Джеймс Эрика Леонард

Penkiasdešimt išlaisvintų atspalvių

Versta iš:

E L James

FIFTY SHADES FREED

Arrow books

Ši knyga – grožinės literatūros kūrinys. Visi vardai ir pavardės, veikėjai, veiksmo vietos ir įvykiai yra arba autorės sugalvoti, arba naudojami jos kaip pramanyti. Bet koks panašumas į tikrus tebegyvenančius ar jau mirusius žmones, į įvykius ar vietas yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090111321

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2012

The author published an earlier serialized version of this story online with different characters as “Master of the Universe” under the pseudonym Snowqueen’s Icedragon.

Viršelio dizainas © Jennifer McGuire

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jovita Liutkutė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Redagavo Edita Vaskelaitė

Korektūra Gražina Stankevičienė

Viršelio adaptavimas Galina Talaiko

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Para mi Mamá con todo mi amor y gratitud.1

Ir savo mylimam tėvui.

Tėti, kasdien tavęs ilgiuosi.

1 Skiriu savo mamai – su didžiule meile ir dėkingumu (isp.).

PADĖKOS

Ačiū Niallui, mano uolai.

Kathleen – tiesiog už tai, kad buvo puiki naujų idėjų mėgintoja, draugė, patikėtinė ir tikra technikos žinovė.

Bee – už neišsenkančią moralinę paramą.

Taylor (taip pat puikiai technikos žinovei), Susi, Pam ir Norai, parodžiusioms, kaip gerai leisti laiką.

Už patarimus ir taktiškumą norėčiau nuoširdžiai padėkoti:

dr. Rainai Sluder, konsultavusiai visais medicinos klausimais; Anne Forlines, negailėjusiai patarimų finansų klausimais; Elizabeth de Vos, maloniai sutikusiai paaiškinti, kaip Amerikoje veikia įvaikinimo sistema.

Ačiū Maddie Blandino už puikų ir įkvepiantį meną.

Taip pat – Pam ir Gillian už rytinę šeštadienio kavą ir grąžinimą į tikrą gyvenimą.

Dėkoju romaną išleidusios leidyklos darbuotojoms: Andreai, Shay ir visada žaviai, tik kartkartėmis rūsčiai Janine, kantriai, su dvasios tvirtybe ir puikiu humoro jausmu kentusiai mano kaprizus.

Taip pat ačiū Amandai ir „The Writer’s Coffee Shop“ leidyklos darbuotojams, ir pagaliau – kuo nuoširdžiausia padėka „Vintage“ kolektyvui.

PROLOGAS

„Mamyte! Mamyte!“ Mamytė miega ant grindų. Jau ilgai miega. Glostau mamytei plaukus, nes jai patinka. Papurtau ją. „Mamyte!“ Man skauda pilvuką. Jis nori valgyti. Jo nėra. Noriu gerti. Virtuvėje prisitraukiu kėdę prie kriauklės ir atsigeriu. Mano mėlynas megztukas apsitaško vandeniu. Mamytė tebemiega. „Kelkis, mamyte!“ Ji guli nejudėdama. Ji šalta. Paėmęs atnešu savo antklodę, apkloju mamytę ir atsigulu šalia, ant lipnaus žalio kilimėlio. Mamytė tebemiega. Turiu dvi žaislines mašinėles. Jos lenktyniauja ant grindų, prie miegančios mamytės. Man rodos, mamytė serga. Ieškau ko nors pavalgyti. Šaldiklyje randu žirnelių. Jie šalti. Po trupučiuką juos suvalgau. Nuo tų žirnelių man ima skaudėti pilvuką. Miegu šalia mamytės. Žirneliai baigėsi. Šaldiklyje yra dar kažko. Kvepia keistai. Lyžteliu ir liežuvis prilimpa prie radinio. Pamažu jį suvalgau. Skonis šlykštus. Atsigeriu vandens. Žaidžiu su mašinėlėmis, paskui vėl užmiegu šalia mamytės. Ji tokia šalta ir nepabunda. Staiga su trenksmu atsidaro durys. Užkloju mamytę savo antklode. Jis čia. „Prakeikimas. Koks čia velnias? Ak, ta išprotėjusi suknista kalė. Mėšlas. Velnias. Nesipainiok man po kojom, šūdeli.“ Jis man spiria ir aš galva trenkiuosi į grindis. Man skauda galvą. Jis kažkam paskambina ir išeina. Užrakina duris. Vėl atsigulu šalia mamytės. Man skauda galvą. Įeina policininkė. „Ne. Ne. Ne. Nelieskit manęs. Nelieskit manęs. Nelieskit. Liksiu su mamyte. Ne. Nesiartinkit!“ Policininkė paima antklodę ir sučiumpa mane. Imu rėkti: „Mamyte! Mamyte!“ Noriu pas mamytę. Bet nerandu žodžių. Negaliu ištarti nė vieno. Mamytė manęs negirdi. Neberandu žodžių.

– Kristianai! Kristianai! – atkakliai šūkčioja ji, žadindama jį iš košmaro, traukdama iš nevilties bedugnės. – Aš čia. Aš čia.

Pabudęs jis išvysta ją pasilenkusią, tvirtai suėmusią už pečių, purtančią jį, pamato jos veide sielvartą, išplėstas ir ašarų pilnas mėlynas akis.

– Ana… – vos girdimai sukužda jis, tas kuždesys duslus, baimingas. – Tu čia…

– Žinoma, aš čia.

– Sapnavau…

– Žinau. Aš čia, aš čia.

– Ana… – vėl pašnibždomis ištaria jis, ir tas vardas – tarsi talismanas, saugantis nuo niūrios, kvapą gniaužiančios panikos, tekančios jo gyslomis.

– Ššš… Aš čia…

Ji apsikabina jį, apglėbia rankomis, apsiveja kojomis, jos šiluma smelkiasi į jo kūną, vydama ir šešėlius, ir baimę. Ji – saulės spindulys, ji – šviesa… ji priklauso jam.

– Prašau, nesipykime, – kimiai prataria jis ir ją apkabina.

– Gerai.

– Įžadai. Paklusnumo nereikalausiu. Aš galiu. Mudu rasime išeitį…

Žodžiai pilasi jam – susijaudinusiam, sutrikusiam ir būgštaujančiam – iš burnos.

– Taip. Rasime. Visada rasime išeitį, – sušnabžda ji, lūpomis susiranda jo lūpas, nutildo jį ir grąžina į dabartį.

PIRMAS SKYRIUS

Pro jūrų žolių skėčio nuo saulės pinučius žiūriu į dangų – patį žydriausią, vasariškai žydrą, tokį žydrą, koks būna tik Viduržemio jūros šalyse, – ir kartkartėmis patenkinta atsidūstu. Kristianas – šalia manęs, guli išsitiesęs ant paplūdimio gulto. Mano sutuoktinis, mano patrauklus gražuolis vyras, be marškinių, mūvintis džinsus patrumpintomis klešnėmis, skaito knygą, pranašaujančią Vakarų bankininkystės sistemos žlugimą. Iš visko sprendžiant, knyga nepaprastai įdomi. Dar nemačiau jo taip ramiai sėdinčio. Jis atrodo veikiau kaip studentas, o ne kaip gyvenime daug pasiekęs vienos iš sėkmingiausiai veikiančių Jungtinių Valstijų privataus kapitalo įmonių generalinis direktorius.

Besibaigiant medaus mėnesiui, tingiai tysome popietės saulėje, Monako viešbučio, taikliai pavadinto „Beach Plaza Monte Carlo“, paplūdimyje, nors šiame viešbutyje ir negyvename. Atsimerkusi pažvelgiu į tolį, į uoste prišvartuotą „Fair Lady“2. Suprantama, mudu gyvename prabangioje motorinėje jachtoje. Ji, pastatyta 1928-aisiais, didingai supasi ant bangų tarsi visų kitų uoste esančių jachtų karalienė. Atrodo kaip prisukamas vaikiškas žaisliukas. Kristianas ją dievina – nujaučiu, kad jaučia pagundą ją nusipirkti. Dievaži, tie berniukai su savo žaisliukais…

Sėdžiu patogiai atsilošusi, per savo naująjį „iPod“ grotuvą klausausi Kristiano Grėjaus surinktų dainų ir snūduriuoju popiečio saulėje pamažu prisimindama jo piršlybas. Ak, tos svajonių piršlybos elinge… Rodos, dar ir dabar užuodžiu malonų pievų gėlių aromatą…

– Gal galėtume susituokti rytoj? – tyliai sušnabžda man į ausį Kristianas.

Tysau prigludusi jam prie krūtinės elinge, gėlėmis iškaišytame buduare, ką tik aistringai pasimylėjusi ir pasisotinusi.

– Hm…

– Ar tai reiškia „taip“? – ir su nuostaba, ir su viltimi klausia jis.

– Hm…

– O gal „ne“?

– Hm…

Pajuntu jį šypsantis.

– Panele Stil, ar negebate kalbėti aiškiai?

Nusišypsau ir aš.

– Hm…

Kristianas nusijuokia, stipriai suspaudžia mane glėbyje ir pabučiuoja į viršugalvį.

– Tad rytoj, Vegase.

Mieguista pakeliu galvą.

– Kažin ar mano tėvai tuo labai apsidžiaugtų.

Jis pirštų galiukais švelniai perbėga man nugara aukštyn, paskui žemyn.

– O ko nori tu, Anastazija? Susituokti Las Vegase? O gal tradicinio vestuvių pokylio su galybe svečių? Pasakyk.

– Ne, galybės svečių nereikia… Pakaks draugų ir šeimos narių.

Pakeliu akis į Kristianą ir susijaudinu išvydusi tylų maldavimą pilkose, spindinčiose jo akyse. Ko nori jis?

– Gerai, – linkteli Kristianas. – Kada?

Gūžteliu pečiais.

– Ar šventė galėtų vykti čia? – nedrąsiai pasiteirauja jis.

– Tavo tėvų namuose? Ar jie neprieštarautų?

Kristianas prunkšteli.

– Mano mama būtų labai patenkinta.

– Gerai, tada švęskime čia. Neabejoju, kad mano mamai su tėčiu taip irgi labiau patiktų.

Jis paglosto man plaukus. Argi galėčiau būti dar laimingesnė?

– Gerai, sutarėme dėl vietos, dabar reikia paskirti laiką.

– Laiką turėtum derinti su savo mama.

– Hm… – Kristiano šypsena priblėsta. – Duodu jai daugiausia mėnesį. Taip tavęs geidžiu, kad ilgiau negalėsiu laukti.

– Kristianai, juk turi mane. Ir jau senokai. Bet gerai – tebūnie mėnuo.

Švelniai ir nekaltai pakšteliu jam į krūtinę ir pakėlusi galvą nusišypsau.

– Nudegsi, – šnabždėdamas į ausį iš snaudulio pažadina Kristianas.

– Dėl tavęs sutikčiau ir sudegti.

Kuo meiliausiai jam nusišypsau. Vėlyvą popietę saulė pasislinko, dabar aš tiesioginiuose jos spinduliuose. Kristianas santūriai šypteli ir mitriai patraukia mano gultą į skėčio nuo saulės teikiamą pavėsį.

– Saugokitės Viduržemio jūros kraštų saulės, ponia Grėj.

– Dėkui jums už altruizmą, pone Grėjau.

– Nėra už ką, ponia Grėj, be to, aš toli gražu nesu altruistas. Jei nudegsite, negalėsiu jūsų liesti, – kilsteli antakį jis, o jo akys linksmai suspindi, ir man širdis, rodos, tuoj iššoks iš krūtinės. – Bet numanau, kad tai žinote ir tik juokiatės iš manęs.

– Argi aš taip galėčiau? – aikteliu, dėdamasi nekalta ir naivi.

– Taip, ir galėtum, ir iš tiesų taip elgiesi. Dažnai. Tai viena iš daugybės tavo savybių, kurios man patinka.

Pasilenkęs jis mane pabučiuoja ir žaismingai krimsteli apatinę lūpą.

– Tikėjausi, kad įtrinsi mane kremu nuo saulės, – sakau nepatenkinta, papūtusi lūpas ir atitraukusi jas nuo Kristiano lūpų.

– Ponia Grėj, tai juodas darbas, bet… negaliu šio siūlymo atmesti. Atsisėsk, – liepia jis kimiu balsu.

Aš paklūstu ir jis stipriais, mitriais pirštais kruopščiai įtrina mane kremu nuo saulės.

– Tu nepaprastai žavi. Man pasisekė, – sumurma Kristianas, kai jo pirštai, skirstydami kremą, slysta per krūtis.

– Taip, tikrai, pone Grėjau.

Truputį kilstelėjusi blakstienas, droviai pažvelgiu jam į akis.

– Kuklumas jus puošia, ponia Grėj. Apsiversk. Noriu ištepti nugarą.

Šypsodamasi apsiverčiu ant pilvo ir jis atsega siaubingai brangaus mano bikinio liemenėlės sąsagą.

– Kaip jaustumeisi, jei vaikščiočiau po paplūdimį be liemenėlės kaip ir kitos moterys? – klausiu.

– Nepatenkintas, – nedvejodamas pareiškia Kristianas. – Jau ir dabar nesijaučiu laimingas, kad tu taip išsinuoginusi. – Pasilenkęs jis sušnabžda man į ausį: – Nežaisk su ugnimi.

– Ar tai iššūkis, pone Grėjau?

– Ne. Tik konstatuoju faktą, ponia Grėj.

Atsidusdama papurtau galvą. Ak, Kristianai… mano savininkiškasis, pavydusis Kristianai, kontrolės maniake…

Baigęs darbą, jis pliaukšteli man per užpakalį.

– Bus gerai, moterie.

Suzvirbia jo visur esantis ir niekada nenutylantis „BlackBerry“ telefonas. Susiraukiu, o Kristianas patenkintas šypteli.

– Jūsų kūnas skirtas tik mano akims, ponia Grėj.

Žaismingai mane įspėdamas Kristianas kilsteli antakį, dar kartą pliaukšteli per užpakalį ir vėl atsisėda ant savo paplūdimio gulto, ketindamas atsiliepti į skambutį.

Mano vidinė dievaitė murkia kaip patenkinta katė. Galbūt šįvakar galėtume surengti uždarą pasirodymą, skirtą vien jo akims. Ji iškalbingai šypteli ir kilsteli antakį. Pagalvojusi apie tai, plačiai nusišypsau ir vėl nugrimztu į popiečio siestą.

– MAM’SELLE? UN „PERRIER“ POUR MOI, un „Coca-Cola Light“ pour ma femme, s’il vous plait. Et quelque chose a manger… laissez moi voir la carte.3

Hm… nuo sklandžios Kristiano prancūzų kalbos pabundu. Saulei plieskiant į veidą suvirpinu blakstienas ir pamatau į mane žiūrintį Kristianą ir jauną uniformuotą padavėją, kuri jau nueina aukštai iškėlusi padėklą ir gundomai mosuodama į uodegą surištais šviesiais plaukais.

– Ištroškai? – klausia Kristianas.

– Taip, – sumurmu vis dar mieguista.

– Galėčiau visą dieną į tave žiūrėti. Pavargai?

Nuraustu.

– Vakar naktį miegojau nedaug.

– Ir aš.

Jis plačiai nusišypso, padeda į šalį telefoną ir atsistoja. Jo šortų klešnės truputį nusileidžia, bet… iš po jų dar matyti maudymosi glaudės. Kristianas nusimauna šortus, nusispiria paplūdimio šlepetes. Pamirštu, apie ką galvojau…

– Eikš su manimi paplaukioti, – ištiesia ranką Kristianas, o aš žiūriu į jį apdujusi. – Paplaukioti, – linksmai ir kreipdamas galvą į šalį pakartoja jis. Vis tiek nesulaukęs mano atsakymo, lėtai papurto galvą. – Regis, pirmiausia reikia tave pažadinti.

Jis staiga pripuola, čiumpa mane ant rankų ir pakelia, o aš suspiegiu – daugiau iš netikėtumo nei iš išgąsčio.

– Kristianai! Paleisk mane! – klykteliu.

Jis sukikena.

– Paleisiu tik jūroje, mažyte.

Keli paplūdimyje besideginantys žmonės truputį suglumę, bet nerodydami didelio susidomėjimo, – dabar suprantu, kad tai tipiškas prancūzų elgesys, – žiūri, kaip Kristianas nusineša mane prie jūros ir įbrenda į vandenį.

Rankomis apsiveju jo kaklą ir tvirtai suneriu pirštus.

– Tu to nepadarytum, – sakau gaudydama kvapą ir slopindama kylantį juoką.

Jis plačiai nusišypso.

– Ak, Ana, mažyte, ar per trumpą mūsų pažinties laiką taip nieko ir neišmokai?

Kristianas mane pabučiuoja, o aš, naudodamasi proga, pirštais perbraukiu jam per plaukus, abiem saujom jų sugniaužiu ir atsakau į bučinį įleisdama liežuvį jam į burną. Kristianas staiga garsiai įkvepia, atsilošia, o jo akys – padūmavusios, bet budrios.

– Perpratau tavo žaidimą, – sukužda jis ir, tebelaikydamas mane ant rankų, ima lėtai nirti į vėsų, skaidrų vandenį, o jo lūpos vėl susiranda manąsias.

Tvirtai apkabinu savo vyrą ir netrukus pamirštu Viduržemio jūros vėsą.

– Maniau, norėjai plaukioti, – burbteliu prikišusi lūpas jam prie burnos.

– Tu labai blaškai dėmesį, – Kristianas kelis kartus dantimis grybšteli man apatinę lūpą. – Bet nežinau, ar noriu, kad dori Monte Karlo žmonės matytų mano žmoną, apimtą meilės kančių.

Dantimis atsargiai brūkšteliu Kristianui per žandikaulį jusdama, kaip jo barzdos šereliai kutena liežuvį, ir visiškai nekreipdama dėmesio į dorus Monte Karlo žmones.

– Ana… – sudejuoja jis.

Apsivyniojęs riešą į uodegą surištais mano plaukais, jis švelniai trūkteli ranką ir atlošia man galvą, kad lengviau pasiektų kaklą. Paskui, nuo ausies keliaudamas prie sprando, apiberia mane bučiniais.

– Gal paimti tave jūroje? – pašnibždomis klausia.

– Taip, – sukuždu.

Kristianas atšlyja ir nužvelgia mane meiliu, geidulingu ir linksmu žvilgsniu.

– Ponia Grėj, jūs nepasotinama ir begėdė… Ir kokią pabaisą aš išugdžiau?

– Pabaisą, vertą savęs. Argi kitokią būtum mane ėmęs?

– Paimsiu tave visaip, kaip tik įmanoma, juk žinai. Bet ne dabar. Ne žmonėms matant, – jis krypteli galvą į krantą.

Ką?

Na, žinoma, keli paplūdimyje gulėję ir saulėje deginęsi poilsiautojai pamiršo abejingumą ir dabar susidomėję mus stebi. Staiga Kristianas čiumpa mane, apglėbia per juosmenį ir švysteli į orą: pūkšteliu į vandenį ir nugrimztu ant švelnaus, bangų skalaujamo smėliuko. Išnyru kosėdama, spjaudydama vandenį ir kikendama.

– Kristianai! – priekaištingai šūkteliu, verdama jį rūsčiu žvilgsniu.

Maniau, mylėsimės jūroje ir… tai bus dar vienas pirmas kartas. Tramdydamas apėmusį linksmumą, Kristianas prikanda apatinę lūpą. Aptaškau jį vandeniu ir jis akimirksniu atsako tuo pačiu.

– Turime visą naktį, – sako išsišiepęs iki ausų kaip kvailys. – Tad iki, mažyte.

Jis neria po vandeniu, iškyla per metrą nuo tos vietos, kur panėrė, o tada lengvu ir grakščiu krauliu ima tolti nuo kranto ir nuo manęs.

Ak! Žaismingas, gundantis Penkiasdešimt! Delnu prisidengusi akis nuo saulės, žiūriu į jį plaukiantį. Jis mane taip vilioja… kaip man jį susigrąžinti? Plaukdama į krantą apsvarstau galimybes. Prie paplūdimio gultų jau atnešti mūsų gėrimai, tad skubriai gurkšteliu dietinės kolos. Kristianas – tik vos matomas taškelis tolumoje.

Hm… Atsigulu ant pilvo, šiek tiek pagrabaliojusi sąsagą, nusisegu bikinio liemenėlę ir atsainiai numetu ją ant Kristiano deginimosi gulto. Štai… tuoj pamatysite, kokia galiu būti begėdė, pone Grėjau. Gerai įsikalkite sau į galvą. Užsimerkiu mėgaudamasi saule, šildančia odą, kaulus… nuo tos kaitros imu snūduriuoti ir vėl prisimenu savo vestuvių dieną.

– Galite pabučiuoti nuotaką, – paskelbia pastorius Volšas.

Džiugiai nusišypsau savo vyrui.

– Pagaliau tu mano, – šnipšteli jis, apkabina ir santūriai pabučiuoja į lūpas.

Aš ištekėjusi. Aš – Kristiano Grėjaus žmona. Iš džiaugsmo man sukasi galva.

– Gražiai atrodai, Ana, – sumurma jis ir nusišypso, o jo akyse atsispindi laimė ir… kažkas tamsesnio, kažkas karšto. – Niekam neleisk nuvilkti šios suknelės, tik man, supratai?

Jo šypsena pakelia man kūno temperatūrą iki šimto laipsnių, skruostą liestelėję pirštų galiukai užkaitina kraują.

Po galais… Ir kaip jam tai pavyksta – net ir čia, spoksant į mudu tokiai daugybei žmonių?

Netardama nė žodžio linkteliu. Viešpatie, tikiuosi, mūsų niekas negirdi. Laimė, pastorius Volšas taktiškai pasitraukia tolėliau. Žvilgteliu į čia susirinkusių ir puošniais, vestuvių pokyliui derančiais drabužiais vilkinčių žmonių minią… Mano mama, Rėjus, Bobas ir Grėjai ploja – ploja net Keitė, mano vyriausioji pamergė, kuri vilkėdama šviesiai rožine suknele atrodo stulbinamai graži ir stovi šalia Kristiano brolio ir vyriausiojo pabrolio Elioto. Kas galėjo pamanyti, kad net Eliotas gali taip skrupulingai pasirūpinti savo išvaizda? Visi plačiai ir džiaugsmingai šypsosi, išskyrus tik Greisę – mat ji, neatkreipdama niekieno dėmesio, verkia į elegantišką baltą nosinaitę.

– Ar pasiruošusi švęsti, ponia Grėj? – sumurma Kristianas ir droviai šypteli.

Man pakerta kojas. Su paprastu juodu smokingu, sidabro spalvos liemene ir kaklaraiščiu jis atrodo dangiškai. Jis toks… šaunus.

– Pasiruošusi – dabar ir visada, – išsišiepiu iki ausų kaip paskutinė kvailė.

Netrukus vestuvių pokylis įsibėgėja… Karikas su Greise buvo nepaprastai dosnūs. Jie vėl pastatė palapinę – gražiai papuoštą rožine, sidabro ir dramblio kaulo spalvomis, su atvirais šonais, pro kuriuos matyti įlanka. Mums labai pasisekė, nes pasitaikė puikus oras ir dabar virš vandens šviečia vėlyvos popietės saulė. Viename palapinės gale – šokių aikštelė, kitame – gausiai valgiais nukrautas bufetas.

Rėjus su mano mama šoka ir abu juokiasi. Matyti juos drauge – ir malonu, ir liūdna. Tikiuosi, mudviejų su Kristianu santuoka truks ilgiau. Nežinau, ką daryčiau, jei jis mane paliktų. Kaip sakoma, tuoktis paskubėsi – ilgai gailėsies. Šis posakis niekaip neišeina man iš galvos.

Šalia manęs stovi Keitė, vilkinti ilgą šilkinę suknelę ir neprilygstamai graži. Žvilgtelėjusi į mane, ji suraukia kaktą.

– Klausyk, tai turėtų būti laimingiausia tavo gyvenimo diena, – priekaištingai sako ji.

– Taip ir yra, – šnipšteliu.

– Ak, Ana, kas atsitiko? Žiūri į savo mamą ir Rėjų?

Liūdnai linkteliu.

– Jie laimingi.

– Gyvendami atskirai – dar laimingesni.

– Tave apniko abejonės? – susirūpinusi klausia Keitė.

– Ne, nieko panašaus. Tiesiog… aš jį taip myliu…

Sustingstu negalėdama, o gal ir nenorėdama žodžiais išreikšti savo nuogąstavimų.

– Ana, akivaizdu, kad jis tave dievina. Žinau, jūsų santykių pradžia nebuvo įprasta, bet mačiau, kokie laimingi praėjusį mėnesį buvote, – sako ji suėmusi mano plaštakas. – Be to, dabar jau per vėlu, – šypsodamasi priduria.

Sukikenu. Kas jau kas, o Keitė tikrai geba konstatuoti tai, kas akivaizdu. Ji suspaudžia mane ypatingame Ketrinos Kavanag glėbyje.

– Ana, viskas bus gerai. Ir jei dėl Kristiano tau nuo galvos bent plaukas nukris, jis turės reikalų su manimi.

Paleidusi mane, ji nusišypso kažkam, stovinčiam man už nugaros.

– Sveika, mažyte, – užklupęs iš netyčių, Kristianas apkabina mane, pakšteli į smilkinį. – Keite… – linktelėdamas sveikinasi.

Nors praėjo jau šešios savaitės, su Keite jis vis dar elgiasi pabrėžtinai santūriai.

– Dar kartą labas, Kristianai. Einu ieškoti tavo vyriausiojo pabrolio: taip jau sutapo, kad jis – mano vaikinas.

Nusišypsojusi mudviem su Kristianu, Keitė nužingsniuoja pas Eliotą, gurkšnojantį kokteilius ir besišnekučiuojantį su jos broliu Etanu ir mūsų bičiuliu Chosė.

– Mums jau metas, – sumurma Kristianas.

– Taip greitai? Tai pirmas pokylis, kuriame dalyvauju neprieštaraudama būti dėmesio centre.

Apsisuku Kristiano glėbyje ir pažvelgiu jam į akis.

– Nusipelnai būti dėmesio centre. Atrodai nuostabiai, Ana.

– Tu taip pat.

Kristianas nusišypso, nuo jo veido išraiškos man ima kaisti kraujas.

– Ši graži suknelė tau labai tinka.

– Ši seniena? – klausiu droviai nuraudusi, timptelėdama už plonų nėrinių, kurie puošia paprastą prigludusią vestuvinę suknelę, sukurtą Keitės motinos. Man patinka, kad nėriniai vos dengia petį – tai ir kuklu, ir žavinga. Tikiuosi…

Kristianas pasilenkęs mane pabučiuoja.

– Eime. Daugiau nenoriu dalytis tavęs su visais šiais žmonėmis.

– Ar galime tiesiog išeiti iš savo vestuvių pokylio?

– Mažyte, tai mūsų šventė, tad galime elgtis kaip tinkami. Tortą jau prapjovėme. O dabar norėčiau čiupti tave, nusinešti kur nors labai toli ir turėti vien sau.

Sukikenu.

– Turėsite mane visą gyvenimą, pone Grėjau.

– Labai malonu girdėti, ponia Grėj.

– Ak, štai kur jūs! Balandėliai…

Mintyse sunkiai atsidūstu… Mudu užtiko Greisės motina.

– Kristianai, mielasis… Gal pašoktum dar vieną šokį su savo močiute?

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas.

– Žinoma, močiute.

– O tu, gražioji Anastazija, eik ir pradžiugink senį – pašok su Teo.

– Su Teo, ponia Trevelian?

– Seneliu Trevelianu. Manau, gali vadinti mane močiute. Dabar turite rimtai imtis darbo ir pasirūpinti, kad sulaukčiau provaikaičių. Šimto metų aš negyvensiu… – ir ji mudviem paikai nusišypso.

Kristianas pašiurpęs paspokso į ją, sumirksi.

– Eikš, močiute, – pakviečia ir, paskubomis paėmęs ją už rankos, vedasi į šokių aikštelę. Paskui atsigręžęs žvilgteli į mane, susiraukia ir užverčia akis. – Iki greito, mažyte.

Einančią pas senelį Trevelianą, mane užkalbina Chosė.

– Ne, dar vieno šokio neprašysiu. Manau, šokių aikštelėje su tavimi ir taip praleidau per daug laiko… Džiaugiuosi matydamas tave laimingą, bet… kalbu rimtai, Ana. Aš būsiu netoliese… Jei tau manęs prireiktų…

– Ačiū, Chosė. Tu tikras draugas.

– Kalbu rimtai.

Tamsiose jo akyse atsispindi nuoširdumas.

– Žinau, kad rimtai. Ačiū tau, Chosė. O dabar prašyčiau man atleisti: esu susitarusi susitikti su seneliu.

Chosė sutrikęs suraukia kaktą.

– Su Kristiano seneliu, – paaiškinu.

Jis plačiai nusišypso.

– Sėkmingo susitikimo, Ane. Sėkmės tau visur.

– Ačiū, Chosė.

Pašokusi su visuomet žaviu Kristiano seneliu, stoviu prie vitrininio lango ir žiūriu, kaip virš Siatlo palengva leidžiasi saulė, mesdama ant įlankos ryškiai oranžinius ir žalsvai melsvus šešėlius.

– Eime, – paragina mane Kristianas.

– Turiu persirengti.

Paimu jį už rankos, ketindama išsivesti pro stiklines duris ir temptis kartu į viršų. Nieko nesuprasdamas jis susiraukia ir švelniai truktelėdamas ranką mane sustabdo.

– Maniau, norėjai pats nuvilkti šią suknelę… – primenu.

Jo akys akimirksniu sužimba.

– Gerai sakai… – Kristianas man geidulingai nusišypso. – Bet neketinu nurenginėti tavęs čia. Neišeitume iš kambario, kol… Nežinau… – jis mosteli ilgapiršte ranka ir nebaigia sakinio, tačiau jo prasmė ir taip gana aiški.

Nuraudusi paleidžiu jo ranką.

– Ir nepasileisk plaukų, – paslaptingai priduria Kristianas.

– Bet…

– Jokių „bet“, Anastazija. Gražiai atrodai. Ir noriu būti tas, kuris tave nurengs.

Ak… Suraukiu kaktą.

– Pasiimk kelioninius drabužius, – įsakmiai priduria jis. – Tau jų reikės. Tavo lagaminą turi Teiloras.

– Gerai.

Ką Kristianas sumanė? Jis man taip ir neatskleidė, kur vykstame. Tiesą sakant, vargu ar išvis kas nors žino, kur keliausime. Šios informacijos iš jo nepavyko išpešti nei Mijai, nei Keitei. Atsisuku į netoliese stovinčią savo mamą ir Keitę.

– Nepersirengsiu.

– Ką?! – nustemba mama.

– Kristianas nenori, – gūžteliu, tarsi šie žodžiai viską paaiškintų.

Mama trumpai susiraukia.

– Besąlygiškai paklusti neprisiekei, – taktiškai primena man ji.

Keitė prunkšteli ir tuoj pat ima kosėti, mėgindama tai nuslėpti. Prisimerkusi dėbteliu į ją. Nei Keitė, nei mama net nenutuokia, kaip mudu su Kristianu buvome dėl to susikibę. Nenoriu vėl atnaujinti to ginčo. Viešpatie, koks piktas gali būti mano Penkiasdešimt… ir kokius košmarus gali sapnuoti… Prisiminusi tai atitokstu.

– Žinau, mama, bet Kristianui ši suknelė patinka, o aš noriu jam įtikti.

