją amžinai. Nors Kristianas toks ūmus ir sunkaus būdo, aš jį myliu. Visada mylėsiu. Mano gyvenime kito vyro nebus. Niekada.

Prisimenu, kaip sėdėjau „Starbucks“ užkandinėje ir svarsčiau visus santykių su Kristianu „už“ ir „prieš“. Visi prieštaravimai, net šįryt rastos nuotraukos, dabar visiškai nesvarbu. Svarbu tik Kristianas ir ar jis grįš. Ak, prašau, Viešpatie, grąžink jį, prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas blogo. Vaikščiosiu į bažnyčią… padarysiu bet ką… Ak, jei atgaučiau Kristianą, išnaudočiau kiekvieną dieną. Mintyse vėl nuskamba jo žodžiai: „Carpe diem, Ana.“

Atidžiau įsižiūriu į židinį: skaisčiai šviesdamos, liepsnos vis dar rangosi, laižo viena kitą. Paskui Greisė suspiegia ir toliau viskas vyksta lyg sulėtintame kine.

– Kristianai!

Atsisuku kaip tik tą akimirką, kai Greisė, vis žingsniavusi kažkur man už nugaros, tekina pasileidžia per svetainę, ir pamatau tarpduryje stovintį sunerimusį Kristianą. Jis vilki tik marškinius ir liemenę, mūvi kostiumo kelnes, o tamsiai mėlyną švarką, batus ir kojines laiko rankose. Atrodo pavargęs, purvinas ir… neapsakomai gražus.

Po galais… Kristianas. Jis gyvas. Žiūriu į jį tarsi stabo ištikta ir nežinau, ar man tik vaidenasi, ar čia tikrai jis.

Kristiano veide atsispindi visiškas sumišimas. Jis vos spėja padėti ant grindų švarką ir batus, kad galėtų apkabinti Greisę, kuri puola jam ant kaklo ir jausmingai bučiuoja į skruostą.

– Mama…

Kristianas žvelgia į ją visiškai suglumęs.

– Jau maniau, kad daugiau tavęs nepamatysiu, – sušnabžda Greisė, šiais žodžiais išreikšdama visų mūsų baimę.

– Mama, aš čia, – Kristiano balse išgirstu nuostabą.

– Šiandien man atrodė, kad miriau daugybę kartų, – vos girdimai šnabžda Greisė ir jos žodžiai tarsi aidu atkartoja mano mintis. Nebegalėdama tvardytis, ji ima kvėpčioti ir kūkčioti.

Nežinau, ar labiau pasibaisėjęs, ar įsižeidęs, Kristianas suraukia kaktą, bet po akimirkos stipriai apkabina motiną ir priglaudžia prie krūtinės.

– Ak, Kristianai, – vos atgaudama kvapą sukužda ji, apkabina sūnų ir, įsikniaubusi į linkį tarp kaklo ir peties, jau visiškai pamiršusi tvardytis, pravirksta, o Kristianas nė nemėgina jos atstumti. Tik laiko motiną glėbyje, glosto, ramina. Man akyse susitvenkia deginančios ašaros.

Iš koridoriaus Karikas rikteli:

– Jis gyvas! Po velnių… tu jau čia!

Karikas grįžta iš Teiloro kabineto, tvirtai spausdamas rankoje mobilųjį, ir užsimerkęs su akivaizdžiu palengvėjimu apkabina juos abu.

– Tėti…

Šalia sėdinti Mija klykteli, pašoka, nubėga prie tėvų ir brolio, apglėbia visus tris.

Pagaliau man skruostais pasrūva ašaros. Jis čia, jam nieko blogo nenutiko. Bet pajudėti negaliu.

Pirmas nusiramina Karikas, nusišluosto ašaras ir patapšnoja Kristianui per nugarą. Tada juos iš glėbio paleidžia Mija ir pagaliau nuo sūnaus atšlyja Greisė.

– Atsiprašau… – sumurma ji.

– Nieko, mama, viskas gerai, – sako Kristianas, bet jo veide vis dar aiškiai atsispindi nuostaba.

– Kur tu buvai? Kas atsitiko?

Susiėmusi rankomis galvą, Greisė vėl pravirksta.

– Mama… – burbteli Kristianas. Jis vėl apkabina motiną ir pabučiuoja į viršugalvį. – Aš čia. Gyvas ir sveikas. Tik baisiai ilgai užtrukau, kol parsiradau iš Portlando. O kam ši pasitinkančiųjų delegacija? – pakėlęs akis, Kristianas žvalgosi po svetainę, kol mudviejų žvilgsniai susitinka.

Sumirksėjęs jis žvilgteli į Chosė, kuris kaip tik paleidžia mano ranką. Kristianas nepatenkintas sučiaupia lūpas. Žiūriu į jį neatitraukdama akių ir užplūsta palengvėjimas, staiga pasijuntu išsekusi, visiškai netekusi jėgų ir apimta neapsakomos ekstazės. Bet ašaros tebesirita. Kristiano dėmesys vėl nukrypsta į motiną.

– Mama, aš gyvas ir sveikas. Kas yra? – sako Kristianas, mėgindamas ją nuraminti.

Ji delnais suspaudžia sūnui skruostus.

– Kristianai, buvai dingęs be žinios. Tavo skrydžio planas… Siatle tu taip ir nenusileidai. Kodėl su mumis nesusisiekei?

Kristianas nustebęs kilsteli antakius.

– Nemaniau, kad taip ilgai užtruksiu.

– Kodėl nepaskambinai?

– Išsikrovė mobilusis.

– Kodėl kur nors nestabtelėjai ir… nepaskambinai iš taksofono?

– Mama, daug pasakoti…

– Ak, Kristianai! Kad man daugiau niekada taip nedarytum! Supratai?! – nepiktai aprėkia sūnų Greisė.

– Taip, mama.

Kristianas nykščiais nubraukia jai ašaras ir dar kartą suspaudžia glėbyje. Kai Greisė nusiramina, Kristianas paleidžia ją ir apkabina Miją, ši smarkiai trinkteli broliui į krūtinę.

– Ne juokais rūpinomės! – tiesiai išdrožia ji, taip pat apsiašarojusi.

– Dėl Dievo meilės, juk jau grįžau, – suniurzga Kristianas.

Prieina Eliotas, tad Miją Kristianas atiduoda globoti Karikui, viena ranka jau apglėbusiam žmoną. Kita jis apglėbia dukterį. Eliotas trumpai apkabina brolį, tuo labai nustebindamas, ir stipriai paplekšnoja jam per nugarą.

– Gerai, kad grįžai, – garsiai ir šiek tiek šiurkštokai sako Eliotas, slėpdamas jaudulį.

Nors man skruostais teka ašarų upeliai, akys staiga tarsi atsiveria. Visa didžioji svetainė užlieta ja – besąlygiška meile. Tokios meilės Kristianas turi su kaupu; tik niekada anksčiau to nepripažino, be to, ir dabar atrodo visiškai suglumęs.

Žiūrėk, Kristianai, visi šie žmonės tave myli! Gal pagaliau imsi tuo tikėti?

Už nugaros stovi Keitė, – matyt, išėjusi iš kambario, kuriame yra televizorius, – ir švelniai glosto man plaukus.

– Jis tikrai čia, Ana, – ramindama mane murma ji.

– Dabar norėčiau pasisveikinti ir su savo mergina, – sako Kristianas tėvams.

Jie abu linkteli, nusišypso ir pasitraukia.

Jis žengia prie manęs, pilkos akys spindi, nors jose matyti ir nuovargis, ir sumišimas. Pačiose savo esybės gelmėse randu jėgų šiaip taip atsistoti ir tekina pasileidžiu į jo, išskėtusio rankas, glėbį.

– Kristianai! – sukūkčioju.

– Ššš… – sušnabžda Kristianas ir apkabina mane, įsikniaubia į plaukus ir giliai įkvepia. Pakeliu galvą, pažvelgiu į jį užverktomis akimis, o jis mane pabučiuoja, tik pernelyg trumpai.

– Sveika, – murmteli Kristianas.

– Sveikas, – atsakau, giliai įstrigęs gumulas degina gerklę.

– Pasiilgai manęs?

– Truputį.

Jis šypteli.

– Taip ir maniau, – ir pirštais švelniai nubraukia ašaras, nesiliaujančias tekėti man skruostais.

– O aš maniau… maniau… – pritrūkstu žodžių.

– Suprantu. Ššš… Aš čia. Aš čia… – kužda Kristianas ir vėl apdovanoja mane tyru bučiniu.

– Ar tau nieko neatsitiko? – klausiu staiga jį paleidusi ir liesdama krūtinę, rankas, juosmenį… ak, čiupinėdama šiltą, gyvybingą, juslingą šio vyro kūną įsitikinu, kad jis čia, stovi prieš mane. Jis grįžo. Kristianas nesipriešina, tik vos pastebimai krūpčioja. Ir atidžiai žiūri į mane.

– Ne, man nieko neatsitiko. Ir aš niekur nedingsiu.

– Ak, ačiū Dievui, – vėl apglėbiu Kristianą per juosmenį, o jis vėl mane priglaudžia. – Ar tu alkanas? Gal nori gerti?

– Taip.

Žingteliu atatupsta ketindama jam ko nors atnešti, bet Kristianas nepaleidžia. Viena ranka apkabinęs mane per pečius, kitą ranką jis ištiesia Chosė.

– Labas vakaras, pone Grėjau, – ramiai pasisveikina šis.

Kristianas prunkšteli.

– Prašom vadinti mane Kristianu, – sako.

– Sveikas sugrįžęs, Kristianai. Džiaugiuosi, kad jums viskas gerai ir… hm… ačiū, kad leidžiate man čia pernakvoti.

– Nėra už ką.

Kristianas prisimerkia, bet jo dėmesį patraukia staiga greta išdygusi ponia Džouns. Man tik dabar dingteli, kad ji ne tokia pasitempusi kaip visada. Anksčiau to nepastebėjau. Ji palaidais plaukais, mūvi šviesiai pilkas tampres ir vilki platų, pilką, medvilninį sportinį bluzoną su užrašu WSU COUGARS, kuriame kone skęsta. Ji atrodo keleriais metais jaunesnė.

– Gal jums ko nors atnešti, pone Grėjau? – klausia ji popierine nosinaite šluostydamasi akis.

Kristianas jai maloniai nusišypso.

– Prašyčiau alaus, Geile, „Budvar“ ir ko nors užkąsti.

– Aš atnešiu, – sumurmu, norėdama bent kaip nors patarnauti savo žmogui.

– Ne. Niekur neik, – stipriau mane apkabindamas sudraudžia Kristianas.

Tada visi šeimos nariai susirenka draugėn. Etanas ir Keitė taip pat prieina. Kristianas paspaudžia Etanui ranką, o Keitei pakšteli į skruostą. Ponia Džouns grįžta nešina buteliu alaus ir bokalu. Kristianas paima butelį, užmetęs akį į bokalą tik papurto galvą. Ponia Džouns nusišypsojusi vėl nueina į virtuvę.

– Stebiuosi, kad nenori ko nors stipresnio, – prabyla Eliotas. – Po velnių, tai kas gi tau nutiko? Kad kažkas ne taip, supratau, kai paskambino tėtis ir pasakė, jog dingo tas helikopteris.

– Eliotai! – priekaištingai šūkteli Greisė.

– Sraigtasparnis, – niūriai pataiso Kristianas Eliotą, šis išsišiepia iki ausų ir aš sumoju, kad tai senas šeimos pokštas.

– Prisėskime, aš jums papasakosiu.

Kristianas priveda mane prie sofos ir visi, nenuleisdami akių nuo jo, atsisėda. Kristianas godžiai gurkšteli alaus. Tada pamato prie svetainės durų stoviniuojant Teilorą ir linkteli. Teiloras atsako jam tuo pačiu.

– Kaip tavo duktė?

– Jau viskas gerai. Netikro pavojaus signalas, sere.

– Gerai, – nusišypso Kristianas.

Duktė? Kas atsitiko Teiloro dukteriai?

– Džiaugiuosi, kad grįžote gyvas ir sveikas, sere. Ar bus kokių nurodymų?

– Turime pargabenti sraigtasparnį.

Teiloras linkteli.

– Dabar? Ar galime palaukti rytojaus ryto?

– Manau, galime.

– Puiku, pone Grėjau. Gal dar kas nors, sere?

Kristianas papurto galvą ir, dėkodamas jam, kilsteli alaus butelį. Teiloras pamalonina šeimininką reta šypsena, – man rodos, jis šypsosi net rečiau už Kristianą, – ir išeina: matyt, grįžta į savo kabinetą ar asmeninį kambarį.

– Kristianai, kas atsitiko? – paklausia Karikas.

Ir Kristianas viską iškloja. Juodu su Ros, dešiniąja jo ranka, „Čarliu Tango“ skrido į Vankuverį spręsti Valstybinio Vašingtono universiteto labdaros fonde iškilusios problemos. Man taip sukasi galva, kad vos spėju sekti mintį. Tik laikau Kristiano ranką ir žiūriu į išpuoselėtus nagus, ilgus pirštus, krumplių raukšleles ir rankinį laikrodį – „Omega“ markės, su trimis rodyklytėmis. Kristianui tebekalbant, pakeliu akis ir pažvelgiu į gražų jo profilį.

– Ros niekad nematė Šventosios Elenos kalno, tad grįždami nutarėme lyg ir atšvęsti padarydami nedidelį lankstą. Girdėjau, kad neseniai buvo paskelbtas laikinas draudimas skraidyti kalno apylinkėse, bet vis tiek norėjau jį pamatyti. Na ir, galima sakyti, mums pasisekė, kad nukrypome nuo pirminio skrydžio plano. Skridome žemai, maždaug šešiasdešimties metrų aukštyje, tik staiga nušvito visas prietaisų skydas. Degė sraigtasparnio uodega, todėl neturėjau kitos išeities, tik išjungti visus elektroninius prietaisus ir leistis, – jis papurto galvą. – Nutupdžiau jį prie Sidabrinio ežero, ištempiau iš kabinos Ros ir šiaip taip užgesinau gaisrą.

– Gaisrą? Degė abu varikliai? – pašiurpęs įsiterpia Karikas.

– Taip.

– Mėšlas! O aš maniau…

– Žinau, – pertraukia jį Kristianas. – Man labai pasisekė, kad skridau taip žemai, – sumurma jis.

Mane nukrečia šiurpas. Kristianas paleidžia ranką ir apkabina mane.

– Šalta? – paklausia.

Papurtau galvą.

– Kaip tu užgesinai ugnį? – atitokusi ir atgavusi Karlo Bernšteino vertą žurnalisto instinktą, pasiteirauja Keitė. Viešpatie, kokia ji kartais tiesmuka ir įkyri…

– Gesintuvu. Pagal taisykles sraigtasparnyje privaloma jį turėti, – ramiai paaiškina Kristianas.

Man galvoje vėl nuskamba seniai jo ištarti žodžiai: „Kasdien dėkoju Apvaizdai, kad imti iš manęs interviu atvažiavai tu, o ne Ketrina Kavanag.“

– Kodėl nepaskambinai ir nesusisiekei radijo ryšiu? – klausia Greisė.

Kristianas papurto galvą.

– Išjungę elektroniką, radijo ryšio neturėjome. O rizikuoti jungti elektroninių prietaisų nenorėjau dėl gaisro. Mano telefone palydovinė vietovės paieškos programa tebeveikė, tad radau artimiausią kelią. Kol jį pasiekėme, užtrukome keturias valandas. Ros visai nusivarė nuo kojų, – Kristianas stipriai sučiaupia lūpas. – Mobiliaisiais susisiekti negalėjome. Giforde nėra ryšio. Pirmiausia išsikrovė Ros baterija. Maniškė nusilpo pakeliui.

Po galais. Įsitempiu ir Kristianas pasisodina mane ant kelių.

– O kaip grįžote į Siatlą? – klausia Greisė, be jokios abejonės, truputį stebėdamasi, kad mudu su Kristianu taip sėdime.

Nuraustu.

– Sumetėme į bendrą fondą visus išteklius. Iš viso turėjome šešis šimtus dolerių, tad manėme sumokėsiantys kam nors, kad parvežtų mus į Siatlą, bet sustojo vilkiko vairuotojas ir sutiko mus pavežti. Jis atsisakė užmokesčio ir pasidalijo su mumis pietumis, – tai prisimindamas Kristianas palinguoja galvą. – Ta kelionė truko visą amžinybę. O mobiliojo jis neturėjo – keista, bet taip ir buvo. Nė nemaniau… – žvelgdamas į savo šeimos narius, Kristianas nutyla.

– Kad mes galėtume dėl tavęs jaudintis? – priekaištingai pabaigia sakinį Greisė. – Ak, Kristianai! – subara ji sūnų. – Mes visi čia ėjome iš proto!

– Net į žinių laidą patekai, brolau.

Kristianas užverčia akis į lubas.

– Taip… Supratau tai, kai prie biuro mane pasitiko keli fotografai. Atleisk, mama, turėjau paprašyti vairuotojo stabtelėti, kad galėčiau paskambinti. Bet norėjau kuo greičiau grįžti, – jis žvilgteli į Chosė.

Ak, štai kodėl! Dėl to, kad čia svečiuojasi Chosė. Pagalvojusi apie tai suraukiu antakius. Viešpatie, būta ko jaudintis…

Greisė palinguoja galvą.

– Mielasis, džiaugiuosi, kad apskritai grįžai gyvas ir sveikas.

Priglaudusi galvą jam prie krūtinės, pradedu atsipalaiduoti. Nuo jo sklinda gamtos, nestiprus prakaito ir kūno prausiklio kvapas – pats maloniausias pasaulyje Kristiano kūno kvapas. Man skruostais vėl ima riedėti ašaros, šįkart dėkingumo.

– Abu varikliai? – suraukęs kaktą, nepatikliai klausia Karikas.

– Įsivaizduok, – Kristianas gūžteli ir ranka perbraukia man per nugarą. – Na jau, – šnipšteli. Tada kyšteli pirštus man po smakru, kad pakelčiau galvą. – Liaukis verkti.

Nusibraukiu nosį atpakalia ranka, nors damai taip elgtis visiškai nedera.

– Liaukis dinginėti.

Šniurkšteliu nosimi, o Kristiano lūpų kampučiai krusteli ir truputį pakyla.

– Elektros gedimas… keista, ar ne? – vėl prabyla Karikas.

– Taip, ir man keista, tėti. Bet dabar tiesiog noriu atsigulti, o apie visą tą mėšlą galvosiu rytoj.

– Vadinasi, žiniasklaida žino, kad žymusis Kristianas Grėjus rastas gyvas ir sveikas? – pasiteirauja Keitė.

– Taip. Su žiniasklaida pabendraus Andrėja ir mano Viešųjų ryšių skyriaus darbuotojai. Rosas jai paskambino, kai tik grįžo namo.

– Taip, paskui Andrėja paskambino man ir pranešė, kad tu gyvas, – šypsodamasis paaiškina Karikas.

– Reikės pakelti tai moteriai atlyginimą. Jau vėlu, – sako Kristianas.

– Ką gi, man rodos, ponios ir ponai, tai užuomina, kad mano brangiajam broleliui reikėtų pailsėti, – įtaigiai pareiškia Eliotas.

Kristianas žvilgteli į jį ir išsiviepia.

– Kari, mano sūnus saugus. Gali vežti mane namo.

Kari? Greisė nepaprastai meiliai pažvelgia į savo vyrą.

– Taigi. Pamiegoti mums visiems būtų ne pro šalį, – šypsodamasis atsako jai Karikas.

– Nakvokite čia, – pasiūlo Kristianas.

– Ne, mielasis, noriu namo. Dabar jau žinau, kad tau niekas negresia.

Kristianas nenoromis pasodina mane ant sofos ir atsistoja. Greisė dar kartą jį apkabina, priglaudžia galvą prie krūtinės ir patenkinta užsimerkia. Kristianas apkabina motiną.

– Aš taip nerimavau, mielasis, – sušnabžda ji.

– Man viskas gerai, mama.

Greisė sūnaus glėbyje lošteli ir atidžiai į jį pažvelgia.

– Taip. Manau, tau išties viskas gerai, – lėtai ištaria ji, žvilgteli į mane ir nusišypso.

Nuraustu.

Palydime Kariką ir Greisę į vestibiulį. Girdžiu, kad man už nugaros Mija su Etanu karščiuodamiesi apie kažką šnabždasi, bet apie ką – nesuprantu. Mija droviai šypsosi Etanui, o jis ryte ryja ją akimis ir purto galvą. Staiga ji sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir nusisuka. Aiškiai suirzęs, Etanas pasitrina kaktą.

– Mama, tėti, palaukite manęs, – šūkteli Mija rūškanu veidu.

Gal ji tokio pat ūmaus būdo kaip ir brolis?

Keitė stipriai suspaudžia mane glėbyje.

– Matau, kad kol nieko nežinodama palaimingai buvau sau Barbadose, čia įvyko daug svarbių dalykų. Aišku kaip dieną, kad judu įsimylėję iki ausų. Džiaugiuosi, kad Kristianas gyvas ir sveikas. Ir ne tik dėl jo, Ana, taip pat ir dėl tavęs.

– Ačiū, Keite, – tyliai padėkoju.

– Taigi. Ir kas būtų pamanęs, kad abi tuo pat metu atrasime savo mylimuosius? – nuoširdžiai nusišypso Keitė.

Oho! Ji atvirai prisipažino.

– Ir kad įsimylėsime brolius! – sukikenu.

– Žiūrėk, dar ir svainėmis tapsime, – pašmaikštauja ji.

Įsitempiu ir pykteliu ant savęs, mat Keitė truputį atsitraukia ir perveria mane tokiu žvilgsniu, lyg klaustų: „Ką tu nuo manęs slepi?“ Nuraustu. Po galais, ar papasakoti, kad jis man pasipiršo?

– Eime, mažyte, – pakviečia ją prie lifto stovintis Eliotas.

– Pasišnekėsime rytoj, Ana. Tu tikriausiai baisiai pavargusi.

Iš karto lengviau atsikvepiu.

– Žinoma. Kaip ir tu, Keite, juk šiandien teko ištverti tokią ilgą kelionę.

Mudvi dar kartą apsikabiname, o tada ji su Eliotu paskui Greisę įlipa į liftą. Etanas atsisveikindamas paspaudžia Kristianui ranką, paskui skubriai apkabina mane. Jis atrodo sutrikęs, įlipa į liftą paskutinis ir durys užsidaro.

Grįžę iš vestibiulio, randame Chosė stoviniuojantį koridoriuje.

– Tai gal… aš jau eisiu gulti. Paliksiu judu vienus, – sako jis.

Mane išmuša raudonis. Kodėl Chosė jaučiasi taip nesmagiai?

– Ar rasi savo kambarį? – pasiteirauja Kristianas.

Chosė linkteli.

– Taip, ūkvedė…

– Ponia Džouns… – pasufleruoju.

– Taip, ponia Džouns jau anksčiau man parodė, kur nakvosiu. Įspūdingi apartamentai, Kristianai.

– Ačiū, – mandagiai padėkoja Kristianas ir, priėjęs prie manęs, uždeda ranką ant peties. Tada pasilenkęs pabučiuoja į plaukus. – Aš dar suvalgysiu, ką ponia Džouns man paruošė. Labanakt, Chosė.

Palikęs mudu su Chosė tarpduryje, Kristianas vėl nužingsniuoja į didžiąją svetainę.

Oho! Mane paliko vieną su Chosė.

– Ką gi, labos nakties, – Chosė staiga pasirodo susidrovėjęs.

– Labanakt, Chosė, ir ačiū, kad likai nakvoti.

– Na, ką tu, Ana. Atlėksiu pas tave kaskart, kai tik tavo turtingas ir garsus draugužis dings be žinios.

– Chosė! – priekaištingai šūkteliu.

– Pajuokavau. Nepyk. Rytoj anksti rytą išvažiuosiu. Dar kada nors pasimatysime, tiesa? Buvau tavęs pasiilgęs.

– Aišku, pasimatysime, Chosė. Tikiuosi, greitai. Atsiprašau, kad šiandien viskas susiklostė taip… nevykusiai, – apgailestaudama šypteliu.