Jos veidas sušvelnėja. Keitė užverčia akis į lubas ir taktiškai nueina, palikdama mudvi vienas.

– Atrodai žavingai, mieloji, – Karla švelniai timpteli išsipešusią mano plaukų garbaną ir paglosto skruostą. – Labai didžiuojuosi tavimi, aukseli. Kristianas su tavimi bus labai laimingas.

Mama prisitraukia mane ir suspaudžia glėbyje.

Ak, mama!

– Netikiu savomis akimis – šiandien atrodai tokia suaugusi… Pradedi naują gyvenimą… Tik nepamiršk, kad vyrai – padarai iš kito pasaulio, ir viskas bus gerai.

Prajunku. Kristianas priklauso kitai visatai, – ak, jei tik ji žinotų…

– Ačiū, mama.

Maloniai mudviem šypsodamasis, prieina Rėjus.

– Užauginai gražuolę mergaitę, Karla, – su pasididžiavimu sako žvelgdamas spindinčiomis akimis.

Su juodu smokingu ir šviesiai rausva liemene Rėjus atrodo toks dabita… Pajuntu akyse besitvenkiant ašaras. Ak, ne… kol kas man pavyko išsilaikyti neapsiverkus.

– O tu rūpinaisi ja ir padėjai man ją auginti, Rėjau, – liūdnai susimąsčiusi sako Karla.

– Ir džiaugiausi kiekviena minute. Tu velnioniškai puiki nuotaka, Ane.

Rėjus užkiša man už ausies tą pačią išslydusią garbanotą plaukų sruogą.

– Ak, tėti…

Sulaikau kvėpavimą, kad neimčiau kūkčioti, o jis trumpai ir nerangiai mane apkabina.

– Ir būsi velnioniškai puiki žmona, – pašnibždomis priduria Rėjus.

Kai jis mane paleidžia, šalia jau vėl išdygęs Kristianas. Rėjus nuoširdžiai paspaudžia jam ranką.

– Rūpinkis mano mergaite, Kristianai.

– Kaip tik tai ir ketinu daryti, Rėjau. Karla… – jis linkteli mano įtėviui ir pakšteli į skruostą mamai.

Kiti vestuvių pokylio svečiai sustojo taip, kad sudarytų ilgą tunelį arkos pavidalo viršumi, per kurį mudu turime išlįsti į fasadinę namo pusę, prie lauko durų.

– Pasiruošusi? – klausia Kristianas.

– Taip.

Paėmęs už rankos, Kristianas nusiveda mane tuneliu po sukibusiomis žmonių rankomis, mūsų svečiai garsiai šūkčioja linkėdami laimės, sveikindami, berdami ant mudviejų ryžius. Kitame tunelio gale šypsodamiesi ir pasiruošę suspausti glėbyje mūsų laukia Greisė su Kariku. Jie apkabina ir išbučiuoja Kristianą, paskui – mane. Greisė vėl susigraudina ir mes paskubomis su jais atsisveikiname.

Mūsų laukia Teiloras, pasiruošęs „Audi“ visureigiu vežti ten, kur bus liepta. Kai Kristianas atidaro man mašinos dureles, nusisuku ir švysteliu baltų ir rausvų rožių puokštę į jaunų merginų būrį. Išsišiepusi iki ausų, puokštę pergalingai iškelia Mija.

Juokdamasi iš įžūlių Mijos pastangų pačiupti puokštę, grakščiai sėdu į visureigį, o Kristianas pasilenkia pakelti man sijono krašto. Saugiai pasodinęs mane automobilyje, jis atsisveikina su laukiančių svečių minia.

Teiloras atidaro jam automobilio dureles.

– Sveikinu, sere.

– Dėkoju, Teilorai, – atsako Kristianas ir atsisėda šalia manęs.

Teilorui lėtai važiuojant, mūsų vestuvių pokylio svečiai išmaudo visureigį ryžių lietuje. Kristianas suspaudžia man ranką, kilsteli ją ir pabučiuoja į krumplius.

– Kol kas viskas gerai, ponia Grėj?

– Kol kas viskas nuostabu, pone Grėjau. Kur važiuojame?

– Į Siatlo-Takomos oro uostą, – lyg niekur nieko išpyškina jis ir paslaptingai šypteli.

Hm… Ką jis sumanė?

Kitaip, nei tikėjausi, Teiloras nesuka prie išvykstančiųjų terminalo, pro apsauginius vartus važiuoja tiesiai prie asfaltuoto kilimo ir leidimosi tako. Kaip suprasti? O tada pamatau jį – reaktyvinį Kristiano lėktuvą… ant kurio fiuzeliažo didelėmis mėlynomis raidėmis užrašyta: „Grėjaus įmonių holdingas“.

– Tik nesakyk, kad ir vėl naudojiesi įmonės turtu asmeniniais tikslais!

– Na, manau, kad taip ir yra, Anastazija, – šypsodamasis sako Kristianas.

Teiloras sustabdo „Audi“ prie lėktuvo trapo ir vikriai iššokęs atidaro Kristianui mašinos dureles. Juodu trumpai pasitaria, tada Kristianas atidaro mano dureles ir, užuot žingtelėjęs atatupstas ir palikęs man vietos išlipti, pasilenkia, paima mane ant rankų ir pakelia.

Pala!

– Ką darai?! – klykteliu.

– Nešu tave per slenkstį, – sako jis.

– Ak…

Ar tas slenkstis neturi būti namų?

Kristianas lengvai užneša mane laiptais į lėktuvą, o paskui jį užlipa Teiloras su nedideliu lagaminu rankose. Pastatęs lagaminą prie lėktuvo durų, jis grįžta į mašiną. Žvilgtelėjusi į piloto kabiną atpažįstu Stefaną, Kristiano pilotą, vilkintį uniformą.

– Sveiki atvykę į lėktuvą, sere. Ponia Grėj… – šypsodamasis pasisveikina jis.

Kristianas paleidžia mane ir paspaudžia Stefanui ranką. Šalia Stefano stovi tamsiaplaukė moteris, tik sunku pasakyti, kokio amžiaus. Gal pradėjusi ketvirtą dešimtį? Ji taip pat vilki uniformą.

– Sveikiname jus abu, – priduria Stefanas.

– Ačiū, Stefanai. Anastazija, tu jau pažįsti Stefaną. Šiandien jis bus mūsų kapitonas, o čia – pirmoji kapitono padėjėja, ponia Begli.

Kristiano pristatoma ji nurausta ir kelis kartus greitai sumirksi. Pajuntu nenumaldomą norą užversti akis į lubas. Dar viena moteris, visiškai pakerėta mano pernelyg gražaus – kaip jam gerai! – vyro.

– Malonu susipažinti, – nuoširdžiai ir entuziastingai sako Begli.

Mielai jai nusišypsau. Šiaip ar taip, Kristianas priklauso man.

– Skrydžiui pasiruošę? – klausia jų Kristianas, o aš apsidairau keleiviams skirtame salone. Sienos šviesiai rudos, baldai – gelsvai rusvi. Atrodo gražiai. Kitame salono gale stovi dar viena uniformuota mergina – labai žavi tamsiaplaukė.

– Viskas paruošta. Nuo čia iki Bostono oro sąlygos geros.

Bostono?

– O audringumas?

– Iki Bostono ramu. Tik atmosferos frontas virš Šanono gali mus kaip reikiant pakratyti.

Šanonas? Airija?

– Aišku. Na, tikiuosi, kad miegosiu ir visų šių nemalonumų nepajusiu, – dalykiškai pareiškia Kristianas.

Jis miegos?

– Tad ir kilsime, sere, – sako Stefanas. – Paliksime jus patikimai stiuardesės Natalijos globai.

Kristianas žvilgteli į ją ir suraukia kaktą, bet į Stefaną atsisuka šypsodamasis.

– Puiku, – linkteli.

Paėmęs už rankos, Kristianas nusiveda mane prie prabangaus odinio krėslo. Iš viso čia tokių maždaug dvylika.

– Sėsk, – paliepia jis, nusivelka švarką ir atsisagsto puikiąją liemenę iš sidabro spalvos brokato. Sėdime krėsluose vienas prieš kitą ir mudu skiria tik nedidelis, gražiai nupoliruotas stalelis.

– Sveiki atvykę, sere, sveika atvykusi, ponia. Nuoširdžiausi sveikinimai.

Priėjusi Natalija pasiūlo mudviem po taurę rožinio šampano.

– Ačiū, – padėkoja Kristianas ir ji, mandagiai nusišypsojusi, grįžta į lėktuvo virtuvę.

– Už laimingą šeimos gyvenimą, Anastazija.

Kristianas kilsteli taurę, prikiša ją prie manosios ir mudu susidaužiame. Šampanas skanus.

– „Bollinger“? – klausiu.

– Tas pats.

– Pirmą kartą gėriau jo iš arbatos puodelio, – plačiai nusišypsau.

– Puikiai pamenu. Tą dieną gavai universiteto diplomą.

– Kur skrendame? – daugiau nepajėgiu tramdyti smalsumo.

– Į Šanoną, – paaiškina Kristianas iš jaudulio spindinčiomis akimis. Jis atrodo kaip mažas berniukas.

– Į Airiją?

Mudu skrendame į Airiją!

– Pasipildyti degalų, – erzindamas priduria jis.

– O tada? – nekantriai klausiu.

Kristiano šypsena išplatėja, jis papurto galvą.

– Kristianai!

– Į Londoną, – sako atidžiai žvelgdamas į mane ir stebėdamas mano reakciją.

Aikteliu. Po galais… Maniau, gal vyksime į Niujorką ar į Aspeną, galbūt į Karibų jūros salas. Tiesiog negaliu patikėti. Visą gyvenimą svajojau apsilankyti Anglijoje. Man sužimba akys, iš laimės net nukaistu.

– Paskui į Paryžių.

Ką?!

– Tada – į Pietų Prancūziją.

Pala, pala!

– Žinau, kad visada svajojai nuvykti į Europą, – meiliai sako jis. – Noriu išpildyti tavo svajones, Anastazija.

– Tu esi mano išsipildžiusi svajonė, Kristianai.

– Kaip ir jūs – manoji, ponia Grėj, – sušnabžda jis.

Viešpatie…

– Prisisek saugos diržą.

Plačiai nusišypsau ir padarau, kas liepta.

Lėktuvui riedant į kilimo ir leidimosi taką, mudu, paikai vienas kitam šypsodamiesi, gurkšnojame šampaną. Negaliu patikėti. Sulaukusi dvidešimt dvejų metų, pagaliau palieku Jungtines Valstijas ir skrendu į Europą, pirmiausia – į Londoną.

Kai pakylame, Natalija atneša mums dar šampano ir paruošia šventinį vestuvių stalą. Ir dar kokį! Pirmiausia mums pasiūloma rūkytos lašišos, o paskui patiekiamas kurapkos kepsnys su žaliųjų pupelių salotomis ir karališkomis bulvytėmis, paruoštas ir atneštas auksarankės Natalijos.

– Gal deserto, pone Grėjau? – pasiteirauja ji.

Kristianas papurto galvą ir, klausiamai žvelgdamas į mane, nutaisęs niūrų, neperprantamą veidą, pirštu persibraukia per apatinę lūpą.

– Ačiū, ne, – sumurmu, žiūrėdama jam į akis ir negalėdama nukreipti žvilgsnio.

Kristiano lūpų kampučiai truputį pakyla, jis santūriai, paslaptingai šypteli ir Natalija nueina.

– Gerai… – burbteli jis. – Vietoj deserto ketinau pasilikti tave.

Ak… Čia?..

– Eikš, – pakviečia jis stodamasis ir tiesdamas ranką.

Ir nusiveda mane į salono gilumą.

– Čia vonios kambarys, – jis mosteli į gana siauras duris, o tada nusiveda į kitą neilgo koridoriaus galą ir, atidaręs duris, įleidžia mane į kitą kambarį.

Viešpatie… miegamasis. Jo sienos dekoruotos rusvais ir gelsvais tonais, o ant nedidelės dvigulės lovos – krūva rausvai pilkų ir aukso spalvos pagalvėlių. Ji atrodo labai patogi.

Pasisukęs Kristianas apkabina mane ir įdėmiai pažvelgia į akis.

– Pamaniau, vestuvių naktį galėtume praleisti dešimties kilometrų aukštyje. Niekada nesu to daręs.

Dar vienas pirmas kartas. Žvelgiu į Kristianą ir man daužosi širdis… Klubas daugiau nei pusantro kilometro aukštyje. Kažkur girdėta…

– Bet pirmiausia turiu išlukštenti tave iš šitos nuostabios suknelės.

Kristiano akys žiba, jose atsispindi meilė ir kažkas geidulingesnio, kažkas, ką taip mėgstu… kažkas, kas pažadina mano vidinę dievaitę. Netenku žado.

– Nusisuk, – kimiu balsu, įsakmiai ir velnioniškai seksualiai tarsteli Kristianas.

Kaipgi jis geba šį vienintelį žodį prisotinti nebylaus, bet tokio viliojančio pažado?

Mielai paklūstu ir Kristianas paliečia man plaukus. Atsargiai vieną po kito traukdami plaukų smeigtukus, netrukus įgudę jo pirštai pasiekia tikslą. Sruoga po sruogos plaukai užkrinta man ant pečių, uždengdami nugarą ir krūtis. Stengiuosi stovėti nejudėdama, nesimuistyti, bet skausmingai trokštu Kristiano prisilietimo. Besibaigiant šiai sunkiai, varginančiai, bet ir jaudulio kupinai dienai geidžiu jo – viso.

– Kokie gražūs tavo plaukai, Ana…

Kristianas prikišęs lūpas man prie ausies, jaučiu jo alsavimą, bet tos lūpos mano odos neliečia. Ištraukęs visus smeigtukus, jis panardina pirštus man į plaukus ir ima švelniai masažuoti galvos odą… Po galais… Užsimerkiu ir mėgaujuosi tuo pojūčiu. Jo pirštai slysta žemyn, jis timpteli už plaukų, aš atlošiu galvą ir išriečiu kaklą.

– Priklausai man, – sušnabžda Kristianas ir dantimis grybšteli už ausų spenelio.

Sudejuoju.

– Ššš… – sudraudžia jis mane.

Kristianas sužeria plaukus man ant vieno peties ir pirštu ima braukti skersai nugaros, nuo vieno peties iki kito, palei nėriniuotą suknelės apykaklę. Iš nekantrumo net suvirpu. Jis švelniai pakšteli man į nugarą, aukščiau viršutinės suknelės sagos.

– Tokia graži… – priduria Kristianas, mitriai atsegdamas pirmą sagą. – Tavo dėka šiandien jaučiuosi laimingiausias vyras visame pasaulyje, – jis neapsakomai lėtai saga po sagos atsagsto visą suknelės nugarą. – Aš tave taip myliu… – nešykštėdamos bučinių, nuo mano sprando jo lūpos nukeliauja iki peties linkio. Kiekvienąsyk pakštelėjęs jis sumurma: – Labai… tavęs… geidžiu. Noriu… būti… tavyje. Priklausai… man.

Kiekvienas žodis svaigina. Užsimerkiu, atlošiu galvą, kad jis lengviau pasiektų kaklą, ir leidžiuosi galutinai užkerima Kristiano Grėjaus, savo vyro.

– Man… – dar kartą sušnabžda jis.

Tada nusmaukia suknelę nuo rankų ir ji tarsi debesis iš dramblio kaulo spalvos šilko ir nėrinių nusileidžia man prie kojų.

– Atsisuk, – staiga šiurkščiai paliepia Kristianas.

Atsisuku ir jis aikteli.

Stoviu vilkėdama prigludusiu, šviesiai rožiniu atlasiniu korsetu su gumelėmis kojinėms prisegti, derančiu prie nėriniuotų kelnaičių ir baltų šilkinių kojinių. Kristianas mane godžiai nužvelgia, bet neprataria nė žodžio. Tik žiūri išplėstomis akimis, neslėpdamas geismo.

– Patinka? – sukuždu puikiai suvokdama, kad droviuosi, ir man po truputį ima rausti skruostai.

– Dar ir kaip, mažyte… Atrodai fantastiškai. Eikš.

Jis ištiesia ranką, aš ją suspaudžiu ir žingtelėdama į priekį išlipu iš suknelės.

– Stovėk ramiai, – sudraudžia mane Kristianas ir, nenuleisdamas geidulingo žvilgsnio, didžiuoju pirštu palei korseto kraštą brūkšteli man per krūtis.

Imu alsuoti greitai ir negiliai, o jis vėl perbraukia per krūtis ir nuo to dirginančio piršto man per nugarą nusirita virpulys. Tada jis atitraukia ranką ir ima smiliumi ore sukti ratus duodamas ženklą suktis.

Šią akimirką dėl jo padaryčiau bet ką.

– Stok, – liepia jis.

Sustoju veidu į lovą, atgręžusi jam nugarą. Kristianas viena ranka apglėbia mane per juosmenį, prisitraukia ir nosimi švelniai brūkšteli per kaklą. Tada atsargiai suima krūtis ir pradeda jas glamonėti, nykščiais sukti ratus apie spenelius ir šie papurę įsiremia į korseto audinį.

– Mano… – sukužda Kristianas.

– Tavo… – pašnabždomis pritariu.

Palikusios glamonių trokštančias krūtis, Kristiano rankos nuslysta liemeniu, paskui pilvu, šlaunimis ir galiausiai nykščiai perbraukia per mano lytį. Nuslopinu dejonę. Jo pirštai vieną po kitos užčiuopia dvi kojinių gumas ir, kaip įprastai, mitriai vienu metu abi atsega. Tada jo rankos keliauja į kitą pusę, pasiekia užpakalį.

– Mano… – sušnabžda Kristianas ir, priglaudęs delnus prie sėdmenų, pirštų galais ima braukyti man per lytį.

– Aaa…

– Ššš…

Jo rankos nuslysta iki šlaunų apačios ir atsega dar dvi gumas. Tada jis pasilenkęs atmeta lovatiesės kraštą.

– Sėskis.

Kristiano pakerėta, darau kaip liepiama, o jis atsiklaupia prie kojų ir atsargiai vieną po kito nuauna man baltus, vestuvinius, firminius „Jimmy Choos“ aukštakulnius. Tada suima už viršutinio kairės kojinės krašto ir neskubėdamas ima ją traukti, nykščiu braukdamas per koją… Taip pat numauna ir kitą kojinę.

– Lyg išvyniočiau Kalėdų dovanas, – jis pakelia galvą, kilstelėjęs ilgas tamsias blakstienas pažvelgia į mane ir nusišypso.

– Šią dovaną jau turėjai…

Kristianas priekaištingai suraukia kaktą.

– Ne, mažyte. Šį kartą ji tikrai mano.

– Kristianai, aš tavo nuo tos dienos, kai sutikau tekėti, – greitai pasilenkiu į priekį ir delnais suspaudžiu jo mielą veidą. – Priklausau tau. Ir visada priklausysiu, nes esi mano vyras. O dabar… Sakyčiau, vilki per daug drabužių.

Lenkiuosi jo pabučiuoti, tik staiga jis pakyla, įsisiurbia man į lūpas, delnais tvirtai suspaudžia skruostus, o pirštus panardina į plaukus.

– Ana… – sukužda. – Mano Ana…

Jo lūpos vėl susiranda mano lūpas, o liežuvis įžūliai, valdingai įslysta man į burną.

– Tie drabužiai… – sušnabždu abiem garsiai šnopuojant, traukdama Kristianui nuo pečių liemenę, ir jis, trumpai mane paleidęs, ją nusivelka.

Paskui kelias akimirkas įdėmiai žvelgia į mane, išplėtęs geismą spinduliuojančias akis.

– Prašau, leisk man, – tyliai ir meiliai sakau.

Noriu pati nurengti savo vyrą, savo Penkiasdešimt.

Jis klūpodamas klesteli ant kulnų, o aš palinkusi į priekį sučiumpu jo kaklaraištį – sidabriškai pilką, savo mėgstamiausiąjį, – neskubėdama jį atrišu ir atlaisvinu. Kristianas pakelia smakrą, kad lengviau pasiekčiau viršutinę jo baltų marškinių sagą; atsegusi ją, pereinu prie rankogalių. Kristiano rankogalių sąsagos platininės, ant jų išgraviruotos susipynusios raidės A ir K – tai mano vestuvinė dovana jam. Kai atsegu rankogalius, jis paima iš manęs sąsagas ir sugniaužia jas saujoje. Tada pabučiuoja sugniaužtą ranką ir įsikiša sąsagas į kelnių kišenę.

– Pone Grėjau, kaip romantiška…

– Tik dėl jūsų, ponia Grėj, širdelės ir gėlytės. Visada.

Paimu jo ranką ir, žvilgtelėjusi pro truputį pakeltas blakstienas, pabučiuoju į jo paprastą platininį vestuvinį žiedą. Jis garsiai atsidūsta ir užsimerkia.

– Ana… – tarsi melsdamasis sušnabžda mano vardą.

Pakeliu ranką prie marškinių ir, sekdama jo pavyzdžiu, kiekvieną sagą atsegusi švelniai pakšteliu jam į krūtinę ir su pertrūkiais tarp bučinių sakau:

– Su… tavimi… jaučiuosi… tokia… laiminga. Myliu… tave.

Kristianas sudejuoja, vikriai sučiumpa mane per juosmenį, užkelia ant lovos ir užgula. Jo lūpos susiranda manąsias, jo rankos apglėbia mano galvą, jis laiko mane, kad nejudėčiau, o mudviejų liežuviai mėgaujasi vienas kitu. Staiga jis atsiklaupia palikdamas mane įsijaudrinusią, sunkiai gaudančią kvapą.

– Tu tokia graži… žmona, – jis rankomis perbraukia man per kojas, o tada suspaudžia kairę pėdą. – Tavo kojos žavios. Noriu išbučiuoti kiekvieną jų centimetrą. Ir pradėti nuo čia.

Jis prispaudžia lūpas prie kojos nykščio, paskui dantimis grybšteli jo pagalvėlę. Man visas kūnas žemiau juosmens suvirpa. Jo liežuvis slysta keltimi, dantys brūkšteli per kulną ir nukeliauja aukštyn, prie kulkšnies. Kristianas apiberia bučiniais vidinę blauzdos pusę; švelniais, bet aistringais bučiniais. Užgulta jo, pradedu rangytis.

– Nejudėkite, ponia Grėj, – įspėja jis, staiga apverčia mane ant pilvo, o jo burna neskubėdama keliauja per vidines mano blauzdų puses, pasiekia šlaunis, paskui užpakalį ir… sustoja.

Sudejuoju:

– Maldauju…

– Noriu, kad apsinuogintum, – sumurma jis ir neskubėdamas, kabliukas po kabliuko, atsagsto man korsetą.

Kai šis mano prispaustas nukrinta ant lovos, Kristianas liežuviu iš apačios į viršų brūkšteli man išilgai nugaros.

– Kristianai, prašau…

– Ko norite, ponia Grėj? – prikišęs lūpas man prie ausies švelniai klausia jis.

Kristianas, galima sakyti, užgulęs mane… jaučiu į užpakalį besiremiančią standžią jo varpą.

– Tavęs.

– O aš – tavęs, meile mano, gyvenime mano… – sušnabžda jis ir, nespėjus nė mirktelėti, apverčia mane ant nugaros.

Greitai atsikėlęs, vienu vikriu judesiu jis nusimauna ir kostiumo kelnes, ir trumpikes, o tada visiškai nuogas atsistoja prieš mane, neslėpdamas išpampusio ir pasiruošusio penio. Nedidelio kambarėlio žavesys nublanksta prieš akinantį Kristiano grožį, prieš jo geismą ir reikmę mane turėti. Pasilenkęs jis numauna man kelnaites ir įdėmiai pažvelgia į akis.

– Mano… – be garso, vien lūpomis, pakartoja.

– Maldauju… – gailiai ištariu, o jis plačiai nusišypso – apdovanoja mane geidulinga, išdykėliška, vylinga, tikra Penkiasdešimties šypsena.

Keturpėsčias vėl įlipęs į lovą, šį kartą Kristianas keliauja aukštyn bučiuodamas man dešinę koją… kol pasiekia kauburėlį tarp šlaunų. Ir pražargdina mane plačiau.

– Ak… mano žmona, – sumurma ir jo liežuvis įsmunka į tarpkojį.

Užsimerkiu, atsiduodu neapsakomai mitriam jo liežuviui. Panardinusi pirštus Kristianui į plaukus sugniaužiu kumščius, o mano sėdmenys siūbuoja ir supasi pavergti jo ritmo, paskui ima slysti nuo nedidelės lovos. Kristianas čiumpa mane už klubų ir sukausto, bet… malonaus kankinimo nenutraukia. Aš arti, labai arti ribos.

– Kristianai… – sudejuoju.

– Dar ne, – sušnabžda jis, tada paslenka aukštyn ir netrukus jo liežuvis atranda mano bambą.

– Ne! Prakeikimas!

Jaučiu, kad jis, prikišęs veidą man prie pilvo, šypsosi ir palengva keliauja aukštyn.

– Kokia jūs nekantri, ponia Grėj. Kol nusileisime Airijoje, dar turime daug laiko.

Jis pagarbiai pabučiuoja krūtis ir, lūpomis suspaudęs kairį spenelį, timpteli. Tada erzindamas įdėmiai pažvelgia į mane, o jo akys – juodos lyg artėjanti atogrąžų audra.

Dieve… Visai pamiršau. Europa…

– Sutuoktini, geidžiu tavęs. Prašau…

Kristianas pakimba remdamasis alkūnėmis į lovą, apatine kūno dalimi slėgdamas mane. Nosimi perbraukia man per nosį, o mano plaštakos nuslysta jo raumeninga, lanksčia nugara ir pasiekia žavų, puikų užpakalį.

– Ponia Grėj… žmona… Mudviejų tikslas – teikti vienas kitam malonumą, – jo lūpos trumpai prisiliečia prie mano odos. – Myliu tave.

– Ir aš tave myliu.

– Neužsimerk. Noriu žiūrėti tau į akis.

– Kristianai… Aaa!.. – šūkteliu, mat Kristianas neskubėdamas įsiskverbia vidun.

– Ana, ak, Ana… – sukužda jis ir pradeda suptis.

– PO VELNIŲ, KĄ ČIA DARAI?! – surinka Kristianas, pažadindamas mane iš nepaprastai malonaus sapno.

Visas šlapias ir neapsakomai gražus, jis stovi mano gulto kojūgalyje ir rūsčiai dėbso.

Ką aš padariau? Ak, ne… guliu ant nugaros… Mėšlas, mėšlas, mėšlas – jis įsiutęs. Prakeikimas. Jis tikrai įsiutęs.

2 Angl. „gražuolė“.

3 Panele, prašyčiau vieną „Perrier“ mineralinio vandens man ir vieną „Coca-Cola Light“ mano žmonai. Ir ko nors užkąsti… Parodykite man valgiaraštį. (Pranc.)

ANTRAS SKYRIUS

Staiga man išlaksto visi miegai, o erotinis sapnas išsisklaido kaip dūmas.

– Gulėjau ant pilvo. Matyt, miegodama apsiverčiau, – teisindamasi gailiai sušnabždu.

Kristiano akyse liepsnoja įsiūtis. Pasilenkęs jis nuo savo gulto sugriebia bikinio liemenėlę ir švysteli man.

– Užsisek! – piktai sušnypščia.

– Kristianai, juk niekas nežiūri.

– Dar ir kaip žiūri. Patikėk. Neabejoju, kad reginiu gėrisi ir Teiloras, ir visa apsaugininkų komanda! – nepatenkintas atšauna jis.

Po velnių! Kaipgi aš vis pamirštu, kad jie čia? Apimta panikos, mėginu prisidengti krūtis delnais. Nuo tada, kai kažkas tyčia sukėlė „Čarlio Tango“ avariją, paskui mudu nuolat sekioja prakeikti apsaugininkai.

– Taigi, – įniršęs tarsteli Kristianas. – Be to, koks nors bjaurybė landus paparacas galėjo tave nufotografuoti. Nori patekti ant „Star“ žurnalo viršelio? Tik šį kartą – nuoga?

Velnias! Paparacai! Prakeikimas! Paskubomis negrabiai segdamasi bikinio liemenėlę, išbąlu kaip drobė. Mane nukrečia šiurpas. Nejučia vėl prisimenu, kaip pasklidus žiniai apie mūsų sužadėtuves buvau apspista paparacų vos išėjusi iš „Seattle Independent Publishing“ leidyklos, ir pasidaro negera. Bet šią naštą gavau su visu Kristianu Grėjumi.

– L’addition4! – atžariai tarsteli Kristianas pro šalį einančiai padavėjai.

– Jau dabar?

– Taip. Dabar.

Ak, šią akimirką su juo geriau nesiginčyti…

Kristianas užsimauna šortus, nors jo maudymosi kelnaitės permirkusios varva, ir apsivelka pilkus sportinius marškinėlius. Netrukus grįžta padavėja, nešina jo kreditine kortele ir čekiu.

Nenoromis įsirangau į žalsvai melsvą paplūdimio suknelę, įsispiriu į gumines šlepetes. Vos tik padavėja nueina, Kristianas čiumpa savo knygą, telefoną ir, slėpdamas įsiūtį, užsideda akinius nuo saulės dideliais veidrodiniais stiklais. Jis labai įsitempęs ir supykęs. Liūdesys slegia man širdį. Nė viena moteris paplūdimyje nesegi liemenėlės, tad mano nusižengimas ne toks jau ir didelis. Priešingai, keistai atrodau ją segėdama. Nusiminusi giliai širdyje sunkiai atsidūstu. Tikėjausi, kad Kristianas supras humorą… kad ir savotišką… Galbūt, jei būčiau likusi gulėti ant pilvo… bet jo humoro jausmas kažkur išgaravo.

– Prašau, nepyk ant manęs, – sušnabždu imdama iš jo knygą, telefoną ir dėdama juos į savo kuprinę.

– Dabar jau per vėlu, – tyliai – pernelyg tyliai – sako jis. – Eikš.

Paėmęs mane už rankos, jis duoda ženklą Teilorui ir dviem jo pagalbininkams – apsaugos darbuotojams prancūzams Filipui ir Gastonui. Keista, bet juodu dvyniai. Tie trys vyrai iš verandos visą laiką kantriai stebėjo mus ir kitus paplūdimyje besiilsinčius žmones. Kodėl vis pamirštu, kad jie čia? Kodėl? Teiloro veidas sustingęs, akys slepiamos tamsių akinių. Velnias, ir jis ant manęs siunta. Vis dar negaliu priprasti prie jo, apsirengusio laisvalaikio drabužiais: šortais ir juodais sportiniais marškinėliais atverčiama apykakle.

Kristianas nusiveda mane į viešbutį, per vestibiulį mudu išeiname į gatvę. Jis neprataria nė žodžio, žingsniuoja susimąstęs, suirzęs, ir dėl to kalta aš. Teiloras su saviškiais seka mums iš paskos.

– Kur einame? – pakėlusi akis į Kristianą nedrąsiai klausiu.

– Grįžtame į laivą.

Į mane jis nė nežvilgteli.

Visai praradau laiko nuovoką. Dabar turėtų būti penkta ar šešta valanda popiet. Pasiekus valčių prieplauką, Kristianas vedasi mane į doką, kur prišvartuoti „Fair Lady“ jachtai priklausanti motorinė valtis ir vandens motociklas. Kristianas atriša vandens motociklą, o aš paduodu kuprinę Teilorui. Nervingai žvilgteliu į jį, bet jo, kaip ir Kristiano, veidas neperprantamas. Prisiminusi, ką jis matė paplūdimyje, nuraustu.

– Štai, paimkite, ponia Grėj.

Teiloras iš motorinės valties paima ir paduoda man gelbėjimosi liemenę, aš klusniai ją apsivelku. Ir kodėl man vienintelei privalu vilkėti gelbėjimosi liemenę? Kristianas ir Teiloras trumpai susižvalgo. Viešpatie, ar jis ir ant Teiloro pyksta? Tada Kristianas patikrina mano gelbėjimosi liemenės diržus ir vidurinį priveržia stipriau.

– Bus gerai, – vis dar nepakeldamas į mane akių niūriai burbteli.

Mėšlas…

Tada jis vikriai apžergia motociklą ir ištiesia ranką ragindamas sekti jo pavyzdžiu. Stipriai ją suspaudusi, šiaip taip perkeliu vieną koją per sėdynę ir nepliumptelėjusi į vandenį atsisėdu Kristianui už nugaros, o Teiloras su dvyniais sulipa į motorinę valtį. Kristianas koja atsispiria nuo doko krašto, atstumia motociklą nuo kranto ir šis palengva nudreifuoja į prieplaukos vandenis.

– Laikykis, – paliepia Kristianas ir aš jį apglėbiu.

Štai kodėl aš taip mėgstu keliauti vandens motociklu. Priglundu prie Kristiano, tvirtai jį apkabinu ir priglaudžiu nosį prie nugaros tyliai stebėdamasi, kad dar visai neseniai jis nebūtų leidęs man jo taip liesti. Kaip maloniai kvepia… Kristianu ir jūra. Atleisk man, Kristianai, prašau, atleisk…

Jis įsitempia.

– Atsargiai! – šūkteli, bet jau ne taip piktai.

Pakšteliu jam į nugarą ir, priglaudusi prie jo skruostą, sau per petį pažvelgiu į krantinę, kurioje pasigrožėti reginiu sustojo keli poilsiautojai.

Kristianas pasuka raktą ir variklis suūžia. Vienas greičio rankenos sūkis – ir vandens motociklas šauna į priekį, kaip strėlė nuskrieja per tamsų šaltą vandenį, per prieplauką ir priartėja prie uosto vidurio, kur sūpuojasi jachta „Fair Lady“. Ši kelionė man labai patinka – ji labai jaudinanti. Lipte prilipusi prie Kristiano, aiškiai matau kiekvieną įsitempusį liekno jo kūno raumenį.

Teiloro motorinė valtis mus pasiveja, susilygina su vandens motociklu. Kristianas žvilgteli, dar padidina greitį ir mudu šauname pirmyn šokčiodami vandens paviršiumi tarsi įgudusios rankos paleistas nugludintas akmenukas. Pasiduodamas Teiloras papurto galvą ir pasuka tiesiai prie jachtos, o Kristianas pralekia pro „Fair Lady“ ir išplaukia į atvirą jūrą.

Mudu taško vandens purslai, šiltas vėjas pučia man tiesiai į veidą ir kaip pašėlęs taršo į uodegą surištus plaukus. Kaip smagu… Gal šio plaukiojimo jaudulys išsklaidys Kristianui prastą nuotaiką? Jo veido nematau, bet žinau, kad jam gera, kad jis jaučiasi laisvas ir elgiasi taip, kaip dera jo amžiaus vyrui.

Kristianas ima rėžti milžinišką pusratį per jūros bangas ir aš atidžiai apžiūriu pakrantę: laivus prieplaukoje, geltonus, baltus ir rusvus biurų pastatus ir daugiabučius, taip pat už jų dunksančias stačias uolas. Namai išdėstyti chaotiškai – tai ne tvarkingai vienas prie kito sustatyti daugiabučių korpusai, prie kurių esu pratusi, – bet atrodo gražiai, vaizdingai. Kristianas per petį žvilgteli į mane ir pagaliau jo lūpose šmėsteli kažkas panašaus į šypseną.

– Dar? – klausia jis, perrėkdamas variklio ūžimą.

Entuziastingai linkteliu. Jis atsako akinama šypsena, padidinęs greitį vėl apsuka ratą aplink „Fair Lady“ jachtą, dar kartą išplaukia į atvirą jūrą ir… manau, man jau atleista.

– ĮDEGEI SAULĖJE, – švelniai sako Kristianas, nuvilkdamas man gelbėjimosi liemenę.

Nedrąsiai mėginu įvertinti jo nuotaiką. Mudu ant jachtos denio ir vienas iš stiuardų tyliai stovi šalia laukdamas, kol galės paimti mano liemenę. Kristianas jam ją paduoda.

– Ar viskas, sere? – klausia jaunuolis. Man patinka prancūziškas jo akcentas.

Žvilgtelėjęs į mane, Kristianas nusiima akinius nuo saulės ir užkiša jų kojelę už sportinių marškinėlių apykaklės.

– Norėtum ko nors išgerti? – pasiteirauja manęs.

– Ar man reikia ko nors stipresnio?

Kristianas pakreipia galvą.

– Kodėl šito klausi? – tyliai pasiteirauja.

– Žinai kodėl.

Jis suraukia kaktą tarsi kažką svarstydamas.

Ak, apie ką jis galvoja?

– Prašyčiau dvi taures džino su toniku. Dar riešutų ir alyvuogių, – sako jis stiuardui, šis linkteli ir greitai nueina.

– Manai, ketinu tave bausti? – meiliai klausia Kristianas.

– Nori?

– Taip.

– Kaip?

– Ką nors sugalvosiu. Bet gal tada, kai išgersi kokteilį.

Nuo to grasinimo man visas kūnas nueina pagaugais. Stipriai sučiaupiu lūpas, o mano vidinė dievaitė šnairomis dėbteli nuo paplūdimio gulto, kur išsitiesusi gaudo saulės spindulius ant sprando išskleistu veidrodiniu reflektoriumi.

Kristianas vėl susiraukia.

– Nori būti nubausta?

Ir iš kur jis žino?

– Žiūrint kaip… – rausdama sušnabždu.

– Ką turi omenyje?

– Viskas priklauso nuo to, ar nori sukelti man skausmo, ar ne.

Pamiršęs humoro jausmą, jis stipriai sučiaupia lūpas. Pasilenkęs pabučiuoja man į kaktą.

– Anastazija, tu mano žmona, o ne nuolankioji. Nieku gyvu nenoriu sukelti tau skausmo. Tiek jau turėtum žinoti. Tik… neapsinuogink viešose vietose. Nenoriu, kad visi bulvariniai laikraščiai spausdintų nuotraukas, kuriose tu nuoga. Pati to nenori, be to, esu tikras, kad to nepageidautų nei tavo mama, nei Rėjus.

Ak! Rėjus. Po galais, jis gautų infarktą. Ir ką aš sau maniau? Širdyje griežtai save subaru.

Stiuardas ateina nešinas gėrimais bei užkandžiais ir padeda juos ant tikmedžio stalo.

– Sėskis, – paliepia Kristianas.

Klusniai įsitaisau vadovo krėsle. Kristianas atsisėda šalia ir paduoda man džino su toniku.

– Į sveikatą, ponia Grėj.

– Į sveikatą, pone Grėjau.

Gurkštelėjusi mažą gurkšnelį, skoniuosi gėrimu. Šis kokteilis malšina troškulį, yra vėsus ir skanus. Pakėlusi akis į Kristianą matau, kad jis įdėmiai žiūri į mane, bet perprasti jo nuotaikos negaliu. Tad pasinaudoju daug kartų išmėginta dėmesio blaškymo taktika.

– Kam priklauso ši jachta? – klausiu.

– Vienam kilmingam britui. Kažkokiam serui. Jo prosenelis įkūrė bakalėjos krautuvę. O jo duktė ištekėjo už vieno iš Europos sosto įpėdinių.

Šit kaip?

– Vadinasi, jis pasakiškai turtingas?

Staiga Kristianas įtariai žvilgteli į mane.

– Taip.

– Kaip ir tu, – sumurmu.

– Kaip ir aš.

Ak…

– Kaip ir tu, – tyliai priduria Kristianas ir įsideda į burną alyvuogę.

Kelis kartus sumirksiu… Man prieš akis vėl iškyla Kristianas, vilkintis smokingą ir sidabro spalvos liemenę… Per santuokos ceremoniją jis nenuleidžia nuo manęs akių, o jo žvilgsnis liepsningas ir nuoširdus…

„Visa, kas mano, dabar ir tavo“, – aiškiai ir skambiai taria jis atmintinai išmoktus santuokos įžadus.

Visa tai – mano?

– Keista. Dar visai neseniai neturėjau nieko, o dabar… – mosteliu ranka, norėdama aprėpti visą mudu supančią prabangą, – turiu viską.

– Priprasi.

– Vargu ar kada nors prie to priprasiu.

Denyje pasirodo Teiloras.

– Sere, jums skambina.

Kristianas susiraukia, bet paima Teiloro duodamą telefoną.

– Grėjus, – šiurkščiai tarsteli, pakyla nuo krėslo ir nuėjęs sustoja jachtos priekyje.

Žvelgiu į jūrą ir nesiklausau jo pokalbio su Ros, kuri, regis, jam labai svarbus asmuo. Aš turtinga… nepadoriai turtinga. Ir nepajudinau nė piršto, kad tuos pinigus uždirbčiau, tiesiog… ištekėjau už turtingo vyro. Nežinia kodėl prisimenu mūsų pokalbį apie vedybų sutartis ir mane nukrečia šiurpas. Pirmą sekmadienį po Kristiano gimtadienio sėdėjome prie virtuvės stalo pusryčiaudami ir džiaugdamiesi tuo, kad niekur nereikia skubėti… Visi ten buvome… Eliotas, Keitė, Greisė ir aš aptarinėjome, kuo rūkyta šoninė pranašesnė už dešreles, o Karikas su Kristianu skaitė sekmadienio laikraščius…

– Tik pažiūrėkite! – klykteli Mija ir padėjusi savo mažą nešiojamąjį kompiuterį ant virtuvės stalo pasuka ekraną į mus. – Bulvariniame laikraštyje „Seattle Nooz“ yra straipsnis apie tavo sužadėtuves, Kristianai.

– Taip greitai? – nusistebi Greisė. Ir perkreipia lūpas: akivaizdu, kad jai dingteli kažkokia nemaloni mintis.

Kristianas susiraukia.

Mija garsiai perskaito straipsnio ištrauką: „Mus, „Nooz“ redakcijos darbuotojus, pasiekė gandai, kad geidžiamiausias Siatlo jaunikis, garsusis Kristianas Grėjus, pagaliau suvystytas ir netrukus ves. Bet kas gi ji, ta laimingoji? Tai „Nooz“ dar aiškinasi. Bet galime lažintis, kad ji šiuo metu skaito baisiai painią vedybų sutartį.“

Mija sukikena, bet tuoj nutyla, mat Kristianas perveria ją rūsčiu žvilgsniu. Grėjų virtuvėje įsiviešpatauja tyla, atmosfera pasidaro itin nemaloni.

Ak, ne! Vedybų sutartis? Apie ją nė nepagalvojau. Stipriai sučiaupiu lūpas jausdama, kad išbalau kaip drobė. „Maldauju, žeme, prasiverk ir praryk mane!“ Kristianas ant kėdės neramiai subruzda, o aš nedrąsiai į jį žvilgteliu.

– Ne, – be garso, vien lūpomis, ištaria jis man.

– Kristianai… – švelniai sako Karikas.

– Daugiau to neaptarinėsiu, – piktai nutraukia jis Kariką, kuris, nervingai į mane žvilgtelėjęs, žiojasi kažko sakyti. – Nebus jokios vedybų sutarties! – kone užrinka Kristianas ir grėsmingai vėl imasi laikraščio, nekreipdamas dėmesio į kitus prie stalo sėdinčius šeimos narius. Jie visi žvilgteli į mane, į jį, o paskui… stengiasi žiūrėti bet kur kitur, tik ne į mudu.

– Kristianai, – sumurmu, – pasirašysiu bet kokią sutartį, kokios tik tu ar ponas Grėjus pageidausite.

Dėl Dievo meilės, juk tai būtų ne pirmas kartas, kai jis reikalautų pasirašyti sutartį. Kristianas pakelia akis ir piktai nudelbia mane žvilgsniu.

– Ne! – kaip kirviu nukerta.

Aš dar labiau išblykštu.

– Ta sutartis tave apsaugos.

– Kristianai, Ana… Manau, turėtumėte tai aptarti vienudu, – priekaištingai įsiterpia Greisė. Ir rūsčiu žvilgsniu sudrausmina Kariką su Mija. Varge, rodos, ir juodu pakliuvo į bėdą.

– Ana, tu nekalta, – tyliai sako Karikas, mane ramindamas. – Ir prašom vadinti mane Kariku.

Prisimerkęs Kristianas šaltu kaip ledas žvilgsniu perveria tėvą ir aš apmirštu. Po perkūnais… Jis ne juokais įsiutęs.

Staiga visi ima entuziastingai šnekėtis apie ką kita, o Mija ir Keitė šoka nuo kėdžių nukraustyti stalo.

– Man vis tiek labiau patinka dešrelės, – pareiškia Eliotas.

Nuleidusi akis, žiūriu į savo sunertus pirštus. Mėšlas. Tikiuosi, Grėjai nelaiko manęs turtų medžiotoja. Kristianas ištiesia ranką ir švelniai suspaudžia abi mano plaštakas.

– Liaukis.

Iš kur jis žino, apie ką galvoju?

– Nekreipk dėmesio į mano tėtį, – tyliai, kad girdėčiau tik aš, sako Kristianas. – Sužinojęs apie Eleną, jis labai suirzo. Visi jo priekaištai skirti man. Gaila, kad mama nenulaikė liežuvio už dantų.

Žinau, kad Kristianas dar neatsigauna po vakarykščio pokalbio su Kariku apie Eleną.

– Jis teisus, Kristianai. Tu labai turtingas žmogus, o aš į šeimą neatsinešu nieko, tik negrąžintą studijų paskolą.

Kristianas pažvelgia į mane šaltu, blausiu žvilgsniu.

– Anastazija, jei mane paliksi, išeidama gali pasiimti viską, ką turiu. Kartą mane jau palikai. Žinau, koks tas jausmas.

Po galais!

– Tai buvo visiškai kas kita, – sušnabždu, sujaudinta jo ryžto. – Bet… galbūt tu kada nors užsimanysi palikti mane…

Nuo šios minties man pasidaro bloga.

Jis prunkšteli ir, demonstratyviai bjaurėdamasis, papurto galvą.

– Kristianai, juk žinai, kad galiu imti ir iškrėsti kokią nors didžiulę kvailystę, o tu… – vėl nudelbiu akis, įsistebeiliju į sunertus pirštus ir iš skausmo negaliu pabaigti sakinio. Prarasti Kristianą… Po perkūnais…

– Liaukis. Tuoj pat. Ši tema baigta, Ana. Daugiau apie tai nekalbėsime. Nebus jokios vedybų sutarties. Nei dabar, nei kada nors vėliau, – Kristianas iškalbingu žvilgsniu užčiaupia man burną. Tada jis kreipiasi į Greisę: – Mama, ar mūsų vestuvių pokylis galėtų vykti čia?

Daugiau Kristianas apie tai taip ir neužsiminė. Tiesą sakant, jis niekada nepraleisdavo progos patikinti, kad jo turtai… priklauso ir man. Net šiurpas nukrečia prisiminus beprotišką pirkimo šėlsmą, į kurį ruošdamasi medaus mėnesiui Kristiano reikalavimu leidausi su Karolina Akton – asmenine „Nieman Marcus“ drabužių parduotuvių tinklo konsultante. Vien bikinis kainavo penkis šimtus keturiasdešimt dolerių. Taip, jis gražus, bet… už keturias trikampes medžiagos skiautes mokėti tokią krūvą pinigų vis tiek absurdiška.

– Priprasi, – grįžęs ir atsisėdęs prie stalelio išblaško mano prisiminimus Kristianas.

– Prie ko?

– Prie turtų, – užversdamas akis sako jis.

Ak, Penkiasdešimt, galbūt… ilgainiui… Stumteliu jam dubenėlį sūdytų migdolų ir anakardžių.

– Jūsų riešutai, sere, – sakau nutaisiusi kuo rimtesnį veidą, stengdamasi, kad po mane apnikusių niūrių minčių ir netaktiško poelgio su bikinio liemenėle pokalbis būtų bent šiek tiek linksmesnis.

Kristianas iškalbingai šypteli.

– Einu iš proto dėl tavęs,5 – Kristianas paima migdolą, jo akys linksmai ir išdykėliškai suspindi: mano pokštas jam patiko. Paskui jis apsilaižo. – Išgerk kokteilį. Eisime į lovą.

Ką?!

– Gerk, – be garso, vien lūpomis, paragina, o jo akys vis tamsėja nuo geismo.

Viešpatie, vien tas žvilgsnis galėtų sukelti pasaulyje klimato atšilimą. Paėmusi taurę, nenuleisdama nuo jo akių išgeriu iki dugno. Kristianas iš nuostabos išsižioja, pamatau jam tarp dantų kyštelint liežuvio galiuką. Jis geidulingai nusišypso. Tada vikriai atsistoja, palinksta prie manęs ir rankomis atsiremia į mano krėslo ranktūrius.

– Ketinu tave nubausti taip, kad pasimokytum. Eikš. Ir nesišlapink, – sušnabžda man į ausį Kristianas.

Aikteliu. Nesišlapinti? Kaip nemandagu… Mano pasąmonė sunerimusi pakelia akis nuo „Visų Čarlzo Dikenso raštų“ I tomo.

– Ne, visai ne dėl to, apie ką dabar galvoji, – patenkintas savimi ir ištiesęs man ranką, šypteli Kristianas. – Pasitikėk manimi.

Jis atrodo patrauklus ir linksmas. Kaip galėčiau jam atsispirti?

– Gerai.

Dedu ranką ant ištiesto Kristiano delno – vien todėl, kad jau patikėjau jam visą savo gyvenimą. Ką jis sumanė? Iš nekantrumo man ima daužytis širdis.

Kristianas nusiveda mane per denį, paskui pro duris įžengiame į prabangią, skoningai dekoruotą svetainę, tada siauru koridoriumi pasiekiame valgomąjį, pereiname per jį ir nulipame laiptais į jachtos savininko kajutę.

Šįryt kajutė buvo sutvarkyta, lova paklota. Ji labai jauki. Čia du liukai – vienas iš dešinio, kitas iš kairio borto pusės. Kajutė apstatyta tamsiais, elegantiškais riešutmedžio baldais, sienų apmušalai rusvi, o minkštieji baldai – aukso ir raudonos spalvos.

Paleidęs mano ranką, Kristianas per galvą nusivelka sportinius marškinėlius ir numeta juos ant krėslo. Tada grakščiai nusispiria paplūdimio šlepetes, nusimauna šortus ir glaudes. Viešpatie… Ar man kada nors nusibos žiūrėti į jį nuogą? Jis neapsakomai žavingas ir besąlygiškai priklauso man. Kristiano oda spindi – mat ir jis truputį įdegė, – plaukai šiek tiek paaugę, užkritę ant kaktos. Man neapsakomai pasisekė.

Kristianas pirštais suspaudžia man smakrą ir nestipriai trūkteli žemyn, kad liaučiausi kramčiusi lūpą.

– Taip daug geriau.

Jis nusisuka ir nueina prie įspūdingos komodos, kurioje laiko savo drabužius. Iš apatinio stalčiaus paima dvi poras metalinių antrankių ir akių raištį.

Antrankiai! Dar niekada nesinaudojome antrankiais. Nervingai žvilgteliu į lovą. Po galais, kur jis ketina segti tuos antrankius? Kristianas atsisukęs įdėmiai žvelgia į mane, o jo akys spindi geismu.

– Šie daikčiukai gali sukelti nemenką skausmą. Jei per stipriai trauksi, įsirėš į odą, – jis kilsteli vieną antrankių porą. – Bet dabar noriu būtinai juos panaudoti.

Po velnių… Man burnoje sausa.

– Štai, – Kristianas grakščiai prieina ir vieną porą paduoda man. – Gal pirma norėtum pati juos išmėginti?

Antrankiai tvirti, metalas šaltas. Kažkur sąmonės gelmėse šmėsteli viltis, kad iš tiesų man niekada neteks būti jais surakintai.

Kristianas įdėmiai mane stebi.

– Kur rakteliai? – neryžtingai, drebančiu balsu klausiu.

Jis atgniaužia kumštį ir parodo delne gulintį metalinį raktelį.

– Jis tinka abiem poroms. Tiesą sakant, visiems antrankiams.

Kiek antrankių jis turi? Nepamenu, kad senovinėje jo komodoje būčiau mačiusi antrankių.

Kristianas smiliumi perbraukia man per skruostą ir sustoja prie burnos. Pasilenkia, lyg ketindamas mane pabučiuoti.

– Nori žaisti? – kimiai klausia jis ir aš papilvėje pajuntu silpnumą, o kažkur kūno gelmėse ima busti geismas.

– Taip, – sušnabždu.

Jis nusišypso.

– Gerai, – sako ir labai švelniai pakšteli man į kaktą. – Mums reikės saugos žodžio.

Ką?

– Žodžio „liaukis“ nepakaks, nes tikriausiai ištarsi jį iš tiesų nenorėdama, kad liaučiausi.

Jis nosimi perbraukia man per nosį – tai vienintelis mudviejų kūnų lietimosi taškas.

Man ima daužytis širdis. Prakeikimas… Ir kaip jam pavyksta tai pasiekti vien kalbant?

– Tau neskaudės. Bet pojūtis bus stiprus. Labai stiprus, nes ketinu neleisti tau judėti. Sutinki?

Dieve… Kaip erotiška. Imu alsuoti pernelyg garsiai. Mėšlas, aš jau dūsuoju. Ačiū Dievui, kad esu ištekėjusi už šio vyro, kitaip jausčiausi nesmagiai. Mano akys nukrypsta į išpampusią jo varpą.

– Sutinku, – vos girdimai ištariu.

– Pasirink žodį, Ana.

Ak…

– Saugos žodį, – švelniai paragina jis.

– Čiulpinukas, – šnopuodama sakau.

– Čiulpinukas? – ir nustebęs, ir pralinksmėjęs pakartoja jis.

– Taip.

Išsišiepęs iki ausų, jis atšlyja ir įbeda į mane akis.

– Įdomus pasirinkimas. Pakelk rankas.

Pakėlus rankas Kristianas, sučiupęs už paplūdimio suknelės krašto, nuvelka man ją per galvą ir švysteli ant grindų. Kai ištiesia ranką, grąžinu jam antrankius. Tada abejus antrankius ir akių raištį jis padeda ant naktinės spintelės, vikriai nutraukia lovatiesę ir numeta ant grindų.

– Nusisuk.

Nusisuku ir jis atsega bikinio liemenėlę. Ši taip pat šlepteli ant grindų.

– Rytoj tau ją sukniedysiu, – sumurma jis ir ištraukdamas gumą paleidžia man plaukus.

Suėmęs juos, švelniai timpteli ir aš, žingtelėjusi atatupsta, prisiglaudžiu prie jo. Prie jo krūtinės. Prie jo penio. Paskui aikteliu, mat jis staiga pakreipia mano galvą ir pabučiuoja į kaklą.

– Buvai labai neklusni, – murma Kristianas į ausį, keldamas per visą kūną nusiritantį malonų virpulį.

– Taip, – sukuždu.

– Hm… Ir ką gi mums dabar daryti?

– Tiesiog su tuo susitaikyti, – sušnabždu.

Švelnūs, neskubrūs jo bučiniai mane varo iš proto. Prikišęs lūpas man prie kaklo, jis plačiai nusišypso.

– Ak, ponia Grėj. Jūs, kaip visada, tikra optimistė…

Jis vėl atsitiesia. Suima mano plaukus, susikaupęs padalija juos į tris sruogas, neskubėdamas ima pinti, o supynęs galą suriša guma. Tada švelniai timpteli kasą ir vėl pasilenkia man prie ausies.

– Aš tave pamokysiu, – sumurma.

Staiga pasilenkęs Kristianas stveria mane per juosmenį, klesteli ant lovos ir persimeta mane per kelį taip, kad jaučiu į pilvą besiremiančią jo lytį. Jis vieną kartą, bet stipriai pliaukšteli per užpakalį. Šūkteliu, paskui akimirksniu atsiduriu aukštielninka ant lovos, jis žiūri į mane, o jo akys – lydytas plienas. Jaučiu, kaip man kaista kraujas.

– Ar žinai, kokia esi graži?

Kristianas pirštų galiukais perbėga per šlaunį aukštyn ir man ima dilgsėti… visur. Nenuleisdamas nuo manęs akių, jis atsistoja nuo lovos ir paima abejus antrankius. Tada sučiumpa mano kairę koją ir vienu antrankiu sukausto kulkšnį.

Oi!

Tą patį padaro pakėlęs dešinę koją, tad dabar prie abiejų kulkšnių prisegta po vienus antrankius. Tik vis dar neišmanau, prie ko Kristianas mane prirakins.

– Atsisėsk, – liepia jis ir aš nedvejodama paklūstu. – Dabar rankomis apglėbk kelius.

Pakeliu į jį akis, sumirksiu, o tada sulenkiu kojas per kelius, prisitraukiu prie krūtinės ir apkabinu. Ištiesęs ranką jis kilsteli man smakrą ir, prieš užrišdamas akis, švelniai, geismingai pabučiuoja į lūpas. Nieko nematau; girdžiu vien nelygų savo alsavimą ir kaip vanduo taškosi į jachtą, švelniai besisūpuojančią ant bangų.

Dieve… Aš jau dabar… įsiaudrinusi.

– Pakartok saugos žodį, Anastazija.

– Čiulpinukas.

– Gerai.

Paėmęs kairę ranką, Kristianas ant riešo užsega antrankį, paskui tą patį padaro su dešine. Kairė mano ranka prisegta prie kairės kulkšnies, dešinė – prie dešinės. Negaliu ištiesti kojų. Po perkūnais…

– O dabar, – sušnabžda Kristianas, – dulkinsiu tave tol, kol imsi rėkti.

Ką?! Staiga man užgniaužia kvapą.

Jis čiumpa mane už kulnų ir stumteli: aukštielninka šlumšteliu ant lovos. Kojas tegaliu laikyti sulenktas. Jei mėginu jas tiesti, antrankiai ties kulkšnimis skaudžiai įsirėžia į odą. Jis teisus… jie spaudžia taip, kad beveik skauda… Jaučiuosi keistai: sukaustytomis kojomis ir rankomis, bejėgė ir dar jachtoje. Kristianas patraukia kulkšnis toliau viena nuo kitos ir aš sudejuoju.

Jis pabučiuoja man į vidinę šlaunies pusę, o aš, jo užgulta, noriu rangytis, bet negaliu. Neturiu į ką atsiremti ir negaliu pajudinti klubų. Mano kojos sukaustytos. Negaliu nė krustelėti.

– Turėsi patirti šį malonumą iki galo, Anastazija. Nejudėk, – sumurma jis slinkdamas mano kūnu aukštyn, bučiniais brėždamas liniją palei viršutinį bikinio kelnaičių kraštą. Tada trūkteli šoninius raištelius ir medžiagos skiautės nukrinta. Dabar esu nuoga ir jis gali daryti su manimi ką panorėjęs. Jis bučiuoja man pilvą, dantimis grybščioja bambą.

– Aaa… – giliai atsidūstu.

Manęs laukia stiprūs pojūčiai… Nė nenumanau kokie. Bučiuodamas ir švelniai krimsčiodamas, jis pasiekia krūtis.

– Ššš… – švelniai ramina mane Kristianas. – Tu tokia graži, Ana.

Suirzusi garsiai atsidūstu. Jei viskas būtų kaip paprastai, dabar judinčiau klubus, atsakydama į jo lietimąsi savo ritmu, bet… negaliu pajudėti. Trūkteliu varžančius antrankius ir sudejuoju. Metalas ima skaudžiai pjauti man riešus.

– Ai! – šūkteliu. Bet iš tiesų skausmas man nė motais.

– Varai mane iš proto, – sušnabžda jis. – Todėl ir aš išvarysiu tave iš proto.

Dabar Kristianas mane užgulęs, alkūnėmis įsirėmęs į lovą ir sutelkęs dėmesį į mano krūtis. Jis kandžioja, čiulpia, suėmęs nykščiu ir smiliumi trina spenelius ir taip mane įaudrina, kad pašėlstu kaip laukinė. Bet jis nesiliauja. Atrodo, išeisiu iš proto. Ak… Prašau… Jo varpa įsiremia į mane.

– Kristianai… – imu maldauti ir pajuntu, kad jis, prikišęs lūpas prie mano odos, šypsosi.

– Nori, kad padėčiau tau pasiekti viršūnę žaisdamas su krūtimis? – suniurna jis, lūpomis liesdamas krūties spenelį, ir šis nuo to prisilietimo dar labiau papūra. – Juk žinai, kad galiu…

Kristianas pradeda smarkiai čiulpti, aš šūkteliu, o malonumas tarsi strėlė iš krūtinės sminga žemyn, tiesiai į tarpkojį. Pasidavusi šiam pojūčiui, imu bejėgiškai traukyti antrankius.

– Taip, – verksmingai ištariu.

– Ak, mažyte, būtų per paprasta.

– Ak… maldauju…

– Ššš…

Jis brūkšteli dantimis per smakrą, jo lūpos nuslysta man prie burnos ir aš aikteliu. Kristianas mane bučiuoja. Mitrus jo liežuvis įsibrauna ragaudamas, tirdamas, rodydamas savo valdžią, bet mano liežuvis šį iššūkį priima ir ima su juo galynėtis. Jis – vėsaus džino ir Kristiano Grėjaus skonio, be to, kvepia jūra. Kristianas sučiumpa mano smakrą, kad nejudinčiau galvos.

– Nespurdėk, mažyte. Noriu, kad nejudėtum, – sušnabžda jis, truputėlį atitraukęs lūpas man nuo burnos.

– Noriu tave matyti.

– Ne, Ana. Šitaip daugiau pajusi.

Taip taręs, jis kankinamai lėtai stumteli dubenį į priekį ir iš dalies įsiskverbia. Šiaip kilstelėčiau dubenį ir jį pasitikčiau, bet negaliu pajudėti. Jis ištraukia.

– Aaa! Kristianai, prašau!

– Dar kartą? – pašaipiai klausia jis kimiu balsu.

– Kristianai!

Jis vėl vos vos įsiskverbia ir, bučiuodamas mane ir pirštais minkydamas krūtų spenelius, vėl ištraukia. Tokio malonumo man per daug.

– Ne!

– Geidi manęs, Anastazija?

– Taip, – maldaujamai sakau.

– Tai taip ir pasakyk, – sumurma jis garsiai ir greitai šnopuodamas, o tada vėl mane paerzina: truputį įkiša ir… ištraukia.

– Geidžiu tavęs, – verksmingai ištariu. – Prašau…

Išgirstu, kaip jis, prikišęs lūpas man prie ausies, tyliai atsidūsta.

– Geidi – ir turėsi, Anastazija.

Jis trumpai atsitraukia ir staigiu judesiu mane perveria. Klykteliu, atlošdama galvą, traukydama antrankius, o jis pasiekia mano jautrų tašką ir aš visiškai atsiduodu tam pojūčiui – neapsakomai maloniai kančiai, be to, vis dar negaliu pajudėti. Jis stabteli, tada ima ratu sukti klubus ir to judesio sukeltas virpulys pasiekia pačias mano kūno gelmes.

– Kodėl man nepaklūsti, Ana?