– Taigi, – plačiai nusišypso Chosė, – nevykusiai. – Jis apkabina mane. – Rimtai, Ana, džiaugiuosi, kad esi laiminga, bet jei tau manęs reikės, tik pranešk.

Pažvelgiu jam į akis.

– Ačiū.

Jis apdovanoja mane dar viena geraširdiška, bet liūdna šypsena ir užlipa laiptais.

Atsisuku į didžiąją svetainę. Kristianas stovi prie sofos ir žiūri į mane, o jo veidas neperprantamas. Pagaliau likome tik mudu ir žvelgiame vienas į kitą.

– Žinai, jis vis dar kankinasi dėl tavęs, – sumurma Kristianas.

– Iš kur žinote, pone Grėjau?

– Atpažįstu simptomus, panele Stil. Manau, ir mano negalavimas toks pat.

– Maniau, jau niekada tavęs nebepamatysiu, – sušnabždu.

Štai ir pasakiau. Visas didžiausias savo baimes gražiai sudėjau į trumpą sakinį ir jų atsikračiau.

– Nebuvo taip blogai, kaip atrodė.

Pakeliu nuo grindų Kristiano švarką, batus ir žengiu prie jo.

– Aš paimsiu, – sumurma jis, tiesdamas ranką prie švarko.

Kristianas žvelgia į mane taip, tarsi būčiau jo gyvenimo prasmė, o jo žvilgsnis – tuo nė kiek neabejoju – atspindi manąjį. Jis čia, tikrai čia. Prisitraukia mane ir stipriai apkabina.

– Kristianai, – atsidusdama sakau ir man iš akių vėl pasrūva ašaros.

– Ššš… – bučiuodamas į plaukus, ramina jis mane. – Žinai… kelias sekundes prieš nutupiant mane buvo apėmęs visiškas siaubas ir tada galvojau vien apie tave. Tu mano talismanas, Ana.

– Maniau, jau praradau tave, – sukuždu.

Mudu stovime apsikabinę, vėl susitikę ir vienas kitą ramindami. Stipriai jį apkabinusi susigriebiu tebelaikanti batus. Atgniaužiu pirštus ir batai su trenksmu nukrinta ant grindų.

– Eikš, nusiprausime po dušu, – tyliai sako Kristianas.

– Gerai.

Pažvelgiu į jį. Ir nenoriu nuleisti akių. Kristianas suima man už smakro ir kilsteli.

– Žinai, Ana Stil, net ir apsiverkusi tu graži, – jis pasilenkęs švelniai mane pabučiuoja. – O tavo lūpos švelnios… – vėl pabučiuoja, tik šį kartą aistringiau.

Dieve… kai pagalvoju, kad galėjau jo netekti… ne…

Liaujuosi mąstyti ir atsiduodu Kristianui.

– Turiu kur nors padėti švarką, – sumurma jis.

– Mesk ant grindų, – sakau prikišusi lūpas prie pat jo lūpų.

– Negaliu.

Suglumusi žingteliu atatupsta ir įsispoksau į Kristianą.

Jis patenkintas šypteli.

– Štai kodėl.

Iš vidinės švarko kišenės jis ištraukia mažą dėžutę su dovana, kurią jam daviau. Užmeta švarką ant sofos atlošo, o ant jo padeda dėžutę.

„Džiaukis šia diena, Ana“, – paragina mane pasąmonė. Na, jau po vidurnakčio, tad galima sakyti, kad jau Kristiano gimtadienis.

– Atidaryk, – paraginu ir man ima daužytis širdis.

– Tikėjausi, kad taip pasakysi, – sumurma jis. – Ta dėžutė nedavė man ramybės.

Išdykėliškai nusišypsau. Aš apsvaigusi. Kristianas droviai šypteli ir aš, nors širdis daužosi, negaliu atsižiūrėti į jo veidą, kuriame atsispindi ir linksmumas, ir smalsumas, – nuo to malonumo pakerta kojas. Kristianas vikriais pirštais išvynioja dėžutę ir atidaro. Išėmęs iš jos mažą, stačiakampį, plastikinį raktų pakabutį, išmargintą miniatiūriniais spalvotais taškeliais ir blyksintį kaip skystųjų kristalų ekranas, jis suraukia kaktą. Tame stačiakampyje pavaizduoti Siatlo pastatų kontūrai, o per visą horizontą pajuodintu šriftu užrašytas miesto pavadinimas – SIATLAS.

Kristianas paspokso į dovaną, paskui suglumęs pakelia akis į mane – dailią jo kaktą išvagojusios raukšlės.

– Apversk, – sušnabždu ir sulaikau kvapą.

Kristianas apverčia pakabutį ir staiga pažvelgia į mane, išplėtęs pilkas akis, kupinas džiaugsmo ir nuostabos, iš netikėtumo truputį prasižiojęs.

Kitoje raktų pakabučio pusėje sublykčioja žodis TAIP.

– Su gimtadieniu, – tyliai pasveikinu jį.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

–Tu už manęs tekėsi? – nepatikliai klausia Kristianas.

Nervingai linkteliu – raudonuodama, nerimaudama, vis dar netikėdama, kad taip reaguoja jis – vyras, kurį jau maniau praradusi. Ir kaip jis nesupranta, kad beprotiškai jį myliu?

– Pasakyk tai, – tyliai liepia jis, įdėmiai ir aistringai žvelgdamas į mane.

– Taip, tekėsiu už tavęs.

Staiga Kristianas įkvepia, puola artyn, čiumpa mane į glėbį ir ima sukti ratu, nors Penkiasdešimčiai taip elgtis visiškai nebūdinga. Jis juokiasi – jaunas ir nerūpestingas, spinduliuodamas džiaugsmą ir pakilią nuotaiką. Laikausi įsikibusi jo žastų, pirštais jaučiu įsitempiant ir atsipalaiduojant raumenis, užkrečiamas jo juokas pavergia mane: aš apdujusi, apimta geismo, iki ausų įsimylėjusi savo vyrą. Kristianas pastato mane ant grindų ir pabučiuoja. Stipriai. Jis delnais spaudžia man skruostus, jo liežuvis atkaklus, įtaigus ir… audrinantis.

– Ak, Ana, – sukužda jis prie pat lūpų ir man iš džiaugsmo ima suktis galva.

Jis mane myli – tuo nė kiek neabejoju, tad gardžiuojuosi skoniu šio nepaprasto vyro, kurio maniau daugiau nebepamatysianti. Kristianas džiaugsmo neslepia: akys spindi, jis šypsosi kaip jaunuolis, o palengvėjimas, kurį jaučia, kone apčiuopiamas.

– Jau maniau, kad tave praradau, – sumurmu, vis dar apsvaiginta jo bučinio ir gaudydama kvapą.

– Mažyte, vien 135-ojo gedimas tikrai neatitrauks manęs nuo tavęs.

– 135-ojo?

– Kalbu apie „Čarlį Tango“. Tai eurokopteris EC135, saugiausias tokios klasės sraigtasparnis.

Atkreipiu dėmesį, kad Kristiano veide šmėsteli sunkiai įvardijamas, bet negeras jausmas. Ką Kristianas nutyli? Dar nespėju to paklausti, o jis nutyla, pažiūri į mane suraukęs kaktą ir akimirksnį atrodo, kad tuoj išklos visą tiesą. Atidžiai žvelgdama į mąslias jo akis sumirksiu.

– Pala, tą dėžutę man įdavei prieš susitikimą su Flinu, – sako Kristianas, pakėlęs raktų pakabutį. Jo veide atsispindi kažkas panašaus į siaubą.

Viešpatie, ką jis tuo nori pasakyti? Rimtu veidu pritariamai linkteliu.

Kristianas iš nuostabos net išsižioja.

Tarsi teisindamasi gūžteliu pečiais.

– Norėjau, kad žinotum: nesvarbu, kokia bus Flino nuomonė, dėl jos aš tikrai neapsigalvosiu.

Kristianas netikėdamas savo ausimis žiūri į mane.

– Vadinasi, vakar visą vakarą, kai maldavau tavęs atsakyti, tą atsakymą jau turėjau?

Jis atrodo nusiminęs. Vėl linkteliu atidžiai stebėdama jo reakciją. Apstulbęs ir nustebęs Kristianas žvelgia į mane, paskui prisimerkia, truputį perkreipia lūpas ir jo veide pasirodo linksma ir pašaipi šypsenėlė.

– Šitiek nerimo… – grėsmingai sušnabžda jis. Nusišypsau jam ir dar kartą gūžteliu. – Ak, panele Stil, nė nemėginkite manęs apgauti. Šią akimirką noriu… – jis persibraukia per plaukus, papurto galvą ir… keičia taktiką. – Kaip tu galėjai versti mane laukti, – stebėdamasis sušnabžda.

Jo veidas truputį pasikeičia, akys išdykėliškai žybteli, o veide pasirodo geidulinga šypsena. Po perkūnais. Man per kūną nuvirva jaudulys. Apie ką jis galvoja?

– Man regis, panele Stil, nusipelnėte šiokios tokios bausmės, – švelniai sako jis.

Bausmės? Oi, koks mėšlas! Žinau, kad Kristianas tik žaidžia, bet dėl viso pikto žingteliu atatupsta.

Jis plačiai nusišypso.

– Ar čia toks žaidimas? – tyliai klausia. – Nes aš tave pagausiu, – jo akys žaismingai sužimba, užsidega. – Be to, kramtai lūpą, – grėsmingai priduria jis.

Staiga sustingstu. Dieve… Mano būsimas vyras nori žaisti. Dar truputį pasitraukiu, o tada apsisukusi puolu bėgti, bet mano pastangos nueina perniek. Kristianas lengvai mane sučiumpa ir aš spygteliu – iš malonumo, nuostabos ir baimės. Persimetęs mane per petį, jis patraukia koridoriumi.

– Kristianai! – piktai sušnypščiu, nes viršuje yra Chosė, nors ir abejoju, ar jis galėtų mudu girdėti. Kad nenuslysčiau žemyn, stipriai įsitveriu Kristiano strėnų, paskui įsidrąsinusi pliaukšteliu jam per sėdynę. Jis nieko nelaukdamas atsako man tuo pačiu. – Oi! – šūkteliu.

– Metas praustis, – džiaugdamasis pergale pareiškia Kristianas.

– Paleisk mane! – pareikalauju dėdamasi, kad piktinuosi, bet kas iš to. Priešintis beprasmiška: jis tvirtai laiko suspaudęs šlaunis, be to, nežinia kodėl niekaip negaliu liautis kikenusi.

– Šie bateliai tau patinka? – linksmai klausia jis, darydamas vonios kambario duris.

– Man labiau patiktų, jei jų padai liestų grindis, – vėl mėginu piktai niurnėti, bet vėl nelabai pavyksta, juolab kad niekaip nesutramdau juoko.

– Jūsų noras man įsakymas, panele Stil.

Nepaleisdamas manęs, jis nuauna abu batelius ir meta ant plytelių taip, kad pasigirsta nemenkas bildesys. Stabtelėjęs prie tualetinio staliuko, jis ištuština kišenes: išsiima išsikrovusį telefoną, raktus, piniginę ir raktų pakabutį. Galiu tik įsivaizduoti, kaip šitaip kybodama atrodau veidrodyje. Išnaršęs savo kišenes, jis žengia tiesiai prie didžiulės dušo kabinos.

– Kristianai! – garsiai ir priekaištingai šūkteliu. Dabar jo ketinimai man visiškai aiškūs.

Jis iki galo atsuka čiaupą. Viešpatie! Man užpakalį staiga perlieja stipri ledinio vandens srovė, rikteliu ir staiga užsičiaupiu vėl prisiminusi, kad virš mūsų yra Chosė. Nors esu apsirengusi, man šalta. Ledinis vanduo permerkia suknelę, kelnaites ir liemenėlę. Bet, nors ir šlapia iki siūlo galo, negaliu liautis kikenusi.

– Ne! – spiegiu. – Paleisk mane!

Vėl pliaukšteliu jam, tik šį kartą stipriau, ir Kristianas paklūsta: paleidžia mane tiek, kad nuslystu per šlapią jo kūną. Balti jo marškiniai prilipę prie krūtinės, kostiumo kelnės taip pat permirkusios. Aš irgi visa šlapia, įraudusi, apsvaigusi, gaudanti kvapą, o jis plačiai man šypsosi ir atrodo toks… toks neapsakomai patrauklus.

Kristianas liaujasi kvailiojęs, žvelgdamas į mane spindinčiomis akimis, delnais vėl suspaudžia man skruostus ir prisitraukia tiek, kad mano lūpos priartėja prie jo. Bučinys švelnus, kupinas meilės ir temdantis protą. Man jau nerūpi, kad stoviu Kristiano dušo kabinoje permirkusiais drabužiais. Likome tik dviese po šniokščiančia vandens srove. Jis grįžo, jis sveikas ir gyvas, be to, jis mano.

Nejučiomis pakeliu rankas prie jo marškinių, per kurių audinį, prilipusį prie odos, matyti kiekvienas krūtinės linkis, raumens iškilumas ir susiraizgę krūtinės plaukai. Ištraukiu marškinių skvernus iš už kelnių juosmens ir Kristianas, bučiuodamas mane, sudejuoja, bet lūpų neatitraukia. Kai imu sagstyti jam marškinius, jis susiranda mano suknelės užtrauktuką ir palengva ima traukti jį žemyn. Jo lūpos darosi įžūlesnės, provokuoja, liežuvis ima tyrinėti burną ir mano kūne plyksteli aistra. Smarkiai trūkteliu jo marškinių skvernus ir praskleidžiu juos įplėšdama audinį. Sagos pažyra į šalis, atsimuša į plytelėmis išklijuotas sienas ir nukrinta ant dušo kabinos grindų. Traukdama šlapius marškinius Kristianui nuo pečių ir rankų, priremiu jį prie sienos ir sukliudau nurengti mane.

– Sąsagos… – šnipšteli jis iškėlęs riešus, ant kurių tabaluoja permirkusių ir suplėšytų marškinių rankovės.

Virpančiais pirštais atsegu vieną, paskui kitą auksinę rankogalių sąsagą ir atsainiai numetu jas ant grindų, po akimirkos ten pat šlepteli ir marškiniai. Pro krintančio vandens skraistę Kristianas įdėmiai žvelgia man į akis, tas žvilgsnis deginantis, kupinas kūniško geismo, karštas kaip dušo vanduo. Suimu kelnių juosmenį, bet jis papurto galvą, tvirtai sučiumpa mane už pečių ir apsuka, kad stovėčiau nugara į jį. Iki galo atitraukęs suknelės užtrauktuką, Kristianas nubraukia šlapius plaukus man nuo sprando ir lyžteli iki pat plaukų augimo linijos, pakeliui bučiuodamas ir čiulpčiodamas odą.

Sudejuoju, o jis neskubėdamas nusmaukia suknelę man nuo pečių, paskui nuo krūtų ir apiberia bučiniais kaklą ties paausiu. Atsega liemenėlę ir išlaisvina krūtis. Tada apglėbia mane, delnais suima krūtis ir patenkintas sušnabžda į ausį:

– Kaip gražu.

Mano rankos pančiojamos liemenėlės ir suknelės, laisvai kabančios žemiau krūtų, žastai vis dar įvilkti į rankoves, bet dilbiai ir plaštakos laisvi. Užverčiu galvą, kad Kristianui būtų lengviau pasiekti kaklą, ir stumteliu krūtis į stebukladares jo rankas. Ištiesiu rankas sau už nugaros, smalsiais pirštais imu čiuopti jo tarpkojį ir nudžiungu išgirdusi jį staiga garsiai įkvepiant. Kristianas stumteli dubenį į priekį, leidžiasi čiupinėjamas. Po galais, kodėl jis neleido numauti kelnių?

Kristianas ima timpčioti man spenelius, nuo išmoningų prisilietimų jie sustandėja ir paburksta, man iš galvos išdulka visos mintys apie jo kelnes, o papilvėje staiga susitvenkia malonumas ir sunkiai tramdomas geismas. Atremiu pakaušį jam į krūtinę ir sudejuoju.

– Taip, – sukužda Kristianas ir vėl atsuka mane į save, o tada įsisiurbia į lūpas. Nuvelka man suknelę, nutraukia liemenėlę, numauna kelnaites ir visa sukrinta ant dušo kabinos grindų į bendrą vandens permerktų drabužių krūvą.

Čiumpu kūno prausiklį. Supratęs, ką ketinu daryti, Kristianas sustingsta. Žvelgdama jam į akis, įspaudžiu į saują truputį salsvo kvapo gelio, pakeliu ranką jam prie krūtinės ir laukiu atsakymo į nebylų klausimą. Kristianas plačiai atsimerkia, o paskui vos pastebimai linkteli.

Švelniai priglaudžiu delną prie krūtinkaulio ir imu trinti prausikliu odą. Kristianas staiga įkvepia, krūtinė pakyla, bet jis stovi kaip įbestas. Netrukus stipriai suspaudžia man klubus, bet manęs neatstumia. Tik nepatikliai žiūri į mane – žvilgsnis atidus ir kupinas išgąsčio, – bet lūpos pravertos, o kvėpavimas padažnėjęs.

– Ar taip gerai? – pašnabždomis klausiu.

– Taip.

Atsakymas toks trumpas ir tylus, kad labiau primena aiktelėjimą. Tai man primena daugybę kartų, kai mudu maudėmės po dušu, bet tik vienas iš tų prisiminimų, būtent maudynės „Olympic“ viešbutyje, malonus ir liūdnas. Ką gi, dabar galiu Kristianą liesti. Trinu jį švelniais sukamaisiais judesiais, prausiu savo vyrą, pasiekiu pažastis, brūkšteliu per šonkaulius, keliauju plokščiu raumeningu pilvu prie vertikalios plaukų juostos ir kelnių juosmens.

– Dabar mano eilė, – sumurma Kristianas, paima šampūną, patraukia mane nuo vandens srovės ir užpila truputį šampūno ant galvos.

Man dingteli, kad metas liautis jį prausus, tad užkišu pirštus jam už kelnių juosmens. Kristianas įtrina man į plaukus šampūną stipriais ir ilgais pirštais masažuodamas galvos odą. Dejuoju iš pasitenkinimo. Užsimerkiu ir atsiduodu šiam dangiškam pojūčiui. Atslūgus visai vakaro įtampai kaip tik šito ir reikia.

Kristianas tyliai nusijuokia, tad pramerkiu vieną akį ir pamatau jį besišypsantį.

– Patinka?

– Aha.

Jo šypsena išplatėja.

– Ir man, – sako ir pasilenkęs pakšteli į kaktą, šiek tiek skausmingai, bet maloniai masažuodamas galvos odą. – Nusisuk, – valdingai liepia jis.

Paklūstu ir jo pirštai palengva nukeliauja mano kiaušu teikdami katarsį, atpalaiduodami ir taip savotiškai reikšdami man meilę. Ak, tikra palaima. Kristianas vėl išspaudžia šampūno ir atsargiai ištrenka mano ilgus, ant nugaros krintančius plaukus. Baigęs darbą, vėl nusiveda mane po dušu.

– Palenk galvą, – tyliai, bet įsakmiai paragina.

Noriai įvykdau nurodymą ir Kristianas stropiai išplauna iš plaukų putas. Kai baigia darbą, vėl atsisuku į jį ir iš karto ištiesiu ranką prie jo kelnių.

– Noriu nuprausti tave visą, – sušnabždu.

Kreivai šyptelėjęs, Kristianas pakelia rankas tarsi sakydamas: „Aš visas tavo, mažyte.“ Išsišiepiu iki ausų; koks džiaugsmas. Vikriai atitraukiu užtrauktuką ir netrukus jo kostiumo kelnės ir trumpikės papildo mūsų drabužių krūvą. Atsistojusi paimu kūno prausiklį ir natūralių plaušų kempinę.

– Rodos, tau malonu mane matyti, – dalykiškai sakau.

– Man visada malonu jus matyti, panele Stil, – sako Kristianas ir patenkintas šypteli.

Išspaudžiu ant kempinės prausiklio, pagniaužau ją, kad suputotų, ir mano ranka vėl keliauja per jo krūtinę. Šį kartą Kristianas labiau atsipalaidavęs – galbūt dėl to, kad nei pirštais, nei delnu jo neliečiu. Kempinė slysta žemyn, per pilvą, per vertikalią plaukų liniją, per tarpkojo plaukus ir per jo varpą iki pat galo.

Pakeliu į Kristianą akis, o jis žiūri į mane neperprantamu žvilgsniu ir sunkiai tramdydamas geismą. Hm… šis žvilgsnis man patinka. Numetusi kempinę, imu darbuotis rankomis, tvirtai jį suimu. Kristianas užsimerkia, atlošia galvą, sudejuoja ir stumteli dubenį į priekį, kad liesčiau stipriau.

O taip! Šis jaudulys nepaprastas. Visą vakarą kaip beprotė lingavusi ir verkusi kampe, vėl pasirodo mano vidinė dievaitė, pasidažiusi ryškiai raudonais prostitutės lūpdažiais.

Kristianas žvelgia liepsningomis akimis, staiga mudviejų žvilgsniai susitinka. Jis kažką prisiminė.

– Šiandien šeštadienis! – šūkteli Kristianas su aistringa nuostaba akyse, sugriebia mane per juosmenį, prisitraukia ir ima bučiuoti kaip laukinis.

Pala, kokia čia permaina?!

Jo rankos nuslysta glotnia, šlapia mano oda, susiranda mano lytį, pirštai ima ją čiuopti, jaudrinti, o jo bučinys negailestingas, užgniaužiantis kvapą. Kitos rankos pirštais jis sugriebęs mano drėgnus plaukus, kad nejudėdama ištverčiau visu smarkumu besiliejančią jo aistrą. Jis kyšteli pirštus į mane.

– Aaa… – sudejuoju nenutraukdama bučinio.

– Taip, – šnopuodamas tarsteli Kristianas ir pakelia mane, suėmęs už sėdmenų. – Apsivyk kojomis man juosmenį, mažyte.

Mano kojos iš karto paklūsta ir aš pakimbu jam ant kaklo. Jis atremia mane į dušo kabinos sieną ir, žiūrėdamas į veidą, stabteli.

– Atsimerk, – sumurma. – Noriu matyti tavo akis.

Žiūrėdama į jį sumirksiu, man daužosi širdis, tirštas ir karštas kraujas plūsta gyslomis, o kūną palengva apima tikra ir nevaldoma aistra. Kankinamai lėtai Kristianas įsiskverbia, užpildydamas ir pasisavindamas mane, mūsų oda susiliečia. Kiek galėdama stumteliu dubenį į priekį ir garsiai sudejuoju. Iki galo į mane paniręs, Kristianas vėl stabteli, jo veidas perkreiptas įtampos.

– Priklausai man, Anastazija, – sušnabžda jis.

– Amžinai.

Jis pergalingai nusišypso ir krusteli taip, kad aikteliu.

– Ir dabar jau galime nieko nesivaržyti, nes ištarei lemtingą „taip“, – pagarbiai sako, tada pasilenkia, lūpomis susiranda mano lūpas ir ima sūpuotis… lėtai ir maloniai. Užsimerkiu, atlošiu galvą, išriečiu nugarą, mano valia sumenksta, atsiduodu jam, tampu jo primetamo lėto, svaiginamo ritmo verge.

Jis dantimis švelniai grybšteli man skruosto apačią, smakrą, keliauja žemyn per kaklą vis spartindamas ritmą, stumdamas mane, gindamas tolyn, keldamas aukštyn – toliau nuo žemiškųjų rūpesčių, nuo šniokščiančio dušo vandens, nuo šį vakarą kraują stingdžiusios baimės. Liekame dviese – tik aš ir mano vyras, judantys sutartinai, vienu ritmu, tapę absoliučiu vieniu, kurdami vieną dejonių ir niurnesių pynę. Mėgaujuosi nuostabiu jausmu, kad priklausau Kristianui, o mano kūnas atsiveria jam ir pražysta.

Galėjau jį prarasti… o taip myliu… Aš jį taip myliu, kad staiga pasijuntu priblokšta tos besąlygiškos meilės ir atsidavimo. Visą likusį gyvenimą nugyvensiu mylėdama šį vyrą, ir nuo šios pagarbią baimę keliančios ir įkvepiančios minties tiesiog sprogstu jo glėbyje – šaukdama jo vardą ir nevalingai ašarodama, patiriu gydantį, sielą tyrinantį orgazmą.

Jis taip pat peržengia ribą ir išsilieja manyje. Paskui, įsikniaubęs man į kaklą, stipriai apglėbęs, bučiuodamas veidą ir tais bučiniais džiovindamas man ašaras, Kristianas susmunka ant grindų, o ant mudviejų vis dar pilasi švariai prausiantis vanduo.

– PIRŠTAI NUO VANDENS IŠBRINKO, – sumurmu po sueities nurimusi, pasitenkinusi, remdamasi jam į krūtinę.

Kristianas pakelia mano ranką prie lūpų ir paeiliui pabučiuoja visus pirštus.

– Mums reikėtų eiti lauk iš kabinos.

– Man čia patogu.

Sėdžiu Kristianui tarp kojų, o jis laiko mane priglaudęs. Nenoriu nė pajudėti.

Kristianas pritariamai suniurna. Bet staiga pasijuntu mirtinai nuvargusi, persisotinusi gyvenimu. Per šią savaitę tiek daug visko nutiko, – tų įvykių pakaktų viso gyvenimo dramai, – o dabar dar ketinu ir tekėti. Visko neaprėpdama, nejučia sukikenu.

– Jus kažkas pralinksmino, panele Stil? – meiliai klausia jis.

– Savaitė buvo sunki.

Kristianas nusišypso.

– Tikra tiesa.

– Dėkoju Dievui, kad grįžote gyvas ir sveikas, pone Grėjau, – sušnabždu pagalvojusi, kas galėjo atsitikti.

Kristianas įsitempia ir aš iš karto pasigailiu, kad tai priminiau.

– Buvau labai išsigandęs, – nustebina mane prisipažinimu.

– Anksčiau?

Jis linkteli, veidas atrodo rimtas.

Po galais.

– Vadinasi, pasakodamas viską supaprastinai, kad neišgąsdintum tėvų?

– Taip. Skridau taip žemai, kad saugiai nusileisti nebuvo kaip. Bet man kažkaip pavyko.

Prakeikimas. Ant mudviejų tebesiliejant vandeniui staiga pakeliu akis ir Kristianas atsako man niūriu žvilgsniu.

– Ar pavojus buvo labai didelis?

Jis įdėmiai nužvelgia mane.

– Labai. – Patylėjęs priduria: – Kelias sekundes maniau, kad jau niekada tavęs nebepamatysiu.

Stipriai jį apkabinu.

– Negaliu įsivaizduoti savo gyvenimo be tavęs, Kristianai. Aš tave taip myliu, kad net baisu.

– Ir aš, – sukužda jis. – Be tavęs mano gyvenimas būtų beprasmis. Aš tave labai myliu, – apkabina mane ir nosimi paliečia plaukus. – Niekada tavęs nepaleisiu.

– O aš niekada ir nenorėsiu išeiti.

Pakšteliu jam į kaklą, o jis pasilenkia ir švelniai pabučiuoja mane į lūpas. Po kelių akimirkų jau stojasi.

– Eikš. Nusišluostykime ir – į lovą. Aš pavargau, o tu atrodai kaip sudaužyta.

Išgirdusi šį žodį lošteliu ir kilsteliu antakį. Kristianas pakreipia galvą ir pašaipiai šypteli.

– Norite ką nors pasakyti, panele Stil?

Papurčiusi galvą, nors ir sunkiai, atsistoju.

SĖDŽIU LOVOJE. KRISTIANAS UŽSISPYRĖ išdžiovinti man plaukus, ir šis darbas jam, rodos, ne naujiena. Man dingteli nemalonus klausimas, kada jis išmoko tai daryti, bet tą mintį nuveju šalin. Jau po antros valandos nakties, aš nusiteikusi miegoti. Kristianas žvilgteli į mane ir, prieš lipdamas į lovą, dar kartą atidžiai apžiūri raktų pakabutį. Dar kartą, tarsi netikėdamas savo sėkme, papurto galvą.

– Kaip puiku. Man tai geriausia gimtadienio dovana iš visų gautų, – jis vėl meiliai pažvelgia į mane. – Geresnė net už plakatą su Džuzepės DeNatalės autografu.

– Būčiau pasakiusi anksčiau, bet kadangi artėjo tavo gimtadienis… Ką dovanoti viską turinčiam vyrui? Pamaniau, padovanosiu… save.

Padėjęs raktų pakabutį ant naktinės spintelės, Kristianas jaukiai įsitaiso lovoje, apkabina mane, priglaudžia prie krūtinės ir mudu gulime kaip tikri įsimylėjėliai.

– Tas pakabutis nuostabus. Kaip ir tu.

Kreivai šypteliu, nors mano veido jis nemato.

– Toli gražu nesu nuostabi, Kristianai.

– Šaipotės iš manęs, panele Stil?

Ir iš kur jis žino?

– Galbūt, – sukikenu. – Ar galiu kai ko paklausti?

– Žinoma.

Jis nosimi trinasi man į kaklą.

– Grįždamas iš Portlando taip ir nepaskambinai. Ar dėl to, kad Siatle svečiuojasi Chosė? Nerimavai, kad mudu su juo čia vieni? – Kristianas nieko neatsako. Atsisuku į jį, iš nuostabos plačiai atmerkusį akis, ir dar papriekaištauju: – Ar supranti, kaip tai juokinga? Ar žinai, kokią didžiulę nerimo naštą buvai užkrovęs savo šeimai ir man? Mes visi tave labai mylime.

Porą kartų sumirksėjęs, Kristianas droviai man šypteli.

– Nė nepamaniau, kad taip jaudinsitės.

Supykusi papučiu lūpas.

– Kada tau per storą kaukolę prasismelks žinia, kad esi mylimas?

– Per storą kaukolę? – nustebęs jis išverčia akis ir pakelia antakius.

Linkteliu.

– Taip. Per storą kaukolę.

– Kažin ar mano kaukolė tankiu pranoksta kitus kaulus.

– Kalbu rimtai! Liaukis mane juokinęs. Vis dar truputį širstu ant tavęs, nors tą pyktį iš dalies ir maldai grįžęs namo gyvas ir sveikas, mat maniau, kad… – nutylu nebaigusi minties prisimindama tas kelias nerimo valandas. – Na, pats žinai, ką maniau.

Kristiano žvilgsnis sušvelnėja ir jis paglosto man veidą.

– Atleisk. Gerai?

– O tavo vargšė mama! Labai susigraudinau matydama judu drauge, – sušnabždu.

Jis droviai šypteli.

– Dar nebuvau jos tokios matęs, – prisimindamas mamą, Kristianas neramiai sumirksi. – Taip, tai buvo ypatinga akimirka. Paprastai ji labai santūri. Šįkart buvo labai sukrėsta.

– Matai? Visi tave myli, – nusišypsau. – Gal pagaliau tuo patikėsi, – pasilenkusi švelniai jį pabučiuoju. – Su gimtadieniu, Kristianai. Džiaugiuosi, kad esi čia ir šią ypatingą dieną mes drauge. Beje, dar nematei, ką paruošiau tau rytojui… hm… tai yra jau šiandienai, – sakau ir patenkinta šypteliu.

– Gausiu dar vieną dovaną? – apstulbęs klausia Kristianas ir jo veide nušvinta kvapą gniaužianti šypsena.

– O kaipgi, pone Grėjau, bet dar turėsite palaukti.

STAIGA NUBUDUSI IŠ SAPNO ar košmaro pajuntu, kaip smarkiai plaka širdis. Apimta panikos atsisuku ir man labai palengvėja pamačius šalia ramiai miegantį Kristianą. Kadangi sujudėjau, jis taip pat krusteli, per miegus ištiesęs ranką apglėbia mane, galvą padeda man ant peties ir tyliai atsidūsta.

Miegamajame šviesu. Jau aštunta ryto. Taip ilgai Kristianas niekada nemiega. Vėl išsitiesiu lovoje ir laukiu, kol nurims širdis. Iš kur tas nerimas? Ar tai vakarykščių įvykių atgarsiai?

Atsisukusi įdėmiai pažvelgiu į Kristianą. Jis čia. Saugus. Ramindamasi giliai atsidūstu ir įsižiūriu į žavų jo veidą. Veidą, kuris dabar man gerai pažįstamas, kurio kiekvienas bruožas, kiekvienas linkis amžiams įsirėžęs į atmintį.

Miegodamas Kristianas atrodo gerokai jaunesnis; šypteliu, nes šiandien jis jau visais metais vyresnis. Galvodama apie savo dovaną aš patenkinta savimi. Ak… ką jis darys? Gal pirmiausia reikėtų atnešti pusryčius jam į lovą? Juolab kad čia dar tebebus Chosė.

Chosė randu prie pusryčių baro, kabinantį iš dubenėlio košę. Pamačiusi jį nenoromis nuraustu. Jis žino, kad praleidau naktį su Kristianu. Ir kodėl staiga taip susidrovėjau? Juk nesu nei nuoga, nei kuo nors prasikaltusi. Vilkiu beveik grindis siekiantį šilkinį apsiautalą.

– Labas rytas, Chosė, – pasisveikinu ir įžūliai nusišypsau.

– Sveika, Ana! – Chosė nušvinta, rodos, išties pradžiugęs, kad mane mato. Jo veide – nė menkiausio patyčios ar paniekos pėdsako.

– Gerai miegojai? – pasiteirauju.

– Aišku. Čia, iš viršaus, neprastas vaizdas.

– Taip. Vaizdas ypatingas. – Kaip ir šio buto savininkas. – Gal nori tikro vyro pusryčių? – pašaipiai klausiu.

– Būtų neblogai gauti kąsnelį.

– Šiandien Kristiano gimtadienis, tad paruošiu jam pusryčius ir nunešiu į lovą.

– Ar jis jau pabudo?

– Ne, man rodos, vakar jis mirtinai nuvargo.

Paskubomis nusuku žvilgsnį nuo Chosė ir einu prie šaldytuvo, kad jis nematytų skruostus išmušusio raudonio. Viešpatie, bet juk čia tik Chosė. Išėmusi iš šaldytuvo kiaušinius ir šoninę pamatau, kad Chosė plačiai šypsosi.

– Jis tau tikrai patinka, ar ne?

Papučiu lūpas.

– Aš jį myliu, Chosė.

Jis trumpai išplečia akis, o tada vėl nusišypso.

– Aišku, kaipgi nemylėsi? – gūžteli jis ir plačiu rankos mostu parodo į puikią svetainę.

Perveriu jį rūsčiu žvilgsniu.

– Po velnių, ačiū ir už tai!

– Ei, Ana, aš pajuokavau.

Hm… Ar amžinai turėsiu klausytis tų priekaištų? Kad teku už Kristiano tik dėl jo turtų?

– Aš tikrai tik pajuokavau. Tu niekada tokia nebuvai.

– Omletas tiks? – klausiu, kad daugiau apie tai nešnekėtume. Leistis į ginčą nenoriu.

– Žinoma.

– Man taip pat, – neskubriai įeidamas į svetainę sako Kristianas.

Po galais, jis mūvi tik pižamos kelnes, kurios žemiau klubų taip gundomai kabo…

– Labas, Chosė, – sveikindamasis linkteli.

– Kristianai… – oriai atsako Chosė.

Kristianas atsisuka į mane, žiūrinčią į jį, ir atsainiai šypteli. Jis tyčia atėjo taip apsirengęs. Prisimerkiu iš paskutiniųjų stengdamasi neprarasti dvasinės pusiausvyros ir Kristiano veido išraiška truputį pasikeičia. Jis supranta, kad man jo ketinimai aiškūs, bet nesuka dėl to galvos.

– Norėjau atnešti pusryčius tau į lovą.

Išdidžiai priėjęs, Kristianas apglėbia mane, suėmęs už smakro kilsteli galvą ir demonstratyviai, garsiai mane pabučiuoja. Penkiasdešimt niekada taip nedarydavo!

– Labas rytas, Anastazija, – sako jis.

Norėčiau perlieti jį rūsčiu žvilgsniu ir liepti padoriai elgtis, bet… šiandien jo gimtadienis. Nuraustu. Kodėl Kristianas pasidarė toks savininkiškas?

– Labas rytas, Kristianai. Sveikinu tave su gimtadieniu, – nusišypsau, jis irgi patenkintas šypteli.

– Nekantriai laukiu kitos tavo dovanos, – sako jis, ir vien tų žodžių gana.

Mano skruostai įgauna Raudonojo kančių kambario spalvą, aš nervingai žvilgteliu į Chosė, kuris atrodo tarsi prarijęs kažką labai neskanaus. Nusisuku ruošti maisto.

– Na, ką šiandien ketini veikti, Chosė? – atsisėdęs ant baro kėdės nerūpestingai klausia Kristianas.

– Važiuosiu susitikti su savo tėčiu ir Rėjumi, Anos tėvu.

Kristianas suraukia kaktą.

– Ar juodu pažįstami?

– Taip, jie drauge tarnavo kariuomenėje. Bet nebendravo, kol mudu su Ana nesusitikome koledže. Labai gražu. Dabar jie geriausi draugai. Ketiname važiuoti žvejoti.

– Žvejoti? – Kristianas nuoširdžiai susidomėjęs.

– Aha… Pajūrio vandenyse galima tikėtis neblogo laimikio. Vaivorykštiniai upėtakiai užauga labai dideli.

– Tiesa. Mudu su broliu, Eliotu, kartą ištraukėme vieną penkiolikos kilogramų.

Juodu šnekasi apie žvejybą? Kuo ypatinga ta žvejyba? Niekaip nesuprantu.

– Penkiolikos kilogramų? Neblogai. Bet Anos tėvui priklauso rekordas. Jis yra sužvejojęs devyniolikos su puse kilogramo.

– Eik sau! O man tai nesakė.

– Beje, sveikinu gimtadienio proga.

– Ačiū. Tai kur mėgsti žvejoti?

Toliau nesiklausau. Man nėra reikalo to žinoti. Kita vertus, tarsi akmuo nuo širdies nusirita. Matai, Kristianai? Chosė ne toks jau blogas.

KAI CHOSĖ SUSIRUOŠIA IŠEITI, juodu jau radę bendrą kalbą. Greitai apsimovęs džinsus ir apsivilkęs marškinėlius, Kristianas basas palydi Chosė ir mane į vestibiulį.

– Ačiū, kad leidai pernakvoti, – padėkoja Chosė, kai juodu spaudžia vienas kitam ranką.

– Nėra už ką, – šypteli Kristianas.

Chosė mane trumpai apkabina.

– Lik sveika, Ana.

– Ačiū. Buvo malonu su tavimi pasimatyti. Kitą kartą tikrai pavakarosime mieste.

– Aš tau šį pažadą priminsiu.

Stovėdamas lifto kabinoje Chosė pamojuoja, o tada dingsta mums iš akių.

– Matai, ne toks jis ir blogas.

– Ana, jis vis dar nori įsitempti tave į lovą. Bet nepasakyčiau, kad aš jį dėl to kaltinu.

– Kristianai, tai netiesa!

– Tu apie tai nė nepagalvojai, ar ne? – pašaipiai išsiviepęs, jis pažvelgia į mane. – Jis tavęs geidžia. Beprotiškai.

Suraukiu kaktą.

– Kristianai, jis tik draugas, geras draugas.

Staiga susigriebiu, kad šneku kaip Kristianas apie ponią Robinson. Ši mintis bauginanti.

Kristianas taikingai kilsteli rankas.

– Nenoriu pyktis, – tyliai sako.

Ak! Mes juk nesipykstame… tiesa?

– Ir aš nenoriu.

– Tu jam nepasakei, kad mudu tuoksimės.

– Ne. Pamaniau, pirmiausia turiu pasakyti mamai ir Rėjui.

Mėšlas. Nuo tos akimirkos, kai ištariau „taip“, tik dabar pirmą kartą apie tai pagalvojau. Viešpatie, ką sužinoję šią naujieną pasakys mano tėvai?

Kristianas linkteli.

– Taip, tu teisi. O aš… hm… turiu paskambinti Rėjui ir paprašyti tavo rankos.

Nusijuokiu.

– Ak, Kristianai, juk gyvename ne aštuonioliktame amžiuje.

Po perkūnais. Ką pasakys Rėjus? Vien pagalvojus apie tokį pokalbį apima siaubas.

– Tokios tradicijos, – gūžteli Kristianas.

– Pasikalbėkime apie tai vėliau. Dabar norėčiau įteikti tau kitą dovaną.

Tyčia nukreipiu Kristiano dėmesį. Mintis apie dovaną degina sąmonėje skylę nelyginant žarija. Turiu ją įteikti ir pamatyti, kaip jis reaguos.

Kristianas droviai šypteli ir man trumpai sustoja širdis. Kol gyva būsiu, nepabos ši šypsena.

– Vėl kramtai lūpą, – sako jis ir trūkteli man už smakro.

Vos tik Kristiano pirštai paliečia smakrą, man per visą kūną nusirita virpulys. Netardama nė žodžio, kol dar likęs lašelis drąsos, paimu jį už rankos ir nusivedu į miegamąjį. Tada paleidžiu ranką, palieku jį stovėti prie lovos ir iš savosios pusės palovio ištraukiu dvi likusias dovanų dėžes.

– Net dvi? – nustebęs sako jis.

Giliai įkvepiu.

– Nupirkau prieš… vakarykštį nelaimingą atsitikimą. Dabar nebežinau, ar gerai padariau.

Paskubomis, kol neapsigalvojau, paduodu jam vieną paketą. Kristianas, jausdamas tą abejonę, klausiamai žvelgia į mane nenuleisdamas akių.

– Ar tikrai nori, kad atplėščiau?

Nekantriai linkteliu.

Kristianas nuplėšia dovanų popierių ir nustebęs įsižiūri į dėžutę.

– „Čarlis Tango“, – sušnabždu.

Jis plačiai nusišypso. Dėžutėje – mažas medinis sraigtasparnio modeliukas su dideliu saulės energiją naudojančiu propeleriu. Kristianas jį išpakuoja.

– Naudojantis saulės energiją, – sumurma jis. – Puiku.

Vienas akimirksnis, o Kristianas jau sėdi ant lovos ir konstruoja. Surinkti sraigtasparnį ilgai netrunka, Kristianas jį iškelia pasidėjęs ant delno. Mėlyną medinį sraigtasparnį. Tada pažvelgia į mane, apdovanoja nuostabia tikro amerikiečio vaikino šypsena, prieina prie lango, kad sraigtasparniuką apšviestų tiesioginiai saulės spinduliai, ir propeleris ima suktis.

– Tik pažiūrėk, – atidžiai žiūrėdamas į modeliuką, sukužda jis. – Matai, ką jau dabar galime padaryti panaudodami šią technologiją?

Jis pakelia sraigtasparnį dar aukščiau, iki akių lygmens, ir gėrisi besisukančiu propeleriu. Kristianas susižavėjęs, o man nuostabu, kaip jis susimąstęs, užsimiršęs, žiūrėdamas į sraigtasparniuką. Apie ką galvoja?

– Patinka?

– Ana, aš tiesiog apkerėtas. Ačiū. – Jis apkabina mane, paskubomis pabučiuoja ir vėl nusisuka žiūrėti, kaip sukasi propeleris. – Pasidėsiu jį kontoroje šalia sklandytuvo, – užsigalvojęs sako, nė akimirkos neatitraukdamas akių nuo besisukančių menčių.

Jis patraukia ranką iš saulės apšviečiamo ploto ir propeleris palengva sustoja.

Nesusilaikiusi išsišiepiu iki ausų, nors imk ir save pagirk. Kristianui dovana labai patiko. To ir reikėjo tikėtis – juk jam galva alternatyviomis technologijomis pramušta. Per tą skubą pirkdama šį modeliuką buvau visai pamiršusi. Kristianas padeda dovaną ant komodos ir vėl atsisuka į mane.

– Jis palaikys man draugiją, kol gelbėsime „Čarlį Tango“.

– Ar jį dar galima išgelbėti?

– Nežinau. Tikiuosi. Jei ne, labai jo ilgėsiuosi.

Labai ilgėsiuosi… Pasibaisiu savimi, juk pavyduliauju net dėl to, kad Kristianas prisirišęs prie… daikto. Mano pasąmonė piktai prunkšteli. Ir tegu sau.

– O kas kitoje dėžėje? – klausia Kristianas, iš jaudulio kaip vaikas išplėtęs akis.

Po perkūnais.

– Gerai nežinau, ar ši dovana skirta tau, ar man.

– Šit kaip? – nusistebi Kristianas ir suprantu jį sudominusi.

Nervindamasi paduodu kitą dėžę. Kristianas atsargiai ją pakrato ir abu išgirstame duslų barškėjimą. Jis pakelia į mane akis.

– Kodėl taip nerviniesi? – suglumęs klausia.

Susigėdusi ir susijaudinusi gūžteliu pečiais ir nuraustu. Jis kilsteli antakį.

– Suintrigavote mane, panele Stil, – sušnabžda ir jo žodžiai veria mane kiaurai, papilvėje tvenkiasi geismas ir nekantrus laukimas. – Turiu prisipažinti, kad tavo reakcija man patinka. Ką sumanei? – klausia jis mąsliai primerkęs akis.

Stoviu stipriai sučiaupusi lūpas, sulaikiusi kvėpavimą.

Kristianas nukelia dėžės dangtį ir išima perlenktą kortelę. Kiti daiktai suvynioti į popierių. Jis atlenkia kortelę ir staiga išpūstomis akimis pažvelgia į mane – nežinia, nustebęs ar sukrėstas.

– Būti su tavimi šiurkščiam? – sumurma.

Linkteliu, nuryju seilę. Kristianas atsargiai pakreipia galvą, vertindamas mano reakciją, ir suraukia antakius. Paskui jo dėmesys vėl nukrypsta į dėžę. Jis nuplėšia melsvą vyniojamąjį popierių ir išima kaukę, kelis krūtų spenelių gnybtus, užpakalio kaištį, savo „iPod“, sidabro spalvos kaklaraištį, o galiausiai patį svarbiausią daikčiuką – raktą nuo savo žaidimų kambario.

Kristianas žvelgia į mane niūriu, neperprantamu veidu. Po velnių. Ar padariau klaidą?

– Nori žaisti? – tyliai klausia jis.

– Taip, – sukuždu.

– Mano gimtadienio proga?

– Taip, – kuo nuolankiausiai atsakau.

Jo veide šmėsteli daugybė jausmų, iš kurių nė vieno negalėčiau įvardyti, bet galų gale lieka tik aiškiai matomas nerimas. Hm… Ne tokios reakcijos laukiau…

– Tvirtai apsisprendei? – pasiteirauja Kristianas.

– Tik be bizūnų ir panašių įnagių.

– Tą jau supratau.

– Tada taip. Apsisprendžiau.

Apžiūrinėdamas iš dėžės išimtus daiktus, jis palinguoja galvą.

– Išprotėjusi dėl sekso ir nepasotinama. Ką gi, su šitais daikteliais galėsime šį tą nuveikti, – po nosimi sumurma Kristianas, o tada sudeda daiktus atgal į dėžę.

Kai vėl pakelia į mane akis, jo veidas visiškai pasikeitęs. Po velnių, jo akys degte dega, o lūpas pamažu ištempia gundoma šypsena. Jis ištiesia man ranką.

– Dabar, – taria Kristianas, anaiptol ne prašomai.

Raumenys giliai papilvėje stipriai įsitempia.

Paduodu jam ranką.

– Eime, – įsako Kristianas ir aš, jusdama gerklėje besidaužant širdį, seku paskui jį. Kraują atskiedžia staigus ir karštas aistros pliūpsnis, nuo nekantraus laukimo pakerta kojas. Pagaliau!

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Prie žaidimų kambario durų Kristianas stabteli.

– Ar tikrai to nori? – dar kartą klausia žvelgdamas liepsningu, bet ir neramiu žvilgsniu.

– Taip, – sumurmu droviai šypsodamasi.

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Gal tik ko nors nenori?

Netikėto klausimo išmušta iš vėžių, karštligiškai galvoju, ką atsakyti. Viena mintis dingteli.