– Kristianai, liaukis…

Giliai įsiskverbęs ir nekreipdamas dėmesio į mano prašymą, jis vėl pasuka klubus, paskui lėtai ištraukia ir vėl negailestingai įstumia.

– Pasakyk. Kodėl? – sušvokščia Kristianas ir aš tarsi per miglą suvokiu, kad šiuos žodžius jis iškošia pro sukąstus dantis.

Gailiai sušunku pati nesuprasdama, ką noriu pasakyti… šito jau per daug.

– Pasakyk.

– Kristianai…

– Ana, turiu žinoti.

Jis vėl įstumia, įsiskverbia taip giliai, kad pajuntu augančią įtampą… tas pojūtis toks stiprus, jis apima mane visą, pirmiausia susitvenkia papilvėje, paskui, sukdamasis spirale, ima kilti aukštyn, užplūsta rankas ir kojas, pasiekia visus keturis į odą skaudžiai įsirėžusius metalinius antrankius.

– Nežinau kodėl! – surinku. – Nes galiu! Nes tave myliu! Maldauju, Kristianai…

Garsiai suniurnėjęs, jis įsiskverbia labai giliai, stumia ir stumia, dar kartą, ir dar kartą, ir aš neatsispiriu, iki galo atsiduodu malonumui. Jis temdo protą… sukrečia visą kūną… trokštu ištiesti kojas, kontroliuoti neišvengiamai artėjantį orgazmą, bet negaliu, aš… bejėgė. Priklausau jam, tiesiog priklausau, jis gali daryti su manimi, ką tik nori… Man akyse pasirodo ašaros. Tas pojūtis per stiprus. Negaliu Kristiano sustabdyti. Ir nenoriu… aš noriu… noriu… Ne, o ne… tai pernelyg…

– Na, štai, – dusliai sušnabžda Kristianas, – mėgaukis, mažyte!

Sprogstu jo užgulta, sproginėju, dar ir dar kartą, garsiai šaukdama, orgazmo plėšoma į gabalus – jis nudegina mane nelyginant gaisras mišką ir sklisdamas pakeliui viską sunaikina. Lieku visiškai netekusi jėgų, skruostais ritasi ašaros, o kūnas vis dar pulsuoja ir virpa.

Vis dėlto pajuntu, kad Kristianas, dar neatsiskyręs, atsiklaupia ir pakėlęs pasisodina mane ant kelių. Viena ranka stipriai apkabina man galvą, kita prilaiko nugarą ir, man tebevirpant nuo ką tik patirto orgazmo, galingai išsilieja. Tai sekina jėgas, vargina, tai pragaras, bet… kartu ir rojus. Atviras ir beribis hedonizmas.

Kristianas nusmaukia akių raištį ir pabučiuoja mane. Apiberia bučiniais akis, nosį, skruostus. Paskui, delnais tvirtai juos spausdamas, bučiniais nudžiovina ašaras.

– Myliu tave, ponia Grėj, – sušnabžda. – Nors ėste ėdi man nervus, vis dėlto su tavimi jaučiu, kad gyvenu.

Nieko jam neatsakau: neturiu jėgų nei atsimerkti, nei prasižioti. Jis labai atsargiai vėl paguldo mane ant lovos ir atsiskiria.

Nebyliai protestuodama pakrutinu lūpas. Jis atsikelia nuo lovos ir nusega man antrankius. Išlaisvinęs mane, švelniai patrina riešus ir kulkšnis, paskui vėl atsigula šalia ir prisitraukęs apkabina. Ištiesiu kojas. Viešpatie, kaip gera… Jaučiuosi puikiai. Be abejo, tai buvo pats stipriausias orgazmas iš visų, kuriuos teko patirti. Hm… Kristiano Grėjaus – Penkiasdešimties – baudžiamasis dulkinimas.

Dievaži, reikėtų nusižengti dažniau.

PABUNDU NUO NEMALONAUS PERPILDYTOS šlapimo pūslės maudimo. Atsimerkusi ne iš karto susigaudau, kur esu. Lauke tamsu. Kur aš? Londone? Paryžiuje? Ak, taip, jachtoje. Jaučiu, kaip ji siūbuoja, supasi ant bangų, ir girdžiu tylų variklių ūžesį. Mes plaukiame. Kaip keista… Kristianas sėdi netoliese, dirba palinkęs prie savo nešiojamojo kompiuterio, apsirengęs laisvalaikio drabužiais: su baltais lininiais marškiniais, medvilninėmis gelsvai rusvomis kelnėmis, basas. Jo plaukai dar drėgni, nesunkiai užuodžiu kūno prausiklį, kuriuo jis ką tik muilavosi po dušu, ir ypatingą Kristiano kūno kvapą… Hm…

– Sveika, – sumurma jis, atidžiai, bet meiliai žvelgdamas į mane.

– Labas, – nusišypsau ir staiga susidroviu. – Ar ilgai miegojau?

– Gal valandą, gal šiek tiek ilgiau…

– Mes plaukiame?

– Kadangi vakar vakarieniavome restorane, žiūrėjome baleto spektaklį ir lankėmės lošimo namuose, pamaniau, kad šiandien vakarieniausime jachtoje. Ramiai pavalgysime á deux6.

Nuoširdžiai jam nusišypsau.

– Kur plaukiame?

– Į Kanus.

– Puiku.

Jaučiuosi sustingusi, tad pasirąžau. Kad ir kiek būčiau treniravusis su Klodu, vis tiek nebūčiau tinkamai pasiruošusi šios popietės užsiėmimui.

Man būtinai reikia į tualetą, tad atsargiai atsikeliu. Čiumpu savo šilkinį chalatą ir paskubomis apsivelku. Kodėl taip droviuosi? Jaučiu, kad Kristianas mane stebi. Kai pažvelgiu, jis, suraukęs kaktą, vėl įbeda akis į kompiuterio ekraną.

Kai vis dar apsnūdusi plaunuosi rankas kriauklėje prie tualetinio stalelio ir prisimenu vakarykštį vakarą lošimo namuose, chalato diržas atsiriša ir skvernai prasiskleidžia. Pažvelgiu į savo atvaizdą veidrodyje ir apstulbstu.

Po perkūnais! Ką jis man padarė?!

4 Sąskaitą (pranc.).

5 Originale – neišverčiamas žodžių žaismas: angl. nuts – „riešutai“, o to be nuts about somebody – „labai ką nors mylėti, eiti dėl ko nors iš proto“.

6 Dviese (pranc.).

TREČIAS SKYRIUS

Pasibaisėjusi žvelgiu į raudonas žymes, kuriomis nusėtos mano krūtys. Bučinių žymės! Aš turiu bučinių žymių! Ištekėjau už vieno iš gerbiamiausių Jungtinių Valstijų verslininkų, o jis apdovanojo mane prakeiktomis bučinių žymėmis. Ir kodėl nepajutau jo tai darant? Nuraustu. Tiesą sakant, puikiai žinau kodėl: ponas ekstazės meistras pasinaudojo savo subtiliais ir neprilygstamais seksualiniais gebėjimais.

Mano pasąmonė spokso per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų ir nepritariamai caksi liežuviu, o vidinė dievaitė nokautuota snūduriuoja išsitiesusi ant paplūdimio gulto. Įsistebeiliju į savo atspindį veidrodyje. Ant riešų – rumbai nuo antrankių. Neabejoju, kad liks mėlynės. Apžiūriu kulkšnis – ant jų rumbų dar daugiau. Po galais, atrodau tarsi kažkokio nelaimingo atsitikimo auka. Atidžiai pažvelgiu į save veidrodyje mėgindama įvertinti, kaip atrodau. Pastarosiomis dienomis mano kūnas pasikeitė. Jis po truputį keitėsi nuo tada, kai susipažinau su Kristianu… Sulysau, tapau ištvermingesnė, o mano plaukai tvarkingai pakirpti ir žvilga. Rankų ir kojų nagai sutvarkyti, antakiai išpešioti ir gražiai suformuoti. Pirmą kartą per visą gyvenimą atrodyčiau nepriekaištingai, jei ne tos bjaurios bučinių žymės.

Šią akimirką apie kokias nors maskavimo priemones nenoriu nė galvoti. Esu per daug įsiutusi. Kaip jis drįsta šitaip mane pažymėti? Kaip paauglys! Per visą neilgą mūsų pažinties laiką bučinių žymių ant mano kūno jis niekada nepalikdavo. Atrodau baisiai. Žinau, kodėl Kristianas taip padarė. Sumautas kontrolės maniakas. „Taip! – pritaria man pasąmonė sukryžiavusi rankas žemiau nedidukės savo krūtinės. – Šį kartą jis peržengė ribą.“ Išeinu iš vonios kambario ir iš karto žengiu į drabužinę, kaip įmanydama stengdamasi nė nežvilgtelėti jo pusėn. Nusimetusi chalatą, apsimaunu treningo kelnes, apsivelku sportinę palaidinukę. Išsipinu kasą ir, nuo nedidelio tualetinio stalelio pasiėmusi plaukų šepetį, imu šukuotis.

– Anastazija, – kreipiasi į mane Kristianas su nerimo gaidele balse, – ar tau kas nutiko?

Nekreipiu į jį dėmesio. Ar man kas nutiko? Taip, nutiko. Dėl to, ką jis man padarė, abejoju, ar per likusį mūsų medaus mėnesį galėsiu dėvėti maudymosi kostiumėlį, o ką jau kalbėti apie kurį nors iš tų juokingai brangių bikinių. Ir kaip jis drįsta? Tuoj aš jam parodysiu – „Ar tau kas nutiko?“ Nesitveriu pykčiu, iš įsiūčio visą net nudiegia. Ir aš galiu elgtis kaip paauglė! Grįžusi į miegamąjį, sviedžiu į Kristianą plaukų šepetį ir apsisukusi išeinu, bet prieš tai dar spėju pamatyti siaubo ir nuostabos iškreiptą jo veidą ir žaibišką reakciją: saugodamas galvą, jis staiga kilsteli ranką ir plaukų šepetys, atsitrenkęs į dilbį, nukrinta ant lovos.

Išpuolusi iš mūsų kajutės, tekina užlekiu laiptais ant denio ir nuskuodžiu į jachtos priekį. Man reikia šiek tiek erdvės, kad nusiraminčiau. Tamsu, bet oras malonus. Švelnus vėjelis kvepia Viduržemio jūra, o nuo kranto atneša dar ir jazminų bei bugenvilijų aromatą. „Fair Lady“ lengvai skrodžia ramią šviesiai žydrą jūrą ir aš, alkūnėmis remdamasi į medinius turėklus, žvelgiu į tolumoje dunksantį krantą, kuriame tviska ir žybsi mažytės švieselės. Dar neišgirdusi pajuntu Kristianą stovint už nugaros.

– Siunti ant manęs, – sušnabžda jis.

– Pataikei kaip pirštu į akį, Šerlokai!

– Labai?

– Pagal dešimties balų pykčio skalę duočiau penkiolika. Nieko sau, ar ne?

– Taip supykusi… – ir nustebęs, ir pasibaisėjęs sako jis.

– Taip. Taip įsiutusi, kad galėčiau griebtis smurto, – iškošiu pro sukąstus dantis.

Kristianas neprataria nė žodžio, o kai atsisukusi įsmeigiu į jį rūstų žvilgsnį, žiūri į mane išplėstomis, budriomis akimis. Iš jo veido ir iš to, kad nė nemėgina manęs paliesti, suprantu, kad jis visiškai sutrikęs.

– Kristianai, turi liautis vienašališkai reikalauti iš manęs klusnumo. Savo nuomonę jau pasakei paplūdimyje. Ir, jei gerai prisimenu, labai aiškiai.

Jis vos pastebimai gūžteli.

– Šiaip ar taip, bikinio liemenėlės daugiau nenusisegsi, – užsispyręs suniurna jis.

Bet ar tuo galima pateisinti, ką jis man padarė? Dar kartą rūsčiai į jį pažvelgiu.

– Man nepatinka, kad ant kūno palikai žymių. Ir dar tokią daugybę. Tai griežta riba! – šūkteliu neslėpdama pykčio.

– Man nepatinka, kad viešumoje apsinuogini. Man tai taip pat griežta riba, – atkerta Kristianas.

– Maniau, dėl to jau esame susitarę, – piktai sušnypščiu. – Tik pažiūrėk į mane!

Timptelėdama palaidinukę apnuoginu viršutinę krūtų dalį. Kristianas spokso man į akis, jo veidas ir budrus, ir sumišęs. Jis nepratęs matyti manęs tokios įtūžusios. Bet argi nesupranta, ką padarė? Argi nemato, kaip apsijuokė? Noriu jį aprėkti, bet susilaikau – nenoriu per daug spausti. Dievai žino, ko Kristianas galėtų griebtis. Pagaliau jis atsidūsta ir, atvertęs delnus, kilsteli rankas rodydamas, kad pasiduoda ir nori susitaikyti.

– Gerai, – raminamai sako. – Supratau.

Aleliuja!

– Puiku!

Jis ranka persibraukia per plaukus.

– Atleisk. Prašau, neširsk ant manęs…

Pagaliau, atsiprašydamas mano pačios neseniai ištartais žodžiais, jis atrodo taip, tarsi atgailautų.

– Kartais tu kaip paauglys, – vis dar neatlyždama papriekaištauju, bet mano balse pykčio jau nelikę ir Kristianas tai pastebi.

Jis žingteli arčiau, nedrąsiai pakelia ranką ir užkiša išsipešusią plaukų sruogą man už ausies.

– Žinau, – romiai pripažįsta, – man dar reikia daug ko išmokti.

Netikėtai prisimenu daktaro Flino žodžius: „Dvasiniu požiūriu Kristianas yra paauglys. Šio gyvenimo tarpsnio jis tiesiog neturėjo. Visas jėgas skyrė tam, kad sėkmingai įsitvirtintų verslo pasaulyje, ir pasiekė daugiau, nei kas nors būtų galėjęs iš jo tikėtis. O štai dvasinį pasaulį jis dar turi ugdytis.“

Aš truputėlį atlyžtu.

– Mums abiem reikia daug ko išmokti.

Atsidususi atsargiai kilsteliu ranką ir priglaudžiu delną Kristianui prie širdies. Jis nekrūpteli kaip anksčiau, tik sustingsta. Tada uždeda ranką ant mano rankos ir droviai nusišypso.

– Ką tik patyriau, ponia Grėj, kad turite smagią ir taiklią ranką. Niekada nebūčiau pamanęs, kita vertus, nuolat esu linkęs deramai jūsų neįvertinti. Jūs nesiliaujate manęs stebinusi.

Pažvelgiu į jį ir kilsteliu antakį.

– Taiklumo pratybos su Rėjumi. Mėtau ir šaudau taikliai, pone Grėjau, ir savo paties labui geriau to nepamirškite.

– Stengsiuosi nepamiršti, ponia Grėj, ar bent jau pasirūpinsiu, kad visi svaidyti tinkami daiktai būtų patikimai pritvirtinti ir kad neprieitumėte prie ginklų, – patenkintas šypteli jis.

Atsakau jam tuo pačiu ir prisimerkusi pasigiriu:

– Aš išradinga.

– Žinau, – sušnabžda Kristianas ir, paleidęs ranką, mane apkabina. Suspaudęs glėbyje, įbeda nosį man į plaukus.

Aš taip pat jį apglėbiu, tvirtai priglaudžiu ir pajuntu, kaip įtampa jo kūne ima slūgti.

– Atleidi man?

– O tu man?

Pajuntu Kristianą šypsantis.

– Taip, – sako jis.

– Ir aš tau.

Taip ir stoviu apkabinta Kristiano, pamiršusi savo nuoskaudą. Gal jis ir paauglys, bet nuo jo sklinda malonus aromatas. Argi galiu Kristianui atsispirti?

– Nori valgyti? – po minutėlės klausia jis.

Stoviu užsimerkusi, priglaudusi galvą jam prie krūtinės.

– Taip. Aš išbadėjusi. Visa ta… na… veikla sužadino man apetitą. Bet aš dar nepersirengiau vakarienei tinkamais drabužiais.

Neabejoju, kad man pasirodžius valgomajame su treningo kelnėmis ir palaidinuke ne vienas žmogus susirauktų.

– Mano akimis, atrodai gerai. Visą savaitę šis laivas priklauso mums. Galime rengtis, kaip tik norime. Tad įsivaizduok, jog šiandien paprastas antradienio vakaras Žydrajame Krante ir joks aprangos kodas negalioja. Be to, maniau, valgysime gryname ore, ant denio.

– Taip man patiktų.

Kristianas mane pabučiuoja – nuoširdžiai, tikrai prašydamas atleisti, – o tuomet, susikibę už rankų, nueiname į laivo priekį, kur mums jau patiekta ispaniškos šaltos daržovių sriubos.

STIUARDAS ATNEŠA MUDVIEM karamelinio kremo ir taktiškai pasitraukia.

– Kodėl visada supini man plaukus? – pasmalsauju.

Prie stalo mudu sėdime greta, mano blauzda apsivijusi jo koją. Ketindamas kelti prie burnos šaukštelį deserto, Kristianas stabteli ir suraukia kaktą.

– Nenoriu, kad tavo plaukai įsiveltų, kur nereikia, – tyliai paaiškina jis ir susimąsto. – Manau, tai tiesiog įprotis, – užsigalvojęs priduria. Staiga susiraukia, išpučia akis, jų vyzdžiai nuo nerimo, rodos, net išsiplečia.

Ką jis prisiminė? Spėju, kad Kristianą vėl aplankė kažkoks skausmingas ankstyvos vaikystės prisiminimas. Nenoriu jam žadinti tokių prisiminimų. Pasilenkusi priglaudžiu smilių jam prie lūpų.

– Ne, tai visai nesvarbu. Man nebūtina žinoti. Tiesiog buvo smalsu.

Meiliai ir drąsinamai jam nusišypsau. Kristianas iš pradžių dar žvelgia nepatikliai, bet po kelių sekundžių akivaizdžiai atsipalaiduoja, jį užplūsta palengvėjimas. Vėl pasilenkiu pabučiuoti jam į lūpų kamputį.

– Myliu tave, – sumurmu, o jis apdovanoja mane drovia, širdį virpinančia šypsena ir man pakerta kojas. – Visada tave mylėsiu, Kristianai.

– Ir aš tave, – tyliai sako jis.

– Nepaisydamas mano neklusnumo? – nustebusi kilsteliu antakį.

– Kaip tik dėl tavo neklusnumo, Anastazija, – plačiai nusišypso jis.

Šaukšteliu pralaužiu savo deserto plutą iš paskrudinto cukraus ir papurtau galvą. Ar kada nors perprasiu šį žmogų? Hm… šis karamelinis kremas labai skanus.

KAI STIUARDAS NUNEŠA DESERTO DUBENĖLIUS, Kristianas paima butelį rožinio vyno ir pripila man dar vieną taurę. Apsidairiusi ir įsitikinusi, kad niekas neišgirs, klausiu:

– Kodėl draudei man eiti į tualetą?

– Tikrai nori žinoti? – Kristianas vos pastebimai šypteli, o jo akys geismingai suspindi.

– O ar galėčiau?

Gerdama gurkšnelį vyno, atidžiai pažvelgiu į jį pusiau nuleidusi blakstienas.

– Anastazija, kuo pilnesnė šlapimo pūslė, tuo intensyvesnis orgazmas.

Išraustu.

– Šit kaip? Suprantu…

Po galais, dabar daug kas aiškiau…

Kristianas patenkintas šypsosi ir atrodo kaip visažinis. Ar visada taip ir liksiu pono seksperto mokinė?

– Taip. Ką gi…

Kol paskubomis ieškau kitos temos, Kristianas manęs pasigaili.

– Ką šiandien vakare dar nori veikti?

Jis palenkia galvą ir kreivai šypteli.

Veiksiu tai, ko nori tu, Kristianai. Gal nori vėl praktiškai patikrinti savo teoriją?

Netarusi nė žodžio, gūžteliu.

– O aš žinau, ką noriu veikti, – sumurma jis. Čiupęs savo taurę, pakyla nuo stalo ir ištiesia man ranką. – Eikš.

Paimu jo ranką ir Kristianas nusiveda mane į pagrindinę svetainę.

Jo „iPod“ grotuvas padėtas ant indaujos ir prijungtas prie garsiakalbių. Kristianas jį įjungia ir išrenka dainą.

– Pašok su manimi.

Jis prisitraukia mane ir apkabina.

– Jei primygtinai prašai…

– Primygtinai, ponia Grėj.

Pasigirsta vingri melodija. Ar tai Lotynų Amerikos ritmai? Linksmai nusišypsojęs, Kristianas ima judėti, apkabinęs kone nejučiomis nuplukdo mane per svetainę.

Tyliai, sentimentaliai, išlydytą ir dar šiltą karamelę primenančiu balsu uždainuoja vyras. Daina girdėta, bet niekaip negaliu jos atpažinti. Kristianas sukteli mane ir atlenkia labai žemai, o aš iš netikėtumo spygteliu ir nusijuokiu. Spindinčiomis akimis, linksmai nusiteikęs, jis nusišypso. Tada padeda atsitiesti ir, laikydamas mano ranką iškeltą, ima sukti.

– Šoki taip puikiai, – sakau, – jog atrodo, kad ir aš moku.

Kristianas man paslaptingai nusišypso, bet neprataria nė žodžio, ir aš pasvarstau: gal jis taip elgiasi todėl, kad galvoja apie ją… ponią Robinson, moterį, išmokusią jį šokti ir… dulkintis. Jau seniai apie ją negalvojau. Po savo gimtadienio Kristianas daugiau apie ją neužsiminė, o jų verslo reikalai, bent jau kiek žinau, baigėsi. Ir vis dėlto, kad ir nenoromis, turiu pripažinti: ji buvo labai neprasta mokytoja.

Kristianas apglėbęs mane vėl atlenkia ir švelniai pabučiuoja į lūpas.

– Man trūktų tavo meilės, – sumurmu kartodama dainos žodžius.

– Man tavosios daugiau nei trūktų, – sako jis ir dar kartą mane apsuka.

Paskui dainuoja tuos žodžius prikišęs lūpas prie ausies ir mane svaigindamas.

Daina baigiasi, Kristianas įsmeigia į mane geismingas, spindinčias akis, kuriose jau nelikę nė lašelio linksmumo, ir man užgniaužia kvapą.

– Gulsi su manimi į lovą? – sukužda jis ir nuo tokio nuoširdaus prašymo man suspaudžia širdį.

Kristianai, priklausau tau jau pustrečios savaitės, nuo tos akimirkos, kai ištariau „taip“. Bet suprantu, kad šitaip jis atsiprašo ir nori įsitikinti, jog po to kivirčo mūsų santykiai vėl tokie kaip anksčiau.

KAI NUBUNDU, PRO LIUKUS ŠVIEČIA saulė, o ant kajutės lubų piešdamas virpančius ornamentus atsispindi vanduo. Kristiano niekur nematyti. Pasirąžiusi nusišypsau. Hm… kasdien ištverčiau baudžiamojo, o paskui dar kompensuojamojo sekso seansą. Stebėtina, kaip keista sugulti su dviem skirtingais vyrais: supykusiu Kristianu ir mielu Kristianu, norinčiu kaip nors atlyginti padarytą skriaudą. Sunku nuspręsti, kurį Kristianą labiau mėgstu.

Atsikėlusi patraukiu į vonios kambarį. Atidarau duris ir randu ten Kristianą – besiskutantį ir nuogą, tik strėnas apsijuosusį rankšluosčiu. Jis atsisuka į mane ir džiugiai nusišypso, nė kiek nesutrikęs, kad sutrukdžiau. Dabar jau žinau, kad Kristianas, būdamas kambaryje vienas, niekada neužsirakina durų; numanau, kodėl jis taip elgiasi, bet ši mintis nemaloni, tad nenoriu ilgai prie jos apsistoti.

– Labas rytas, ponia Grėj, – kuo puikiausiai nusiteikęs, visas švytėdamas pasisveikina jis.

– Labas.

Atsakau jam šypsena ir pažiūriu, kaip skutasi. Man patinka žiūrėti, kaip Kristianas skutasi. Jis pakelia smakrą ir ilgais, atsargiais brūkštelėjimais grando pasmakrę, o aš nė nepajuntu, kaip imu jį mėgdžioti. Patempiu viršutinę lūpą visai kaip Kristianas, besiskutantis panosę. Jis atsisuka ir šypteli man, viena jo veido pusė vis dar ištepta skutimosi putomis.

– Grožiesi reginiu? – klausia.

Ak, Kristianai, galėčiau valandų valandas į tave žiūrėti.

– Tai vienas iš pačių mėgstamiausių reginių, – sumurmu, o Kristianas pasilenkęs skubriai mane pabučiuoja ir ištepa veidą skutimosi putomis.

– Nori, kad vėl tave nuskusčiau? – išdykėliškai sušnabžda jis, pakėlęs skustuvą.

Papučiu lūpas.

– Ne, – burbteliu dėdamasi, kad širstu. – Kitą kartą depiliuosiu plaukelius vašku.

Prisimenu, kaip mudviem lankantis Londone Kristianas džiaugėsi pamatęs, kad jam dalyvaujant kažkokiame susitikime aš iš smalsumo nusiskutau gaktos plaukus. Tik mano pastangos, žinoma, neatitiko aukštų reikliojo pono kriterijų…

– Po galais, ką padarei?! – sušunka Kristianas.

Šį kartą jis niekaip negali nuslėpti siaubo, sumišusio su linksmumu. Mes apsistoję „Brown“ viešbučio netoli Pikadilio gatvės apartamentuose, ir Kristianas atsisėda lovoje, uždega lempą ant naktinės spintelės ir, išsižiojęs iš nuostabos, įsistebeilija į mane. Jau turėtų būti vidurnaktis. Išraustu kaip patalynė žaidimų kambaryje ir traukiu atlasinius naktinius žemyn, kad jis nematytų. Bet Kristianas čiupdamas už rankos mane sulaiko.

– Ana!

– Aš… nusiskutau.

– Matau. Bet… kodėl?

Jam smagu, žiūri išsišiepęs iki ausų.

Delnais užsidengiu veidą. Kodėl man taip nepatogu?

– Nagi, – švelniai sako Kristianas ir patraukia mano ranką. – Nesislėpk, – jis prikandęs lūpą, kad neimtų juoktis. – Pasakyk man. Kodėl?

Jis linksmas, akys spindi. Kodėl Kristianui tai atrodo taip juokinga?

– Liaukis iš manęs juoktis.

– Aš iš tavęs nesijuokiu. Atsiprašau. Aš… sužavėtas, – paaiškina jis.

– Ak…

– Pasakyk man. Kodėl?

Giliai atsidūstu.

– Šiandien rytą, kai išvažiavai į susitikimą, prausdamasi po dušu prisiminiau visas tavo taisykles.

Kristianas sumirksi. Linksmumas iš jo veido akimirksniu pranyksta ir jis nepatikliai įsižiūri į mane.

– Ėmiau jas vieną po kitos svarstyti, analizuoti, kaip dėl tų taisyklių jaučiuosi, paskui prisiminiau grožio saloną ir pamaniau, kad… tau tai patiktų. Bet depiliuotis vašku nesiryžau, – kalbu vis tyliau ir paskutinius žodžius ištariu pašnibždomis.

Kristianas žiūri į mane spindinčiomis akimis, bet šį kartą – ne iš juoko, kad padariau tokią kvailystę, o iš meilės.

– Ak, Ana, – tyliai sako jis. Paskui pasilenkęs švelniai mane pabučiuoja. – Tu mane užbūrei, – sušnabžda prikišęs lūpas prie mano lūpų ir, delnais suspaudęs skruostus, vėl pabučiuoja.

Po kelių kvapą gniaužiančių sekundžių Kristianas atšlyja ir alkūne atsiremia į lovą. Jis vėl kuo puikiausiai nusiteikęs.

– Manau, turėčiau atidžiai patikrinti jūsų darbelį, ponia Grėj.

– Ką? Ne.

Jis turbūt juokauja! Saugodamasi užsidengiu ką tik skustą vietą.

– Oi, ne, Anastazija, taip nieko nebus.

Kristianas sučiumpa mane už rankų, nors ir sunkiai, bet vis dėlto jas atitraukia, priglaudžia prie šonų ir vikriai įsispraudžia man į tarpkojį. Tada perveria tokiu liepsningu žvilgsniu, kad, rodos, galėtų uždegti sausą pliauską, bet, man dar nespėjus užsiplieksti, pasilenkia ir, lūpomis braukdamas per nuogą pilvą, pasiekia mano kauburėlį. Jo užgulta pasimuistau ir, nors ir nenoriai, susitaikau su likimu.

– Na, ir kas gi čia?

Kristianas pakšteli ten, kur iki šio ryto dar buvo gaktos plaukai, ir šiurkščiu smakru brūkšteli per mano lytį.

– Ai! – surinku.

Oho… kokia jautri ten oda…

Kristianas staiga pakelia į mane akis, kupinas gašlaus lūkesčio.

– Rodos, kelis plaukelius vis dėlto palikai, – sumurma jis ir apačioje švelniai timpteli.

– Ak… prakeikimas… – burbteliu vildamasi, kad tuo ši įkyri ir kruopšti Kristiano apžiūra ir baigsis.

– Sugalvojau!

Kristianas nuogas šoka iš lovos ir patraukia į vonios kambarį.

Dėl Dievo meilės, ką jis darys? Po kelių akimirkų jis grįžta nešinas stikline vandens, puodeliu, mano skustuvu, savo putų šepetėliu, muilu ir rankšluosčiu. Padėjęs vandenį, šepetėlį, muilą ir skustuvą ant naktinės spintelės, bet tebelaikydamas rankose rankšluostį, Kristianas atidžiai pažvelgia į mane.

Na jau ne! Mano pasąmonė su garsiu taukšt užverčia „Visus Čarlzo Dikenso raštus“, pašoka nuo krėslo ir įsisprendžia.

– Ne, ne, ne! – imu klykti.

– Ponia Grėj, kiekvienas darbas turi būti atliktas iki galo ir nepriekaištingai. Pakelkite dubenį.

Pilkos kaip vasaros dangus prieš audrą Kristiano akys spindi.

– Kristianai! Tu manęs neskusi.

Jis pakreipia galvą.

– Kodėl ne?

Nuraustu… Argi tai ne akivaizdu?

– Nes… tai per daug…

– Intymu? – sušnabžda jis. – Ana, pati žinai, kaip trokštu intymumo su tavimi. Be to, kadangi drauge darėme tam tikrus dalykus, dabar ant manęs neširsk. Šią tavo kūno dalį pažįstu geriau už tave.

Įsispoksau į Kristianą. Nors jis kalba kaip tikras pasipūtėlis, iš tiesų taip ir yra. Ir vis dėlto…

– Taip nedera! – gailiai ir manieringai šūkteliu.

– Čia nėra nieko nederamo, tai velniškai patrauklu.

Patrauklu? Nejaugi?

– Tai tave audrina? – klausiu neslėpdama nuostabos.

Kristianas prunkšteli.

– Ar nematai? – jis žvilgteli žemyn, į išpampusį savo penį. – Noriu tave nuskusti, – pašnibždomis priduria.

Ak, po velnių, tebūnie. Atsigulu ir dilbiu užsidengiu akis, kad nieko nematyčiau.

– Jei dėl to pasijusi laimingesnis, Kristianai, tai pirmyn. Tu tikras iškrypėlis, – sumurmu ir kilsteliu dubenį, o jis pakiša man po sėdmenimis rankšluostį. Paskui pabučiuoja vidinę šlaunies pusę.