– Nenoriu, kad mane fotografuotum.

Kristianas sustingsta, jo veidas sugriežtėja, jis pakreipia galvą ir mąsliai mane nužvelgia. Ak, koks mėšlas. Matyt, jis ketina klausti kodėl, bet, laimė, apsigalvoja.

– Gerai, – burbteli.

Suraukęs kaktą, jis atrakina duris ir įleidžia mane į kambarį. Jaučiu, kad eidamas paskui mane ir rakindamas duris Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių.

Padėjęs dovanų dėžę ant komodos, jis išima „iPod“, įjungia jį, paskui nukreipęs pultelį mosteli į grotuvą ant sienos ir matinio stiklo durelės tyliai atsidaro. Kristianas paspaudžia kelis mygtukus ir kambarį suvirpina metro traukinio dundesys. Jis pritildo garsą ir lėtas, hipnotizuojantis, elektroninis ritmas tampa visa apimantis. Tada uždainuoja moteris, – nežinau, kas tokia, bet jos balsas, nors ir kiek gergždžiantis, skamba švelniai, o muzikos ritmas toks monotoniškas, lėtas… toks erotiškas. Dieve… Tai muzika, skirta mylėtis.

Kristianas atsigręžia į mane, stovinčią vidury kambario: man daužosi širdis, kraujas greitai teka gyslomis ir pulsuoja, regis, gundomu muzikos ritmu. Kristianas ramiai, neskubėdamas prieina prie manęs ir trūkteli žemyn smakrą, kad nekramtyčiau lūpos.

– Ką nori daryti, Anastazija? – tyliai klausia, švelniai ir nekaltai bučiuodamas man lūpų kamputį ir suspaudęs tebelaikydamas smakrą.

– Šiandien tavo gimtadienis. Darysime, ko nori tu, – sušnabždu.

Jis nykščiu perbraukia man per apatinę lūpą ir vėl suraukia kaktą.

– Ar mes čia todėl, kad manai, jog aš to noriu?

Žodžius jis taria švelniai, bet žiūri labai įdėmiai.

– Ne, – sukuždu. – Aš taip pat noriu čia būti.

Kol vertina mano atsakymą, Kristiano akys patamsėja, žvilgsnis suįžūlėja. Rodos, pratylėjęs visą amžinybę, jis vėl prabyla.

– Ak, panele Stil, esama daugybės galimybių, – tyliai ir jausmingai sako. – Bet pradėkime nuo jūsų drabužių. Nurenkime jus.

Jis trūkteli mano chalato diržą, šis ištrauktas iš kilpelių nukrinta, skvernai prasiskleidžia ir pasimato mano šilkiniai naktiniai, tada jis žingteli atatupstas ir nerūpestingai klesteli ant aukšto sofos porankio.

– Nusirenk. Pamažu.

Kristianas jausmingai ir provokuojamai mane nužvelgia.

Nervingai nuryju seiles, suspaudžiu šlaunis. Mano tarpkojis jau drėgnas. Mano vidinė dievaitė išsirengusi nuoga, pasiruošusi laukia savo eilės ir maldauja mane pažaisti gaudynių. Neatitraukdama akių nuo Kristiano, nusimetu nuo pečių chalatą, gūžteliu ir jis plastelėjęs nusileidžia ant grindų. Užburiančios pilkos Kristiano akys spindi vis ryškiau, įdėmiai žvelgdamas į mane jis smiliumi persibraukia sau per lūpas.

Nusismaukusi siaurutes naktinių marškinių petnešėles nuo pečių, žvilgteliu į Kristianą, o tada paleidžiu juos. Naktiniai marškiniai vilnydami nuslysta oda ir nukrinta prie kojų. Aš nuoga, šnopuoju ir esu visiškai pasiruošusi.

Kristianas kelias sekundes lukteli, mane nustebina jo veide atsispindintis atviras kūniškas žavėjimasis. Atsistojęs nuo sofos, jis prieina prie komodos ir paima sidabriškai pilką kaklaraištį – mano mėgstamiausią. Suspaudžia jį tarp pirštų, paskui ištraukia, pasisuka ir lyg niekur nieko šypsodamasis eina prie manęs. Kai sustoja priešais, tikiuosi, kad paprašys ištiesti rankas, bet jis neprašo.

– Manau, panele Stil, per daug apsinuoginote, – suniurna jis.

Tada užmeta kaklaraištį man ant kaklo ir neskubėdamas, bet vikriai jį užriša – nujaučiu, kad sumezga dailų Vindzoro mazgą. Deramai suveržęs, jis pirštų galais perbraukia per kaklą: nuo to prisilietimo tarsi elektros srovė nukrečia, aikteliu. Platųjį kaklaraiščio galą Kristianas palieka ilgą – tokį ilgą, kad jis siekia gaktiplaukius.

– Dabar atrodote visai neprastai, panele Stil, – sako jis ir pasilenkęs švelniai pabučiuoja į lūpas. Bučinys trumpas, aš užsinoriu daugiau ir kūnu nusirita audringo geismo banga. – Ir ką gi dabar su jumis daryti? – garsiai pasvarsto Kristianas, tada pakelia kaklaraiščio galą ir staigiai trūktelėdamas įsiverčia mane tiesiai sau į glėbį.

Panardinęs pirštus į plaukus, jis atlošia man galvą ir šį kartą pabučiuoja tikrai, godžiai, įleisdamas geismingą ir negailestingą liežuvį. Viena ranka laisva nuslysta nugara ir suima sėdmenį. Tada Kristianas pasitraukia, – taip pat šnopuodamas ir įdėmiai žvelgdamas į mane liepsningomis, pilkomis kaip išsilydęs plienas akimis; lieku stovėti įaudrinta, gaudydama kvapą, o mano mintys visiškai pakrikusios. Neabejoju, kad nuo šio juslinio smurto mano lūpos sutins.

– Apsisuk, – švelniai paliepia Kristianas ir aš paklūstu.

Ištraukdamas plaukų raištį jis paleidžia man plaukus, paskui greitai supina kasą ir užriša galą, kad neišsileistų. Tada suėmęs ją trūkteli, kad kilstelėčiau galvą.

– Gražūs tavo plaukai, Anastazija, – pagiria jis ir ima bučiuoti man kaklą, nuo tų bučinių per nugarą nubėga šiurpuliukai. – Tau tereikia pasakyti, kad liaučiausi. Juk žinai, tiesa? – prikišęs lūpas prie gerklės sušnabžda Kristianas.

Užsimerkusi, mėgaudamasi jo lūpų prisilietimais, linkteliu. Jis mane vėl apsuka ir sugriebia kaklaraiščio galą.

– Eikš, – atsargiai timptelėdamas liepia ir nusiveda mane prie komodos, ant kurios sudėtos visos kitos dovanos iš dėžės. – Anastazija, šie daiktai… – jis paima užpakalio kaištį. – Šitas vienu dydžiu per didelis. Kadangi dar nesi patyrusi analinių žaidimų, nenoriu jų pradėti su šiuo kaiščiu.

Kristianas ištiesęs kilsteli mažąjį pirštelį ir aš apstulbusi aikteliu. Pirštas… ten? Jis pašaipiai šypteli ir aš prisimenu labai nemalonų dalyką: pirštų kišimą į išangę, apie kurį buvo užsiminta sutartyje.

– Tik šiuo piršteliu – vienu, – švelniai sako Kristianas vėl atskleisdamas šiurpų gebėjimą skaityti mano mintis.

Žvilgteliu jam į akis. Koks gudruolis.

– Šie gnybtai labai skaudūs, – jis pirštu baksteli į krūtų spenelių gnybtus. – Naudosimės šitais, – taip taręs, Kristianas padeda ant komodos kitą porą gnybtų. Jie panašūs į didelius juodus plaukų segtukus, bet papuošti karuliais su inkrustuotu juoduoju gintaru. – Jie reguliuojami, – truputį susirūpinęs paskubomis priduria Kristianas.

Pažiūriu į jį išplėtusi akis, sumirksiu. Kristianas, mano sekso studijų vadovas. Jis apie šiuos dalykus išmano daug daugiau už mane. Šios srities žiniomis niekada jam neprilygsiu. Susiraukiu. Jis viską išmano geriau už mane, išskyrus… valgio gaminimą.

– Ar viskas aišku? – klausia jis.

– Taip, – sušnabždu džiūstančia burna. – Ar pasakysi, ką ketini daryti?

– Ne. Aš improvizuoju. Ana, tai ne iš anksto surežisuotas spektaklis.

– Kaip turėčiau elgtis?

Kristianas suraukia kaktą.

– Kaip nori.

Ak!

– Tikėjaisi pamatyti mane kitokį, Anastazija? – ir pašaipiai, ir linksmai klausia Kristianas.

Nieko neatsakau, tik sumirksiu.

– Na, taip. Tas kitas Kristianas man patinka, – sumurmu.

Jis paslaptingai šypteli ir nykščiu perbraukia man per skruostą.

– Šit kaip? – sušnabžda ir brūkšteli per apatinę lūpą. – Aš tavo meilužis, Anastazija, o ne dominantas. Man labai patinka girdėti tave juokiantis ir mergaitiškai kikenant. Patinka matyti tave ramią ir laimingą, tokią kaip Chosė nuotraukose. Tai mergina, kuri pargriuvo žengdama į mano darbo kabinetą. Tai mergina, kurią įsimylėjau.

Iš nuostabos net išsižioju, krūtinėje pajuntu plintant malonią šilumą. Tai džiaugsmas – tyras džiaugsmas.

– Tačiau kad ir ką dabar pasakiau, mėgstu elgtis su jumis šiurkščiai, panele Stil, ir tas kitas Kristianas žino porą gudrybių. Taigi darykite, kas liepta, ir nusisukite.

Jo akys išdykėliškai spindi, tuo džiaugsmu užsikrečiu ir aš, o visi raumenys žemiau juosmens įsitempia. Padarau kaip liepiama. Man už nugaros Kristianas atitraukia vieną stalčių, o po akimirkos jau vėl stovi prieš mane.

– Eikš, – liepia ir trūktelėjęs kaklaraištį nusiveda mane prie stalo.

Kai einame pro sofą, pirmą kartą atkreipiu dėmesį, kad visos lazdos išneštos. Susimąstau. Ar jos čia tebebuvo vakar? Nepamenu. Ar Kristianas jas išnešė? O gal ponia Džouns? Bet Kristianas netrukus nutraukia mano apmąstymus.

– Noriu, kad atsiklauptum čia, – sako jis, mudviem stovint prie stalo.

A… gerai… Ką jis sugalvojo? Mano vidinė dievaitė nekantrauja tai sužinoti – ji jau tyso ant stalo išskėtusi rankas ir kojas ir žiūri į Kristianą susižavėjimo kupinomis akimis.

Kristiano atsargiai užkelta ant stalo, pariečiu kojas, sulenkiu jas per kelius ir, stebėdamasi savo grakštumu, atsiklaupiu prieš jį. Dabar mudviejų akys vienos prieš kitas. Jis delnais perbraukia man per šlaunis, spusteli kelius, pražargdina ir atsistoja tiesiai prieš mane. Atrodo labai susikaupęs, akys patamsėjusios, apniukusios… kupinos aistros.

– Rankas už nugaros. Uždėsiu tau antrankius.

Iš užpakalinės kelnių kišenės jis išsitraukia odinius antrankius ir ištiesia rankas man už nugaros. Štai taip. Kur šį kartą ketina mane vestis?

Kristiano artumas svaigina. Šis vyras bus mano sutuoktinis. Ar normalu taip beprotiškai geisti būsimo vyro? Nepamenu, kad kur nors būčiau apie tai skaičiusi. Negaliu atsispirti: mano truputį pravertos lūpos slysteli jo žandikauliu, o liežuvis užgriebia barzdos šerelius – nuo to švelnumo ir dygumo pojūčio svaigsta galva. Kristianas sustingsta ir užsimerkia.

– Tau neįmanoma atsispirti, – patempiu lūpą.

– Šit kaip? – teatsako jis.

Linkteliu.

– Na, neblaškyk manęs, nes užkimšiu burną.

– Man patinka tave blaškyti, – užsispyrusi šnabždu nenuleisdama nuo jo akių, o jis kilsteli antakį.

– Arba išpersiu.

Ak! Mėginu nuslėpti šypseną. Dar visai neseniai nuo tokio Kristiano grasinimo būčiau apstulbusi. Dar visai neseniai nebūčiau drįsusi šiame kambaryje spontaniškai jo pabučiuoti. Dabar suvokiu, kad Kristianas manęs jau nebaugina. Man tai didžiulė naujiena. Išdykėliškai nusišypsau, o jis patenkintas šypteli man.

– Elkis, kaip dera, – burbteli Kristianas, tada žengia atatupstas ir, nenuleisdamas nuo manęs akių, odiniais antrankiais pliaukšteli sau per delną.

Tai įspėjimas – nebylus, išreikštas veiksmu. Stengiuosi atrodyti nuolanki ir man, rodos, pavyksta. Jis vėl prieina prie manęs.

– Jau geriau, – sušnabžda ir, laikydamas antrankius, vėl pasilenkia man už nugaros.

Atsispiriu pagundai jį liesti, užtat įkvepiu nuostabaus Kristiano aromato – vis dar gaivaus po vakarykščių maudynių. Hm… Tą aromatą reikėtų susemti į buteliuką ir užkimšti.

Tikiuosi, kad Kristianas sukaustys man riešus, bet jis užsega antrankius kiek virš alkūnių. Nelieka kitos išeities, tik išriesti nugarą ir atkišti į priekį krūtis. Baigęs darbą, Kristianas truputį atsitraukia pasigrožėti.

– Gerai jautiesi? – klausia.

Kūno padėtis ne pati patogiausia, bet aš taip susijaudinusi ir taip nekantrauju norėdama sužinoti, ką jis darys, kad linkteliu, o nuo geismo man darosi silpna.

– Puiku.

Iš užpakalinės kelnių kišenės jis išsitraukia kaukę.

– Man rodos, jau pakankamai pamatei, – sumurma jis.

Kristianas užmauna kaukę man ant galvos ir uždengia akis. Imu alsuoti greičiau. Čia tai bent. Kodėl negalėjimas matyti taip jaudina? Aš čia, sukaustyta, parklupdyta ant stalo, laukianti – tas nekantrus laukimas klampus ir karštas, telkiasi papilvėje. Tačiau viską girdžiu – taip pat ir melodingos, nenutrūkstančios muzikos ritmą. Jis aidu ritasi per visą kūną. Anksčiau neatkreipiau dėmesio. Matyt, jis įjungė kartojimo funkciją.

Kristianas pasitraukia. Ką jis daro? Vėl eina prie komodos, atidaro stalčių, paskui vėl jį uždaro. Po akimirkos grįžta – jaučiu, kad sustoja prieš mane. Kambaryje pasklinda stiprus muskusinis, pikantiškas kvapas. Toks malonus, kad burnoje kone ima rinktis seilės.

– Nenoriu sugadinti savo mėgstamo kaklaraiščio, – sako Kristianas. Neskubėdamas jį atriša ir nutraukia man nuo kaklo.

Jo galui slenkant oda ir kutenant, staiga giliai įkvepiu. Sugadinti kaklaraištį? Įtempiu ausis mėgindama suprasti, ką Kristianas ketina daryti. Jis trina rankas. Staiga jo krumpliai nuslysta mano skruostu, pasiekia jo apačią ir toliau keliauja smakru.

Mano kūnas pabunda, nuo Kristiano prisilietimo nukrečia malonus šiurpuliukas. Jis spusteli man gerklę ranka, ištepta slidžiu ir kvapiu aliejumi, ji švelniai nuslysta per kaklą, tarp krūtų, paskui kyla aukštyn prie peties, o pirštai švelniai glamonėja odą. Ak, manęs laukia masažas. To tikrai nesitikėjau.

Kitą ranką Kristianas uždeda man ant kito peties ir ši taip pat neskubėdama ir jaudindama nukeliauja prie raktikaulio. Kai jo delnas slysta prie vis labiau maudžiančių ir prisilietimo trokštančių krūtų, tyliai sudejuoju. Nepaprastas gundymas. Išriečiu nugarą, kad šie masažuoti įgudę delnai liestų mano kūną stipriau, bet jo rankos slysta mano šonais – lėtai, monotoniškai, paklusdamos muzikos ritmui, kruopščiai aplenkdamos krūtis. Sudejuoju, tik pati nežinau, iš malonumo ar iš susierzinimo.

– Tu labai graži, Ana, – tyliai ir dusliai sumurma jis, prikišęs lūpas prie ausies.

Nosies galiuku jis braukia per žandikaulį ir vis nesiliauja masažavęs – jo delnai nuslysta po krūtimis, per papilvę ir dar žemiau… Pakštelėjęs man į lūpas, Kristianas nosimi perbraukia išilgai kaklo. Po galais, aš jau degu iš geismo… Jo artumas, jo rankos, žodžiai…

– Ir jau greitai būsi mano žmona, kol mirtis mus išskirs, – sušnabžda jis.

O Viešpatie…

– Mylima ir gerbiama.

Dieve…

– Garbinsiu tave savo kūnu.

Atlošiu galvą ir sudejuoju. Jo pirštai keliauja per mano gaktos plaukus, per mano lytį, o paskui jis delnu ima masažuoti klitorį.

– Ponia Grėj, – pašnabždomis priduria uoliai darbuodamasis delnu.

Sudejuoju.

– Taip, – priduria Kristianas, o jo delnas toliau mane jaudrina. – Išsižiok.

Aš ir taip jau išsižiojusi, nes giliai alsuoju. Išsižioju plačiau ir Kristianas man į burną įgrūda kažkokį didelį, vėsų, metalinį daiktą. Jo forma panaši į didžiulį kūdikių čiulptuką, jame yra griovelių ir įrantų, gale, rodos, gandinė. Be to, jis didelis.

– Čiulpk, – švelniai, bet įsakmiai sako Kristianas. – Ketinu šį daikčiuką įkišti į tave.

Į mane? Į mane… bet kur? Vėl pajuntu gerklėje tvaksint širdį.

– Čiulpk, – vėl paragina mane jis ir liaujasi darbavęsis ranka.

„Ne, nesustok!“ – noriu riktelėti, bet man užkimšta burna. Aliejumi ištepti jo delnai slysta aukštyn ir pagaliau suima nepelnytai pamirštas krūtis.

– Čiulpk, čiulpk…

Suspaudęs nykščiais ir smiliais, jis švelniai trina spenelius ir šie, pažadinti išmanaus jo lietimo, sustandėja ir papūra, o per visą kūną iki pat kirkšnių koncentriniais ratais nusirita virpulys.

– Kokios gražios tavo krūtys, Ana, – sušnabžda Kristianas, ir nuo tų žodžių speneliai dar labiau sustandėja. Jis patenkintas kažką suniurna, o aš sudejuoju. Jo lūpos slysta mano kaklu prie krūties, jis švelniai kandžioja ir čiulpia mano odą, nesiliauja, kol nepasiekia spenelio, o tada staiga pajuntu, kad jį suspaudžia gnybtas.

– Aaa! – surinku, bet riksmą iškraipo į burną įkištas daiktas.

Po galais, jausmas nuostabus, toks pirmykštis, skausmingas, malonus… ak, tas žnybimas… Kristianas liežuviu ima švelniai laižyti suspaustą spenelį, o laižydamas panaudoja kitą gnybtą. Vėl nutvilko skausmas… bet ir malonumas. Garsiai sudejuoju.

– Mėgaukis, – sukužda Kristianas.

Ak, aš mėgaujuosi. Mėgaujuosi. Mėgaujuosi.

– Duok man šitą.

Jis ima atsargiai traukti man iš burnos raižytą metalinį čiulptuką ir aš jį paleidžiu. Jo rankos vėl nuslysta žemyn, prie mano lyties. Jis dar kartą aliejumi išsitepa rankas. Ir jos pasiekia sėdmenis.

Aikteliu. Ką jis ketina daryti? Klūpodama įsitempiu, o jis pirštais braukia per griovelį tarp sėdmenų.

– Ššš, ramiai, – sukužda Kristianas, prikišęs lūpas man prie ausies, ir pakšteli į sprandą, o jo pirštai nesiliauja manęs glostyti ir jaudrinti.

Ką jis darys? Kita jo ranka nuslysta papilve, pasiekia lytį ir vėl ima ją masažuoti. Jis įkiša pirštus vidun ir aš iš pasitenkinimo garsiai sudejuoju.

– Noriu įkišti šitą daikčiuką į tave, – murma Kristianas. – Bet ne čia. – Jo pirštai vėl nuslysta grioveliu tarp sėdmenų, plačiau paskleisdami aliejų. – O čia.

Jis pirštais suka ratus, įstumia juos ir ištraukia, brauko per priekinę vaginos sienelę. Sudejuoju, sugnybti krūtų speneliai dar pastandėja.

– Aaa…

– Dabar tyliau.

Kristianas ištraukia pirštus ir įkiša į mane tą daiktą. Delnais spausdamas skruostus, pabučiuoja mane, įleidžia liežuvį ir išgirstu tylų trakštelėjimą. Tą pačią akimirką tas kaištis manyje ima virpėti – ten! Jausmas nepaprastas – nieko panašaus dar nesu jautusi.

– Ai!

– Ramiai, – maldo mane Kristianas, bučiniu slopindamas aikčiojimą. Paskui nuleidžia rankas ir labai atsargiai timpteli krūtų spenelių gnybtus. Garsiai sušunku.

– Kristianai, maldauju!

– Ša, mažyte. Laikykis.

Man to per daug – tokio stipraus viso kūno stimuliavimo. Mano kūnas perpildytas įtampos, o klūpodama negaliu jos valdyti. Dieve… Ar susilaikysiu?

– Gera mergaitė, – ramina mane jis.

– Kristianai, – dūsuodama beviltiškai pratariu ir pati pajuntu, kaip gailiai mano lūpose skamba šis vardas.

– Ša, mėgaukis, Ana. Nebijok.

Dabar Kristiano rankos ant mano liemens, jis laiko mane, bet negaliu tvardytis vienu metu liečiama jo rankų, to, kas viduje, ir dar gnybtų. Mano kūne kaupiasi neišvengiamai prasiveršianti audra – ją tvenktis skatina negailestingas vibravimas ir nepaprastai malonus krūtų spenelių maudulys. Po perkūnais. Tai bus per stipru. Kristiano rankos nuslysta man ant klubų, paskui dar žemiau ir ima sukti ratus, slidžios, aliejuotos liečia, čiupinėja, glamonėja mano odą – ir užpakalį.

– Tokia graži… – sumurma jis ir staiga kyšteli aliejuotą pirštelį į mane… ten! Į užpakalį. Po galais. Jausmas keistas, labai intensyvus, nuodėmingas, bet… ak… koks… geras… Negana to, pirštelis ima judėti, pirmyn atgal, o Kristianas dantimis švelniai grybščioja pakeltą mano smakrą. – Tokia graži, Ana.

Jaučiuosi lyg pakibusi ore, aukštai, virš labai plataus tarpeklio, – sklendžiu ir tuo pat metu apsvaigusi krintu, puolu žemyn. Daugiau tverti negaliu, kūnas ima nevalingai trūkčioti ir pasiekia visišką pilnatvę. Tai tarsi sprogimas, o aš tuo metu – vienas ištisas pojūtis, daugiau niekas. Kristianas nuima vieną, paskui kitą gnybtą ir mano speneliais nusirita kartu ir malonumas, ir kančia, bet jausmas toks saldus, kad šį kartą orgazmas vis nesibaigia. Kristiano pirštas ten pat kur buvęs, tai atsargiai traukiasi, tai vėl skverbiasi gilyn.

– Aaa! – garsiai šūkteliu ir Kristianas apglėbia mane, laiko apkabinęs, o mano kūnas vis dar negailestingai trūkčioja. – Ne! – vėl surinku, tik šį kartą maldaudama, Kristianas ištraukia ir vibratorių, ir mažąjį pirštelį, o mano kūną vis dar purto konvulsijos.

Jis atsega vieną antrankį ir išlaisvina rankas. Mano galva nusvirusi jam ant peties, jaučiuosi bejėgė, visiškai atsidavusi šiam visa apimančiam pojūčiui. Kvėpuoju negiliai ir neritmingai, jaučiuosi mirtinai nuvarginta aistros, panirusi į malonią ir geidžiamą užmarštį.

Tarsi per rūką suvokiu, kad Kristianas pakėlęs mane nuneša prie lovos ir paguldo į vėsius atlasinius patalus. Po akimirkos jo delnai, vis dar ištepti aliejumi, jau švelniai trina man šlaunų apačią, kelius, blauzdas ir pečius. Pajuntu, kad čiužinys įdumba: Kristianas išsitiesia šalia manęs.

Jis nuima kaukę, bet atsimerkti neturiu jėgų. Suėmęs kasą, Kristianas nutraukia plaukų raištį ir pasilenkęs švelniai pabučiuoja į lūpas. Tylą kambaryje trikdo vien trūkčiojantis mano alsavimas, bet palengva rimsta ir jis. Muzika nebeskamba.

– Tokia graži… – murmteli Kristianas.

Šiaip taip atmerkusi vieną akį matau, kad jis žiūri į mane meiliai šypsodamasis.

– Sveika sugrįžusi, – sako. Atsakydama kažką suniurnu ir jo šypsena paplatėja. – Ar tau buvo pakankamai šiurkštu?

Linkteliu ir tingiai nusišypsau. Viešpatie, jei būtų buvę dar truputį šiurkščiau, mudu abu būtų reikėję išperti.

– Manau, tu nori mane nužudyti, – sumurmu.

– Mirtis nuo orgazmo, – pašaipiai šypteli jis. – Yra ir ne tokių malonių būdų mirti, – priduria, bet staiga truputį susiraukia – matyt, jam dingteli kokia nors nemaloni mintis.

Gaila. Ištiesusi ranką, paglostau jam veidą.

– Taip gali žudyti mane kada tik nori, – sušnabždu.

Atkreipiu dėmesį, kad Kristianas visiškai nuogas ir… pasiruošęs. Kai jis paėmęs mano ranką pabučiuoja krumplius, aš pasilenkiu, delnais suspaudžiu jam skruostus ir prisitraukiu, norėdama pabučiuoti. Jis apdovanoja mane trumpu bučiniu ir iš karto atsitraukia.

– Štai ko aš noriu, – sumurma jis ir iš po pagalvės išsitraukia muzikos grotuvo pultelį. Paspaudžia mygtuką ir kambarį užplūsta aidu nuo sienų atsimušantys, švelnūs gitaros garsai. – Noriu pasimylėti, – žvelgdamas man į akis pareiškia Kristianas, o liepsningose pilkose jo akyse – meilė ir nuoširdumas.

Iš kambario gilumos atsklinda pažįstamas dainininkės balsas. „Kai pirmą kartą tave pamačiau“19. Ir Kristiano lūpos susiieško mano lūpas.

STIPRIAI JO LAIKYDAMASI dar kartą patiriu palaimą, o Kristianas įsitempia, atlošęs galvą, garsiai šaukdamas mano vardą, išsilieja ir sukniumba mano glėbyje. Jis tvirtai priglaudžia mane, apžergusią jį, prie krūtinės ir mudu liesdamiesi nosimis sėdime vidury didžiulės lovos. Ir tą akimirką – tą džiaugsmo akimirką su šiuo vyru ir skambant šiai muzikai – tai, ką mudu išgyvenome šiandien rytą, ir visa, ką patyriau pastarąją savaitę, staiga grįžta ir atsiliepia ne tik kūnui, bet ir dvasiai. Aš visiškai užvaldyta visų šių jausmų. Taip stipriai jį myliu. Pirmą kartą pasitaikė proga bent šiek tiek suprasti, ką jis jaučia rūpindamasis mano saugumu.

Prisimenu, kad vakar skrisdamas „Čarliu Tango“ Kristianas vos per plauką liko gyvas, ir mane nukrečia šiurpas, o akys paplūsta ašaromis. O jeigu jam būtų kas nors atsitikę… Aš jį taip myliu… Staiga skruostais ima ristis ašaros. Myliu Kristianą visokį: ir mielą, švelnų, ir šiurkštų dominantą, kuris mano, kad gali elgtis su manimi kaip tinkamas ir versti mane patirti vieną orgazmą po kito. Visas jis nuostabus. Visas priklauso man. Suprantu, kad mudu vienas kito dar gerai nepažįstame ir kad turime išspręsti nemažai klausimų, bet žinau, kad dėl savo santykių tai padarysime ir šiai užduočiai atlikti turėsime visą gyvenimą.

– Ana, – sukužda Kristianas, delnais spausdamas man skruostus ir įdėmiai žvelgdamas į akis. Jis vis dar manyje. – Kodėl verki? – susirūpinęs klausia.

– Nes taip stipriai tave myliu, – tyliai sakau.

Jis užsimerkia lyg apsvaigęs, lyg jam reikėtų laiko suprasti, ką pasakiau. Kai vėl atsimerkia, jo akys spindi iš meilės.

– O aš myliu tave, Ana. Su tavimi jaučiu… pilnatvę.

Jis švelniai mane pabučiuoja ir Robertos Flak daina nutyla.

SĖDĖDAMI ANT LOVOS žaidimų kambaryje, – aš įsitaisiusi Kristianui ant kelių, mudviejų kojos susipynusios, – kalbamės ir kalbamės. Mudu apsigobę antklode raudono atlaso užvalkalu tarsi prieglobstį teikiančia karališka mantija, ir aš nenutuokiu, kiek laiko praėjo. Mėgdžioju Keitės elgesį per fotosesiją „Heathman“ viešbutyje ir Kristianas iš manęs juokiasi.

– Tik pagalvok, juk tai ji galėjo ateiti imti iš manęs interviu. Ačiū Dievui už paprastą peršalimą, – susako jis ir pakšteli man į nosį.

– Kristianai, manau, ji buvo pasigavusi gripą, – priekaištingai jam sakau, užsisvajojusi pirštais braukydama per krūtinės plaukus ir stebėdamasi, kad jis taip lengvai tai pakenčia. – Visos lazdos dingo.

Prisimenu, kad atkreipiau į tai dėmesį anksčiau, vos įžengusi į kambarį.

Jau nežinia kelintą kartą jis užkiša plaukų sruogą man už ausies.

– Nemanau, kad kada nors įveiksi šią griežtą ribą.

– Taip, aš irgi manau, kad neįveiksiu, – sušnabždu išplėstomis akimis ir netrukus sugaunu save dirsčiojant į botagus, bizūnus ir šmaikščius, sukabintus prie kitos sienos. Kristianas paseka mano žvilgsnį.

– Nori, kad ir juos išneščiau? – su šiokia tokia pašaipa, bet nuoširdžiai klausia jis.

– Išskyrus šmaikštį… rudu kotu. Ir tą aksominį bizūną, – sakau nuraudusi.

Kristianas nusišypso.

– Gerai, šmaikštis rudu kotu ir aksominis bizūnas. Bet kodėl, panele Stil? Jūs mane nuolat stebinate.

– Jūs mane taip pat, pone Grėjau. Tai viena iš jūsų savybių, kurios man patinka.

Švelniai pabučiuoju jam į lūpų kamputį.

– Kokios dar mano savybės jums patinka? – išplėtęs akis klausia Kristianas.

Suprantu, kad užduoti šį klausimą jam tikras žygdarbis. Droviai pažvelgiu į jį, sumirksiu. Man patinka visos Kristiano savybės – net penkiasdešimt atspalvių. Žinau, kad gyvenimas su juo niekada nebus nuobodus.

– Šitos lūpos, – smiliumi perbraukiu jam per lūpas. – Man patinka tavo lūpos ir visa, ką jos sukuria, visa, ką su manimi darai. Taip pat patinka visa, kas yra čia, – paglostau smilkinį. – Tu toks protingas, sąmojingas, toks sumanus ir išmanantis tiek daug dalykų. Bet labiausiai myliu tai, kas yra čia, – švelniai priglaudžiu delną jam prie krūtinės ir pajuntu ritmingai plakančią širdį. – Esi jautriausias vyras iš visų mano pažįstamų. Žaviuosi tavo darbu. Ir tuo, kaip dirbi. Tai daro įspūdį, – tyliai sakau.

– Daro įspūdį?

Kristianas sutrikęs, bet jo veide matyti ir trupinėlis linksmumo. Paskui išraiška pasikeičia, pasirodo drovi šypsena, tarsi jis nepatogiai jaustųsi, ir man kyla nenugalimas noras pulti jam ant kaklo. To noro netramdau.

SNŪDURIUOJU SUSISUPUSI Į ATLASINIUS PATALUS ir apgobta Grėjaus. Kristianas pažadina mane trindamasis nosimi.

– Išalkusi? – pašnabždomis klausia.

– Hm… Tiesiog išbadėjusi.

– Ir aš.

Atsiremiu į pagalvę ir žvilgteliu į jį, tysantį ant lovos.

– Šiandien jūsų gimtadienis, pone Grėjau. Pati ką nors jums paruošiu. Ko pageidautumėte?

– Nustebink mane, – jis pirštais perbraukia man per nugarą ir švelniai paglosto. – Turiu pažiūrėti į telefoną ir išklausyti balso pašto žinutes.

Atsidusęs jis sėdasi, tad man aišku, kad ypatingasis mūsų metas baigėsi… kol kas.

– Eime praustis, – pakviečia jis.

Kaipgi galėčiau nuvilti tą, kuris šiandien švenčia gimtadienį?

KRISTIANAS SAVO DARBO KAMBARYJE kalbasi telefonu. Su juo Teiloras – nusiteikęs rimtai, bet apsirengęs kasdieniškai: džinsais ir prigludusiais juodais sportiniais marškinėliais. Aš darbuojuosi virtuvėje ruošdama pietus. Šaldytuve radusi lašišos kepsnelių, nusprendžiau apšlakstyti juos citrinų sultimis, paruošti salotų ir išvirti bulvyčių. Jaučiuosi visiškai rami ir laiminga, iškilusi į padebesius tikrąja šių žodžių prasme. Atsisukusi į didžiulį langą, pažvelgiu į nuostabiai žydrą dangų. Visi tie pašnekesiai… Seksas… hm… Nebūtų sunku prie to priprasti…

Svajas išblaško iš darbo kambario išėjęs Teiloras. Išjungiu grotuvo garsą ir išsiimu ausinę.

– Labas, Teilorai.

– Labas, Ana, – linkteli jis.

– Kaip jaučiasi jūsų duktė?

– Ačiū, gerai. Mano buvusi žmona manė, kad jai apendicitas, bet ji, kaip paprastai, viską perdėjo, – Teiloras nustebina mane užversdamas akis į lubas. – Sofi nieko rimto, tik kankina bjaurūs pilvo skausmai.

– Užjaučiu.

Jis šypteli.

– Ar jau radote „Čarlį Tango“?

– Taip. Gelbėtojų brigada ten jau išvyko. Šiandien vėlai vakare sraigtasparnis turėtų būti pargabentas į „Boeing“ gamyklos dirbtuves.

– Ak, kaip gerai.

Jis vėl mandagiai nusišypso ir klausia:

– Viskas, ponia?

– Taip, žinoma, žinoma…

Nuraustu. Ar kada nors priprasiu, kad Teiloras kreipiasi į mane „ponia“? Taip vadinama jaučiuosi sena. Kaip kokia trisdešimtmetė.

Linktelėjęs man, Teiloras išeina iš didžiosios svetainės. Kristianas tebesikalba telefonu. Laukiu, kol išvirs bulvytės. Ir man šauna mintis. Paėmusi rankinę susirandu telefoną. Gavau žinutę nuo Keitės.

Šiandien vakare – pokalbis akis į akį. Tikiuosi labai ilgo pašnekesio…

Atsakau jai.

Aš taip pat.

Bus malonu paplepėti su Keite.

Įsijungiu elektroninį paštą ir paskubomis parašau laiškelį Kristianui.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Pietūs

Data: 2011 m. birželio 18 d. 13:12

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

siunčiu Jums šį elektroninį laišką norėdama pranešti, kad pietūs beveik paruošti.

Ir kad šįryt mėgavausi protą temdančiu, iškrypėlišku dulkinimusi.

Per gimtadienį toks iškrypėliškas dulkinimasis turėtų būti rekomenduojamas.

Ir dar: myliu Jus.

A x

(Jūsų sužadėtinė)

Atidžiai pasiklausau, kaip Kristianas reaguos, bet jis vis dar kalbasi telefonu. Gūžteliu. Galbūt jis per daug užsiėmęs. Mano telefonas suvibruoja.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Iškrypėliškas dulkinimasis

Data: 2011 m. birželio 18 d. 13:15

Gavėjas: Anastazija Stil

Kuri dalis labiausiai užtemdė protą?

Įsidėmėsiu…

Kristianas Grėjus

Išbadėjęs ir nuo rytinių įstangų nusilpęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

P. S. Man patinka tavo parašas.

P. P. S. Ar praradote gebėjimą kalbėtis?

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Išbadėjęs?

Data: 2011 m. birželio 18 d. 13:18

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Brangus pone Grėjau,

norėčiau atkreipti Jūsų dėmesį į pirmą ankstesnio mano laiško eilutę, kurioje Jums pranešama, kad pietūs beveik paruošti, todėl… nenoriu girdėti tų niekų apie išbadėjimą ir nusilpimą. O dėl protą temdančio iškrypėliško dulkinimosi aspektų… tiesą sakant, protą temdė viskas nuo pradžios iki pabaigos. Būtų įdomu sužinoti, ką esate įsidėmėjęs. Parašas skliaustuose man taip pat patinka.

A x

(Jūsų sužadėtinė)

P. S. Ar seniai tapote toks šnekus? Be to, juk kalbate telefonu!

Paspaudžiu „Siųsti“ ir pakeliu akis, o Kristianas jau stovi prieš mane ir pašaipiai šypsosi. Man nespėjus nė žodžio pratarti, jis apeina virtuvės salelę, čiumpa mane į glėbį, pakelia ir aistringai pabučiuoja.

– Tik tiek, panele Stil, – paleisdamas mane sako jis ir palikęs be žado neskubėdamas vėl nueina į darbo kambarį – su džinsais, basas, už juosmens nesukištais sportiniais marškinėliais.

PARUOŠIAU RĖŽIUKŲ SALOTŲ su kalendromis, grietinės padažo lašišų kepsneliams ir padengiau pusryčių barą. Nemėgstu atitraukti Kristiano nuo darbo, bet dabar stoviu jo kabineto tarpduryje. Jis tebekalba telefonu, jo plaukai vis dar susitaršę kaip ką tik atsikėlusio, pilkos akys spindi – yra į ką pažiūrėti. Pastebėjęs mane, Kristianas pakelia akis ir žvilgsnio jau nebeatitraukia. Truputį susiraukia, tik nesuprantu, ar dėl manęs, ar dėl pokalbio.

– Tiesiog įleisk juos ir palik ramybėje. Ar supratai, Mija? – sušnypščia jis ir užverčia akis į lubas. – Gerai.

Pakilnoju ranką prie burnos it valgydama, Kristianas nusišypso ir linkteli.

– Iki pasimatymo, – baigia pokalbį jis. – Ar galiu dar paskambinti? – klausia.

– Žinoma.

– Ta suknelė labai jau trumpa, – priduria jis.

– Patinka?

Greitai apsisuku aplink, kad Kristianas galėtų pasigrožėti. Tai vienas iš Karolinos Akton pirkinių. Melsvai žalia suknelė iš plono audinio, tikriausiai tinkamesnė eiti į paplūdimį, bet šiandien visais atžvilgiais puiki diena… Jis susiraukia, tad mano veidas irgi apsiniaukia.

– Ją vilkėdama, Ana, atrodai fantastiškai. Tik nenoriu, kad kas nors kitas matytų tave taip apsirengusią.

– Ak šit kaip! – rūsčiai dėbteliu į jį. – Mes namie, Kristianai. Čia daugiau nieko nėra, tik personalas.

Kristianas perkreipia lūpas: arba mėgina nuslėpti, kad mano žodžiai jį pralinksmino, arba jam tikrai nejuokinga. Bet galų gale nurimęs linkteli. Papurtau galvą – nejau jis rimtai? Grįžtu į virtuvę.

Po penkių minučių jis vėl stovi prieš mane laikydamas rankoje mobilųjį.

– Šnektelk su Rėjumi, – sumurma atsargiai žiūrėdamas į mane.

Staiga man pritrūksta oro. Paimu telefoną ir uždengiu mikrofoną.

– Tu jam pasakei! – piktai sušnypščiu.

Kristianas pritariamai linkteli ir išplečia akis, pamatęs, kaip aš nusimenu.

Mėšlas! Giliai įkvepiu.

– Sveikas, tėti.

– Kristianas ką tik manęs klausė, ar galėtų tave vesti, – sako Rėjus.

Tarp mudviejų įsiviešpatauja tyla, aš karštligiškai galvoju, ką pasakyti. Rėjus, kaip visada, tyli neišsiduodamas, ką mano apie naujienas.

– Ką jam pasakei? – pirmoji nutraukiu tylą.

– Pasakiau, kad noriu pasišnekėti su tavimi. Lyg ir skubotas sprendimas, ar taip nemanai, Ane? Neseniai jį pažįsti. Taip, jis geras vaikinas, nusimano apie žvejybą, bet… taip greitai? – tyliai ir santūriai kalba Rėjus.

– Taip. Staiga… Palauk.

Greitai išeinu iš virtuvės, kad manęs nesiektų nerimastingas Kristiano žvilgsnis, ir prieinu prie vitrininio lango. Durys į balkoną atidarytos, tad žengiu laukan, į saulės apšviestą plotą. Bet iki krašto eiti negaliu. Man per aukštai.

– Žinau, kad netikėta ir šiaip, bet… na, aš jį myliu. O jis myli mane. Kristianas nori mane vesti ir daugiau gyvenime tokio vyro nesutiksiu.

Nuraustu pagalvojusi, kad tai turbūt pats intymiausias mano pokalbis su įtėviu.

Ilgokai patylėjęs, Rėjus klausia:

– Mamai jau sakei?

– Ne.

– Ane… Žinau, kad pinigų jis turi kaip šieno ir šiaip tinkamas, bet… tekėti? Tai svarbus žingsnis. Ar esi tikra?

– Taip, jis – mano laiminga ateitis, – sušnabždu.

– Šit kaip, – po akimirkos jau švelniau prataria Rėjus.

– Jis man – viskas.

– Ane, Ane, Ane… Tu užsispyrusi jauna moteris. Dėl Dievo meilės, tikiuosi, žinai, ką darai. O dabar vėl duok man Kristianą, gerai?

– Žinoma, tėti, o ar nuvesi mane prie altoriaus? – tyliai klausiu.

– Ak, mieloji… – Rėjui užlūžta balsas, jis kelias akimirkas tyli, nuo jo jaudulio net susigraudinu. – Su didžiausiu malonumu, – pagaliau sutinka jis.

Ak, Rėjau. Kaip aš tave myliu. Nuryju gumulą gerklėje, kad nepravirkčiau.

– Ačiū, tėti. Dabar vėl perduosiu telefoną Kristianui. Būk su juo švelnus. Aš jį myliu, – sušnabždu.

Manau, Rėjus šypsosi, bet sunku pasakyti. Toks jau tas Rėjus.

– Aišku, Ane. Atvažiuok kada nors aplankyti senio ir atsivežk tą savo Kristianą.

Nužingsniuoju atgal į svetainę, tebepykdama ant Kristiano, kad iš anksto manęs neįspėjo, ir paduodu telefoną nutaisiusi tokį veidą, kad jis suprastų, kokia esu suirzusi. Jis patenkintas paima telefoną ir grįžta į savo darbo kambarį.

Po poros minučių Kristianas iš ten išeina.

– Turiu tavo įtėvio palaiminimą, nors ir nenoromis duotą, – pareiškia taip didžiuodamasis, kad sukikenu, o jis plačiai nusišypso. Tarsi ką tik būtų baigęs derybas dėl didžiausių įmonių suliejimo arba įsigijimo, nors tam tikra prasme panašiai ir yra.

– PO GALAIS, TU PUIKI VIRĖJA, moterie.

Kristianas nuryja paskutinį kąsnį ir, reikšdamas man pagarbą, kilsteli taurę baltojo vyno. Pagirta visa pražystu, bet tada dingteli, kad valgį jam ruošiu tik savaitgaliais. Susiraukiu. Man patinka ruošti valgį. Gal reikėjo gimtadienio proga iškepti jam tortą? Žvilgteliu į laikrodį. Laiko dar yra.

– Ana, – išblaško mano mintis Kristianas, – kodėl prašei, kad tavęs nefotografuočiau?

Šiuo klausimu jis mane užklumpa visiškai iš netyčių, juolab kad klausia apsimestinai švelniai.

Ak… mėšlas. Tos nuotraukos. Sėdžiu nudūrusi akis į tuščią lėkštę, grąžydama rankas sterblėje. Ką atsakyti? Prisiekiau neprasitarti, kad radau jo „Penthouse Pets“ žurnalo variantą.

– Ana, – kur kas griežčiau klausia jis, – kas yra?

Pašoku nuo stalo, o jo tonas priverčia pakelti akis. O jau buvau pradėjusi manyti, kad Kristianas manęs nebebaugina.

– Radau tavo nuotraukas, – sušnabždu.

Iš išgąsčio jo akys išsiplečia.

– Buvai įlindusi į seifą? – apstulbęs klausia.

– Į seifą? Ne. Net nežinojau, kad turi seifą.

Kristianas susiraukia.

– Nieko nesuprantu.

– Radau jas tavo drabužinėje. Dėžėje. Ieškojau kaklaraiščio, o dėžė buvo po džinsais… po tais, kuriuos paprastai mūvi žaidimų kambaryje. Išskyrus šiandien.

Išraustu.

Jis spokso į mane apstulbęs, dar gerai nesuprasdamas, ką išgirdo, nervingai persibraukia ranka per plaukus. Užsigalvojęs pasitrina smakrą, bet veide atsispindinčio suglumimo ir irzulio nuslėpti negali. Staiga Kristianas piktai, bet kartu ir pagyvėjęs papurto galvą ir vos pastebimai šypteli. Tada pasiremia alkūnėmis į stalą, suneria pirštus ir vėl įbeda akis į mane.

– Viskas ne taip, kaip tau atrodo. Tas nuotraukas buvau visai pamiršęs. Dėžė atsidūrė ne savo vietoje. Ji turėtų būti seife.

– Kas ją ten padėjo? – pašnabždomis klausiu.

Kristianas nuryja seilę.

– Tai galėjo padaryti tik vienas žmogus.

– A. Kas? Ir ką turi omenyje sakydamas, kad viskas ne taip, kaip man atrodo?

Kristianas atsidūsta, pakreipia galvą, atrodo susigėdęs. „Taip, jam ir turėtų būti gėda!“ – piktai suurzgia mano pasąmonė.

– Galbūt mano žodžiai nuskambės ciniškai, bet tos nuotraukos – savotiškas draudimo polisas, – sušnabžda jis, ruošdamasis mano atsakui.

– Draudimo polisas?

– Kad nebūčiau demaskuotas.

Ši mintis tarsi moneta tarškėdama nemaloniai ritinėjasi tuščioje mano galvoje.

– Šit kaip, – sumurmu nesumodama, ką daugiau pasakyti. Užsimerkiu. Še tau. Tai tikrieji penkiasdešimt pagedėlio atspalvių, tiesiai prieš nosį. – Taip, tu teisus, – burbteliu. – Skamba ciniškai.

Atsistoju ketindama nukraustyti stalą. Daugiau nieko nenoriu žinoti.

– Ana.

– Ar jos žino? Tos merginos… tos nuolankiosios?

Jis susiraukia.

– Aišku, kad žino.

Na, vis šis tas. Kristianas ištiesia rankas, apkabina mane ir priglaudžia.

– Tų nuotraukų vieta – seife. Jos skirtos ne pramogai, – Kristianas kiek patyli. – Galbūt, kai buvo daromos, jų paskirtis tokia ir buvo. Bet… – jis vėl nutyla, maldaujamai pažvelgia į mane ir priduria: – Jos nieko nereiškia.