– Ak, mažyte, tu visiškai teisi.

Matyt, jis įmerkia skutimosi šepetėlį į stiklinę, nes išgirstu teliūskuojant vandenį, o paskui tylų šepetėlio dzingsėjimą puodelyje. Sučiupęs už kairės kulkšnies, Kristianas mane pražargdina ir lovos čiužinys išsiduobia labiau, nes jis atsisėda man tarp kojų.

– Šią akimirką nieko taip nenorėčiau, kaip tave surakinti, – sumurma jis.

– Pažadu nejudėti.

– Gerai.

Tada Kristianas brūkšteli muiluotu šepetėliu man per gaktikaulį ir aš aikteliu. Putos šiltos. Matyt, vanduo stiklinėje buvo karštas. Truputėlį pasimuistau. Kutena, bet… jausmas malonus.

– Nejudėk, – įspėja Kristianas ir vėl brūkšteli šepetėliu. – O jei ne – surišiu, – priduria netramdydamas geismo ir man per nugarą nusirita malonus šiurpuliukas.

– Ar jau esi kada nors tai daręs? – nedrąsiai klausiu jam imant skustuvą.

– Ne.

– Ak… Gerai…

Nusišypsau.

– Tai dar vienas pirmas kartas, ponia Grėj.

– Hm… Pirmi kartai man patinka.

– Ir man. O dabar – prie darbo, – ir taip švelniai, kad net nustembu, jis brūkšteli man per jautrią odą skustuvo ašmenimis. – Nejudėk, – pakartoja Kristianas ir iš balso suprantu, kad jis nepaprastai susikaupęs.

Po kelių minučių jis ištraukia rankšluostį ir nuvalo likusias putas.

– Štai, dabar daug geriau… – susimąstęs prataria jis ir aš pagaliau pakeliu ranką nuo veido, kad galėčiau pažvelgti į jį, atsisėdusį truputį toliau ir besigrožintį savo darbu.

– Patenkintas? – klausiu prikimusiu balsu.

– Labai.

Ir išdykėliškai šyptelėjęs Kristianas lėtai įkiša pirštą man į makštį.

– Bet buvo smagu, – sako Kristianas ir jo akyse atsispindi lengva pašaipėlė.

– Tau – galbūt.

Deduosi nepatenkinta, bet jis teisus: tai buvo… jaudinanti patirtis.

– Rodos, pamenu, kad padariniais likai labai patenkinta.

Kristianas grįžta prie darbo, baigs skustis. Aš tuoj nudelbiu akis. Taip, likau patenkinta. Nė nenumaniau, kad nuskutus nuo gaktos plaukus viskas taip pasikeičia.

– Klausyk, aš tik erzinu. Argi ne taip daro sutuoktiniai, beviltiškai įsimylėję savo žmonas?

Kristianas kilsteli man smakrą, įdėmiai pažvelgia į akis mėgindamas perprasti, kas man galvoj, ir jo paties akyse staiga šmėsteli baimė.

Hm… atėjo laikas atpildui.

– Sėsk, – burbteliu.

Nieko nesuprasdamas, jis spokso į mane. Švelniai stumteliu jį prie baltos taburetės, vienintelės vonios kambaryje. Kristianas suglumęs klesteli ant jos, o aš paimu iš jo skustuvą.

– Ana… – supratęs mano ketinimą įspėjamai tarsteli jis.

Pasilenkusi jį pabučiuoju.

– Atlošk galvą, – sušnabždu.

Jis akimirką delsia.

– Dantis už dantį, pone Grėjau.

Jo žvilgsnis nuotaikingas, bet budrus ir nepatiklus.

– Ar gerai žinai, ką darai? – tyliai klausia.

Mėgindama išlaikyti kuo rimtesnį veidą, tyčia lėtai papurtau galvą. Kristianas užsimerkia, taip pat papurto galvą, o tada, susitaikęs su likimu, ją atlošia.

Po galais, jis leisis skutamas. Atsargiai panardinu pirštus jam į plaukus prie kaktos ir stipriai suspaudžiu, kad nejudintų galvos. Vis dar užsimerkęs, jis sukanda dantis ir įkvėpdamas truputėlį praskiria lūpas. Labai švelniai braukiu skustuvo ašmenimis per kaklą iki smakro ir išmuiluota oda lieka be barzdos šerelių. Kristianas iškvepia.

– Manei, ketinu tave sužeisti?

– Niekada nežinau, ko iš tavęs laukti, Ana, bet ne, nemaniau, kad būtum tyčia norėjusi man įpjauti.

Dar kartą brūkštelėdama skustuvu per kaklą paplatinu skutimosi putomis nepadengtą ruožą.

– Nė už ką tyčia tavęs nesužeisčiau, Kristianai.

Jis atsimerkia ir apkabina mane, o aš nuo žandenos apačios skustuvu švelniai brūkšteliu per skruostą.

– Žinau, – sako Kristianas lenkdamas galvą, kad man būtų patogiau nuskusti likusią skruosto dalį.

Dar du brūkštelėjimai ir mano darbas baigtas.

– Viskas nuskusta ir nepralieta nė lašo kraujo.

Išdidžiai jam nusišypsau.

Kristiano delnas ima slysti mano koja aukštyn kartu traukdamas naktinių sijoną, o tada jis pasisodina mane ant kelių taip, kad sėdėčiau jį apžergusi. Kad neprarasčiau pusiausvyros, įsikimbu jo žastų. Kristianas labai raumeningas.

– Ar galėčiau šiandien tave kur nors nusivežti?

– Ne į paplūdimį? – klausiu pašaipiai kilstelėdama antakį.

Kristianas nervingai apsilaižo.

– Ne. Šiandien saulės vonių nebus. Pamaniau, gal labiau norėtum imtis ko nors kito.

– Na, kadangi „apdovanojai“ mane bučinių žymėmis ir sugriovei visus planus pasivartyti paplūdimyje, žinoma, galime veikti ir ką nors kita.

Kristianas į mano pašaipą išmintingai nekreipia dėmesio.

– Kelias gana tolimas, bet, sprendžiant iš to, ką skaičiau, nuvažiuoti tenai tikrai verta. Tėtis man rekomendavo ten apsilankyti. San Pol de Vanse, kalnuose įsikūrusiame miestelyje. Jame yra kelios meno galerijos. Galėtume išsirinkti kelis paveikslus ar skulptūras savo naujam namui – žinoma, jei tik rastume patinkančių.

Truputį atšlijusi įsistebeiliju į Kristianą. Meno kūriniai… jis nori įsigyti meno kūrinių. Argi aš galiu pirkti meno kūrinius?

– Kas yra? – klausia jis.

– Aš apie meną nieko neišmanau, Kristianai.

Jis gūžteli ir atlaidžiai šypteli.

– Pirksime tik tai, kas mums patiks. Tai ne investicija.

Investicija? Viešpatie…

– Kas yra? – vėl sunerimęs klausia Kristianas.

Aš papurtau galvą.

– Klausyk, suprantu, kad prieš kelias dienas architektė mums atsiuntė tik būsimo namo projektą, bet juk pasižvalgyti po galerijas nepakenks, be to, ir pats miestelis senovinis, pastatytas dar viduramžiais.

Ak, ta architektė. Kaip tik dabar jam reikėjo užsiminti apie ją… Apie Džiją Mateo, Elioto bičiulę, projektavusią Kristianui namą Aspene. Per mūsų susitikimus ji nenuleisdavo nuo Kristiano akių…

– Kas vėl ne taip?! – šūkteli Kristianas. Papurtau galvą. – Pasakyk, – paragina jis mane.

Argi galiu jam sakyti, kad nemėgstu Džijos? Ta antipatija visiškai nepagrįsta. Nenoriu pasirodyti esanti pavydi žmona.

– Juk nepyksti dėl to, ką padariau vakar, tiesa?

Jis atsidūsta ir nosimi brūkšteli man tarp krūtų.

– Ne. Aš išalkau, – sumurmu puikiai žinodama, kad išgirdęs šiuos žodžius Kristianas liausis mane kamantinėjęs.

– Kodėl anksčiau nesakei?

Jis nukelia mane nuo kelių ir atsistoja.

SEN POL DE VANSAS – gynybine siena apjuostas viduramžių miestelis kalnuose, viena gražiausių mano regėtų vietų. Žingsniuoju šalia Kristiano siauromis, akmenimis grįstomis gatvelėmis, įkišusi ranką jam į užpakalinę šortų kišenę. Teiloras ir Gastonas arba Filipas, – niekaip negaliu atskirti jų vieno nuo kito, – seka mums iš paskos. Pereiname medžiais apaugusią aikštę, kurioje trys senukai (vienas iš jų užsidėjęs ant galvos ne skrybėlę, o tradicinę prancūzišką beretę) žaidžia rutuliais. Miestelyje gana daug turistų, bet apglėbta Kristiano ir prie jo prisiglaudusi jaučiuosi puikiai. Čia tikrai yra ką apžiūrėti: miestelyje netrūksta ir siaurų gatvelių, ir takų, vedančių į kiemus su įmantriais akmeniniais fontanais, ir senovinių bei šiuolaikinių skulptūrų, ir kerinčių brangių moteriškų drabužių parduotuvėlių, ir gerokai didesnių parduotuvių.

Pirmoje galerijoje Kristianas išsiblaškęs, čiulpdamas akinių nuo saulės dideliais veidrodiniais stiklais kojelę, žiūri į eksponuojamas erotines fotografijas. Tai Floransos D’El darbai, kuriuose įvairiomis pozomis nufotografuota nuoga moteris.

– Ne tokius meno kūrinius turėjau omenyje, – nepritariamai sumurmu.

Tos fotografijos man primena nuotraukas, rastas jo, tai yra mūsų, komodoje. Trumpai pasvarstau, ar Kristianas tikrai jas sunaikino.

– Ir aš, – plačiai šypsodamasis sako Kristianas.

Jis paima mane už rankos ir einame prie kito menininko darbų. Kažkur sąmonės paribyje man šmėsteli mintis, ar turėčiau leistis Kristiano fotografuojama.

Toliau eksponuojami paveikslai tapytojos, vaizduojančios sustingusį gyvenimą: iš labai arti ir sodriomis, ryškiomis spalvomis tapančios vaisius ir daržoves.

– Man patinka, – parodau tris paveikslus, kuriuose nutapytos paprikos. – Jie man primena tave, mano bute pjaustantį daržoves, – sakau ir prajunku.

Kristianas tramdydamas juoką perkreipia lūpas, bet nieko jam neišeina.

– Maniau, man visai neblogai pavyko, – sumurma jis. – Tiesa, gal darbavausi šiek tiek per lėtai, bet… – jis mane apkabina, – tu blaškei man dėmesį. Kur juos kabintum?

– Ką?

Kristianas nosimi brauko man per ausį.

– Tuos paveikslus – kur juos kabintum?

Jis krimsteli man ausies spenelį ir skausmas pereina į maudimą tarpkojyje.

– Virtuvėje, – sumurmu.

– Hm… Gera mintis, ponia Grėj.

Pamačiusi kainą net prisimerkiu. Kiekvienas po penkis tūkstančius eurų. Po perkūnais!

– Jie labai brangūs! – aikteliu.

– Labai? – Kristianas vėl ima nosimi braukyti man per ausį. – Pratinkis prie to, Ana.

Jis paleidžia mane ir nužingsniuoja prie stalo pas jauną, baltais drabužiais vilkinčią ir į jį spoksančią moterį. Noriu užversti akis į lubas, bet mano dėmesį vėl patraukia paveikslai. Penki tūkstančiai eurų… Viešpatie…

„SAINT PAUL“ VIEŠBUTYJE pavalgę pietus ilsimės gurkšnodami kavą. Kaimiškų miestelio apylinkių grožis tiesiog kvapą gniaužia. Visa lyguma išmarginta vynuogynų plotų ir saulėgrąžų laukų, tik vienur kitur tarp jų įsiterpia tvarkingi, nedideli prancūzų ūkiai. Diena tokia giedra ir graži, kad tolumoje, prie horizonto linijos, įžiūrime tviskant jūrą. Kristianas išblaško svajingas mano mintis.

– Klausei, kodėl pinu tau plaukus, – tyliai sako jis ir aš sunerimstu.

Jis atrodo… prasikaltęs.

– Taip, klausiau.

Ak, koks mėšlas…

– Manau, ta narkomanė prostitutė leisdavo man žaisti su savo plaukais. Nesu tikras, ar tai prisiminimas, ar tik sapnas.

Pala! Jis kalba apie tikrąją savo motiną.

Kristianas įdėmiai žvelgia į mane, bet jo veidas neperprantamas. Pajuntu, kad širdis tuoj iššoks iš krūtinės. Ką man atsakyti, kai jis šneka apie tokius dalykus?

– Man patinka, kai žaidi su mano plaukais, – netvirtai sakau.

Jis nepatikliai žiūri į mane.

– Tikrai?

– Taip. – Tai tiesa. Suspaudžiu jam ranką. – Manau, kad mylėjai savo biologinę motiną, Kristianai.

Išpūtęs akis ir sustingęs jis spokso į mane netardamas nė žodžio.

Po galais… Ar tik nebūsiu peržengusi ribos? Pasakyk ką nors, Penkiasdešimt, prašau, pasakyk ką nors… Bet jis užsispyręs tyli, veria mane neperprantamu pilkų akių žvilgsniu ir tarp mudviejų įsiviešpatauja tyla. Jis atrodo visiškai sutrikęs.

Paskui dirsteli į mano ranką, uždėtą ant jo plaštakos, ir suraukia kaktą.

– Pasakyk ką nors, – sušnabždu, nes nebepakeliu tokios tylos.

Jis papurto galvą, giliai iškvepia.

– Eime.

Kristianas ištraukia ranką, atsistoja, jo veide atsispindi įtampa. Ar peržengiau ribą? Nenumanau. Nusiminusi negaliu apsispręsti, ar dar ką nors sakyti, ar patylėti. Nusprendusi patylėti klusniai išeinu paskui jį iš restorano.

Gražioje siauroje gatvelėje Kristianas paima mane už rankos.

– Kur norėtum eiti?

Jis kalba! Ir nesiunta ant manęs, ačiū Dievui. Su palengvėjimu atsidūstu ir gūžteliu.

– Aš tik džiaugiuosi, kad vis dar kalbiesi su manimi.

– Juk žinai, kad nemėgstu šnekėti apie tą mėšlą. Kas buvo, pražuvo. Baigta, – tyliai paaiškina Kristianas.

Ne, Kristianai, nebaigta. Ši mintis mane nuliūdina, pirmą kartą pagalvoju, ar tai apskritai kada nors bus baigta. Jis visuomet liks Penkiasdešimt Atspalvių… mano Penkiasdešimt Atspalvių. Ar noriu, kad jis pasikeistų? Ne, tiesą sakant, nelabai – tik tiek, kad jaustųsi mylimas. Slapta žvilgteliu į jį, nepraleidžiu progos pasigėrėti pribloškiančiu jo grožiu… ir tuo, kad jis priklauso man. Tą žavesį kuria ne jo nepaprastai patrauklus, tobulas veidas ir ne mane pakerėjęs kūnas. Traukia tai, ką slepia regima Kristiano tobulybė, mane žavi jo… trapi, kenčianti siela.

Kristianas nužvelgia mane tuo savo ypatingu žvilgsniu – ir truputį pralinksmėjęs, ir šiek tiek atsargus, ir velniškai patrauklus, – o tada uždeda ranką ant pečių ir mudu per turistų minią nusiiriame prie Filipo (ar Gastono) pastatyto erdvaus mersedeso. Vėl kyšteliu ranką į užpakalinę Kristiano šortų kišenę džiaugdamasi, kad jis nepyksta. Ir vis dėlto, atvirai kalbant, argi kuris ketverių metų vaikas nemyli savo mamos, kad ir kokia bloga ji būtų? Sunkiai atsidususi stipriau prisiglaudžiu prie Kristiano. Žinau, kad mums už nugaros slapta tykina apsaugos būrys, ir man galvoje šmėsteli klausimas, ar vyrai ko nors valgė.

Kristianas sustoja prie juvelyriniais dirbiniais prekiaujančios krautuvėlės, įbeda žvilgsnį į vitriną, paskui – į mane. Sučiupęs laisvą mano ranką, nykščiu perbraukia per rausvą, bet jau blunkantį rumbą nuo antrankio ir atidžiai jį apžiūri.

– Neskauda, – patikinu Kristianą.

Jis pasisuka taip, kad turiu ištraukti kitą ranką jam iš kišenės. Tada Kristianas ją suspaudžia ir atsargiai atverčia delną norėdamas apžiūrėti riešą. Raudoną rumbą dengia firminis platininis „Omegos“ rankinis laikrodis, kurį jis man padovanojo per pusryčius pirmąjį rytą Londone. Nuo jame išgraviruotų žodžių vis dar svaigsta galva.

Anastazija,

tu mano „daugiau“,

mano meilė, mano gyvenimas.

Kristianas

Nepaisant visko, nepaisant penkiasdešimties atspalvių, mano vyras moka būti be galo romantiškas… Žiūriu į vos matomas žymes ant riešų. Kita vertus, kartais jis gali elgtis kaip laukinis. Paleidęs mano kairę ranką ir priglaudęs pirštus prie pasmakrės, Kristianas kilsteli mano galvą ir tiriamai pažvelgia į veidą, o jo akyse atsispindi susirūpinimas.

– Man neskauda, – pakartoju.

Jis pakelia mano ranką prie lūpų ir tarsi atsiprašydamas švelniai pabučiuoja vidinę riešo pusę.

– Eikš, – sako ir vedasi mane į parduotuvę.

– ŠTAI.

Kristianas atsegęs laiko ką tik nupirktą platininę apyrankę. Ji puiki, meistriškai padaryta, išgraviruota smulkutėmis neaiškios rūšies gėlytėmis, o jų žiedų viduryje inkrustuota po deimančiuką. Jis užsega man apyrankę. Ji plati, panaši į antrankį ir paslepia rausvus rumbus. „Ir kainavo trisdešimt tūkstančių eurų“, – dingteli man, nors iš Kristiano pokalbio su prancūze pardavėja daug ko nesupratau. Dar niekada nesegėjau tokio brangaus papuošalo.

– Štai, taip jau geriau, – sumurma Kristianas.

– Geriau? – sušnabždu įdėmiai žvelgdama į spindinčias Kristiano akis ir jausdama, kad į mudu pavydžiai ir nedraugiškai spokso liesa kaip šakalys pardavėja.

– Tu žinai kodėl, – nedrąsiai sako Kristianas.

– Man to nereikia.

Papurtau riešą ir apyrankė krusteli. Pro parduotuvėlės vitriną plūstanti popiečio šviesa, atsispindėjusi nuo deimantų, pažyra ant sienų tviskančiais visų vaivorykštės spalvų pliūpsniais.

– Bet man reikia, – visiškai nuoširdžiai sako Kristianas.

Kodėl? Kam jam to reikia? Gal jaučiasi kaltas? Tik dėl ko? Dėl tų rumbų? Dėl savo biologinės motinos? Dėl to, kad iki galo manimi nepasitiki? Ak, Penkiasdešimt…

– Ne, Kristianai, ir tau nereikia. Tu man jau tiek daug davei. Pasakišką medaus mėnesį, Londoną, Paryžių, Žydrąjį Krantą ir… save. Man nepaprastai pasisekė, – sušnabždu ir Kristiano žvilgsnis sušvelnėja.

– Ne, Anastazija, tai man labai pasisekė.

– Ačiū.

Pasistiebusi ant pirštų galiukų, apkabinu Kristianą ir jį pabučiuoju… ne dėl to, kad padovanojo man tą apyrankę, o dėl to, kad priklauso man.

GRĮŽUS Į AUTOMOBILĮ, Kristianas užsisklendžia savyje, pro langą žiūri į ryškiaspalvių saulėgrąžų laukus, užlietus popiečio saulės spindulių. Vienas iš dvynių, – rodos, Gastonas, – vairuoja automobilį, o šalia jo, priekinėje keleivio sėdynėje, įsitaisęs Teiloras. Kristianas apie kažką mąsto. Paimu jo ranką ir raminamai spusteliu. Jis žvilgteli į mane, tada paleidžia mano ranką ir ima glamonėti kelį. Segiu trumpą, laisvą, mėlynos ir baltos spalvos sijoną, vilkiu mėlyną prigludusią palaidinukę be rankovių. Kristianas dvejoja, nežinia, ar jo ranka keliaus šlaunimi aukštyn, ar leisis žemyn, prie blauzdos. Jusdama švelnų jo pirštų prisilietimą, įsitempusi ir užgniaužusi kvapą nekantriai laukiu. Ką jis darys? Jis nusprendžia keliauti žemyn ir staiga sučiupęs už kulkšnies užsikelia mano koją ant kelių. Nepakeldama užpakalio pasisuku taip, kad ant automobilio sėdynės būčiau atsisukusi veidu į Kristianą.

– Noriu ir antros.

Nervingai žvilgteliu į Teilorą ir Gastoną, kurie laiko akis ryžtingai subestas į priešais besitęsiantį kelią, ir uždedu jam ant kelių kitą koją. Kristianas ramiai ištiesia ranką ir paspaudžia durelėse įtaisytą mygtuką. Tiesiai prieš mus ima kilti lengvai tamsinto stiklo pertvara ir po dešimties sekundžių mudu, galima sakyti, liekame vienudu. Nieko sau… nėra ko stebėtis, kad užpakalinėje šio automobilio dalyje tiek daug vietos kojoms ištiesti.

– Noriu apžiūrėti tavo kulkšnis, – tyliai paaiškina Kristianas.

Bet žiūri baugščiai. Antrankių žymės? Viešpatie… Maniau, šį klausimą jau aptarėme. Jei ir liko rumbų, juos slepia vasarinių aukštakulnių raišteliai. Nepamenu, kad šįryt ant kulkšnių būčiau mačiusi kokių nors rumbų. Jis nykščiu iš apačios viršun švelniai perbraukia per kojos keltį, todėl nevalingai pasimuistau. Plačiai šypsodamasis, jis mitriai atriša vieną raištelį, bet vos tik pamato tamsiai raudonus rumbus, šypsena išblėsta.

– Neskauda, – sumurmu.

Kristianas pažvelgia į mane nusiminęs, stipriai sučiaupęs lūpas. Paskui vos pastebimai linkteli, tarsi patikėjęs tuo, ką sakau, o aš nusispiriu batelį ir jis nukrinta ant grindų, bet žinau, kad Kristiano mintys jau nuklydusios kažkur kitur. Jis vėl mąslus, išsiblaškęs, nors nejučiomis glamonėja mano pėdą, vėl sėdi nusisukęs ir žiūri pro mašinos langą.

– Palauk… O ko tu tikėjaisi? – švelniai klausiu.

Jis žvilgteli į mane, gūžteli.

– Matydamas šias žymes nesitikėjau jaustis taip, kaip dabar jaučiuosi, – sako.

Ak! Vieną minutę užsidaręs, o kitą jau trokštantis atsiverti? Kaip… Ak, Penkiasdešimt! Kaip man spėti prie tavęs prisitaikyti?

– O kaip jautiesi?

Jis niūriai į mane įsižiūri.

– Nejaukiai, – burbteli.

Ak, ne. Atsisegusi saugos diržą ir nenuleisdama kojų Kristianui nuo kelių paskubomis slenkuosi arčiau jo. Noriu atsisėsti ant kelių, apkabinti jį, ir tikrai taip padaryčiau, jei automobilio priekyje būtų vien Teiloras. Bet žinodama, kad ten sėdi ir Gastonas, varžausi, nepadeda nė tamsinto stiklo pertvara. Ak, jei tik būtų tamsiau… Suimu Kristiano rankas ir suspaudžiu.

– Man nepatinka tik bučinių žymės, – sušnabždu. – Visa kita… ką tu darei… – imu kalbėti dar tyliau, – su antrankiais… man patiko. Netgi daugiau, nei patiko. Pojūtis buvo stulbinamas. Gali pakartoti tai kada panorėjęs.

Kristianas neramiai sujuda.

– Stulbinamas?

Mano vidinė dievaitė susijaudinusi pakelia akis nuo Džekės Kolins romano.

– Taip, – plačiai jam nusišypsau.

Įrėmusi kojų pirštus į standėjantį Kristiano tarpkojį, tai suriečiu juos, tai vėl ištiesiu ir veikiau girdžiu, nei matau, kaip jis pravėręs lūpas staiga giliai įkvepia.

– Jums derėtų prisisegti saugos diržą, ponia Grėj, – tyliai sako Kristianas, o aš dar kartą suriečiu ir ištiesiu kojų pirštus.

Kristianas įkvepia, jo akyse blyksteli geismas ir jis įspėdamas stipriai suspaudžia man kulkšnį. Nori, kad liaučiausi? O gal kad nesiliaučiau? Jis stabteli, perveria mane griežtu žvilgsniu, išsiima iš kišenės telefoną, kurį visuomet nešiojasi, ir, užmetęs akį į rankinį laikrodį, atsiliepia. Netrukus dar labiau suraukia kaktą.

– Barni, – šykštėdamas žodžių pasisveikina.

Mėšlas. Mums vėl sutrukdė jo darbo reikalai. Mėginu patraukti koją, bet Kristianas stipriau suspaudžia kulkšnį.

– Serverinėje? – labai nustebęs klausia jis. – Ar įsijungė priešgaisrinė sistema?

Gaisras! Nukeliu kojas Kristianui nuo kelių, šį kartą jis manęs nesulaiko. Grįžtu į savo vietą, atsisėdu, prisisegu saugos diržą ir imu nervingai čiupinėti trisdešimt tūkstančių eurų kainavusią apyrankę. Kristianas vėl paspaudžia mygtuką durelėse ir stiklo pertvara nusileidžia.

– Ar yra sužeistųjų? Ar didelė žala? Suprantu… Kada? – Kristianas vėl žvilgteli į rankinį laikrodį, o tada pirštais persibraukia per plaukus. – Ne. Nereikia nei gaisrinės, nei policijos. Bent jau kol kas.

Gaisras? Kristiano kontoroje? Išsižiojusi iš nuostabos spoksau į Kristianą, o galvoje sukasi spiečius minčių. Teiloras pasisuka, kad girdėtų Kristiano pokalbį.

– Jis tikrai tai padarė? Gerai… Puiku. Lauksiu išsamios ataskaitos apie patirtą žalą. Ir kruopščiai sudaryto sąrašo asmenų, kurie per pastarąsias penkias dienas galėjo ten patekti, įskaitant valytojus… Surask Andrėją ir liepk man paskambinti. Taip, rodos, argonas tikrai veiksmingas ir vertas tos aukso kainos.

Ataskaita apie patirtą žalą? Argonas? Tas žodis man kažkur girdėtas, – ar tik ne per chemijos pamokas mokykloje? – regis, taip vadinamas kažkoks cheminis elementas.

– Suprantu, kad metas labai ankstyvas… Per dvi valandas atsiųsk man elektroninį laišką. Ne, turiu žinoti. Ačiū, kad paskambinai.

Baigęs pokalbį, Kristianas tuoj pat vėl kažkam skambina.

– Velčai… Gerai… Kada? – Kristianas vėl pažvelgia į savo rankinį laikrodį. – Vadinasi, prieš valandą. Taip… Nė akimirkos nepalikite be apsaugos kontoroje sukauptų elektroninių duomenų. Gerai.

Jis padeda ragelį.

– Filipai, po valandos man reikia būti jachtoje.

– Klausau, pone…

Velnias, čia Filipas, o ne Gastonas. Automobilis staiga padidina greitį.

Kristianas žvilgteli į mane, bet jo veidas neperprantamas.

– Ar yra sužeistųjų? – tyliai klausiu.

Kristianas papurto galvą.

– Žala visai nedidelė, – jis paima mano ranką ir raminamai suspaudžia. – Dėl šio įvykio nesijaudink. Mano komanda jau dirba.

Jis vėl toks kaip visada – generalinis direktorius, už viską atsakingas, viską kontroliuojantis ir nė kiek nesijaudinantis.

– Kur kilo gaisras?

– Serverinėje?

– Grėjaus holdingo būstinėje?

– Taip.

Kristianas atsakinėja glaustai, kad susiprotėčiau, jog jis nenori apie tai kalbėti.

– O kodėl žala visai nedidelė?

– Serverinėje įrengta moderniausia priešgaisrinė sistema.

Taip, žinoma…

– Ana, prašau… nesijaudink.

– Aš nesijaudinu, – pameluoju Kristianui.

– Nesame visiškai tikri, kad tai tyčinis padegimas, – sako jis, dar labiau pakurstydamas mano nerimą.

Iš baimės pakeliu ranką ir stipriai priglaudžiu delną prie gerklės. Visai neseniai – „Čarlis Tango“, o dabar dar še tau.

Ko laukti toliau?

KETVIRTAS SKYRIUS

Nerandu sau vietos. Jau daugiau nei valandą Kristianas tūno užsidaręs jachtos darbo kabinete. Mėginau skaityti, žiūrėti televizorių, degintis saulėje, – su drabužiais! – bet negaliu nei atsipalaiduoti, nei atsikratyti irzulio. Persirengusi šortais ir sportiniais marškinėliais, nusisegu absurdiškai brangų „antrankį“ ir einu ieškoti Teiloro.

– Ponia Grėj… – tarsteli jis, atitrauktas nuo skaitomo Antonio Berdžeso romano.

Teiloras įsitaisęs mažoje svetainėje prieš Kristiano kabinetą.

– Norėčiau pavaikščioti po parduotuves.

– Taip, ponia.

Jis atsistoja.

– Taip pat norėčiau paimti vandens motociklą.

Teiloras išsižioja iš nuostabos.

– Hm… – pritrūkęs žodžių, jis suraukia kaktą.

– Ir nenoriu dėl to trukdyti Kristianui.

Akivaizdu, kad Teiloras norėtų sunkiai atsidusti, bet susilaiko.

– Ponia Grėj… hm… Kažin ar ponui Grėjui tai labai patiktų, o aš nenorėčiau būti atleistas.

Ak, dėl Dievo meilės! Taip suirztu, kad mielai užversčiau akis į lubas, bet tik prisimerkiu ir giliai atsidūstu, mano nuomone, pakankamai aiškiai išreikšdama irzulį ir nepasitenkinimą, kad mano likimas – ne mano pačios rankose. Kita vertus, nenoriu, kad Kristianas supyktų ant Teiloro, o juo labiau ant manęs. Tad ryžtingai praeinu pro Teilorą, pasibeldžiu ir įžengiu į kabinetą.

Atsirėmęs į raudonmedžio rašomąjį stalą, Kristianas kalbasi telefonu. Jis pakelia akis.

– Palauk, Andrėja, – rimtu veidu burbteli į telefono garsiakalbį.

Jo žvilgsnis mandagus ir klausiamas. Po velnių… Kodėl jaučiuosi tarsi mokyklos direktoriaus kabinete? Vakar šis vyras buvo surakinęs mane antrankiais. Po galais, nesileisiu jo įbauginama, jis – mano sutuoktinis. Ištiesinu pečius ir plačiai nusišypsau.

– Plaukiu pasidairyti po parduotuves. Apsaugininkus pasiimu drauge.

– Žinoma, pasiimk vieną iš dvynių ir Teilorą, – sako Kristianas ir aš iš karto suprantu, kad vyksta kažkas labai rimto, nes jis manęs daugiau nieko neklausinėja.

Stoviu įdėmiai į jį žvelgdama ir svarstydama, ar galėčiau kuo nors padėti.

– Dar ko nors? – klausia Kristianas.