– Kas jas padėjo tavo drabužinėje?

– Tai galėjo padaryti tik Leila.

– Ji žino tavo seifo kodą?

Kristianas gūžteli.

– Nesistebėčiau, jei žinotų. Tai ilga skaičių seka, kurią aš retai naudoju. Esu ją užsirašęs ir niekada nekeičiau, – jis palinguoja galvą. – Įdomu, ką dar ji žino ir ar dar ką nors paėmė iš seifo? – Kristianas suraukia kaktą, bet tuoj vėl atkreipia dėmesį į mane. – Klausyk, tas nuotraukas aš sunaikinsiu. Jei nori – tuoj pat.

– Tai tavo nuotraukos, Kristianai. Daryk su jomis, ką nori, – sumurmu po nosimi.

– Nebūk tokia, – sako Kristianas, delnais suspaudžia man skruostus, pažvelgia į akis ir neleidžia nusukti žvilgsnio. – Aš anokio gyvenimo nenoriu. Noriu gyvenimo su tavimi.

Po galais. Iš kur jis žino, kad pasibaisėjimas tomis nuotraukomis dar slepia ir paranoją?

– Ana, maniau, šįryt visus tuos praeities vaiduoklius išvaikėme. Man toks jausmas. O tau?

Sumirksiu prisimindama nepaprastai malonų, romantišką ir labai nuodėmingą rytą Kristiano žaidimų kambaryje.

– Taip, – nusišypsau. – Ir man toks jausmas.

– Gerai, – nepaleisdamas manęs iš glėbio, jis lenkiasi pabučiuoti. – Aš jas sunaikinsiu, – sumurma. – O tada teks važiuoti į darbą. Atleisk, mažyte, bet šiandien po pietų laukia daugybė reikalų.

– Tai puiku. Man reikia paskambinti mamai, – vypteliu. – Paskui noriu šio bei to nusipirkti ir iškepti tau tortą.

Kristianas nusišypso, jo akys užsidega kaip mažo berniuko.

– Tortą?

Linkteliu.

– Šokoladinį tortą?

– Nori šokoladinio? – Kristiano šypsena užkrečiama.

Jis linkteli.

– Pažiūrėsiu, ką įmanoma padaryti, pone Grėjau.

Jis vėl mane pabučiuoja.

KARLA TOKIA PRIBLOKŠTA, KAD negali pratarti nė žodžio.

– Mama, pasakyk ką nors.

– Juk nesilauki, tiesa, Ana? – apimta siaubo sušnabžda ji.

– Ne, ne, ne, tikrai ne.

Nusivylimas užgula man širdį, nuliūstu, kad mamai atėjo tokia mintis. Bet paskui prisimenu, ką visada žinojau: kad ji už mano tėvo ištekėjo jau būdama nėščia.

– Atleisk man, mieloji. Tik… viskas taip staiga. Ne, Kristianas puikus jaunikis, bet tu tokia jauna, pirma turėtum bent kiek pamatyti pasaulio.

– Mama, ar negali tiesiog pasidžiaugti? Aš jį myliu.

– Mieloji, man tik reikia laiko priprasti prie minties. Tikras sukrėtimas. Kai buvai Džordžijoje, mačiau, kad judviejų santykiai ypatingi, bet vedybos…

Džordžijoje Kristianas norėjo, kad būčiau jo nuolankioji, bet mamai to, žinoma, nesakau.

– Ar jau apsisprendėte dėl datos?

– Ne.

– Gaila, kad tavo tėvo nebėra gyvo, – sušnabžda ji.

Ak, ne, prasideda. Ir būtinai dabar.

– Žinau, mama. Man irgi būtų malonu, jei būčiau jį pažinusi.

– Jis laikė tave ant rankų tik sykį ir labai didžiavosi. Manė, kad esi gražiausia mergaitė pasaulyje.

Mamos balsas tylus ir duslus, tarsi iš kapo, mat ji vėl pasakoja šeimos istoriją – nežinia, kelintą kartą. Netrukus apsipils ašaromis.

– Žinau, mama.

– O paskui jis mirė.

Mama šniurkšteli ir man aišku, kad šie žodžiai ją sugraudino, kaip visada.

– Mama, – sušnabždu norėdama pasiekti ją per telefoną ir apkabinti.

– Aš tik kvaiša senė, – sumurma ji ir vėl šniurkšteli. – Žinoma, kad džiaugiuosi dėl tavęs, mieloji. Ar Rėjus jau žino? – priduria, rodos, jau atgavusi dvasios pusiausvyrą.

– Kristianas ką tik paprašė Rėjaus mano rankos.

– Ak, kaip gražu. Gerai, – susimąsčiusi prataria ji, tačiau bent jau stengiasi nepasiduoti melancholijai.

– Taip, tikrai, – sumurmu.

– Ana, mieloji, aš tave labai myliu. Džiaugiuosi dėl tavęs. Turite abu atvažiuoti.

– Taip, mama. Ir aš tave myliu.

– Bobas mane šaukia, turiu eiti. Kai žinosi vestuvių datą, pranešk. Turime viską suplanuoti… ar nori didelio pokylio?

Didelis vestuvių pokylis, mėšlas… Apie tai kol kas nė nepagalvojau. Didelės vestuvės? Ne. Tokių nenoriu.

– Dar nežinau. Kai žinosiu, paskambinsiu.

– Sutarta. Dabar rūpinkis savimi ir saugokis. Dabar judviem reikia pasidžiaugti vienam kitu. O vaikams ir vėliau turėsite marias laiko.

Vaikams! Hm… štai ir vėl – prastai paslėpta užuomina, kad mama mane pagimdė per anksti.

– Mama, juk aš tau nesugrioviau gyvenimo, tiesa?

Ji net aikteli.

– Oi, ne, Ana, taip nė negalvok. Tu didžiausia dovana mudviem su tavo tėvu. Man tik gaila, kad šiandien jis nemato tavęs suaugusios ir ištekančios, – sako ji, vėl susimąsčiusi ir susigraudinusi.

– Ir man gaila, – galvodama apie savo legendomis apipintą tėvą, palinguoju galvą. – Ilgiau netrukdysiu, mama. Netrukus paskambinsiu.

– Myliu tave, mieloji.

– Ir aš tave, mama. Sudie.

DIRBTI KRISTIANO VIRTUVĖJE – tikra svajonė. Nors pats nieko neišmano apie maisto ruošimą, jis, rodos, turi visko. Nujaučiu, kad ir ponia Džouns mėgsta suktis virtuvėje. Man nieko netrūksta, tik gero šokolado glajui. Palieku į dvi dalis perpjautą biskvitą ant kepimo skardos, čiumpu rankinę ir kyšteliu galvą į Kristiano darbo kambarį. Jis sutelkęs dėmesį į kompiuterio monitorių, bet pakelia galvą ir man nusišypso.

– Aš tik nueisiu į parduotuvę trūkstamų produktų.

– Gerai.

Jis susiraukęs nužvelgia mane.

– Kas yra?

– Neapsimausi džinsų ar ko?

Ak, kokie niekai.

– Kristianai, čia tik kojos.

Nesupratęs juoko, jis dėbso į mane. Bręsta ginčas. O šiandien jo gimtadienis. Kaip išdykusi paauglė užverčiu akis į lubas.

– O jei būtume paplūdimyje? – klausiu nutarusi keisti taktiką.

– Mes ne paplūdimyje.

– Bet jei būtume paplūdimyje, ar prieštarautum, kad vilkėčiau šią suknelę?

Akimirką pagalvojęs, jis trumpai drūtai atsako:

– Ne.

Vėl užverčiu akis į lubas ir pergalingai šypteliu.

– Tai įsivaizduok, kad mes paplūdimyje. Iki.

Apsisuku ir neriu į vestibiulį. Kristianas pasiveja mane prie lifto. Durims užsidarant pamojuoju meiliai šypsodamasi, o jis žiūri į mane – bejėgis, prisimerkęs, bet, laimė, ir pralinksmėjęs. Tik irzliai papurto galvą ir daugiau jo nebematau.

Ak, kokia jaudinanti akimirka. Man gyslomis plūsta adrenalinas, o širdis, rodos, tuoj iššoks iš krūtinės. Bet liftui leidžiantis tolydžio bjūra nuotaika. Velnias, ką aš padariau?

Tampau tigrą už uodegos. Grįžusi rasiu jį įtūžusį. Pasąmonė rūsčiai žvelgia per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų, rankoje laikydama žilvičio rykštę. Po galais. Man dingteli, kad patirties bendrauti su vyrais turiu visai nedaug. Dar niekada negyvenau su vyru, – žinoma, išskyrus Rėjų, bet nujaučiu, kad jis nesiskaito. Jis mano tėtis… Na, vyras, kurį laikau tėčiu.

O dabar esu su Kristianu. Matyt, jis taip pat dar niekada iš tiesų negyveno su moterimi. Grįžusi paklausiu, jei tik jis su manimi kalbės.

Bet esu tikra, kad turiu dėvėti tai, kas man patinka. Prisimenu Kristiano taisykles. Taip, jam turėtų būti nelengva, bet… po galais, kiek jis už šitą suknelę paklojo! Arba turėjo duoti „Neiman“ drabužių parduotuvei tikslesnius nurodymus: jokių trumpų sijonų!

Ši suknelė ne tokia jau ir trumpa, tiesa? Pirmo aukšto vestibiulyje apsižiūriu prieš didžiulį veidrodį. Po galais. Taip, sijonėlis gana trumpas, bet aš jau nusprendžiau. Ir, be jokios abejonės, už to sprendimo padarinius turėsiu atkentėti. Trumpai pasvarstau, kaip Kristianas mane nubaus, bet pirmiausia reikia gauti grynųjų.

SPOKSAU Į BANKOMATO išspjautą savo sąskaitos išrašą: 51 689,16 dolerio. Tai penkiomis dešimtimis tūkstančių per daug! „Anastazija, jei sutiksi už manęs tekėti, tau taip pat teks išmokti būti turtingai.“ Štai, jau prasideda. Pasiimu savo niekingus penkiolika dolerių ir patraukiu į parduotuvę.

GRĮŽUSI ŽINGSNIUOJU TIESIAI į virtuvę, bet man vis tiek neramu. Kristianas vis dar darbo kambaryje. Viešpatie, jis beveik visą popietę ten tūno! Nusprendžiu, kad geriausia bus dabar pat stoti su juo akis į akį ir sužinoti, kiek prisidariau bėdos. Nedrąsiai kyšteliu galvą pro duris. Jis žiūri pro langą ir kalbasi telefonu.

– Eurokopterių specialistas turi atvažiuoti pirmadienį po pietų? Gerai. Pranešk man visas naujienas. Ir pasakyk, kad pirminių išvadų man reikės pirmadienį vakare arba antradienį rytą.

Kristianas nutraukia pokalbį, pasisuka su kėde, bet pamatęs mane sustingsta, nors jo veidas abejingas.

– Sveikas, – sušnabždu.

Jis neprataria nė žodžio ir man širdis į kulnus nusirita. Nedrąsiai įžengiu į kambarį ir prisiartinu prie jo už rašomojo stalo. Kristianas vis dar nieko nesako, bet ir akių nenuleidžia. Stoviu prieš jį tarsi penkiasdešimt kvailybės atspalvių.

– Grįžau. Pyksti ant manęs?

Jis atsidūsta, paima mane už rankos, trūktelėdamas pasisodina ant kelių ir apglėbia. Tada įkiša nosį man į plaukus.

– Taip, – tarsteli.

– Atsiprašau. Nežinau, kas man užėjo.

Susirangau Kristianui ant kelių, įkvepiu dangiško jo aromato ir pasijuntu saugi, nors jis ant manęs ir širsta.

– Aš irgi nežinau, kas man užėjo. Renkis kaip tik nori, – sumurma Kristianas. Ir delnu brūkšteli per nuogą blauzdą iki šlaunies. – Be to, ši suknelė turi tam tikrų pranašumų…

Jis palinksta artyn manęs pabučiuoti, mūsų lūpos susilieja ir mane staiga apima aistra, geidulys, o gal tiesiog giliai širdyje glūdintis noras susitaikyti, užkaista kraujas. Rankomis suimu Kristiano galvą, panardinu pirštus į plaukus. Jis sudejuoja, atsiliepia ir godžiai krimsteli man apatinę lūpą, paskui dantimis švelniai grybšteli kaklą, ausį, netrukus jo liežuvis jau šeimininkauja mano burnoje ir nė nepamatau, kaip jis atsisega kelnių antuką, tik staiga jau sėdžiu jį apžergusi ir jis skverbiasi į mane. Stveriuosi kėdės atlošo, kojomis atsiremiu į grindis ir… mudu imame sūpuotis.

– MAN PATINKA TAVO BŪDAS ATSIPRAŠYTI, – sukužda Kristianas man į plaukus.

– O man – tavo, – sukikenu, glausdamasi jam prie krūtinės. – Ar jau viskas?

– Viešpatie, Ana, tau dar negana?

– Ne! Klausiau apie darbą.

– Baigsiu maždaug po pusvalandžio. Išklausiau tavo balso pašto žinutę.

– Vakarykštę?

– Iš balso atrodo, kad nerimavai.

Stipriai jį apkabinu.

– Tiesa. Tau nebūdinga nieko neatsakyti.

Kristianas pabučiuoja man į plaukus.

– Po pusvalandžio turėtų būti paruoštas ir tortas.

Nusišypsojusi nulipu jam nuo kelių.

– Nekantriai lauksiu. Kol kepei, skaniai kvepėjo, sakyčiau, net žadino jausmus.

Drovėdamasi šypteliu Kristianui, o jo veido išraiška atspindi manąją. Viešpatie, ar mudu tikrai skirtingi? Gal jis turi kokių prisiminimų, susijusių su kepiniais? Pasilenkusi pabučiuoju jam į lūpų kamputį ir grįžtu į virtuvę.

AŠ JAU PASIRUOŠUSI, kai išgirstu jį išeinant iš darbo kabineto, ir uždegu vieną vienintelę žvakelę, įsmeigtą į tortą. Kristianas plačiai nusišypso, prieina, o aš tyliai užtraukiu „Su gimimo diena“. Tada jis pasilenkia, užsimerkia ir užpučia žvakelę.

– Sugalvojau norą, – atsimerkęs sako, o aš pati nežinodama kodėl nuraustu.

– Glajus dar minkštas. Tikiuosi, tau patiks.

– Nekantrauju paragauti, Anastazija, – sumurma Kristianas ir tie žodžiai nuskamba taip gundomai…

Atpjaunu abiem po gabalėlį, paimame desertines šakutes ir paragaujame.

– Mmm… – pripažindamas mano gebėjimus sumykia Kristianas. – Todėl ir noriu tave vesti.

Su palengvėjimu nusijuokiu. Jam skanu.

– AR PASIRUOŠUSI SUSITIKTI su mano šeima?

Kristianas išjungia „Audi R8“ variklį. Sustojome prie jo tėvų namo.

– Taip. Pasakysi jiems?

– Žinoma. Man labai smalsu, kaip jie reaguos.

Išdykėliškai šyptelėjęs, jis išlipa iš automobilio.

Dabar pusė aštuonių, ir nors diena buvo šilta, dabar nuo įlankos pučia švelnus, bet vėsokas vėjelis. Lipdama iš automobilio tvirčiau apsisiaučiu skraiste. Vilkiu smaragdo žalumo kokteilių vakarėliui skirtą suknelę, kurią šiandien rytą radau besirausdama drabužinėje. Be to, aš susijuosusi plačiu prie suknelės derančiu diržu. Kristianas paima mane už rankos ir nueiname prie pagrindinių durų. Mums dar nepasibeldus, Karikas plačiai jas atidaro.

– Sveikas, Kristianai. Su gimtadieniu, sūnau.

Jis paspaudžia ištiestą ranką, o tada nustebina sūnų trumpu apkabinimu.

– Hm… Ačiū, tėti.

– Ana, kaip malonu vėl tave pamatyti.

Karikas apkabina ir mane, o paskui visi patraukiame į namo vidų.

Bet dar nespėjus įkelti kojos į svetainę koridoriumi tekina atlekia Keitė. Ji atrodo įtūžusi.

Oi!

– Štai ir judu! Noriu pasišnekėti, – piktai rėžia ji leisdama suprasti, kad bus geriau, jei nemėginsime užkalbinėti jai dantų.

Sunerimusi žvilgteliu į Kristianą, bet jis tik gūžteli pečiais, nusprendęs tenkinti mano draugės norą, ir mudu nusekame paskui ją į valgomąjį, palikę suglumusį Kariką svetainės tarpduryje. Keitė užtrenkia duris ir atsisuka į mane.

– Koks čia mėšlas? – sušnypščia ji ir pamosuoja man prieš nosį kažkokiu popiergaliu.

Visiškai sutrikusi, paimu iš jos tą lapą ir paskubomis permetu akimis. Man burnoje pasidaro sausa. Po perkūnais. Tai mano elektroninis laiškas Kristianui, kuriame rašau apie sutarties sąlygas.

19 Angl. The First Time Ever I Saw Your Face.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Išbąlu kaip drobė, kraujas sustingsta gyslose, o kūną sukausto baimė. Nejučiomis žingteliu tarp jos ir Kristiano.

– Kas yra? – sunerimęs burbteli Kristianas.

Nekreipiu į jį dėmesio. Negaliu patikėti, kad Keitė taip elgiasi.

– Keite! Tai tikrai ne tavo reikalas.

Įtūžusi svilinu ją žvilgsniu, mat baimė užleido vietą pykčiui. Kaip ji drįsta? Juolab dabar, šiandien. Per Kristiano gimtadienį. Nustebinta mano atsako, ji išpučia žalias akis, tada sumirksi.

– Ana, kas yra? – jau grėsmingiau klausia Kristianas.

– Kristianai, būk geras, išeik, – paprašau.

– Ne. Parodyk.

Kristianas ištiesia ranką ir aš suprantu, kad į ginčą dabar geriau nesivelti, mat jis kalba griežtai ir valdingai. Kad ir nenoromis, vis dėlto paduodu jam laišką.

– Ką jis tau padarė? – numojusi ranka į Kristianą, klausia Keitė.

Ji atrodo baisiai susirūpinusi. Atmintyje praplaukia galybė erotinių vaizdų ir nuraustu.

– Tai ne tavo reikalas, Keite, – sakau neslėpdama irzulio.

– Iš kur jį gavai? – pasiteirauja Kristianas pakreipęs galvą, visiškai ramiu veidu, bet tas balsas… toks grėsmingai švelnus.

Keitė išrausta.

– Nesvarbu. – Priremta akmeninio Kristiano žvilgsnio, paskubomis priduria: – Šitas lapas buvo kišenėje švarko, kuris, kaip suprantu, yra tavo ir kabo Anos kambaryje ant durų.

Nuo pilkų Kristiano akių žvilgsnio Keitės ryžtas truputį susvyruoja, bet, rodos, ji greitai susitvardo ir rūsčiai į jį dėbteli.

Vilkėdama prigludusią, ryškiai raudoną suknelę, Keitė stovi prieš mudu kaip tikras priešiškumo įsikūnijimas. Bet atrodo nuostabiai. Tik… po galais, kodėl ji rausiasi po mano drabužius? Paprastai būna atvirkščiai.

– Ar dar kam nors apie tai užsiminei? – Kristiano balsas kaip šilkinė pirštinė.

– Ne! Žinoma, ne, – įsižeidusi atkerta Keitė.

Kristianas linkteli ir, atrodo, lengviau atsikvepia. Tada pasisuka ir eina prie židinio. Netardamos nė žodžio, mudvi su Keite žiūrime, kaip jis nuo židinio atbrailos paima žiebtuvėlį, padega popieriaus lapą, kuriame išspausdintas laiškas, ir palaukia, kol jis židinyje virsta pelenais. Kambaryje viešpatauja slogi tyla.

– Net Eliotui? – klausiu Keitės.

– Niekam, – pabrėžtinai atsako Keitė, pirmą kartą mano akivaizdoje suglumusi ir įžeista. – Ana, aš tik noriu įsitikinti, kad tau viskas gerai, – sušnabžda.

– Man viskas gerai, Keite. Geriau nei gerai. Mūsų su Kristianu santykiai puikūs, kuo puikiausi, o tas laiškas – seniai praeitis. Prašau tavęs, nekreipk į jį dėmesio.

– Nekreipti dėmesio? – perklausia ji. – Kaip man nekreipti dėmesio? Ką jis tau padarė?

Ji žvelgia į mane žaliomis akimis, kupinomis nuoširdaus susirūpinimo.

– Nieko jis man nepadarė, Keite. Nemeluoju, man viskas gerai.

Ji suklapsi blakstienomis.

– Tikrai? – nepatikliai klausia.

Neatitraukdamas akių nuo Keitės, Kristianas apkabina mane ir prisitraukia arčiau.

– Ana sutiko tapti mano žmona, Ketrina, – tyliai sako jis.

– Žmona! – šūkteli Keitė ir, negalėdama patikėti tuo, ką išgirdo, išpučia akis.

– Mudu tuoksimės. Šįvakar ketiname paskelbti apie savo sužadėtuves, – priduria Kristianas.

– Ak! – Keitė be žado spokso į mane. Ji priblokšta. – Palieku jus vienus vos šešiolikai dienų ir… še tau, kad nori! Labai jau netikėta naujiena. Vadinasi, vakar, kai sakiau… – ji sumišusi įbeda žvilgsnį į mane. – O kuo čia dėtas tas laiškas?

– Jis čia visiškai niekuo dėtas, Keite. Prašau pamiršti tą laišką. Aš myliu Kristianą, o jis myli mane. Nedaryk to. Negadink pobūvio jam ir ypatingo vakaro mums, – tyliai paprašau.

Keitė sumirksi, jos akyse netikėtai sublizga ašaros.

– Ne. Aišku, kad negadinsiu. Ar tau viskas gerai?

Vis dėlto Keitė nori, kad ją nuraminčiau.

– Dar niekada nebuvau tokia laiminga, – sušnabždu.

Keitė, nekreipdama dėmesio, kad Kristianas mane apkabinęs, suspaudžia man ranką.

– Ar tikrai tau gerai? – dar kartą pasitikslina ji.

– Taip.

Plačiai jai nusišypsau, mat grįžta džiaugsminga nuotaika. Keitė atlyžta. Ji šypsosi man, kaip veidrodis atspindėdama mano džiaugsmą. Atšlyju nuo Kristiano ir staiga patenku į Keitės glėbį.

– Ak, Ana, kai perskaičiau, man buvo taip neramu. Nežinojau nė ką galvoti. Gal man viską paaiškintum? – tyliai paprašo ji.

– Kada nors, tik ne dabar.

– Gerai. Niekam nieko nesakysiu. Labai tave myliu, Ana, lyg būtum man sesuo. Tik maniau… Nežinojau, ką galvoti. Atleisk. Jei tu laiminga, tai laiminga ir aš.

Žvelgdama Kristianui į akis, Keitė atsiprašo ir jo. Jis linkteli, bet jo akys šaltos, veidas taip pat nepasikeitęs. Ak, mėšlas, jis tebepyksta.

– Aš labai atsiprašau. Tai tikrai ne mano reikalas, – sušnabžda man Keitė.

Kažkas pasibeldžia į duris ir mudvi išsigandusios atsitraukiame viena nuo kitos. Į kambarį galvą kyšteli Greisė.

– Ar kas nutiko, brangusis? – klausia ji Kristiano.

– Ne, nieko, ponia Grėj, – tuoj įsikiša Keitė.

– Nieko, mama, – atsako Kristianas.

– Puiku. – Greisė įžengia į kambarį. – Tada tikriausiai neprieštarausite, jei gimtadienio proga apkabinsiu sūnų, – ji džiugiai nusišypso mudviem su Keite.

Kristianas stipriai apkabina motiną ir iš karto atlyžta.

– Su gimtadieniu, mielasis, – švelniai sako Greisė, sūnaus glėbyje užsimerkusi. – Labai džiaugiuosi, kad tebesi su mumis.

– Mama, man nieko neatsitiko.

Kristianas palenkęs galvą jai nusišypso. Ji žingteli atatupsta, atidžiai jį nužvelgia ir taip pat atsako šypsena.