Jis nori, kad išeičiau.

– Gal tau ko nors nupirkti? – pasiteirauju.

Kristianas apdovanoja mane miela drovia šypsena.

– Ne, mažyte, man nieko netrūksta, – sako. – Jachtos įgula manimi pasirūpins.

– Gerai.

Noriu jį pabučiuoti. Po velnių, ir galiu – jis mano vyras. Ryžtingai žengiu į priekį ir nustebinu Kristianą bučiniu į lūpas.

– Andrėja, aš tau vėliau paskambinsiu, – sumurma jis.

Tada padeda telefoną sau už nugaros ant rašomojo stalo, apkabina mane ir aistringai pabučiuoja. Kai paleidžia, turiu atgauti kvapą. Kristiano žvilgsnis tamsus ir geidulingas.

– Tu blaškai dėmesį. Turiu sutvarkyti šį reikalą, kad galėčiau vėl džiaugtis medaus mėnesiu.

Smiliumi perbraukęs man per veidą, jis trumpai paglosto ir kilsteli smakrą.

– Gerai. Atsiprašau.

– Nereikia atsiprašinėti, ponia Grėj. Man patinka, kai blaškote dėmesį, – jis pabučiuoja man į lūpų kamputį. – Eik leisti pinigų.

Ir Kristianas paleidžia mane iš glėbio.

– Taip ir padarysiu.

Paikai šyptelėjusi, išeinu iš kabineto. Mano pasąmonė papūtusi lūpas nepatenkinta purto galvą. „Nepasakei jam, kad ketini plaukti vandens motociklu“, – papriekaištauja ji monotoniškai berdama žodžius. Nekreipiu į ją dėmesio. Bjaurybė…

Teiloras kantriai laukia.

– Viskas suderinta su vyresnybe. Ar jau galime plaukti? – nusišypsau slėpdama pašaipą.

Šį kartą Teiloras kerinčiai nusišypso.

– Prašom eiti pirma, ponia Grėj.

TEILORAS KANTRIAI PAAIŠKINA, kaip veikia vandens motociklo valdymo svirtys ir kaip jį vairuoti. Jis santūrus ir kompetentingas – puikus mokytojas. Mes motorinėje valtyje, besisūpuojančioje ramiuose uosto vandenyse netoli jachtos „Fair Lady“. Gastonas žiūri į mudu, bet jo akis slepia saulės akiniai, tad nežinia, ką galvoja, o vienas iš jachtos įgulos narių sėdi prie motorinės valties vairo. Viešpatie, su manimi – trys vyrai, ir tik dėl to, kad užsimaniau pasidairyti po parduotuves. Juokinga.

Užsitraukusi gelbėjimosi liemenės užtrauktuką, maloniai nusišypsau Teilorui. Ištiesęs ranką, jis padeda man užlipti ant vandens motociklo ir atsisėsti.

– Užvedimo raktelio dirželį prisiriškite prie riešo, ponia Grėj. Jei nukristumėte, variklis iš karto išsijungs, – pataria jis.

– Gerai.

– Pasiruošusi?

Energingai linkteliu.

– Kai motociklas atsidurs per gerą metrą nuo valties, paleiskite variklį. Mes seksime jums iš paskos.

– Gerai.

Jis stumteli vandens motociklą tolyn nuo motorinės valties ir šis palengva ima dreifuoti į pagrindinę uosto dalį. Kai Teiloras parodo, kad galima plaukti, paspaudžiu užvedimo mygtuką ir variklis suūžia.

– Puiku, ponia Grėj, neskubėkite ir būsite pirma! – šūkteli Teiloras.

Spusteliu pavarų svirtį. Motociklas staiga šoka pirmyn ir variklis užgęsta. Mėšlas! Ir kaip, bent jau žiūrint iš šalies, Kristianui taip lengvai viskas pavyksta? Mėgindama dar kartą vėl užgesinu variklį. Mėšlų mėšlas!

– Pavarų svirtį spauskite labai palengva, ponia Grėj! – šūkteli Teiloras.

– Taip, taip, taip, – burbu sau po nosimi.

Pamėginu dar kartą, šįkart pavarų svirtį spaudžiu labai švelniai, ir vandens motociklas vėl šoka į priekį – variklis neužgęsta. Valio! Truputį padidinu greitį. Cha, cha! Variklis negęsta! Iš susijaudinimo noriu rėkti ir klykti, bet susitvardau. Palengva tolstu nuo jachtos, įplaukiu į pagrindinius uosto vandenis. Už nugaros girdžiu duslų motorinės valties variklio ūžesį. Spusteliu pavarų svirtį stipriau ir vandens motociklas ima skrieti vos liesdamas bangas. Šiltas vėjelis taršo plaukus, jūros vanduo taško abu šonus ir aš jaučiuosi laisva. Oho, kaip supa! Nenuostabu, kad Kristianas niekada neleidžia man vairuoti vandens motociklo.

Užuot pasukusi į krantą ir sutrumpinusi malonumą, padarau gana staigų posūkį ir apsuku ratą aplink didingąją jachtą „Fair Lady“. Oho, kaip smagu! Numojusi ranka į Teilorą ir už nugaros plaukiančius jo vyrus, dar kartą dideliu greičiu apiplaukiu jachtą. Baigdama sukti ratą ant denio pamatau Kristianą. Tikriausiai jis išsižiojęs spokso į mane, nors gerai ir nematyti. Narsiai paleidžiu vieną rankeną ir entuziastingai jam pamoju. Kristianas, rodos, sustingęs kaip akmuo, bet pagaliau jo ranka pakyla ir sustoja ore nelyginant sustingusi banga. Negaliu įžiūrėti jo veido, be to, jaučiu, kad ir nenoriu jo matyti, tad, lėkdama per melsvus ir popiečio saulėje ribuliuojančius Viduržemio jūros vandenis, pasuku prie valčių prieplaukos.

Priartėjusi prie jos palaukiu, leidžiu Teilorui įplaukti pirmam. Jo veidas niūrus, todėl akimirksniu nusimenu, bet Gastonas, priešingai, atrodo net linksmesnis nei anksčiau. Šmėsteli mintis, ar tik kas nors neatšaldė galų ir amerikiečių santykių, tačiau širdyje nujaučiu, kad tikriausiai dėl visko kalta aš. Gastonas iššoka iš motorinės valties ir pririša ją prie švartfalo, o Teiloras mostu parodo man, kad priplaukčiau ir sustočiau šalia. Labai atsargiai priplukdau vandens motociklą prie motorinės valties šono ir sustoju. Jo veidas truputį sušvelnėja.

– Išjunkite variklį, ponia Grėj, – ramiai paprašo jis, vieną ranką tiesdamas prie motociklo rankenų, o kitą – man, kad padėtų perlipti į motorinę valtį.

Vikriai įlipu į valtį žavėdamasi savimi, kad neįkritau į vandenį.

– Ponia Grėj, – nervingai prabyla Teiloras ir jo skruostai vėl parausta. – Ponui Grėjui nelabai patinka, kad plaukiojate vandens motociklu.

Teilorui taip nemalonu, kad jis neranda kur dėti akių, ir staiga susiprotėju, kad, matyt, bus sulaukęs rūstaujančio Kristiano skambučio. Ak, vargšas mano pernelyg ir liguistai rūpestingas sutuoktini, ką gi man su tavimi daryti?

Romiai nusišypsau Teilorui.

– Žinau, Teilorai. Bet pono Grėjaus dabar čia nėra, o jei jam nelabai patinka, neabejoju, kad jis bus toks malonus ir, kai grįšiu ant jachtos denio, pats man pasakys.

Teiloras susiraukia.

– Na ir puiku, ponia Grėj, – tyliai sako jis, duodamas man rankinę.

Išlipusi iš valties akies krašteliu pamatau Teilorą santūriai šyptelint ir taip pat užsinoriu nusišypsoti. Pati stebiuosi, kaip mėgstu Teilorą, bet man nepatinka, kad jis mane bara, – jis man nei tėvas, nei vyras.

Atsidūstu. Kristianas siunta, be to, dabar jam rūpesčių ir taip per akis. Ir ką aš sau maniau? Stovėdama krantinėje ir laukdama, kol Teiloras išlips iš valties, pajuntu rankinėje vibruojant „BlackBerry“ telefoną ir pagrabaliojusi jį išsitraukiu. Sade dainos „Your Love Is King“7 motyvas suskamba, kai man skambina Kristianas – tik jis.

– Labas, – sumurmu.

– Sveika, – sako jis.

– Atgal plauksiu motorine valtimi. Neširsk.

Išgirstu Kristianą iš nuostabos tyliai aiktelint.

– Ir vis dėlto buvo smagu, – pašnibždomis priduriu.

Jis atsidūsta.

– Ką gi, ponia Grėj, aš ne toks, kad nutraukčiau jums malonumą. Bet būk atsargi. Prašau.

Kad mane kur! Jis man leido pasilinksminti!

– Būsiu. Ar tau iš miestelio ko nors parvežti?

– Žiūrėk, tik pati grįžk sveika ir gyva.

– Labai stengsiuosi įvykdyti šį jūsų norą, pone Grėjau.

– Malonu girdėti, ponia Grėj.

– Mūsų tikslas – abipusis malonumas, – kikendama atsakau.

Išgirdusi Kristiano balsą suprantu, kad jis šypsosi.

– Man kažkas skambina. Iki, mažyte.

– Iki, Kristianai.

Jis baigia pokalbį. Manau, dėl vandens motociklo kilusi krizė įveikta. Manęs jau laukia automobilis, o Teiloras laiko atidaręs dureles. Lipdama į mašiną pamerkiu jam akį, o jis puikiai nusiteikęs papurto galvą.

Automobilyje pasiimu telefoną ir įsijungiu elektroninį paštą.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Ačiū

Data: 2011 m. rugpjūčio 17 d. 16:55

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ačiū, kad per daug neniurzgėjai.

Tave mylinti žmona

xxx

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Mėginu išlikti ramus

Data: 2011 m. rugpjūčio 17 d. 16:59

Gavėjas: Anastazija Stil

Nėra už ką dėkoti.

Grįžk gyva ir sveika.

Ir tai – ne prašymas…

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius ir pernelyg rūpestingas sutuoktinis

Perskaičiusi jo atsakymą šypteliu. Mano kontrolės maniakas…

KODĖL NORIU PAVAIKŠTINĖTI po parduotuves? Pirkti man visai nepatinka. Bet giliai širdyje žinau, kodėl taip elgiuosi, tad ryžtingai einu pro Chanel, Gucci, Dior ir kitas garsių dizainerių parduotuves, kol pagaliau randu priešnuodį – mažytę prekėmis užverstą turistams skirtą krautuvėlę. Tai plona, sidabrinė, ant čiurnos segima grandinėlė su mažytėmis širdelėmis ir varpeliais. Ji maloniai dzingsi ir kainuoja penkis eurus. Nusipirkusi iš karto ją užsisegu. Štai tikroji „aš“, štai kas iš tiesų man patinka. Iš karto pasijuntu daug geriau. Noriu niekada neprarasti ryšio su mergina, kuri mėgsta tokius daikčiukus. Giliai širdyje žinau, kad mane stipriai veikia ne tik Kristianas, bet ir jo turtai. Ar kada nors prie to priprasiu?

Teiloras su Gastonu klusniai seka paskui mane, braudamiesi per vėlyvą popietę miestelį užplūdusią žmonių minią, ir netrukus apskritai pamirštu, kad jie čia. Noriu ką nors nupirkti Kristianui – ką nors, kas paskatintų jį bent trumpai pamiršti, kas vyksta Siatle. Bet ką nupirkti vyrui, kuris turi viską? Stabteliu šiuolaikiškai suprojektuotame miesto skverelyje, supamame parduotuvių, ir vieną po kitos visas jas nužvelgiu. Pamačiusi elektronikos prekių parduotuvę, staiga prisimenu šiandieninį apsilankymą meno galerijoje ir ankstesnį Luvre. Tada žiūrėjome į Milo Venerą… Ir man ausyse vėl nuskamba Kristiano žodžiai: „Visi galime gėrėtis moters formomis. Mėgstame į jas žiūrėti, nesvarbu, ar jos įamžintos marmure, ar aliejiniais dažais tapytame paveiksle, ar atlasiniame drabužyje, ar kino juostoje.“

Man kyla mintis – drąsi mintis. Tik reikia pagalbos, kad išrinkčiau tinkamą, ir padėti man gali vienas vienintelis žmogus. Išsitraukiu iš rankinės telefoną ir paskambinu Chosė.

– Kas?.. – mieguistas sumurma jis.

– Chosė, čia aš, Ana.

– Ana, sveika! Kur esi? Ar kas nutiko?

Sprendžiant iš balso, jis jau išvaikė miegus ir spėjo susirūpinti.

– Aš Kanuose, Pietų Prancūzijoje, ir man sekasi gerai.

– Šit kaip, Pietų Prancūzijoje? Apsistojai kokiame nors prabangiame viešbutyje?

– Na… ne. Gyvename laive.

– Laive?

– Dideliame laive, – atsidususi paaiškinu.

– Suprantu… – Chosė ima kalbėti santūriau.

Velnias, nereikėjo jam skambinti. Dabar ištverti šį pokalbį bus sunku.

– Chosė, man reikia tavo patarimo.

– Patarimo? – klausia priblokštas. – Žinoma, – tuoj pat priduria, tik jau kur kas draugiškiau.

Ir aš atskleidžiu jam savo planą.

PO DVIEJŲ VALANDŲ TEILORAS padeda man iš motorinės valties išlipti ant laiptelių į jachtos denį. Gastonas su junga pritvirtina vandens motociklą. Kristiano niekur nematyti, tad džiūgaudama kaip maža mergaitė nuskubu į mudviejų miegamąją kajutę suvynioti dovanos.

– Truputį užtrukai, – sako Kristianas, užklupęs mane klijuojant paskutinį gabalėlį lipniosios juostos.

Atsisukusi pamatau jį, stovintį kajutės tarpduryje ir atidžiai žvelgiantį į mane. Ar tebesu užsitraukusi nemalonę dėl to, kad plaukiau vandens motociklu? O gal jis susirūpinęs dėl kontoroje kilusio gaisro?

– Ar padėtis kontoroje kontroliuojama? – nedrąsiai klausiu.

– Galima sakyti, taip, – linkteli Kristianas, veide šmėsteli susierzinimas.

– Truputį pasižvalgiau po parduotuves, – sumurmu vildamasi praskaidrinti jam nuotaiką ir melsdamasi, kad dėl jo suirzimo nebūčiau kalta.

Kristianas maloniai nusišypso ir suprantu, kad mudviejų santykiai geri.

– Ką nusipirkai?

– Štai.

Užkeliu koją ant lovos rodydama ant čiurnos užsegtą sidabrinę grandinėlę.

– Labai graži, – sako jis.

Tada prieina, švelniai paliečia mažyčius varpelius ir jie man prie kojos tyliai sutilindžiuoja. Kristianas vėl suraukia kaktą, pirštais atsargiai perbraukia per antrankių paliktą žymę ir man koja aukštyn nusirita šiurpuliukai.

– Ir dar šitą, – paduodu dėžutę, tikėdamasi išblaškyti jo dėmesį.

– Čia man? – nustebęs klausia jis.

Droviai linkteliu. Kristianas paima dėžutę ir atsargiai pakrato. Paskui jo veidas nušvinta akinama, berniokiška šypsena ir jis klesteli ant lovos šalia manęs. Pasilenkęs pirštais suspaudžia man smakrą ir pabučiuoja į lūpas.

– Ačiū, – patenkintas, bet ir drovėdamasis padėkoja.

– Dar net neišpakavai.

– Kad ir kas čia būtų, man patiks, – jis pažvelgia į mane spindinčiomis akimis. – Dovanų sulaukiu retai.

– Sunku nupirkti tau kokį nors daiktą. Tu viską turi.

– Turiu tave.

– Tiesa, – džiugiai jam nusišypsau.

Ak, tikrai turi mane, Kristianai.

Jis mitriai nuplėšia dovanų popierių, ilgai neužtrunka.

– „Nikon“?

Kristianas suglumęs pakelia į mane akis.

– Žinau, kad turi integruotą skaitmeninį fotoaparatą, bet šis skirtas… na… portretams ir panašiai. Jis su dviem objektyvais.

Vis dar nieko nesuprasdamas, Kristianas žiūri į mane išpūtęs akis.

– Šiandien, kai lankėmės meno galerijoje, tau patiko Floransos D’El fotografijos. Be to, prisimenu, ką sakei, kai buvome Luvre. Žinoma, nepamiršau ir tų kitų nuotraukų…

Nutylu guidama iš atminties vaizdus jo komodoje rastose fotografijose.

Pagaliau supratęs, apie ką šneku, jis sulaiko kvapą ir išpučia akis, o aš, kol dar galiu šiaip taip tvardytis, paskubomis vapu toliau:

– Pamaniau, gal tau… na… galbūt tau patiktų fotografuoti… mane.

– Fotografuoti? Tave?

Jis spokso į mane, nekreipdamas dėmesio į dėžutę ant kelių.

Linkteliu, iš paskutiniųjų stengdamasi nepražiopsoti jo reakcijos. Pagaliau Kristianas įbeda žvilgsnį į dėžutę ir susižavėjęs, bet ir su baiminga pagarba pirštais perbraukia per fotoaparato paveiksliuką ant jos viršaus.

Apie ką jis mąsto? Ak, visai ne tokios reakcijos tikėjausi, ir pasąmonė taip rūsčiai žiūri, tarsi būčiau prijaukintas gyvulys. Kristiano reakcija niekada nebūna tokia, kokios tikiuosi. Jis vėl pakelia į mane akis, o jo žvilgsnis kupinas… ko? Kančios?

– Kodėl manai, kad aš to noriu? – sutrikęs klausia jis.

Ne, ne, ne! Juk sakei, kad tau patiktų…

– Argi nenori? – klausiu atsisakydama kreipti dėmesį į pasąmonę, svarstančią, kamgi kas nors turėtų trokšti erotinių mano nuotraukų.

Kristianas nieko neatsako, tik ranka persibraukia per plaukus ir atrodo toks priblokštas, toks sutrikęs… Paskui giliai įkvepia.

– Ana, man tokios nuotraukos paprastai būdavo tarsi draudimo polisas. Suprantu, kad labai ilgai į moteris žiūrėjau kaip į daiktus, – mėgina pasiaiškinti jis ir, pasijutęs nejaukiai, nutyla.

– Ir tau atrodo, kad fotografuodamas… hm… tarsi paversi mane daiktu?

Man užgniaužia kvapą, išbąlu kaip drobė.

Kristianas prisimerkia.

– Aš toks sutrikęs, – sušnabžda.

Tada plačiai atsimerkia, akyse matyti nerimas ir kažkoks pirmykštis jaudulys.

Velnias… Ar visa tai – per mane? Ir per tuos mano klausimus apie biologinę motiną? O gal dėl visko kaltas gaisras jo kontoroje?

– Kodėl taip sakai? – sušnabždu jusdama, kaip panika vis labiau gniaužia gerklę.

Maniau, mudu buvome laimingi. Maniau, suteikiau jam laimės. Nenoriu Kristiano trikdyti. O gal noriu? Imu įtemptai galvoti. Su Flinu jis nesikalbėjo beveik tris savaites. Ar dėl to taip jaučiasi? Ar dėl to taip netikėtai man atsivėrė? Po galais, gal paskambinti Flinui? Tik staiga patiriu nušvitimą ir man atsiveria akys: gaisras, „Čarlis Tango“, vandens motociklas… Jis bijo, bijo dėl manęs, o matydamas ant mano odos antrankių žymes dar aiškiau tą baimę suvokia. Dėl tų rumbų Kristianas jaudinosi visą dieną ir visiškai susipainiojo, mat nėra pratęs jaustis blogai dėl to, kad sukėlė kam nors fizinį skausmą. Nuo šios minties net pašiurpstu.

Kristianas gūžteli ir jo žvilgsnis vėl nukrypsta į mano riešą, ant kurio šią popietę segėjau jo nupirktą „antrankį“. Pataikiau!

– Kristianai, tai nieko nereiškia, – pakeliu ranką ir parodau jam riešą su blunkančiu rumbu. – Prašei manęs išsirinkti saugos žodį. Po galais, vakar buvo smagu. Man labai patiko. Liaukis sukęs dėl to galvą: jau sakiau, kad man patinka šiurkštus seksas.

Slopindama kylančią paniką, išraustu kaip žarija. Jis atidžiai žiūri į mane, ir nenutuokiu, ką galvoja. Galbūt apmąsto mano žodžius. Sutrinku.

– Ar visa tai – dėl gaisro? Manai, jis kažkaip susijęs su „Čarlio Tango“ avarija? Ar dėl to nerimauji? Prašau, Kristianai, kalbėk su manimi.

Jis spokso į mane nepraverdamas burnos ir tarp mudviejų, kaip ir šiandien po pietų, vėl įsiviešpatauja nejauki tyla. Po velnių, na ir mėšlas! Žinau, kad jis neketina su manimi šnekėtis.

– Kristianai, per daug apie tai negalvok, – tyliai papriekaištauju ir mano žodžių aidas pažadina netolimos praeities prisiminimą, ką Kristianas sakė apie tą absurdišką sutartį.

Paimu jam nuo kelių dėžutę ir atidarau. Jis sustingęs žiūri į mane taip, tarsi būčiau nematyta neregėta ateivė iš kitos planetos. Žinodama, kad pernelyg paslaugus parduotuvės konsultantas fotoaparatą paruošė naudoti ir juo galima iš karto fotografuoti, išsitraukiu jį iš dėžutės ir nuimu objektyvo dangtelį. Tada nukreipiu aparatą į Kristianą ir ekranėlyje stambiu planu išvystu gražų, bet susirūpinusį jo veidą. Nuspaudusi užrakto mygtuką, truputį palaikau ir būsimoms kartoms lieka dešimt skaitmeninių Kristiano nerimastingo veido nuotraukų.

– Ką gi, tada aš paversiu tave daiktu, – sumurmu, vėl spausdama mygtuką.

Paskutiniame kadre jo lūpos vos pastebimai prasiskyrusios. Vėl paspaudžiu mygtuką – šį kartą jis šypsosi… santūriai, bet vis dėlto šypsosi. Dar kartą nuspaudusi palaikau mygtuką ir aiškiai matau, kaip Kristianas man prieš akis atsipalaiduoja, apsimestinai nepatenkintas papučia lūpas – teatrališkai, tarsi prastas, nevykusiai pozuojantis aktorius – ir mane prajuokina. Ak, ačiū Dievui. Ponas nepastovusis grįžo ir man dar niekada nebuvo taip malonu jį matyti.

– Maniau, dovana skirta man? – paniuręs sumurma jis, bet, man rodos, tik norėdamas mane paerzinti.

– Na, ji turėjo teikti malonumą, bet akivaizdu, kad tapo moterų priespaudos simboliu, – atkertu, darydama dar kelias Kristiano nuotraukas ir per labai pritraukiantį objektyvą stebėdama linksmėjantį jo veidą.

Paskui Kristiano akys patamsėja, o jo veido išraiška pasidaro kaip plėšrūno.

– Nori būti prispausta? – meiliai sumurma jis.

– Prispausta – ne. Ne, – tyliai, bet ryžtingai atsakau.

– Galėčiau prispausti jus, kada tik norite, ponia Grėj, – kimiu balsu pagrasina man Kristianas.

– Žinau, kad galite, pone Grėjau. Ir dažnai taip darote.

Jo veidas apsiniaukia. Po galais… Nuleidžiu fotoaparatą ir atidžiai į jį pažvelgiu.

– Kas yra, Kristianai?

Negaliu nuslėpti suirzimo. Pasakyk man!

Bet jis neprataria nė žodžio. Ak! Kaip jis mane siutina. Vėl pakeliu fotoaparatą ir pažvelgiu pro objektyvą.

– Pasakyk man, – neatlyžtu.

– Viskas gerai, – sako jis ir staiga dingsta iš objektyvo aprėpiamo ploto.

Vienu vikriu mostu jis nušluoja fotoaparato dėžę ant kajutės grindų, čiumpa mane ir prispaudžia prie lovos. Tada apžergia ir užsėda.

– Ei! – šūkteliu ir padarau dar kelias nuotraukas, kuriose Kristianas šypsosi man turėdamas gašlių ketinimų.

Jis stveria už fotoaparato objektyvo, atsuka „Nikon“ į mane, nuspaudęs palaiko mygtuką ir fotografė akimirksniu tampa fotografuojamu objektu.

– Vadinasi, norite, kad jus fotografuočiau, ponia Grėj? – kuo puikiausiai nusiteikęs klausia. Jo veido beveik nematau, tik neklusnius plaukus ir plačiai besišypsančias išraiškingas lūpas. – Manau, pirmiausia turite juoktis, – sako Kristianas ir ima negailestingai kutenti man šonus, o aš klykiu, kikenu ir rangausi jo prispausta, paskui gaudau jo riešą mėgindama apsiginti, bet nesėkmingai.

Kristiano šypsena platėja ir jis fotografuodamas toliau mane kutena.

– Ne! Liaukis! – klykiu.

– Gal juokauji? – suniurna jis ir padeda fotoaparatą šalia mudviejų, kad toliau galėtų kankinti mane abiem rankomis.

– Kristianai! – šūkteliu springdama ir protestuodama, iš juoko vos atgaudama kvapą.

Jis dar niekada manęs nekuteno. Po galais, liaukis! Sukinėju galvą į šalis, mėgindama kaip nors iš po jo išsirangyti, kikendama ir stumdama jo rankas, bet Kristianas nepermaldaujamas: šypsodamasis žiūri į mane ir mėgaujasi mano kančiomis.

– Kristianai, liaukis! – imu maldauti ir jis akimirksniu liaujasi.

Sučiupęs mano rankas, prispaudžia abipus galvos ir pasilenkia virš manęs. Iš juoko aš dūsuoju ir vos gaudau kvapą. Kristianas alsuoja panašiai kaip aš, jis žiūri į mane, o jo akys tokios… kokios? Man užgniaužia kvapą. Kupinos nuostabos? Meilės? Pagarbos? Po šimts… Tas žvilgsnis!

– Tu… tokia… graži, – sušnabžda jis.

Pažvelgiu aukštyn, į be galo mielą Kristiano veidą, nutviekstą jo akių šviesos, ir man rodos, tarsi jis matytų mane pirmą kartą. Pasilenkęs Kristianas užsimerkia ir lyg pakerėtas pabučiuoja mane. Jo atsakas pažadina mano lytinį potraukį… matydama jį, pametusį dėl manęs galvą, pajuntu gyvybinių jėgų antplūdį. Dieve… Paleidęs mano rankas, Kristianas pirštais suspaudžia galvą, panardina juos į plaukus ir švelniai laiko, kad nejudėčiau, o mano kūnas, pažadintas Kristiano bučinio, kilsteli prisipildydamas jaudulio. Staiga jo bučinys iš esmės pasikeičia: jis jau ne toks meilus, pagarbus ir kupinas susižavėjimo, o veikiau kūniškas, gilus ir plėšrus – jo liežuvis šeimininkauja mano burnoje, ima nieko neduodamas, bučinys atkaklus ir persmelktas žūtbūtinio geismo. Kai aistra įkaitina man kraują pažadindama visus raumenėlius ir gyslas, pajuntu nerimą ir virpulį.

Ak, Penkiasdešimt, kas negerai?

Kristianas giliai įkvepia ir sudejuoja.

– Ak, ką tu man darai… – sumurma visiškai užsimiršęs ir atsidavęs geismui.

Staiga jis pasislenka, užgula mane, įspaudžia į čiužinį, viena ranka laikydamas smakrą, kita braukia per mano kūną: krūtis, juosmenį, klubą ir pagaliau sėdmenis. Vėl bučiuodamas jis įspraudžia koją man tarp kojų, sulenkia man kelį, spaudžiasi prie manęs, o penis trinasi į mudviejų drabužius ir mano lytį. Prikišusi lūpas prie Kristiano lūpų tyliai aikteliu, paskui sudejuoju ir leidžiuosi užvaldoma karštligiškos jo aistros. Į kažkur sąmonės paribyje skambančius pavojaus varpus numoju ranka suvokdama, kad jis manęs geidžia, kad jam manęs reikia ir kad bendraudamas su manimi mieliausiai Kristianas išreiškia save kaip tik taip. Aš vėl visiškai nesivaržydama jį pabučiuoju, pirštais perbraukiu jam per plaukus, suimu juos ir stipriai suspaudžiu. Man patinka jo skonis, be to, jis kvepia Kristianu, mano Kristianu…

Staiga Kristianas paliauja bučiuoti, atsistoja, ištempia mane iš lovos ir aš apsvaigusi sustoju prieš jį. Kristianas atsega man šortų sagą, klaupdamasis greitai nutraukia ir juos, ir kelnaites, o tada, nespėjusi nė mirktelėti, aš vėl atsiduriu ant lovos, užgulta jo, besisegančio kelnių antuką. Pala! Jis nenusirengia ir nenuvelka man sportinių marškinėlių. Tvirtai laikydamas man galvą, be jokios įžangos įkiša taip, kad šūkteliu – veikiau iš nuostabos nei iš skausmo, – bet vis dar girdžiu jį garsiai šnopuojant pro sukąstus dantis.

– Taaaip… – sušnypščia, prikišęs lūpas man prie ausies. Stabteli, tada sukdamas dubenį įsiskverbia giliau ir aš sudejuoju. – Man tavęs reikia, – tyliai ir dusliai suniurna.

Jis dantimis perbraukia man išilgai žandikaulio, krimsčiodamas ir čiulpčiodamas, o paskui dar kartą aistringai mane pabučiuoja. Apsiveju Kristiano kūną ir kojomis, ir rankomis, švelniai glaudžiu ir glamonėju tvirtai pasiryžusi išvaduoti jį nuo visko, kas jam neduoda ramybės, o jis ima judėti… ir juda taip, tarsi įsibrovęs į mane mėgintų lipti aukštyn. Tie judesiai karštligiški, laukiniai, beatodairiški ir aš, prieš pasiduodama tam beprotiškam Kristiano ritmui, dar trumpai pasvarstau, kas jį taip vargina ir neduoda ramybės. Bet viršų paima mano kūnas, užtemdydamas visas mintis, vis labiau įsiaudrindamas, vis labiau įsitempdamas, tad netrukus atsiduodu šiam pojūčiui pasitikdama kiekvieną Kristiano stūmį. Klausydamasi jo garsaus, sunkaus ir smarkaus alsavimo. Žinodama, kad jis pametęs dėl manęs galvą… Šnopuodama garsiai sudejuoju. Kaip erotiška, kad jam manęs reikia. Aš kylu… kylu… o jis stumia mane dar aukščiau, užvaldo mane, pasisavina, ir aš to noriu. Trokštu to… jo ir savo labui.

– Perženk ribą drauge su manimi, – sunkiai alsuodamas sušnabžda jis ir truputį atšlyja, kad paleisčiau jį iš glėbio. – Atsimerk, – liepia. – Turiu tave matyti.

Kristianas kalba nekantriai ir įsakmiai. Iš karto plačiai atsimerkiu ir pamatau jį, palinkusį virš manęs, o jo veide – įtampą ir aistrą, spindinčias alkanas akis. Jo geismas ir meilė stumteli mane anapus ribos ir aš iš karto, atlošusi galvą ir trūkčiodama visu kūnu, prispausta Kristiano, patiriu orgazmą.

– Ak, Ana! – šūkteli jis taip pat pasiekęs viršūnę.

Giliai įsiskverbęs į mane, trumpai sustingsta ir netekęs jėgų susmunka ant manęs. Kristianas neištraukdamas apsiverčia ir aš lieku išsipleikusi tysoti ant jo. Kai atsipeikėju po orgazmo ir kūnas nurimsta, man kyla noras pašmaikštauti apie tai, kad buvau paversta daiktu ir prispausta, bet prikandu liežuvį, mat nežinia, kaip Kristianas nusiteikęs. Pakeliu galvą nuo Kristiano krūtinės ketindama atidžiai pažvelgti jam į veidą. Jis užsimerkęs ir laiko mane stipriai apkabinęs. Per ploną lininių marškinių audinį pabučiuoju jam į krūtinę.

– Pasakyk, Kristianai, kas negerai? – švelniai paprašau ir nerimaudama laukiu, ar net dabar, pasisotinęs sekso, jis man neatsivers.

Pajuntu, kad Kristianas dar stipriau suspaudžia mane glėbyje, bet kitokio atsakymo nesulaukiu. Kalbėtis jis nenusiteikęs. Bet tada man dingteli išganinga mintis.

– Iškilmingai pasižadu būti ištikima drauge ir tau esant sveikam, ir susirgus, būti šalia ir gerais, ir blogais laikais, dalytis su tavimi ir džiaugsmu, ir skausmu, – sumurmu.

Kristianas sustingsta kaip stabo ištiktas. Tik išpučia akis, iš kurių nieko neišskaitysi, aš toliau kartoju santuokos įžadus.

– Pažadu besąlygiškai tave mylėti, padėti įgyvendinti tau tavo tikslus ir svajones, vertinti tave ir gerbti, kartu juoktis ir verkti, dalytis su tavimi savo viltimis ir svajonėmis, o prireikus tave guosti.

Trumpai patyliu tikėdamasi, kad Kristianas ims su manimi šnekėtis. Jis žiūri į mane truputį praskyręs lūpas, bet neprataria nė žodžio.

– Ir branginti tave, kol mirtis mus išskirs, – atsidūstu.

– Ak, Ana… – sušnabžda jis, vėl sujudėdamas nutraukia neįkainojamą mudviejų ryšį ir atsigulame vienas šalia kito.

Jis krumpliais švelniai perbraukia man per skruostą.

– Iškilmingai prisiekiu giliai širdyje saugoti ir branginti mūsų sąjungą ir tave, – kimiu balsu tyliai sako Kristianas. – Pažadu pamiršti visas kitas ir ištikimai tave mylėti ir gerais, ir blogais laikais, ir tau esant sveikai, ir susirgus, nesvarbu, kur mudu nublokš gyvenimas. Ginsiu tave, pasitikėsiu tavimi ir gerbsiu. Dalysiuosi su tavimi džiaugsmais ir rūpesčiais, guosiu, kai tau to reikės. Pažadu branginti tave, padėti puoselėti tavo viltis ir svajones ir rūpintis, kad su manimi būtum saugi. Visa, kas mano, dabar priklauso ir tau. Atiduodu tau savo ranką, širdį ir meilę – nuo šios akimirkos, iki mirtis mus išskirs.

Man akyse pasirodo ašaros. Kristiano veidas žiūrint į mane sušvelnėja.

– Neverk, – sumurma Kristianas, nykščiu braukdamas besiritančią ašarą.

– Kodėl su manimi nekalbi? Prašau, kalbėk su manimi, Kristianai.

Jis užsimerkia tarsi slegiamas kančios.

– Prisiekiau, kad guosiu tave, kai reikės. Prašau, neversk manęs laužyti priesaikos, – maldauju.

Jis atsidūsta, atsimerkia ir niūriai dėbteli.

– Tai padegimas, – paprastai ištaria ir staiga pasirodo jaunas ir pažeidžiamas.

Ak, po perkūnais…

– Labiausiai nerimauju dėl to, kad jie mane medžioja. Jei medžioja mane… – pritrūkęs žodžių, Kristianas nutyla.

– …gali sučiupti ir mane, – pašnabždomis baigiu jo mintį.

Jis išbąla, o aš suprantu pagaliau išsiaiškinusi jo nerimo priežastį. Paglostau jam veidą.

– Ačiū, – sukuždu.

Kristianas suraukia kaktą.

– Už ką?

– Kad man pasakei.

Jis papurto galvą ir vos pastebimai šypteli.

– Kartais mokate būti labai įtaigi, ponia Grėj.

– O tu moki mąstyti ir slėpti širdyje savo jausmus ir rūpesčius tol, kol numirsi. Nesulaukusį nė keturiasdešimties tave tikriausiai pakirs infarktas, o aš noriu, kad būtum su manimi daug ilgiau.

– Tai tu nuvarysi mane į kapus. Kai pamačiau tave plaukiančią vandens motociklu, vos negavau infarkto.

Kristianas aukštielninkas vėl šlumšteli ant lovos, delnais užsidengia akis ir pajuntu, kad visu kūnu suvirpa.

– Kristianai, aš plaukiau vandens motociklu. Jais plaukioja net vaikai. Ar bent nutuoki, kaip jausiesi, kai nuvažiuosime į tavo namus Aspene ir aš pirmą kartą išsiruošiu slidinėti?

Jis aikteli ir atsisuka į mane, o aš, matydama siaubą jo veide, vos sulaikau juoką.

– Į mūsų namus Aspene, – pagaliau sako Kristianas.

Aš nekreipiu į dėmesio į šį sakinį.

– Aš jau suaugusi, Kristianai, be to, daug tvirtesnė, nei atrodau iš šalies. Kada tai suprasi?

Jis gūžteli ir stipriai sučiaupia lūpas. Nusprendžiu keisti temą.

– Geriau pakalbėkime apie gaisrą. Ar policijai žinoma, kad tai padegimas?

– Taip.

Kristiano veidas visiškai rimtas.

– Gerai.

– Dar labiau sustiprinsime apsaugą, – dalykiškai priduria jis.

– Suprantu.

Staiga nužvelgiu Kristianą. Jis vis dar mūvi šortus ir vilki marškinius, o aš – sportinius marškinėlius. Viešpatie, kaip mudu atrodome… „Viens, du, išdulkinau ir ačiū, ponia.“ Pagalvojusi apie tai nusijuokiu.

– Iš ko juokiesi? – suglumęs klausia Kristianas.

– Iš tavęs.

– Iš manęs?

– Taip. Iš tavęs. Tu vis dar su drabužiais.

– A, štai kas…

Jis pažvelgia į save, paskui į mane ir išsišiepia iki ausų.

– Ką gi, juk pati žinote, kaip man sunku nulaikyti rankas patrauktas nuo jūsų, ponia Grėj, juolab kai kikenate tarsi mokinukė.

Ak, tiesa, kutenimas. Cha! Kutenimas. Vikriai atsisėdu ant Kristiano, bet jis akimirksniu perpranta nedorus mano ketinimus ir sučiumpa už abiejų riešų.

– Ne, – sako, ir man aišku, kad kalba rimtai.

Žvilgteliu į Kristianą susiraukusi, papūtusi lūpas, bet nusprendžiu, kad priimti tokio atlygio jis nepasiruošęs.

– Prašau, nereikia, – sušnabžda jis. – Negaliu pakęsti kutenimo. Vaikystėje niekada nebūdavau kutenamas, – Kristianas nutyla, o aš atpalaiduoju rankų raumenis, kad jam nereikėtų manęs laikyti. – Žiūrėdavau, kaip Karikas kutena Eliotą ir Miją, ir atrodydavo, kad jiems labai smagu, bet aš… aš…

Priglaudžiu smilių jam prie lūpų.

– Ššš… Aš viską žinau, – sukuždu ir švelniai pakšteliu į lūpas, kurias vos prieš akimirką liečiau pirštu, o tada priglundu jam prie krūtinės.

Netrukus pajuntu krūtinėje tvenkiantis pažįstamą skausmą ir mane vėl apima iš pačių sielos gelmių kylantis liūdesys dėl Kristiano vaikystės – liūdesys, kurį nešiojuosi giliai širdyje. Žinau, kad dėl šio vyro padaryčiau viską, nes neapsakomai jį myliu.

Jis apkabina mane, įbeda nosį į plaukus, giliai įkvepia ir švelniai paglosto nugarą. Nežinau, ar ilgai taip gulime, bet galų gale nutraukiu mudu gaubiančią jaukią tylą.

– Kiek daugiausiai esi prabuvęs be pokalbio su daktaru Flinu?

– Dvi savaites. O kodėl klausi? Jauti nenugalimą norą mane kutenti?

– Ne, – nusijuokiu. – Tik manau, kad jis tau padeda.

Kristianas prunkšteli.

– Ir turėtų. Pakankamai dosniai jam atsilyginu.

Jis atsargiai trukteli man už plaukų, kad atsisukčiau ir pakelčiau į jį akis. Pakeliu galvą ir sutinku jo žvilgsnį.

– Ar jums rūpi mano gerovė, ponia Grėj? – tyliai klausia Kristianas.

– Kiekvienai gerai žmonai rūpi jos mylimo vyro gerovė, pone Grėjau, – juokais papriekaištauju Kristianui.

– Mylimo? – sušnabžda jis ir gailus klausimas tarsi pakimba ore tarp mudviejų.

– Labai mylimo.

Paskubomis pabučiuoju jį, o jis droviai nusišypso.

– Nori išlipti į krantą pavalgyti?

– Noriu valgyti ten, kur tu jausiesi laimingas.

– Gerai, – šypteli jis. – Jachtoje galiu geriausiai pasirūpinti tavo saugumu. Ir ačiū už dovaną.

Kristianas pasilenkęs paima fotoaparatą ir ištiesęs ranką nufotografuoja mudu – ką tik pasikutenusius, pasimylėjusius, atvirai pasikalbėjusius ir apsikabinusius.

– Nėra už ką. Su malonumu tai padariau, – nusišypsau ir Kristiano akys suspindi.

Žingsniuojame per didingus, auksu puoštus, įmantraus stiliaus aštuoniolikto amžiaus Versalio rūmus. Kadaise čia stovėjo kuklus medžiotojų namelis, bet karalius Saulė jį perstatė ir pavertė įspūdinga, prabangia valdovo rezidencija. Vis dėlto, net nespėjus pasibaigti aštuonioliktam amžiui, tos rezidencijos sienos regėjo paskutinį iš visų absoliutinės monarchijos karalių.

Įspūdingiausia, be jokios abejonės, Veidrodžių salė. Pro langus, išeinančius į vakarus, plūsta ankstyvos popietės saulės spinduliai, apšviesdami ant rytinės sienos sukabintus veidrodžius, auksuotas lapo formos interjero dekoro detales ir didžiulius krištolo sietynus. Vaizdas pribloškiantis.

– Įdomu pamatyti, koks likimas ištinka didybės manijos apimtą despotą, užsidariusį prabangoje ir atsiskyrusį nuo pasaulio, – tyliai sakau šalia stovinčiam Kristianui.

Jis nuleidžia akis, pakreipia galvą ir pažvelgia į mane susidomėjęs ir linksmai.

– Ką norite tuo pasakyti, ponia Grėj?

– Ak, tai viso labo man šovusi mintis, pone Grėjau.

Nerūpestingai mosteliu ranka, rodydama visas šias grožybes. Patenkintas savimi ir šypsodamasis, jis atseka paskui mane į salės vidurį; čia sustoju ir net išsižiojusi gėriuosi vaizdu: veidrodyje atsispindinčiu nuostabiu sodu ir ne mažiau nuostabiu Kristiano Grėjaus, savo vyro, atspindžiu, kuris linksmai ir įžūliai žiūri į mane.

– Pastatyčiau tau ne prastesnius, – sušnabžda jis. – Ir tik tam, kad galėčiau žiūrėti, kaip saulės spinduliai auksina tavo plaukus, taip kaip čia ir dabar, – Kristianas užkiša man už ausies išsipešusią sruogą. – Atrodai kaip angelas, – pagiria jis, pabučiuoja man žemiau ausies spenelio, paima už rankos ir tyliai priduria: – Mes, despotai, darome tokius dalykus dėl savo mylimų moterų.

Išgirdusi šį komplimentą nuraustu, droviai šypteliu ir nuseku paskui jį per didžiulę salę.

– Apie ką galvoji? – švelniai klausia Kristianas, išgėręs gurkšnelį popiečio kavos.

– Apie Versalio rūmus.

– Jie labai pretenzingi, tiesa? – nusišypso jis.

Pasidairau po ne tokia akinama prabanga tviskantį jachtos „Fair Lady“ valgomąjį ir papučiu lūpas.

– Ši kajutė įrengta ne taip prabangiai, – lyg ir teisindamasis sako jis.

– Žinau. Čia gražu. Be to, tai nuostabiausias medaus mėnuo, kokio tik mergina galėtų norėti.

– Šit kaip? – nuoširdžiai nustebęs sako Kristianas. Ir droviai nusišypso.

– Žinoma.

– Mums beliko dvi dienos. Gal yra dar kas nors, ką norėtum pamatyti arba nuveikti?

– Aš tik noriu būti su tavimi, – sumurmu.

Kristianas pakyla nuo stalo ir pakšteli man į kaktą.

– Ar ištvertum be manęs maždaug valandą? Man reikia peržiūrėti elektroninį paštą ir sužinoti, kas vyksta namie.

– Žinoma, – meiliai sakau, stengdamasi nerodyti nusivylimo, kad visą valandą turėsiu prabūti be Kristiano.

Argi ne keista, kad trokštu nuolat būti su juo?

– Ačiū už fotoaparatą, – dar kartą tyliai padėkoja Kristianas ir nueina į darbo kabinetą.

GRĮŽUSI Į MUDVIEJŲ kajutę, nusprendžiu peržiūrėti savo paštą ir atsidarau nešiojamąjį kompiuterį. Gavau elektroninius laiškus nuo mamos ir Keitės, ji perduoda man, kas naujo namuose, ir smalsauja, kaip man patinka medaus mėnuo. Ką gi, man jis labai patiko, kol vieną dieną kažkas nusprendė padegti Grėjaus įmonių holdingo buveinę… Vos baigiu rašyti laišką mamai, į pašto dėžutę atkeliauja elektroninis Keitės laiškas.

Siuntėjas: Katerina L. Kavanag

Data: 2011 m. rugpjūčio 17 d. 11:45

Gavėjas: Anastazija Grėj

Tema: DIEVE MANO!!!

Ana, ką tik sužinojau apie gaisrą Kristiano biure.

Kaip manai, ar jis buvo padegtas?

K xox

Keitė prisijungusi! Iš karto griebiuosi savo neseniai atrasto žaisliuko – „Skype“ programos.

Ana: Labas, ar tu vis dar prisijungusi?

Keitė: TAIP, Ana! Kaip laikaisi? Kaip medaus mėnuo? Skaitei mano laišką? Ar Kristianas žino apie gaisrą?

Ana: Man sekasi gerai. Medaus mėnuo nuostabus. Taip, skaičiau tavo laišką. Taip, Kristianas žino.

Keitė: Taip ir maniau. Apie tai, kas nutiko, žinome labai nedaug. O Eliotas man nieko neatskleidžia.

Ana: Renki medžiagą straipsniui?

Keitė: Kaip gerai tu mane pažįsti…

Ana: Kristianas man irgi ne kažin ką papasakojo.

Keitė: Eliotas apie gaisrą sužinojo iš Greisės!

Ak, ne, Kristianas tikrai nenori, kad žinia apie gaisrą apskrietų visą Siatlą. Tad vėl išmėginu savo firminę atkakliosios Kavanag dėmesį blaškančią taktiką.

Ana: Kaip gyvena Eliotas ir Etanas?

Keitė: Etaną Siatle priėmė į psichologijos magistro studijas. O Eliotas nuostabus.

Ana: Sėkmės Etanui.

Keitė: Kaip laikosi tavo mėgstamas buvęs dominantas?

Ana: Keite!

Keitė: Ką?

Ana: PATI ŽINAI KĄ!

Keitė: Gerai jau, gerai… Atsiprašau.

Ana: Jam sekasi gerai. Net labai gerai. :)

Keitė: Na, kol laiminga tu, laiminga ir aš.

Ana: Aš beprotiškai laiminga.

Keitė: :) Jau turiu bėgti. Ar galėtume pasišnekėti vėliau?

Ana: Nežinau. Pažiūrėk, gal būsiu prisijungusi. Tos laiko juostos – gyva bėda!

Keitė: Tikra tiesa. Myliu tave, Ana.

Ana: Ir aš tave. Iki. x

Keitė: Iki. <3

Neabejoju, kad Keitė šniukštinėja ir renka medžiagą straipsniui. Užverčiu akis į lubas ir uždarau „Skype“, kol Kristianas nepamatė, apie ką mudvi susirašinėjome. Jam nepatiktų, kad buvo pavadintas buvusiu dominantu, be to, nesu tikra, jog jis buvęs…

Garsiai atsidūstu. Keitė žino viską, mat prieš tris savaites, vestuvių išvakarėse, kartu praleidome vakarą, nemažai išgėrėme ir aš pasidaviau Kavanag kvotai. Pagaliau radau su kuo pasišnekėti ir man labai palengvėjo.

Žvilgteliu į rankinį laikrodį. Po pietų praėjo maždaug valanda ir jau ilgiuosi savo vyro. Užlipu į denį pažiūrėti, gal jis jau baigė darbus.

Aš Veidrodžių salėje, o šalia, maloniai šypsodamasis ir kupinas švelnių jausmų, stovi Kristianas. „Atrodai kaip angelas.“ Atsakau jam džiugia šypsena, bet pažvelgusi į veidrodį matau, kad pilkoje ir niūrioje salėje stoviu viena. Ne! Iškart vėl pasuku galvą į Kristianą, bet jo šypsena liūdna ir ilgesinga. Jis užkiša man už ausies išsipešusią plaukų sruogą. Paskui, netaręs nė žodžio, apsisuka ir neskubėdamas nueina, jam traukiant per didžiulę salę prie puošnių dvivėrių durų žingsnių garsas aidu atsimuša nuo veidrodžių… Vienišas vyras, vyras be atspindžio… Staiga pabundu gaudydama kvapą ir mane apima panika.

– Ana, – susirūpinęs sušnabžda Kristianas, gulintis šalia manęs tamsoje.

Ak, jis čia. Jis saugus. Užplūsta neapsakomas palengvėjimas.

– Ak, Kristianai… – sušnabždu mėgindama apraminti besidaužančią širdį.

Kristianas stipriai apkabina mane ir tik tada pajuntu, kad man skruostais bėga ašarų upeliai.

– Ana, kas yra?

Kristianas glosto man skruostą, šluosto ašaras, o aš jo balse aiškiai girdžiu skausmą.

– Nieko. Tik paikas košmaras.

Norėdamas paguosti, jis pakšteli man į kaktą, bučiniais apiberia skruostus.

– Tik blogas sapnas, mažyte, – sumurma. – Laikau tave glėby. Aš tave apginsiu.

Kvėpdama malonų Kristiano kūno kvapą, priglundu prie jo mėgindama užmiršti netektį ir siaubą, kuriuos jaučiau sapne, ir tą akimirką žinau, kad pačioje širdies gilumoje labiausiai bijau jo netekti.

7 „Tavo meilė – karalienė“ (angl.).

PENKTAS SKYRIUS

Krustelėjusi nevalingai ištiesiu ranką ieškodama Kristiano, bet nieko neužčiuopiu. Po velnių! Akimirksniu išvaikau visus miegus ir nerimaudama apsidairau kajutėje. Kristianas sėdi nedideliame krėsle prie lovos ir žiūri į mane. Pasilenkęs kažką padeda ant grindų, paskui atsistoja ir pagaliau išsitiesia ant lovos, šalia manęs. Jis mūvi džinsus patrumpintomis klešnėmis ir vilki pilkus sportinius marškinėlius.

– Liaukis, nebijok. Viskas gerai, – švelniai ir raminamai, tarsi šnekindamas kampe užspeistą laukinį žvėrį, sako Kristianas. Tada atsargiai nubraukia plaukus man nuo veido ir aš iš karto aprimstu.

Matau, kaip Kristianas mėgina nuslėpti susirūpinimą, bet jam nepavyksta.

– Tu jau porą dienų tokia nervinga… – rimtai žvelgdamas plačiai atmerktomis akimis sumurma jis.

– Man viskas gerai, Kristianai.

Kuo linksmiau nusišypsau, mat nenoriu, kad Kristianas žinotų, kaip man neramu dėl padegto jo biuro. Sąmonėje tai iškyla, tai vėl priblėsta skausmingas prisiminimas jausmo, apėmusio mane, kai „Čarlis Tango“ patyrė avariją ir Kristianas dingo be žinios; tas prisiminimas neduoda man ramybės ir spaudžia širdį. Bet stengiuosi šypsotis ir vyti jį šalin.

– Žiūrėjai į mane miegančią?

– Taip, – linkteli Kristianas, nenuleisdamas nuo manęs skvarbaus žvilgsnio. – Tu kalbėjai per miegus.

– Ak.

Mėšlas! Ką sakiau?

– Tu nerimauji, – priduria Kristianas ir jo akyse išvystu rūpestį.

Ar nuo šio vyro visiškai nieko negaliu nuslėpti? Jis pasilenkia ir pakšteli man tarp antakių.

– Kai susirauki, šioje vietoje susimeta vos matomos V raidės formos raukšlelės. Malonu jas bučiuoti. Nesijaudink, mažyte, aš tavimi pasirūpinsiu.

– Nerimauju ne dėl savęs, o dėl tavęs, – niūriai sakau. – Kas tave persekioja?

Išgirdęs, kokiu tonu kalbu, Kristianas atlaidžiai šypteli.

– Aš jau pakankamai suaugęs ir grėsmingas, galiu apsiginti. Nagi, kelkis. Prieš grįžtant namo noriu padaryti dar vieną dalyką.

Jis apdovanoja mane plačia, berniokiška šypsena, tarsi norėdamas sušukti: „Taip, man tikrai tik dvidešimt aštuoneri!“, ir pliaukšteli man per sėdynę. Taip netikėtai užklupta šūkteliu, paskui staiga prisimenu, kad šiandien grįžtame į Siatlą, ir nuliūstu. Nenoriu išvažiuoti. Džiūgavau visą parą būdama su Kristianu ir nesu pasiruošusi dalytis savo vyro su jo įmone, tėvais, broliu ir seserimi. Mudu praleidome nuostabų medaus mėnesį. Pripažįstu, buvo ir sunkių akimirkų, bet ką tik susituokusios poros gyvenime tai tikriausiai įprasta?

Kristianas negali nuslėpti berniokiško jaudulio ir, nors apnikta niūrių minčių, gera jo nuotaika pamažu užsikrečiu ir aš. Jis grakščiai atsistoja, o aš susidomėjusi paseku jo pavyzdžiu. Ką jis sumanė?

KRISTIANAS PRIRIŠA RAKTO DIRŽELĮ man prie riešo.

– Nori, kad vairuočiau?

– Taip, – linksmai nusišypso jis. – Ne per stipriai?

– Ne, kaip tik. Ar dėl to vilki gelbėjimosi liemenę? – klausiu kilstelėdama antakį.

– Kaip tik dėl to.

Negaliu susilaikyti nesukikenusi.

– Kaip puikiai jūs vertinate mano gebėjimą vairuoti, pone Grėjau.

– Kaip visada, ponia Grėj.

– Ką gi, tik nepradėk manęs mokyti.

Lyg gindamasis Kristianas kilsteli rankas, bet šypsosi.

– Argi drįsčiau?

– Taip, drįstum, ir taip jau darei, tik čia mudu negalime sustoti prie šaligatvio pasiginčyti.

– Labai tiksliai suformuluota pastaba, ponia Grėj. Ar stovėsime ant šios platformos visą dieną aptarinėdami jūsų gebėjimą vairuoti, ar vis dėlto pasilinksminsime?

– Taikli pastaba, pone Grėjau.

Čiumpu vandens motociklo rankenas ir jį apžergiu. Kristianas atsisėda man už nugaros ir atsispiria koja, kad atsiskirtume nuo jachtos. Teiloras ir du jachtos denyje dirbantys jūreiviai susidomėję mus stebi. Kristianas pasislenka į priekį, tvirtai apglėbia mane ir šlaunimis prisiglaudžia prie mano šlaunų. Taip, kaip tik dėl to šią transporto priemonę taip mėgstu. Įkišu raktą į spynelę, paspaudžiu įjungimo mygtuką ir variklis suūžia.

– Pasiruošęs?! – perrėkdama triukšmą klausiu Kristiano.

– Kaip visada, – prikišęs lūpas man prie ausies atsako jis.

Švelniai paspaudžiu pavarų svirtį ir vandens motociklas ima tolti nuo jachtos, tik pagal mano skonį – per lėtai. Kristianas apkabina mane stipriau. Dar šiek tiek spusteliu pavarų svirtį, mudu šauname pirmyn ir man labai smagu, kad variklis neužgęsta.

– Palauk, ramiau! – šūkteli už nugaros sėdintis Kristianas, bet balse aiškiai išgirstu džiaugsmo gaidelę.

Pralekiu pro jachtą ir pasuku į atvirą jūrą. Mes nuleidę inkarą prie Varo Sen Lorano, tolumoje matyti prie horizonto linijos prigludęs, kaip iš čia atrodo, tiesiog Viduržemio jūroje pastatytas Nicos Žydrojo Kranto oro uostas. Nuo vakar vakaro, kai čia apsistojome, girdėjau leidžiantis vieną vienintelį lėktuvą. Nusprendžiu pažvelgti į jį iš arčiau.

Slysdami bangų keteromis, mudu švilpiame oro uosto link. Aš sužavėta ir labai džiaugiuosi, kad Kristianas leido man vairuoti. Šitaip skriedama pamirštu visus pastarąsias porą dienų mane kankinusius rūpesčius.

– Kitą kartą plauksime dviem vandens motociklais! – šaukia Kristianas.

Nusišypsau, nes mintis, kad galėčiau su juo lenktyniauti, tikrai viliojanti.

Per šaltus melsvus vandenis mums lekiant link vietos, panašios į kilimo tako pabaigą, staiga mane išgąsdina perkūniškai garsus besileidžiančio reaktyvinio lėktuvo variklių gaudesys. Triukšmas toks, kad iš išgąsčio staiga pasuku vairą ir paspaudžiu pavarų svirtį, supainiojusi ją su stabdžiais.

– Ana! – šūkteli Kristianas, bet jau per vėlu.

Inercijos jėga išmeta mane iš sėdynės į orą, lekiu mostaguodama rankomis ir kojomis, Kristianas skrieja man iš paskos ir abu pūkštelime į vandenį.

Klykdama panyru į šviesiai mėlynas bangas ir nuryju gurkšnelį šlykštaus skonio Viduržemio jūros vandens. Taip toli nuo kranto jis šaltas, bet kadangi vilkiu gelbėjimosi liemenę, nepraėjus nė sekundei išnyru. Kosėdama ir spjaudydamasi. Nusibraukusi nuo akių jūros vandenį, imu dairytis Kristiano. Jis jau plaukia prie manęs. Vandens motociklas užgesusiu varikliu lyg niekur nieko plūduriuoja už poros metrų.

– Ar nesusižeidei? – priplaukęs klausia Kristianas, o akyse – panika.

– Ne, – kimiai tarsteliu, neslėpdama nuo jo pakilios nuotaikos.

Matai, Kristianai? Tai blogiausia, kas gali nutikti plaukiojant vandens motociklu! Jis mane apkabina, delnais suspaudžia smilkinius ir atidžiai pažvelgia į veidą.

– Matai, nieko baisaus nenutiko! – plačiai šypsodamasi sušunku, mums plūduriuojant vandenyje.

Pagaliau, aiškiai atlėgusia širdimi, ir Kristianas man šypteli.

– Rodos, ne. Tik tiek, kad sušlapau, – suniurna, bet, sprendžiant iš balso, jis puikiai nusiteikęs.

– Aš irgi šlapia.

– Man patinka, kai tu šlapia, – išsiviepia jis.

– Kristianai! – priekaištingai šūkteliu, dėdamasi teisėtai pasipiktinusi.

Kristianas atrodo puikiai, jis man plačiai nusišypso, tada pasilenkia ir stipriai mane pabučiuoja. Kai atšlyja, man trūksta oro.

– Eikš. Grįžkime. Dabar mums reikia nusiprausti po dušu. Vairuosiu aš.

Dykinėjame kompanijos „British Airways“ pirmos klasės laukiamajame Hitrou oro uoste, Londono pakraštyje, ir laukiame jungiamojo skrydžio į Siatlą. Kristianas susikaupęs skaito „Financial Times“. Išsiimu jo fotoaparatą norėdama padaryti kelias Kristiano nuotraukas. Su džinsais, baltais firminiais lininiais marškiniais ir ant jų V raidės formos apykaklės pakabintais saulės akiniais dideliais veidrodiniais stiklais jis atrodo toks viliojantis… Bet blykstė patraukia jo dėmesį. Jis pakelia į mane akis, sumirksi ir droviai nusišypso.

– Kaip gyvuojate, ponia Grėj? – klausia.

– Liūdna, kad reikia grįžti namo, – sumurmu. – Man patiko turėti tave vien sau.

Kristianas paima mano ranką, pakelia prie lūpų ir švelniai pabučiuoja krumplius.

– Ir man.

– Bet? – klausiu, nes man pasirodė, kad tarp šių dviejų paprastų Kristiano žodelių slypėjo ir nebylusis „bet“.

Kristianas suraukia kaktą.

– Koks dar „bet“? – apsimestinai gūžteli pečiais jis.

Pakreipiu galvą ir pažvelgiu į jį nutaisiusi kvočiamąją veido išraišką, kurią kelias dienas tobulinau. Kristianas atsidūsta, padeda laikraštį.

– Noriu, kad tas padegėjas būtų sučiuptas ir dingtų iš mūsų gyvenimo.

– Ak…

Teiginys, rodos, visiškai teisingas, tik mane glumina, kad jis taip tiesiai išklojo.

– Jei Velčas leis, kad nutiktų dar kas nors panašaus, aš jam parodysiu, iš kur kojos dygsta, – grėsmingai sako Kristianas ir mane nukrečia šiurpas.

Jis ramiai žvelgia į mane ir jau nesusigaudau, ar taip drąsina ir mane kalbėti nepagarbiai, ar siekia ko kito. Neišmanau, kaip kitaip panaikinti tarp mudviejų staiga kilusią įtampą, tad pakeliu fotoaparatą ir padarau dar vieną nuotrauką.

– Ei, miegale, mes jau namie, – sumurma Kristianas.

– Hm… – sumykiu, nenoromis busdama iš gundančio sapno, kuriame mudu su Kristianu sėdime ant iškylų pakloto Kju soduose.

Aš išsekusi. Kelionės, net pirmąja klase, labai vargina. Manau, nesudėjau bluosto aštuoniolika valandų iš eilės, o gal ir daugiau – iš nuovargio pamečiau skaičių. Girdžiu, kaip atsidaro automobilio durelės ir prie manęs pasilenkia Kristianas. Jis atsega saugos diržą, paima mane ant rankų ir pažadina.

– Pala, aš moku vaikščioti, – mieguista protestuoju.

Jis prunkšteli.

– Turiu pernešti tave per namų slenkstį.

Rankomis tvirčiau apsiveju jam kaklą.

– Užneši visus trisdešimt aukštų? – klausiu ir provokuojamai nusišypsau.

– Ponia Grėj, man labai malonu pranešti, kad priaugote truputį svorio.

– Ką?!

Kristianas vypteli.

– Todėl, jei neprieštaraujate, pasinaudosime liftu.