– Džiaugiuosi dėl tavęs, – priduria glostydama jam skruostą.

Kristianas nusišypso motinai ta savo tūkstančio megavatų šypsena.

Ji žino! Kada jis jai pasakė?

– Ką gi, vaikai, jeigu jūsų slaptas susitikimas baigtas, tai žinokite, jog čia susirinko nemažas būrys žmonių, kurie nori įsitikinti, kad tu, Kristianai, gyvas ir sveikas, ir pasveikinti tave gimtadienio proga.

– Tuoj ateisiu.

Greisė sunerimusi žvilgteli į mudvi su Keite, bet pamačiusi šypsenas, rodos, aprimsta. Pamerkusi man akį, ji atidaro mums duris. Kristianas ištiesia ranką ir aš ją paimu.

– Kristianai, aš nuoširdžiai atsiprašau, – nuolankiai sako Keitė.

Nuolanki Keitė – dėmesio vertas reginys. Kristianas linkteli ir mes paskui ją išeiname iš valgomojo.

Koridoriuje nedrąsiai pažvelgiu į Kristianą.

– Ar tavo mama žino apie mūsų planus?

– Taip.

– A.

Baisu ir pagalvoti, kad mūsų vakarą galėjo sugadinti atkaklioji panelė Kavanag. Net šiurpas nukrečia nuo minties, kad Kristiano gyvenimo būdo ypatumai galėjo būti paviešinti.

– Ką gi, vakaras prasidėjo įdomiai, – sakau meiliai jam šypsodamasi.

Kristianas žvilgteli į mane – jo veidas vėl linksmas. Ačiū Dievui.

– Kaip visuomet, panele Stil, gebate padėtį apibūdinti santūriai.

Kristianas pakelia mano ranką prie lūpų, pabučiuoja krumplius, o tada mudu žengiame į svetainę ir staiga pakliūvame į staigią kurtinančių plojimų audrą.

Mėšlas. Kiek žmonių čia susirinko?

Paskubomis apsižvalgau: visi Grėjai, Etanas su Mija, daktaras Flinas, kaip suprantu, su žmona. Čia ir Makas iš laivo, ir aukštas gražus afroamerikietis – prisimenu mačiusi jį biure, kai pirmą kartą susitikau su Kristianu, – ir bjaurybė Mijos draugė Lilė, dar dvi nepažįstamos moterys ir… ak, ne. Man vos nesustoja širdis. Ta moteris… ponia Robinson.

Staiga tarsi iš po žemių išdygsta Grytutė su padėklu taurių, pripiltų šampano. Ji vilki juodą suknelę gilia iškirpte, plaukus šį kartą glotniai susišukavusi ir susirišusi pakaušyje, o ne susipynusi į kasytes, be to, ji raudonuoja ir moja blakstienomis Kristianui. Plojimams nutilus, Kristianas spusteli man ranką, o visi svečiai lūkestingai žiūri į jį.

– Ačiū jums visiems. Rodos, man reikės šito gėrimo.

Nuo padėklo paskubomis imdamas dvi taures šampano jis šypteli Grytutei. Atrodo, ji tuoj numirs arba nualps. Vieną taurę Kristianas paduoda man. Tada kilsteli savo taurę ir visi svečiai kambaryje žengia žingsnį artyn. Pačiame priekyje stovi ta bjauri juodai apsirengusi boba. Ar ji kada nors dėvi kitokių spalvų drabužius?

– Kristianai, kaip aš nerimavau.

Elena jį apkabina ir pakšteli į abu skruostus. Nors mėginu ištraukti ranką, Kristianas jos nepaleidžia.

– Man nieko nenutiko, Elena, – santūriai sumurma jis.

– Kodėl man nepaskambinai? – beviltiškai, maldaujamai klausia Elena, mėgindama pažvelgti Kristianui į akis.

– Nebuvo kada.

– Negavai mano žinučių?

Kristianas nesmagiai krusteli, prisitraukia mane arčiau ir apsikabina. Jis žiūri į Eleną ir jo veidas išlieka ramus. Daugiau ji tiesiog negali apsimesti manęs nepastebinti, tad sveikindamasi mandagiai linkteli.

– Sveika, Ana, – sumurkia. – Atrodai žavingai, brangioji.

– Dėkui, Elena, – sumurkiu ir aš.

Sugaunu Greisės žvilgsnį. Ji žiūri į mus suraukusi kaktą.

– Elena, turiu kai ką oficialiai pranešti, – žiūrėdamas į ją abejingu žvilgsniu sako Kristianas.

Žydros jos akys apsiblausia.

– Taip, taip, prašom.

Dirbtinai nusišypsojusi, ji pasitraukia.

– Prašyčiau visų dėmesio! – šūkteli Kristianas. Jis palaukia, kol šurmulys kambaryje nurimsta ir visų svečių akys vėl susminga į jį. – Dėkoju, kad šįvakar čia susirinkote. Prisipažinsiu, tikėjausi tylios ir ramios šeimos vakarienės, todėl man šis pobūvis – maloni staigmena. – Jis iškalbingai žvilgteli į Miją, o ta plačiai nusišypso broliui ir santūriai pamojuoja. Kristianas priekaištingai papurto galvą ir vėl prabyla. – Mudu su Ros, – jis linkteli raudonplaukei, stovinčiai netoliese su vietoje nenustygstančia nedidelio ūgio šviesiaplauke, – vakar patyrėme sraigtasparnio avariją.

Ak, tai čia ta Ros… Ji nusišypso ir kilsteli taurę. Kristianas jai mandagiai linkteli.

– Taigi nepaprastai džiaugiuosi, kad šį vakarą esu čia ir galiu pranešti jums puikią naujieną. Ši gražuolė mergina, – jo akys nukrypsta į mane, – panelė Anastazija Roza Stil, sutiko tapti mano žmona ir jums norėčiau apie tai pranešti pirmiems.

Svetainėje pasigirsta bendras nustebusių svečių aiktelėjimas, keli džiaugsmingi pritarimo šūksniai, o tada suošia plojimai! Viešpatie, tai iš tiesų vyksta. Rodos, mano skruostai tokios pat spalvos kaip Keitės suknelė. Kristianas paėmęs už smakro kilsteli mano lūpas prie savųjų ir pabučiuoja.

– Netrukus būsi mano.

– Jau esu, – sušnabždu.

– Oficialiai, – be garso, vien lūpomis, ištaria jis ir išdykėliškai nusišypso.

Šalia Mijos stovinti Lilė atrodo nusiminusi, Grytutė – lyg būtų suvalgiusi ką šlykštaus ir kartaus. Nedrąsiai dirsčiodama į susirinkusių žmonių būrį, atkreipiu dėmesį į Eleną. Ji stovi prasižiojusi. Ji priblokšta, galima sakyti, net pasibaisėjusi, ir aš, matydama ją netekusią žado, trumpai pajuntu tikrą pasitenkinimą. Po galais, ką ji apskritai čia veikia?

Nemalonias mintis išblaško Karikas ir Greisė: po akimirkos Grėjų šeimos nariai paeiliui mane sveikina, glėbesčiuoja ir bučiuoja.

– Ak, Ana, kaip džiaugiuosi, kad tapsi mūsų šeimos nare, – nuoširdžiai ir entuziastingai sako Greisė. – Kristianas labai pasikeitė. Jis… laimingas. Už tai esu tau labai dėkinga.

Sutrikdyta tokio atvirumo nuraustu, bet slapta ir pradžiungu.

– O kur žiedas?! – apkabindama mane šūkteli Mija.

– Hm…

Žiedas! Viešpatie! Apie žiedą nė nepagalvojau. Žvilgteliu į Kristianą.

– Žiedą išsirinksime drauge, – rūsčiu žvilgsniu apramdo ją Kristianas.

– Ak, Grėjau, nežiūrėk į mane taip! – priekaištingai atkerta Mija ir apkabina brolį. – Labai džiaugiuosi, Kristianai, – sako.

Ji vienintelis mano pažįstamas žmogus, kurio rūstus Grėjaus žvilgsnis nė trupučio netrikdo. O mane jis priversdavo drebėti… Na, anksčiau.

– Kada vestuvės? Ar jau žinote datą? – plačiai šypsodamasi klausia ji Kristiano.

Neslėpdamas susierzinimo, jis papurto galvą.

– Nežinau, kada vestuvės, ir datos dar neišsirinkome. Visa tai dar turime aptarti su Ana, – širsdamas iškloja Kristianas.

– Tikiuosi, kelsite dideles vestuves – čia, – nekreipdama dėmesio į kandų brolio toną ir išsišiepusi iki ausų pareiškia ji.

– Greičiausiai rytoj nuskrisime į Las Vegasą, – tyliai suurzgia Kristianas ir sulaukia dovanos – itin nepatenkintos Mijos Grėj grimasos.

Užvertęs akis į lubas, Kristianas atsisuka į Eliotą ir šis jau antrą kartą per trumpą laiką suspaudžia brolį tvirtame glėbyje.

– Sėkmės, brolau.

Jis paploja Kristianui per nugarą.

Nuo svečių sujudimo man ima suktis galva, tik po kelių minučių vėl atsiduriu šalia Kristiano ir daktaro Flino. Elena, rodos, kažkur dingo, o Grytutė paniurusi pilsto šampaną į svečių taures.

Šalia daktaro Flino stovi pribloškiamai graži jauna moteris ilgais tamsiais, beveik juodais, plaukais, įspūdinga iškirpte ir gražiomis šviesiai rudomis akimis.

– Sveikas, Kristianai, – tiesdamas ranką sako Flinas.

Kristianas mielai ją paspaudžia.

– Labas, Džonai. Sveika, Riana.

Jis pakšteli juodaplaukei į skruostą. Ji daili, tikra gražuolė.

– Džiaugiuosi, kad tu gyvas ir sveikas, Kristianai. Mano gyvenimas be tavęs būtų labai pilkas ir… skurdus.

Kristianas vypteli.

– Džonai! – šūkteli Riana, dar labiau pralinksmindama Kristianą.

– Riana, čia Anastazija, mano sužadėtinė. Ana, čia Džono žmona.

– Malonu susipažinti su moterimi, pagaliau pavergusia Kristiano širdį, – nuoširdžiai šypsodamasi sako Riana.

– Ačiū, – sumurmu vėl susidrovėjusi.

– Šį kartą neblogai atmušei kamuoliuką, Kristianai, – linksmai sako daktaras Flinas, iš nuostabos kraipydamas galvą.

Kristianas susiraukęs žvilgteli į jį.

– Džonai, jau tos tavo kriketo metaforos… – Riana užverčia akis į lubas. – Sveikinimai sužadėtuvių proga jums abiem, o tave, Kristianai, dar sveikinu ir su gimtadieniu. Kokia nuostabi gimtadienio dovana, – ji plačiai nusišypso man.

Nė nepagalvojau, kad čia bus daktaras Flinas ar Elena. Sukrėsta suku galvą, ar dar ko nors jo paklausti, bet vargu ar gimtadienio pobūvis – tinkama aplinka psichiatro konsultacijai.

Kelias minutes apie šį bei tą pasišnekučiuojame. Pasirodo, Riana nedirba, yra tiesiog mama, besirūpinanti dviem sūnumis. Numanau, kad kaip tik dėl jos daktaras Flinas persikėlė dirbti į Jungtines Valstijas.

– Jai geriau, Kristianai, gydymas labai padeda. Dar po poros savaičių bus galima pagalvoti ir apie ambulatorinį gydymą.

Daktaras Flinas su Kristianu kalbasi tyliai, bet nesusilaikau ir, nepaisydama Rianos šnekos, imu klausytis.

– Kol kas, be žaidimų ir sauskelnių, nieko nematau.

– Tikriausiai berniukams skiriate visą laiką.

Nuraudusi vėl sutelkiu dėmesį į Rianą, o ji meiliai nusijuokia. Žinau, kad Kristianas su Flinu šnekasi apie Leilą.

– Perduok jai kai ką nuo manęs, – sumurma Kristianas.

– O ką veikiate jūs, Anastazija?

– Prašom vadinti mane Ana. Dirbu leidykloje.

Kristianas su Flinu kuo toliau, tuo tyliau kalbasi – kaip pikta. Bet jie iš karto nutyla, kai prie mūsų prieina dvi moterys, kurių anksčiau nepažinojau: Ros ir vietoje nenustygstanti šviesiaplaukė – šią Kristianas pristato man kaip Ros partnerę Gvenę.

Ros – žavi moteris, be to, netrukus sužinau, kad jos gyvena, galima sakyti, prie Eskalos. Ji išsijuosusi giria Kristiano gebėjimą pilotuoti sraigtasparnį. „Čarliu Tango“ Ros skrido pirmą kartą, bet pareiškia, kad jei reikėtų, nesvyruodama vėl skristų. Ji viena iš nedaugelio moterų, kurių neakina Kristiano žavesys. Ką gi, priežastis akivaizdi.

Gvenė mėgsta kikenti, turi savotišką humoro jausmą, o Kristianas su šiomis moterimis, atrodo, bendrauja visiškai laisvai. Puikiai jas pažįsta. Apie darbą jie nesikalba, bet matau, kad Ros – labai protinga ir niekuo jam nenusileidžianti moteris. Be to, ji juokiasi maloniai, bet truputį kimiai, tarsi per daug rūkytų.

Lengvą mūsų pokalbį nutraukia Greisė, pranešdama visiems svečiams, kad vakarienė patiekta – virtuvėje padengtas švediškas stalas. Svečiai neskubėdami patraukia į namo gilumą.

Koridoriuje mane nutveria Mija. Vilkėdama šviesiai rožinę, žaismingą lėlės Barbės stiliaus suknutę ir avėdama batelius neįsivaizduojamo aukščio pakulnėmis ji daug aukštesnė už mane, atrodo lyg fėja. Ji laiko dvi taures kokteilio.

– Ana, – lyg sąmokslininkė šnipšteli ji.

Pakeliu akis į Kristianą, bet jis tik žvilgteli į mane tarsi sakydamas: „Linkiu sėkmės. Man irgi sunku su ja ištverti“, ir mudvi įsmunkame į valgomąjį.

– Štai, – išdykėliškai tarsteli Mija. – Tai ypatingasis tėčio kokteilis su martiniu ir citrina – daug geresnis už šampaną.

Ji paduoda man taurę ir nekantraudama žiūri, kaip nedrąsiai gurkšteliu gėrimo.

– Hm… Skanus. Bet ir stiprus.

Ko ji nori? Gal mėgina mane nugirdyti?

– Ana, man reikia tavo patarimo. O Lilės klausti negaliu: ji į viską kritiškai žiūri, – Mija užverčia akis į lubas ir šypteli. – Ji tau labai pavydi. Manau, ji tikėjosi, kad vieną gražią dieną juodu su Kristianu bus kartu.

Garsiai ištarusi šią absurdišką mintį, Mija nusikvatoja, o aš nepastebimai krūpteliu.

Suprantu, jog man dar labai ilgai teks taikstytis su tuo, kad kitos moterys geidžia mano vyro. Bet nuveju šią atgrasią mintį šalin ir sutelkiu dėmesį į mudviejų pokalbį. Gurkšteliu martinio kokteilio.

– Pamėginsiu tau padėti. Klok.

– Kaip žinai, neseniai susipažinau su Etanu. Tavo dėka, – plačiai nusišypso Mija.

– Taip.

Po galais, ko ji iš manęs nori?

– Ana, jis nenori su manimi susitikinėti, – nepatenkinta, patempusi lūpą sako Mija.

– Šit kaip.

Suglumusi pažvelgiu į ją, sumirksiu ir pagalvoju: „O gal jis tiesiog nepametė dėl tavęs galvos?“

– Pala, tu neteisingai supratai. Jis nenori su manimi susitikinėti, nes jo sesuo draugauja su mano broliu. Supranti, jis mano, kad tai lyg ir kraujomaiša. Bet aš žinau, kad jam patinku. Ką man daryti?

– A, dabar suprantu, – sumurmu, mėgindama laimėti laiko. Ką jai pasakyti? – O ar negalėtum sutikti, kad būtumėte tik draugai, ir duoti Etanui šiek tiek laiko? Šiaip ar taip, judu susipažinote visai neseniai.

Mija kilsteli antakį.

– Klausyk, žinau, kad ir mudu su Kristianu neilgai draugaujame, bet… – suraukiu kaktą neapsispręsdama, ką iš tiesų noriu pasakyti. – Mija, tai problema, kurią turite spręsti su Etanu. Aš išmėginčiau galimybę kol kas būti tik draugais.

Mija nusišypso.

– Taip žiūrėti išmokai iš Kristiano.

Nuraustu.

– Jei nori rimto patarimo, kreipkis į Keitę. Gal ji geriau žino, kokie vėjai jos broliui galvoj.

– Taip manai?

– Taip, – sakau ir padrąsinu ją šypsniu.

– Puiku. Ačiū, Ana.

Mija dar kartą mane apkabina ir susijaudinusi įspūdingu greičiu, juolab turint omenyje jos aukštakulnius, nuskuodžia prie durų, be abejo, kankinti Keitės. Gurkšteliu martinio ir jau ketinu pasekti Mijos pavyzdžiu, bet vos pasisukusi sustoju kaip įbesta.

Į kambarį įlekia Elena – įsitempusi, paniurusi, kupina pykčio ir ryžto. Įžengusi į kambarį, ji tyliai uždaro duris ir perveria mane rūsčiu žvilgsniu.

Ak, mėšlas.

– Ana… – piktai ištaria ji.

Tvardausi kaip įmanydama, bet nuo dviejų taurių šampano ir žudiko kokteilio, kurį laikau rankoje, truputį svaigsta galva. Matyt, esu išbalusi kaip drobė, bet savo pasąmonę ir vidinę dievaitę per akimirką išmuštruoju taip, kad jos atrodytų kuo ramesnės.

– Elena, – sakau tyliai, bet tvirtai, nors man ir džiūsta burna. Kodėl taip paniškai bijau šios moters? Ir ko ji iš manęs nori?

– Nuoširdžiai tave pasveikinčiau, bet manau, kad man taip elgtis nederėtų.

Ji, žydraakė, perveria mane skvarbiu ir rūsčiu, neapykantos kupinu žvilgsniu.

– Man nereikia tavo sveikinimų, Elena. Aš jų nenoriu. Ateidama čia mane ir nustebinai, ir nuvylei.

Elena kilsteli antakį. Tikriausiai padariau jai įspūdį.

– Nieku gyvu nebūčiau pamaniusi, Anastazija, kad galėtum būti man lygiavertė priešininkė. Stebini mane kiekviename žingsnyje.

– Užtat aš išvis apie tave negalvojau, – šaltakraujiškai pameluoju. Kristianas manimi didžiuotųsi. – O dabar atsiprašysiu, mat turiu įdomesnių užsiėmimų nei tuščiai plepėti su tavimi.

– Neskubėk taip, panelyte, – piktai sušnypščia Elena, remdamasi į duris ir taip užstodama man kelią. – Po galais, ką darai sutikdama tekėti už Kristiano? Jei bent akimirką įsivaizdavai, kad su tavimi jis gali būti laimingas, tai labai klydai.

– Ne tavo reikalas, ką aš sutinku veikti su Kristianu.

Sarkastiškai šypteliu. Bet Elenai nė motais.

– Jis turi poreikių, kurių tu nė iš tolo negalėsi patenkinti, – piktdžiugiškai pareiškia ji.

– Ką tu išmanai apie jo poreikius? – piktai suurzgiu. Staiga baisiai pasipiktinu, tas pasipiktinimas degina krūtinę, o gyslomis plūsta adrenalinas. Kaip šita kalė drįsta man pamokslauti? – Tu – tik vaikų tvirkintoja, ligonė, ir jei tik galėčiau, įmesčiau tave į septintą pragaro ratą ir nueičiau šypsodamasi. O dabar traukis man iš kelio arba aš pati tave patrauksiu.

– Darai didžiulę klaidą, panele, – pagraso ji man ilgu, liesu, kruopščiai prižiūrimu pirštu. – Kaip drįsti smerkti mūsų gyvenimo būdą? Tu nieko nežinai ir net nenumanai, kur kiši galvą. O jei manai, kad jis bus laimingas su tokia pilka pelyte ir turtų medžiotoja kaip tu…

Šito tai jau per daug! Šliūkšteliu likusį martinį su citrina Elenai į veidą.

– Nedrįsk man aiškinti, kur kišu galvą! – užrinku. – Kada pagaliau suprasi? Tai ne tavo sumautas reikalas!

Ji spokso į mane pasibaisėjusi, šluostydamasi nuo veido lipnų skystį. Regis, Elena ketina mane pulti, bet staiga kažkas ją stumteli darydamas duris.

Tarpduryje pasirodo Kristianas. Vertindamas padėtį, jis užtrunka sekundės dalį, pakanka pamatyti mane, išbalusią ir virpančią, o ją – aplietą martiniu ir įsiaudrinusią. Gražus Kristiano veidas apsiniaukia, iš pykčio persikreipia ir jis žingtelėjęs atsistoja tarp mudviejų.

– Po galais, ką čia veiki, Elena? – rūsčiai ir grėsmingai klausia jis.

Ji pažvelgia į Kristianą, sumirksi.

– Kristianai, ji tau ne pora, – sušnabžda.

– Ką?! – šūkteli Kristianas, išgąsdindamas abi.

Nematau veido, bet jis visas įsitempęs, skleidžiantis priešiškumą.

– Po velnių, iš kur žinai, kas man pora?

– Tu turi ypatingų poreikių, Kristianai, – jau truputį švelniau sako Elena.

– Jau sakiau: tai ne tavo sumautas reikalas! – tūžmingai užrinka jis.

Ak, koks mėšlas. Labai supykęs Kristianas rodo savo ne tokį jau ir bjaurų veidą. Jo riksmus tuoj išgirs svečiai.

– Ką tai reiškia? – Nutilęs jis rūsčiai dėbteli į Eleną. – Manai, tu? Tu? Manai, kad tu man pora? – tyliau, bet niekinamai klausia jis ir staiga suvokiu, jog nenoriu čia būti. Nenoriu būti šio intymaus pokalbio liudytoja. Bet stoviu kaip įbesta, negalėdama pajudinti nei rankų, nei kojų.

Elena nieko neatsako, bet, rodos, atgauna savitvardą. Ji ima elgtis truputį kitaip, valdingiau žingteli prie Kristiano.

– Nieko geriau už mane tavo gyvenime nebuvo, – pasipūtusi piktai sako ji Kristianui. – Tik pažiūrėk į save. Esi vienas turtingiausių ir sėkmingiausiai dirbančių Jungtinių Valstijų verslininkų – santūrus, kupinas idėjų, ir tau daugiau nieko nereikia. Tu – savo visatos valdovas.

Kristianas žingteli atatupstas lyg perkūno trenktas, ir įsižiūri į Eleną pasibaisėjęs, tarsi netikėdamas savo ausimis.

– Tau tai patiko, Kristianai, neapgaudinėk savęs. Jau buvai pasukęs savigriovos keliu, o aš tave išgelbėjau, mano dėka išvengei cypės. Patikėk, mielasis, anksčiau ar vėliau būtum tūpęs į kalėjimą. Išmokiau tave visko, ką moki, ir visko, ko tau reikia.

Kristianas spokso į ją apimtas siaubo, išbalęs. Po akimirkos tyliai ir niekinamai prabyla:

– Išmokei mane kruštis, Elena. Bet tai tuščias veiksmas, tuščias kaip ir tu. Nesistebiu, kad Linkas tave paliko.

Pajuntu šleikštulį. Man nedera čia būti. Bet stoviu kaip prišalusi, ir kankindamasi, ir žavėdamasi, kaip juodu pliekiasi.

– Tu taip ir nepadėjai man atsitiesti, – sušnabžda Kristianas. – Niekada nepasakei, kad mane myli.

Elena prisimerkia.

– Meilė – tik kvailiams, Kristianai.

– Lauk iš mano namų! – staiga visus išgąsdina įtūžęs, ryžtingas Greisės balsas.

Visi trys atsisukame į duris ir išvystame tarpduryje stovinčią Greisę. Ji rūsčiai žvelgia į Eleną, kuri, kad ir įdegusi tarsi iš Sen Tropezo, išbąla.

Visi aiktelime ir sulaikome kvapą, o Greisė ryžtingai įžengia į kambarį ir laikas, rodos, sustoja. Nenuleisdama įtūžiu liepsnojančių akių nuo Elenos, ji prieina ir atsistoja priešais. Sunerimusi Elena plačiai atsimerkia, o Greisė skelia jai antausį – tokį skambų, kad aidas atsimuša nuo valgomojo sienų.

– Patrauk savo purvinus nagus nuo mano sūnaus, kekše tu, ir tuoj pat nešdinkis iš mano namų! – pro sukąstus dantis sušnypščia Greisė.

Priglaudusi delną prie raustančio skruosto, Elena kelias sekundes mirksėdama žiūri į Greisę apimta siaubo. Paskui paskubomis išsinešdina iš valgomojo, net durų neuždaro.

Greisė pamažu atsisuka į Kristianą, motinos ir sūnaus žvilgsniai susitinka ir ant mūsų visų tarsi stora antklodė nusileidžia slogi tyla. Po akimirkos Greisė prabyla.

– Ana, prieš atiduodama jį tau, jei neprieštarausi, norėčiau trumpai pasikalbėti su sūnumi akis į akį, – tyliai ir dusliai, bet vis tiek nepaprastai valdingai sako ji.

– Žinoma, – sušnabždu ir kuo skubiau išeinu, tik baimingai žvilgteliu per petį.

Bet nei Kristianas, nei Greisė į mane išeinančią nežiūri. Juodu žvelgia vienas į kitą, triukšmingai ir jausmingai bendraudami – nors ir be žodžių.

Sutrikusi išeinu į koridorių. Širdis daužosi, gyslomis greitai teka įkaitęs kraujas. Aš apimta panikos ir tarsi nesava. Po perkūnais, pokalbis buvo gana atviras, dabar Greisė viską žino. Neįsivaizduoju, ką ji ketina pasakyti Kristianui, ir nors žinau, kad taip nedera, priglundu prie durų slapta pasiklausyti.

– Ar ilgai, Kristianai? – įsakmiai klausia Greisė. – Pasakyk. Kiek tau buvo metų, kai tai prasidėjo?

Bet ką atsako Kristianas, negirdžiu.

– Ar viskas gerai, Ana? – sutrukdo man klausytis Ros.

– Taip. Viskas gerai. Ačiū. Aš tik…

Ros nusišypso.

– Aš tik einu pasiimti rankinės. Man reikia cigaretės.

Pasvarstau, gal eiti su ja.

– Einu į vonią.

Man reikia susivokti, surikiuoti mintis ir apgalvoti viską, ką čia mačiau ir girdėjau. Ten, viršuje, rodos, pati saugiausia vieta, kur galiu pabūti viena. Žvilgsniu nulydžiu Ros į svetainę, o tada, peršokdama išsyk po dvi pakopas, užlekiu laiptais į antrą, paskui į trečią aukštą. Dabar yra tik viena vieta, kur noriu būti.

Atidarau Kristiano vaikystės miegamojo duris, įėjusi jas uždarau ir giliai atsidūstu. Nuėjusi prie lovos, griūvu ant jos ir įsispoksau į baltas lubas.

Po galais. Be jokios abejonės, tai buvo vienas iš skausmingiausių susidūrimų, kuriuos yra tekę ištverti, todėl dabar jaučiuosi tarsi sustirusi. Mano sužadėtinis ir buvusi jo meilužė – tokio susitikimo neturėtų matyti nė viena būsima nuotaka. Taip pagalvojus, viena mano asmenybės dalis apsidžiaugia, kad Elena atskleidė tikrąjį savo veidą ir kad aš jį pamačiau.

Tada prisimenu Greisę. Vargšė Greisė viską girdėjo. Apsikabinu vieną Kristiano pagalvę. Ji tikriausiai nugirdo, kad tarp Kristiano ir Elenos buvo romanas, bet gerai nesuprato, koks ryšys juodu siejo. Ačiū Dievui. Tyliai sudejuoju.

Ką aš darau? Gal ta bjauri ragana vis dėlto teisi?

Ne, tiesiog atsisakau tuo tikėti. Ji tokia šalta ir žiauri. Papurtau galvą. Ji klysta. Aš tinku Kristianui į porą. Kaip tik manęs jam ir reikia. Staiga man tarsi akys atsiveria ir suglumusi paklausiu savęs: ne kaip Kristianas iki šiol gyveno, o kodėl. Kokios priežastys skatino jį taip elgtis su daugybe merginų – tikslaus jų skaičiaus net nenoriu žinoti. Klausti kaip šiuo atveju nedera. Jos visos buvo suaugusios. Tai buvo – kaip sakė Flinas? – pilnamečių ir protingų žmonių abipusiu sutarimu užmegzti santykiai. Svarbiau kodėl. Bėda buvo priežastys. Tas kodėl kilo iš Kristiano tamsos.

Užsimerkiu ir sulenkta ranka užsidengiu akis. Bet jis žengė į priekį, atsikratė praeities ir dabar abu esame šviesoje. Aš apakinta jo, jis – mano spindesio. Galime rodyti vienas kitam kelią. Staiga man dingteli viena mintis. Mėšlas! Klastinga, ramybės neduodanti mintis, jog kaip tik dabar esu toje vietoje, kur galiu numaldyti tą šmėklą, kad ji daugiau nesirodytų. Atsisėdu. Taip, turiu tai padaryti.

Šiaip taip atsikeliu, nusispiriu batelius ir, priėjusi prie Kristiano rašomojo stalo, atidžiai apžiūriu kamštinę skelbimų lentą. Kristiano vaikystės ir jaunystės nuotraukos vis dar čia, ir dabar, kai pagalvoju apie jo ir ponios Robinson pokalbį, kurio liudytoja nenoromis tapau, man dar labiau prislegia širdį. O kampe prisegta dar viena nespalvota nuotraukėlė – jo motina, kekšė narkomanė.

Užsidegu stalinę lempą ir nukreipiu jos šviesą į tos moters nuotrauką. Net nežinau, kuo ji vardu. Ji atrodo labai panaši į sūnų, tik jaunesnė ir labiau paniurusi, žvelgdama į sielvartingą jos veidą nejaučiu nieko kito, tik gailestį. Atidžiai įsižiūrėjusi į nuotrauką ieškau veido bruožų, panašių į mano. Prisimerkiu, pasilenkiu prie pat nuotraukos, bet tokių bruožų nematau. Gal tik mudviejų plaukai panašūs, bet jos šviesesni už maniškius. Aš į ją visai nepanaši. Man iš karto palengvėja.

Pasąmonė nebyliai priekaištauja man sukryžiavusi rankas ant krūtinės, piktai žvelgdama per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų. „Kam dar save kankini? Juk jau sutikai. Jau pasiklojai lovą.“ Patempusi lūpą piktai žvilgteliu į ją. Taip, sutikau ir nė kiek nesigailiu. Noriu visą likusį gyvenimą gulėti toje lovoje su Kristianu. Mano vidinė dievaitė sėdi lotoso poza ir romiai šypsosi. Taip. Mano sprendimas teisingas.

Turiu rasti Kristianą, kitaip jis nerimaus. Nežinau, ar ilgai užtrukau šiame kambaryje, mat praradau laiko nuovoką; jis pamanys, kad pabėgau. Sumojusi, kad Kristianas tikriausiai reaguos per jautriai, užverčiu akis į lubas. Tikiuosi, kad juodu su Greise pasikalbėjo. Vien nuo minties, ką dar ji galėjo jam pasakyti, mane nukrečia šiurpas.

Kristianą sutinku lipantį į antrą aukštą manęs ieškoti. Jo veide matyti įtampa ir nuovargis, jis – visai ne tas Penkiasdešimt, su kuriuo atvažiavau į pobūvį. Stoviu ant laiptų aikštelės krašto, o jis sustoja ant viršutinės laiptų pakopos, tad dabar mudu vienodo ūgio.

– Sveika, – nedrąsiai sako jis.

– Sveikas, – ramiai atsakau.

– Nerimavau…

– Žinau, – pertraukiu jo mintį. – Atsiprašau, ši šventė mane per daug išvargino. Turėjau pasitraukti, supranti? Ir pagalvoti.

Ištiesiu ranką ir paglostau jam skruostą. Kristianas užsimerkęs atsako į mano prisilietimą.

– Ir pamanei, kad geriausia bus galvoti mano kambaryje?

– Taip.

Kristianas paima mane už rankos, trūkteli ir suspaudžia glėbyje, o aš mielai leidžiuosi jo apkabinama, nes jo glėbys – mano mėgstamiausia vieta pasaulyje. Nuo jo sklinda švarių apatinių ir kūno prausiklio kvapas, taip pat ypatingas Kristiano aromatas – kito taip raminančio ir taip jaudinančio daugiau niekur pasaulyje nėra. Jis įbeda nosį man į plaukus ir įkvepia.

– Atleisk, kad tau teko tai iškęsti.

– Tu dėl to nekaltas, Kristianai. Ko ji čia apskritai atėjo?

Jis pažvelgia į mane ir gailiai perkreipia lūpas.

– Elena – šeimos draugė.

Mėginu tvardytis.

– Jau nebe. Kaip jaučiasi tavo mama?

– Mama dabar gerokai ant manęs pyksta. Džiaugiuosi, kad ten buvai tu ir kad vakarėlis buvo įsibėgėjęs. Antraip tikriausiai jau būčiau išleidęs paskutinį kvapą.

– Ar padėtis tikrai tokia bloga?

Kristianas linkteli rimtu veidu ir aš suprantu, kad mamos reakcija jį apstulbino.

– Argi galima ją dėl to kaltinti? – tyliai ir meiliai klausiu.

Kristianas apkabina mane stipriau ir susimąsto, iš karto nesumodamas, ką atsakyti.

– Ne, – pagaliau pripažįsta.

Na, štai! Pradžia padaryta!

– Gal galime atsisėsti? – paklausiu.

– Žinoma. Čia?

Linkteliu ir mudu susėdame ant viršutinės laiptų pakopos.

– Na, kaip jautiesi? – pasiteirauju nedrąsiai laikydama jo ranką ir žvelgdama į liūdną jo veidą.

Kristianas atsidūsta.

– Jaučiuosi išsilaisvinęs.

Jis gūžteli, paskui džiugiai nusišypso – tai nuostabi, nerūpestinga Kristiano šypsena, o prieš kelias akimirkas matytos įtampos ir nuovargio jo veide kaip nebūta.

– Šit kaip? – apsidžiaugusi išsišiepiu.

Oho, dėl tokios jo šypsenos šliaužčiau per stiklo šukes.

– Mudviejų dalykiniai santykiai baigti. Galutinai.

Suraukusi kaktą žvelgiu į jį.

– Nutrauksi grožio salonų verslą?

Kristianas prunkšteli.

– Nesu toks kerštingas, Anastazija, – priekaištingai sako. – Ne. Tuos salonus aš jai padovanosiu. Pirmadienį pašnekėsiu su savo teisininku. Tiek aš Elenai tikrai skolingas.

Žiūrėdama į jį, kilsteliu antakį.

– Ir daugiau tavo gyvenime ponios Robinson nebus?

Kristianas linksmai šypteli ir palinguoja galvą.

– Nebus.

Vėl nusišypsau.

– Gaila, kad praradai draugę.

Jis gūžteli ir pašaipiai šypteli.

– Ar tikrai?

– Ne… – nuraudusi prisipažįstu.

– Eikš, – Kristianas atsistoja ir ištiesia man ranką. – Grįžkime į pobūvį, surengtą mūsų garbei. Galbūt aš net pasigersiu.

– Ar tu kada nors pasigeri? – imdama jo ranką klausiu.

– Nesu pasigėręs nuo pašėlusios paauglystės laikų.

Mudu lipame laiptais žemyn.

– Ar ko nors valgei? – pasiteirauja Kristianas.

Velniava.

– Ne.

– Turėtum pavalgyti. Sprendžiant iš to, kaip Elena atrodė ir koks kvapas nuo jos sklido, apipylei ją iš kojų verčiančiu tėčio kokteiliu.

Jis žiūri į mane skvarbiu žvilgsniu, stengdamasis dėtis rimtas, bet nieko jam neišeina.

– Kristianai, aš…

Jis kilsteli ranką.

– Nesiginčyk, Anastazija. Jei nori gerti ir laistyti alkoholiniais gėrimais mano buvusiąsias, turi ir valgyti. Tai pirmoji taisyklė. Rodos, po pirmos kartu praleistos nakties mudu apie tai jau šnekėjomės.

O kaipgi. „Heathman“ viešbutyje.

Koridoriuje Kristianas stabteli, paglosto man veidą, pirštais perbraukia per skruostą.

– Kelias valandas gulėjau ir žiūrėjau į tave miegančią, – sumurma jis. – Gali būti, kad jau tada tave mylėjau.

Ak…

Jis pasilenkia, švelniai mane pabučiuoja ir man atitirpsta visas kūnas, visa per pastarąją valandą susikaupusi įtampa palengva atslūgsta.

– Valgyk, – sukužda jis.

– Gerai, – klusniai linkteliu, nes šią akimirką dėl Kristiano, ko gero, padaryčiau bet ką.

Paėmęs už rankos, jis nusiveda mane į virtuvę, kur pobūvis pačiame įkarštyje.

– LABOS NAKTIES, DŽONAI, RIANA.

– Dar kartą sveikiname, Ana. Judu būsite puiki pora.

Daktaras Flinas maloniai mums nusišypso. Juodu su Riana stovi koridoriuje susiruošę važiuoti, tad nori atsisveikinti.

– Labos nakties.

Kristianas uždaro duris ir papurto galvą. Jis pažvelgia į mane iš jaudulio staiga suspindusiomis akimis.

Kas čia darosi?

– Liko tik šeimos nariai. Rodos, mama padaugino kokteilių.

Šeimos poilsio kambaryje įsijungusi žaidimų pultą Greisė dainuoja karaokę. O Keitė su Mija labai stengiasi ją paskatinti.

– Ar verta jai priekaištauti? – vypteliu, norėdama išlaikyti tarp mudviejų nerūpestingą nuotaiką. Ir neprašaunu pro šalį.

– Šaipotės iš manęs, panele Stil?

– Taip.

– Sunki buvo diena.

– Kristianai, pastaruoju metu visos dienos su tavimi sunkios, – sakau neslėpdama pašaipos.

Jis papurto galvą.

– Taikli ir tiksliai suformuluota pastaba, panele Stil. Eikš, noriu tau kai ką parodyti.

Paėmęs už rankos, jis per visą namą nusiveda mane į virtuvę, kurioje Karikas, Etanas ir Eliotas šnekasi apie „The Mariners“ komandą ir geria paskutinius kokteilius užkąsdami vaišių likučiais.

– Vadinasi, einate pasivaikščioti? – nepiktai pasišaipo Eliotas, pamatęs mudu žengiančius pro duris į terasą.

Kristianas nieko jam neatsako. Karikas susiraukęs žvilgteli į Eliotą ir papurto galvą be žodžių priekaištaudamas.

Kai prieiname prie pievelės, nusiaunu batelius. Virš įlankos skaisčiai šviečia delčia. Ta šviesa nuostabi, krisdama skaidosi į daugybę pilkų atspalvių, o tolumoje mirguliuoja Siatlo šviesos. Elinge dega šviesos ir šaltoje mėnesienoje jis atrodo nelyginant blausiai šviečiantis švyturys.

– Kristianai, rytoj norėčiau nueiti į bažnyčią.

– Šit kaip?..

– Meldžiausi, kad grįžtum sveikas, ir tu grįžai. Tad dabar turiu bent jau ten nueiti.

– Gerai.

Kelias akimirkas žingsniuojame susikibę už rankų, gaubiami jaukios tylos. Staiga aš kai ką prisimenu.

– Kur ketini kabinti mano nuotraukas, kurias padarė Chosė?

– Maniau, galėtume rasti joms vietos naujajame name.

– Tu jį nupirkai?

Kristianas stabteli, atidžiai pažvelgia į mane ir, neslėpdamas susirūpinimo, sako:

– Nupirkau. Pamaniau, kad jis tau patiko.

– Patiko. Kada nupirkai?

– Vakar rytą. Dabar turime nuspręsti, ką su juo darysime, – lengviau atsidusęs sumurma jis.

– Negriauk jo. Prašau… Tas namas žavus. Jam tik reikia rūpestingų šeimininkų rankų.

Kristianas žvilgteli į mane ir šypteli.

– Gerai. Pasišnekėsiu su Eliotu. Jo pažįstama gera architektė jau dirbo mano name Aspene; Eliotas galės naująjį namą rekonstruoti.

Prunkšteliu staiga prisiminusi, kaip paskutinį kartą šviečiant mėnesienai per šią pievelę ėjome į elingą. Ak, gal tą patį padarysime ir dabar? Nusišypsau.

– Kas yra?

– Prisiminiau, kaip anąkart nusinešei mane į elingą.

Kristianas tyliai nusijuokia.

– Ak, buvo smagu. Tiesą sakant…

Staiga jis stabteli, čiumpa mane, persimeta per petį, o aš suspiegiu, nors ir žinau, kad kelias netolimas.

– Jei gerai pamenu, buvai labai piktas, – sakau gaudydama kvapą.

– Anastazija, aš nuolat labai piktas.

– Ne, netiesa.

Sustojęs prie medinių durų, jis užploja man per užpakalį. Tada nuleidžia ant žemės ir abiem rankomis suima mano plaštaką.

– Ne, daugiau nepyksiu.

Pasilenkęs godžiai mane pabučiuoja. O tada pasitraukia, palikęs mane be žado ir apimtą deginančios aistros.

Kristianas žvelgia į mane ir iš elingo sklindančioje šviesoje matau, kad jis sunerimęs. Mano nerimaujantis vyras, – nei šviesusis, nei tamsusis riteris, – tiesiog gražus ir ne toks jau pagedęs vyras, kurį aš myliu. Pakėlusi rankas paglostau jam veidą, pirštais perbraukiu per smilkinius, skruostus, pasiekiu smakrą, o tada smiliumi liesteliu lūpas. Kristianas atsipalaiduoja.

– Turiu tau viduje kai ką parodyti, – tyliai sako jis ir atidaro duris.

Ryškios dienos šviesos lempos apšviečia įspūdingą prieplaukoje ant tamsių bangų besisupantį motorinį katerį. Šalia jo pririšta irklinė valtis.

– Eikš.

Paėmęs už rankos, Kristianas nusiveda mane mediniais laiptais į viršų. Atidaręs duris, jis žingteli į šalį leisdamas man įeiti pirmai.

Iš nuostabos net išsižioju. Palėpė neatpažįstamai pasikeitusi. Kambarys pilnas gėlių… visur gėlės. Kažkas iš gražiausių pievos gėlių, spindinčių Kalėdų girliandų ir mažyčių žibintų, švelniai ir blausiai spingsinčių kambaryje, sukūrė stebuklingą buduarą.

Staiga atsisuku į Kristianą ir išvystu jį įdėmiai žiūrintį į mane neperprantamu veidu. Jis gūžteli.

– Norėjai širdelių ir gėlyčių, – susako.

Nustebusi sumirksiu, vis dar netikėdama savo akimis.

– Mano širdį jau turi… – jis mosteli į kambarį.

– O čia – gėlytės, – pašnabždomis baigiu jo pradėtą sakinį. – Kristianai, tai nuostabu.

Nežinau, ką daugiau pasakyti. Pajuntu krūtinėje plazdant širdį, o akys paplūsta ašaromis.

Trūktelėjęs už rankos, jis įsiveda mane į kambarį ir, man nespėjus atsitokėti, priklaupia ant vieno kelio. Po perkūnais… šito nesitikėjau! Man pristinga kvapo.

Iš vidinės švarko kišenės jis išsitraukia žiedą ir pakelia į mane pilkas, spindinčias, nuoširdžias ir jaudulio kupinas akis.

– Anastazija Stil. Myliu tave. Noriu visą gyvenimą gerbti tave, mylėti ir ginti. Būk mano. Visada. Kurkime bendrą gyvenimą. Tekėk už manęs.

Žiūrint į Kristianą man ima ristis ašaros. Mano Penkiasdešimt, mano žmogus… Aš jį taip myliu, kad mane užplūsta didžiulė jausmų banga ir tegaliu ištarti „taip“.

Lengviau atsikvėpęs, Kristianas nusišypso ir neskubėdamas užmauna man žiedą. Jis gražus, platininis, su ovalia deimanto akimi. Nieko sau, koks didelis… Didelis, bet paprastas ir tuo paprastumu žavintis.

– Ak, Kristianai, – verksmingai pratariu staiga užplūsta džiaugsmo, suklumpu prie jo, pirštus panardinu jam į plaukus ir pabučiuoju – iš visos širdies. Pabučiuoju šį gražuolį vyrą, kuris myli mane ir kurį myliu aš. Jis mane apkabina, jo rankos susiranda mano plaukus, o lūpos – mano lūpas. Giliai širdyje žinau, kad visada priklausysiu jam, o jis visada bus mano. Mudu jau taip toli nuėjome ir dar ilgesnis kelias laukia, bet mes puikiai vienas kitam tinkame. Esame vienas kitam skirti.

Jis stipriai užtraukia dūmą, tamsoje ryškiai suspindi rausvai gelsvas cigaretės galiukas. Paskui neskubėdamas iškvepia, išpučia dūmus, o galiausiai paleidžia į orą du tabako dūmų ratilus – mėnesienoje vaiduokliškai blyškius, išsisklaidančius prieš akis. Nuobodžiaudamas jis sujuda, pasimuisto sėdynėje, tada paskubomis gurkšteli pigios degtinės iš butelio, suvynioto į aptrintą rudą popierių, ir vėl suspaudžia jį tarp šlaunų.

Pats netiki, kad vis dar jį seka. Lūpos persikreipia nuo piktdžiugiškos šypsenos. Sraigtasparnį sugadinti buvo drąsu, nors ir skubota. Vienas iš didžiausių gyvenimo nuotykių. Bet naudos jokios. Jis vyptelėdamas užverčia akis aukštyn. Tik pamanyk, tas šunsnukis tikrai moka pilotuoti.

Jis piktai prunkšteli.

Jie pernelyg jį nuvertino. Jei Grėjus bent akimirką manė, kad jis inkšdamas tyliai pranyks tamsoje, tai tas šuns kotas dar nepažįsta Džeko.

Visą gyvenimą taip buvo. Žmonės vis deramai jo neįvertindavo – laikė vyruku, graužiančiu knygas. Po perkūnais! Bet tas knygas graužiantis vyrukas turi absoliučią regimąją atmintį. Ak, kiek daug jis išmoko, kiek daug sužinojo… Jis vėl pašaipiai prunkšteli. Taip, apie tave, Grėjau. Daug ką apie tave žinau.

Kaip vaikinukui iš Detroito užkampio, visai neblogai.

Kaip vaikinukui, gavusiam Prinstono universiteto stipendiją, visai nieko.

Kaip vaikinukui, baigusiam koledžą ir savo jėgomis įsitrynusiam į leidybos verslą, visai neblogai.

O dabar visa tai perniek, tiesiog nuleista į klozetą per tą Grėjų ir jo kekšytę. Jis rūsčiai dėbteli į namą, tarsi šis įkūnytų visa, ką jis niekina. Bet čia nieko nevyksta. Iš namo išeina tik šviesiaplaukė juodai apsirengusi boba dideliais papais, visa apsižliumbusi, nusvirduliavusi sėda į „Mercedes CLK“ ir išsinešdina.

Jis niūriai nusijuokia, paskui susiraukia. Velnias, tie šonkauliai… Vis dar skauda nuo to Grėjaus parankinio spyrių.

Jis vėl prisimena tą sceną: „Po galais, dar kartą prikišk nagus prie panelės Stil, ir aš tave, šūdžiau, nudėsiu!“

Jis vėl patogiai įsitaiso sėdynėje. Rodos, laukia ilga naktis. Jis liks čia, stebės ir lauks. Vėl užsitraukia „Marlboro Red“. Jis sulauks savo progos. Ir jau greitai.

Content

Джеймс Эрика Леонард Penkiasdešimt tamsesnių atspalvių