Žiūrėdamas į mane, jis prisimerkia, bet žinau, kad tik šaiposi.

Teiloras atidaro duris į Eskalos vestibiulį ir nusišypso.

– Sveiki sugrįžę, pone Grėjau ir ponia Grėj.

– Ačiū, Teilorai, – padėkoja Kristianas.

Vos vos šypteliu Teilorui ir pažiūriu, kol jis nueina prie „Audi“, kurioje prie vairo jo laukia Sojeris.

– Kodėl sakai, kad priaugau svorio? – piktai dėbteliu į Kristianą.

Kristiano šypsena išplatėja ir, nešdamas per vestibiulį, jis tvirčiau priglaudžia mane prie krūtinės.

– Priaugai visai nedaug, – patikina jis ir staiga jo veidas apsiniaukia.

– Kas yra? – klausiu stengdamasi neišsiduoti, kad nerimauju.

– Susigrąžinai tą svorį, kurio netekai, kai buvai mane palikusi, – tyliai paaiškina Kristianas ir iškviečia liftą.

Jo veidas vėl paniūra. Pamačius Kristianą taip netikėtai ir staiga prislėgtą, man suspaudžia širdį.

– Liaukis… – Pirštais perbraukiu jam per veidą, panardinu juos į plaukus ir prisitraukiu jį arčiau. – Jei nebūčiau išėjusi, ar dabar stovėtum čia, laikydamas mane ant rankų?

Pilkų kaip debesis prieš audrą Kristiano akių žvilgsnis sušvelnėja ir jis droviai nusišypso – šią jo šypseną mėgstu labiausiai.

– Ne, – sako jis ir, tebelaikydamas mane ant rankų, žengia į lifto kabiną. Tada švelniai mane pabučiuoja. – Ne, ponia Grėj, nestovėčiau. Bet žinočiau galįs jus apsaugoti, nes būtumėte klusni ir man neprieštarautumėte.

Jis kalba taip, tarsi šiek tiek gailėtųsi… Po perkūnais…

– Man patinka tau nepaklusti, – nusprendžiu surizikuoti.

– Žinau. Ir aš dėl to… toks laimingas, – sako Kristianas ir, nors ir suglumęs, nusišypso man.

Ak, ačiū Dievui.

– Nors ir esu stora? – sušnabždu.

Jis nusijuokia.

– Nors ir esi stora.

Kristianas vėl mane pabučiuoja, tik šį kartą aistringiau, panardinu pirštus jam į plaukus ir stipriai laikau, o mūsų liežuviai susipina ir ima šokti lėtą, bet jausmingą šokį. Liftui pasiekus viršutinį aukštą, sustojus ir dzingtelėjus, abu gaudome kvapą.

– Labai laimingas, – sumurma Kristianas.

Dabar jo šypsena vylingesnė, žvilgsnis paslaptingas ir žadantis kūnišką pramogą. Tarsi norėdamas atitokti, jis papurto galvą ir nuneša mane į vestibiulį.

– Sveika sugrįžusi, ponia Grėj.

Jis vėl mane pabučiuoja, šį kartą santūriai, ir apdovanoja firmine akinama Kristiano Grėjaus šypsena, o jo akys spindi iš džiaugsmo.

– Sveikas sugrįžęs, pone Grėjau, – meiliai nusišypsau ir mano širdis, tarsi atsiliepdama į puikią jo nuotaiką, taip pat prisipildo džiaugsmo.

Tikiuosi, kad Kristianas mane paleis, bet apsirinku. Per vestibiulį ir visą koridorių jis nuneša mane į didžiąją svetainę, nuleidžia ant virtuvės salelės ir aš lieku ten sėdėti tabaluodama kojomis. Iš virtuvės spintelės jis išima dvi šampano taures, o iš šaldytuvo – butelį atvėsinto mūsų mėgstamiausio „Bollinger“ šampano. Tada vikriai, neištaškydamas nė lašelio, jį atkemša, įpila rožinio gėrimo į abi taures ir vieną paduoda man. Paėmęs kitą, Kristianas atsargiai praskiria man kojas, žingteli į priekį ir sustoja tarp jų.

– Už mus, ponia Grėj.

– Už mus, pone Grėjau, – sušnabždu jausdama, kad droviai šypsausi.

Susidaužiame ir po gurkšnelį išgeriame.

– Žinau, kad tu pavargusi, – tyliai sako Kristianas, nosimi braukydamas man per nosį. – Bet aš tikrai labai norėčiau į lovą… ne miegoti… – Jis pabučiuoja man į lūpų kamputį. – Tai pirmoji mūsų naktis namie ir tu tikrai priklausai man.

Nutilęs jis bučiniais apiberia man kaklą. Siatle dabar ankstyvas vakaras, o aš nuvargusi kaip šuo, bet giliai papilvėje pajuntu tvenkiantis geismą.

KRISTIANAS RAMIAI MIEGA ŠALIA, O aš žiūriu į rožinius ir gelsvus tekančios saulės spindulius, besiskverbiančius pro didelius langus. Jis guli užmetęs ranką man ant krūtų ir aš, mėgindama užmigti, kvėpuoju tokiu pat ritmu kaip Kristianas, bet mano pastangos beviltiškos. Aš visiškai žvali, mano vidinis laikrodis rodo vidutinį Grinvičo laiką, o galvoje kirba daugybė minčių.

Per pastarąsias tris savaites, – ak, ir ką aš mėginu apgauti – per pastaruosius tris mėnesius, – tiek daug visko nutiko, kad vis dar jaučiu žemę slystant iš po kojų. Štai jau esu ponia Grėj, ištekėjusi už žavingiausio, patraukliausio, filantropiškiausio, nesuvokiamai turtingo magnato – geresnio moteris negalėtų rasti. Kaipgi viskas taip greitai įvyko?

Pasiverčiu ant šono ir pažvelgiu į Kristianą. Žinau, kad jis žiūri į mane miegančią, bet retai turiu progą atsakyti tuo pačiu. Miegodamas jis atrodo jaunas ir neslegiamas jokių rūpesčių, jo ilgos blakstienos nuleistos ir siekia skruostus, ant smakro matyti želiantys barzdos šereliai, išraiškingos lūpos truputį prasiskyrusios ir atpalaiduotos, nes jis giliai kvėpuoja pro burną. Noriu jį pabučiuoti, įkišti liežuvį tarp lūpų, pirštais perbraukti per švelnius, bet jau truputį duriančius barzdos šerius. Tenka ne juokais tvardytis, kad atsispirčiau pagundai jį paliesti ir pažadinti. Hm… Galėčiau dantimis pagrybščioti ir pačiulpti ausies spenelį… Pasąmonė, pakėlusi galvą nuo antro „Čarlzo Dikenso raštų“ tomo, rūsčiai dėbteli į mane per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų ir nebyliai man papriekaištauja: „Palik tą vargšą žmogų ramybėje, Ana.“

Pirmadienį man reikia į darbą. Tad šiandien mūsų gyvenimas turi grįžti į įprastas vėžes. Pastarąsias tris savaites beveik kiekvieną minutę leidus su Kristianu, bus keista visą dieną jo nematyti. Atsigulusi ant nugaros įsispoksau į lubas. Gal kas pamanytų, kad praleidžiant tiek daug laiko kartu galima pasijusti suvaržytam, bet iš tiesų taip nebuvo. Mėgavausi kiekviena akimirka, net mudviejų barniais. Kiekviena akimirka… išskyrus tą, kai mus pasiekė žinia apie gaisrą Grėjaus įmonių holdingo pastate.

Man kraujas sustingsta gyslose. Kas galėtų trokšti pakenkti Kristianui? Man vėl neduoda ramybės šis mįslingas klausimas. Gal koks nors jo verslo partneris? Kuri nors iš buvusiųjų? Nepatenkintas darbuotojas? Neįsivaizduoju, o Kristianas apie visa tai tebekalba labai nenoromis, atskleidžia tik tiek, kad išsisuktų nuo mano kamantinėjimų, ir teisinasi, kad siekia mane apsaugoti. Atsidūstu. Mano įstabusis baltasis ir juodasis riteris visada mane saugo. Ir kaip man priversti jį atsiverti?

Kristianas sujuda ir aš, nenorėdama jo pažadinti, sustingstu, bet įsitempdama pasiekiu priešingą rezultatą. Prakeikimas! Dvi spindinčios akys įdėmiai sužiūra į mane.

– Kas atsitiko?

– Nieko. Miegok, – pamėginu nusišypsoti ir jį nuraminti.

Bet Kristianas pasirąžo, delnu persibraukia per veidą ir atsako man plačia šypsena.

– Tavo kūnas dar neprisitaikė prie pasikeitusios laiko juostos? – klausia.

– Negaliu užmigti.

– Žinau, kaip gydyti šią ligą, bet tas būdas tinka tik tau, mažyte.

Kristianas lyg mokinukas taip išsišiepia iki ausų, kad ir sukikenu, ir užverčiu akis į lubas. Netrukus nuveju šalin visas mintis ir dantimis švelniai suspaudžiu jo ausies spenelį.

AUTOMOBILIU „AUDI R8“ MUDU su Kristianu važiuojame Penktuoju tarpregioniniu greitkeliu link 520-ojo tilto. Vykstame pas jo tėvus pietų – sekmadienio pietų, turinčių atstoti ir mūsų sutiktuves. Susirinks visa šeima, ateis ir Keitė su Etanu. Tiek laiko praleidus dviese, bus keista vėl atsidurti didelėje draugijoje. Šiandien rytą pasikalbėti su Kristianu beveik neturėjau progos. Krausčiau mūsų lagaminus, o jis visą laiką buvo užsidaręs savo darbo kambaryje. Sakė, kad man nebūtina lagaminų išpakuoti, kad tai padarysianti ponia Džouns. Be ko kito, man reikės priprasti ir prie to, kad namie turime aptarnaujančio personalo. Norėdama atsikratyti apnikusių minčių, išsiblaškiusi pirštais perbraukiu per oda apmuštas duris. Jaučiuosi tarsi nesava. Gal dėl laiko skirtumo? Gal dėl to padegimo?

– Ar leisi man ją vairuoti? – klausiu širdyje stebėdamasi, kad garsiai reiškiu mintis.

– Žinoma, – šypsodamasis linkteli Kristianas. – Visa, kas mano, dabar ir tavo. Bet jei įbrėši mašiną, vesiuosi tave į Raudonąjį kančių kambarį, – Kristianas žvilgteli į mane piktdžiugiškai šypsodamasis.

Velnias! Išpūtusi akis įsispoksau į jį. Ar tai pokštas?

– Juokauji? Baustum mane už tai, kad įbrėžiau tavo automobilį? Jis tau brangesnis už mane? – klausiu norėdama paerzinti.

– Jūs abu man beveik vienodai brangūs, – paaiškina jis ir, uždėjęs ranką man ant kelio, spusteli. – Tik mašina naktį manęs nešildo.

– Neabejoju, kad tai galima pataisyti. Galėtum miegoti mašinoje, – nusišaipau.

Kristianas nusijuokia.

– Nepraėjo nė para, kai grįžome namo, o jau spiri mane lauk?

Kristianas atrodo labai patenkintas. Kai pažvelgiu į jį, išsišiepia iki ausų, ir nors noriu ant jo pykti, kai jis taip nusiteikęs, tiesiog negaliu. Gerai pagalvojusi suprantu, kad jo nuotaika geresnė nuo tos akimirkos, kai išėjo iš savo darbo kambario. Dar man dingteli, kad irztu dėl to, jog turime grįžti į tikrovę, o aš nežinau, ar jis vėl taps uždaru Kristianu, – tokiu, koks buvo prieš medaus mėnesį, – ar man atiteks nauja, patobulinta Kristiano Grėjaus versija.

– Kodėl tu toks patenkintas? – klausiu.

Kristianas vėl apdovanoja mane akinama šypsena.

– Nes šis pokalbis toks… normalus.

– Normalus! – prunkšteliu. – Prieš tris savaites susituokus! O kaipgi.

Jo šypsena išblėsta.

– Juokauju, Kristianai, – paskubomis sumurmu, mat nenoriu gadinti jam nuotaikos.

Man dingteli, kad Kristianas kartais visiškai nepasitiki savimi. Nujaučiu, kad visada toks ir buvo, tik slėpė tą nepasitikėjimą po grėsminga išore. Kristianą labai lengva suerzinti, galbūt dėl to, kad jis nepratęs būti traukiamas per dantį. Man tai tikras atradimas, stebėdamasi galvoju, kad mudviem dar reikia vienam kitą daug geriau pažinti.

– Nesijaudink, vairuosiu tik savo „Saab“, – burbteliu ir nusisukusi įsižiūriu pro langą, mėgindama atsikratyti slogučio.

– Palauk. Kas yra?

– Nieko.

– Kartais tu mane nervini, Ana. Pasakyk, kas yra?

Atsisukusi šypteliu Kristianui.

– Tu ne geresnis, Grėjau.

Jis suraukia kaktą.

– Aš stengiuosi, – tyliai sako.

– Žinau. Ir aš stengiuosi.

Nusišypsau ir man nuotaika truputį pagerėja.

UŽSIMAUKŠLINĘS VIRTUVĖS ŠEFO KEPURĘ IR užsirišęs prijuostę, ant kurios puikuojasi užrašas „Profesionalus mėsos kepėjas“, prie kepsninės stovintis Karikas atrodo juokingai. Kiekvieną kartą į jį pažvelgusi nejučia šypteliu. Tiesą sakant, nuotaika man labai pasitaisiusi. Visi sėdime prie stalo terasoje Grėjų šeimos namuose ir mėgaujamės besibaigiančios vasaros saule. Greisė su Mija dėlioja ant stalo įvairių rūšių salotas, Eliotas su Kristianu broliškai traukia vienas kitą per dantį ir aptarinėja naujojo namo statybos planus, o Etanas su Keite prisispyrę klausinėja manęs, kaip praėjo medaus mėnuo. Kristianas laiko mane už rankos, pirštais žaisdamas su sužadėtuvių ir vestuviniu žiedais.

– Taigi, jei baigtum derinti namo projektą su Džija ir jį patvirtintum, galėčiau imtis darbo su visa savo brigada, nes nuo rugsėjo iki lapkričio vidurio turime laisvą tarpą, – sako Eliotas, tada rąžydamasis ištiesia ranką ir nuleidžia Keitei ant peties, o ši nusišypso.

– Rytoj vakare Džija turėtų ateiti pas mane aptarti namo projekto, – paaiškina Kristianas. – Tikiuosi, viską galutinai suderinsime.

Atsisukęs jis klausiamai pažvelgia į mane. Ak… tai bent naujienos…

– Žinoma.

Nusišypsau jam, nes į mane žiūri visi jo namiškiai, bet iš tiesų vėl suirztu. Kodėl jis sprendžia tokius reikalus visiškai nesitardamas su manimi? O gal man nuotaika subjūra prisiminus Džiją – putliomis lūpomis, didelėmis krūtimis, vilkinčią brangiais firminiais drabužiais, išsikvepinusią išskirtiniais kvepalais ir provokuojamai besišypsančią mano vyrui? Pasąmonė piktai į mane dėbteli. „Jis nedavė tau nė menkiausios dingsties pavyduliauti.“ Po perkūnais, kokia nepastovi šiandien mano nuotaika… Kas man darosi?

– Ana, – iš susimąstymo pažadina mane Keitė. – Ar tu vis dar Pietų Prancūzijoje?

– Taip, – šyptelėdama atsakau.

– Puikiai atrodai, – priduria ji, nors, tardama šiuos žodžius, susiraukia.

– Abu puikiai atrodote, – nuoširdžiai nusišypso Greisė, o Eliotas vėl pripila mums taures.

– Už laimingą porą, – keldamas taurę linksmai pasiūlo tostą Karikas ir visi sėdintys prie stalo pritariamai jį pakartoja.

– Ir sveikinimai Etanui, priimtam studijuoti psichologijos Siatlo universitete, – neslėpdama pasididžiavimo įsiterpia Mija. Paskui žavingai jam nusišypso ir Etanas taip pat atsako jai šypsniu.

Kažin, ar jai jau pavyko pralaužti ledus su Etanu? Žvelgiant iš šalies, sunku pasakyti.

Prie stalo klausausi pokalbių ir geraširdiškų pokštų. Kristianas pasakoja apie netrumpą, net tris savaites trukusią, mūsų kelionę, tiesa, kai ką truputį pagražindamas. Jis atrodo atsipalaidavęs ir ramus, pamiršęs rūpesčius dėl padegto biuro. O aš, rodos, niekaip negaliu atsikratyti prastos nuotaikos. Stumdau maistą savo lėkštėje paimdama vos vieną kitą kąsnelį. Vakar Kristianas pasakė, kad esu stora. „Jis pajuokavo!“ Pasąmonė vėl perveria mane rūsčiu žvilgsniu. Eliotas netyčia nustumia nuo stalo savo taurę, ši sudūžta į terasos plyteles visus išgąsdindama ir prie stalo kyla šioks toks sąmyšis, mat reikia sušluoti duženas ir išvalyti terasą.

– Jei neatsikratysi niūrios nuotaikos, nusivesiu tave į elingą ir pagaliau iškaršiu užpakalį, – sušnibžda man Kristianas.

Apstulbusi tyliai aikteliu, pasisuku ir įsispoksau į jį. Ką? Ar jis mane erzina?

– Nedrįstum! – sušnypščiu ir giliai krūtinėje pajuntu jau pažįstamą malonų jaudulį.

Žiūrėdamas į mane, Kristianas kilsteli antakį. Žinoma, kad drįstų. Paskubomis užmetu akį į kitapus stalo prieš mane sėdinčią Keitę. Ji susidomėjusi mudu stebi. Vėl atsisuku į Kristianą ir pažvelgiu į jį primerkusi akis.

– Pirmiausia turėtum mane pagauti, o šį kartą aviu batelius žema pakulne, – suburbu.

– Mielai pamėginčiau, – pašnibždomis atsako jis, apdovanodamas mane savo firmine šypsena, manau, juokauja.

Nuraustu. Net keista, bet jaučiuosi geriau.

Vos pavalgome deserto – braškių su plakta grietinėle, – prakiūra dangus. Visi šokame, čiumpame nuo stalo lėkštes, taures ir nešame jas į virtuvę.

– Gerai, kad ėmė lyti tik dabar, kai baigėme valgyti, – einant į svetainę namo gilumoje patenkinta sako Greisė.

Kristianas prisėda prie tviskančio juodo pianino, primina tylųjį pedalą ir ima skambinti girdėtą, bet man ne iš karto atpažįstamą melodiją.

Greisė teiraujasi, kokį įspūdį man padarė San Pol de Vansas. Juodu su Kariku tame miestelyje lankėsi prieš daugelį metų, taip pat per savo medaus mėnesį, ir man dingteli, kad tai geras ženklas, juolab matant, kad jie dar ir šiandien laimingi. Keitė su Eliotu jaukiai įsitaisę ant didelės, minkštos sofos, o Etanas, Mija ir Karikas įsitraukę į rimtą pokalbį. Rodos, apie psichologiją.

Staiga visi kaip vienas Grėjai liaujasi kalbėję ir įbeda akis į Kristianą.

Kas atsitiko?

Skambindamas pianinu Kristianas tyliai dainuoja. Mus apgaubia bežadė tyla, ištempę ausis, visi klausomės malonaus, išlavinto balso ir dainos „Kad ir kur tu eitum“8 žodžių. Ir anksčiau esu girdėjusi Kristianą dainuojant; o jie – ne? Staiga pajutęs, kad svetainėje įsiviešpatavo mirtina tyla, Kristianas nutyla. Keitė klausiamai pažvelgia į mane, o aš tik gūžteliu. Kristianas pasisuka su aukšta sukamąja kėde ir, supratęs, kad tapo dėmesio centru, nepatenkintas susiraukia.

– Nesustok, – maloniai paragina jį Greisė. – Niekada negirdėjau tavęs dainuojant, Kristianai. Niekada.

Ji nustebusi žiūri į sūnų. Mąsliai nužvelgęs mamą, Kristianas vėl atsisėda ant pianino kėdės ir po akimirkos gūžteli pečiais. Jis nervingai dirsteli į mane, paskui – į vitrininius terasos langus. Visi svetainėje vėl ima nedrąsiai šnekučiuotis, tik aš viena nenuleidžiu akių nuo savo mylimo vyro.

Mano dėmesį išblaško Greisė – sučiumpa mane už rankų, o paskui staiga apkabina ir suspaudžia glėbyje.

– Ak, mieloji mergaite! Ačiū, ačiū tau… – sušnabžda ji taip tyliai, kad girdėčiau tik aš.

Pajuntu gerklėje įstrigusį gumulą.

– Hm…

Aš ją taip pat apkabinu, nors gerai ir nežinau, už ką ši moteris man dėkoja. Greisė šypsosi, jos akys spindi ir ji pakšteli man į skruostą. Ką ypatingo padariau?

– Išvirsiu arbatos, – kimiai, tramdydama ašaras, sako ji.

Neskubėdama prieinu prie Kristiano, dabar jau stovinčio ir žiūrinčio pro vitrininius langus.

– Labas, – sumurmu.

– Sveika.

Jis apglėbia mane per juosmenį, prisitraukia arčiau, o aš įkišu ranką į užpakalinę jo džinsų kišenę. Abu žiūrime į lietų.

– Geriau jautiesi?

Linkteliu.

– Puiku.

– O tu moki nutildyti žmones.

– Visą laiką tą ir darau, – atsako Kristianas ir nusišypso.

– Taip, darbe, bet tik ne čia.

– Tiesa, ne čia.

– Niekas nėra girdėjęs tavęs dainuojant? Niekada?

– Pasirodo, ne, – trumpai ir santūriai sako jis. – Gal jau važiuokim namo?

Pakeliu akis į Kristianą, mėgindama nuspėti jo nuotaiką. Jis žvelgia švelniai, maloniai, truputį sutrikęs. Nusprendžiu pakeisti temą.

– Ketini iškaršti man užpakalį? – pašnibždomis klausiu ir staiga pajuntu virpulį paširdžiuos.

Galbūt kaip tik to man ir reikia… Gal kaip tik to man ir trūko?..

Kristianas nužvelgia mane, jo žvilgsnis ima drumstis.

– Nenoriu tavęs užgauti, bet būčiau labai laimingas, jei galėčiau pažaisti.

Nervingai pasidairau po erdvią svetainę, bet mudviejų pokalbio niekas negirdi.

– Tik jei nusižengsite, ponia Grėj, – pasilenkęs sušnabžda man į ausį Kristianas.

Ir kaip jis geba tuos penkis žodžius ištarti taip, lyg jie žadėtų artėjančius kūniškus malonumus?

– Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti, – šyptelėdama atsakau.

ATSISVEIKINĘ NUEINAME PRIE automobilio.

– Gaudyk! – Kristianas švysteli man „Audi R8“ raktelius. – Bet žiūrėk, neužkabink ir neįlenk jos, – visiškai rimtai priduria, – nes baisiai supyksiu.

Man išdžiūsta burna. Jis leidžia man vairuoti savo automobilį? Mano vidinė dievaitė paskubomis užsimauna odines vairuotojo pirštines ir apsiauna batelius žema pakulne. „Taip!“ – šūkteli ji.

– Tvirtai apsisprendei? – priblokšta vos girdimai klausiu.

– Taip. Ir sėsk prie vairo, kol neapsigalvojau.

Nepamenu, kada taip džiugiai šypsojausi. Kristianas užverčia akis ir atidaro man vairuotojo dureles. Paleidžiu variklį jam dar nespėjus pasiekti priekinių keleivio durelių, tad jis pasiskubina įšokti vidun.

– Nekantraujate, ponia Grėj? – klausia pašaipiai šypsodamasis.

– Labai.

Pamažu pavažiuoju atbulai ir įsuku į įvažą. Pati stebiuosi, kaip man pavyko neužgesinti variklio. Dieve mano, kokia jautri „Audi“ sankaba! Atsargiai riedėdama per įvažą žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir pamatau Sojerį ir Rajaną, lipančius į „Audi“ visureigį. Nė nemaniau, kad apsauga atsekė mudu net čia. Prieš įsukdama į gatvę, stabteliu.

– Ar tu tikras?

– Taip, – įsitempęs tarsteli Kristianas ir aš suprantu, kad taip toli gražu nėra.

Ak, vargšas, vargšas mano Penkiasdešimt… Noriu juoktis iš mūsų abiejų: ir iš Kristiano, ir iš savęs, mat jaučiuosi susinervinusi ir susijaudinusi. Mažytė mano asmenybės dalis nori pabėgti nuo Sojerio su Rajanu – šiaip sau, dėl pramogos. Apsidairau, ar nėra mašinų, ir pamažu išvažiuoju su „Audi R8“ į kelią. Kristianas neapsakomai įsitempęs, o aš… negaliu atsispirti pagundai. Kelias tuščias. Spusteliu greičio pedalą ir mes šauname į priekį.

– Ramiau! Ana! – rikteli Kristianas. – Pristabdyk, nes abu pražudysi.

Akimirksniu kilsteliu koją nuo greičio pedalo. Oho, kaip šis automobilis gali lėkti!

– Atsiprašau, – sumurmu mėgindama apsimesti atgailaujanti, bet nevykusiai.

Kristianas santūriai šypteli, matyt, slėpdamas palengvėjimą.

– Ką gi, tai jau galima laikyti nusižengimu, – ramiai pareiškia jis ir aš dar labiau pristabdau.

Žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. „Audi“ visureigio nė ženklo, paskui mus važiuoja tik vienas tamsus automobilis tamsintais stiklais. Įsivaizduoju Sojerį ir Rajaną sutrikusius, karštligiškai mus besivejančius, ir nežinia kodėl pajuntu jaudulį. Vis dėlto, kadangi nenoriu, kad mano mylimas sutuoktinis gautų širdies smūgį, nusprendžiu elgtis kaip dera ir, sumažinusi greitį ir vis labiau pasitikėdama savimi, pasuku link 520-ojo tilto.

Staiga Kristianas nusikeikia ir šiaip taip išsitraukia iš džinsų kišenės telefoną.

– Kas yra? – kažkam, kas skambina, piktai atsiliepia jis. – Ne, – tarsteli ir žvilgteli mums už nugarų. – Taip. Ji.

Užmetu akį į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, bet nieko įtartino nepamatau, tik kelis paskui mus važiuojančius automobilius. Tarp mūsų ir visureigio įsiterpusios keturios mašinos ir mes visi važiuojame vienodu greičiu.

– Supratau…

Kristianas giliai ir sunkiai atsidūsta, pirštais pasitrina kaktą; nuo jo skliste sklinda įtampa. Kažkas negerai.

– Taip… Nežinau…

Jis žvilgteli į mane, atitraukia nuo ausies telefoną.

– Viskas gerai. Važiuok, – ramiai sako man šypsodamasis, bet akių ta šypsena nepasiekia.

Prakeikimas! Pajuntu gyslomis plūstelint adrenaliną. Kristianas vėl priglaudžia prie ausies mobilųjį.

– Gerai, ant 520-ojo. Kai tik jį pasieksime… Taip… Taip ir padarysiu.

Jis įkiša telefoną į laikiklį su garsiakalbiu ir įjungia laisvų rankų įrangą.

– Kas atsitiko, Kristianai?

– Tu tik žiūrėk, kur važiuoji, mažyte, – meiliai atsako jis.

Artėju prie estakados, ant kurios nurodyta Siatlo kryptis ir kuria užvažiuojama ant 520-ojo tilto. Žvilgtelėjusi į Kristianą pamatau, kad jis žiūri tiesiai į priekį.

– Nenoriu, kad pultum į paniką, – ramiai prabyla jis. – Bet kai atsidursime ant 520-ojo tilto, būk gera, spausk greičio pedalą ir sprukim. Mus seka.

Seka! Po galais… Pajuntu gerklėje besidaužant širdį, oda pašiurpsta, o iš baimės ima trūkti oro. Kas mus seka? Mano žvilgsnis vėl nukrypsta į užpakalinio vaizdo veidrodėlį – išties, tamsus automobilis tebevažiuoja iš paskos. Prakeikimas! Tai jis mus persekioja? Prisimerkiu mėgindama per tamsintą priekinį stiklą pamatyti, kas vairuoja, bet nieko neįžiūriu.

– Žiūrėk į kelią, mažyte, – paragina mane Kristianas, bet švelniai, o ne pašaipiai ir piktai, kaip įprastai kalbėdamas apie mano vairavimą.

„Susiimk!“ – mintyse subaru save, mėgindama tramdyti baimę, kuri, jaučiu, netrukus mane visiškai sukaustys. O jei tas, kuris mus seka, turi ginklą? Jei jis ginkluotas ir medžioja Kristianą?! Mėšlas! Taip susijaudinu, kad mane ima lengvai pykinti.

– Iš kur žinome, kad mus seka? – gailiai, gaudydama kvapą sušnabždu.

– Paskui mus važiuojančio dodžo valstybiniai numeriai netikri.

Iš kur jis žino?

Iš estakados ruošdamasi sukti į 520-ąjį tiltą, įjungiu posūkio signalą. Dabar vėlyva popietė, ir nors lyti nustojo, asfaltas dar šlapias. Laimė, transporto srautas palyginti nedidelis.

Staiga man galvoje nuskamba Rėjaus, davusio man daug savigynos pamokų, balsas: „Ane, ne dėl ko kito, o dėl panikos žūsi arba rimtai susižeisi.“ Giliai įkvepiu mėgindama išlyginti kvėpavimą. Kad ir kas mus seka, persekiotojui reikia Kristiano. Dar kartą giliai įkvepiu, imu alsuoti tolygiau, mąstyti blaiviau, o mano skrandis ima rimti. Turiu pasirūpinti, kad Kristianui nieko nenutiktų. Norėjau vairuoti šį automobilį ir važiuoti greitai. Ką gi, dabar pasitaikė tokia proga. Tvirtai suspaudžiu vairą ir paskutinį kartą žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Dodžas artėja prie mūsų.

Gerokai pristabdau nekreipdama dėmesio į staigų, panikos kupiną Kristiano žvilgsnį ir įsukti į 520-ąjį tiltą pasirenku tokią akimirką, kad dodžas būtų priverstas sumažinti greitį, o paskui visiškai sustoti ir laukti, kol transporto sraute atsiras spraga. Perjungiu aukštesnę pavarą ir iki galo nuspaudžiu greičio pedalą. „Audi R8“ šoka į priekį, trumpai prispausdama mudu prie sėdynių atlošų. Spidometro rodyklė netrunka pakilti iki šimto dvidešimties kilometrų per valandą.

– Taip ir važiuok, mažyte, – ramiai sako Kristianas, nors tikrai nesijaučia ramus.

Vinguriuoju persirikiuodama tai į vieną, tai į kitą eismo juostą tarsi juoda šaškė languotoje lentoje, sėkmingai lenkdama lengvuosius automobilius ir vilkikus. Tiltu skriejame taip arti ežero, jog kartais atrodo, tarsi važiuotume vandeniu. Kaip įmanydama stengiuosi nekreipti dėmesio į nepritariamus kitų eismo dalyvių žvilgsnius. Kristianas pasidėjęs rankas ant kelių ir stipriai suspaudęs, sėdi kiek galėdamas tyliau, ir aš, nors galvoje kirba karštligiškos mintys, trumpai pagalvoju, ar jis taip elgiasi nenorėdamas manęs blaškyti.

– Gera mergaitė, – pašnibždomis padrąsina jis mane. Žvilgteli atgal. – Dodžo jau nematau.

– Mes važiuojame kaip tik paskui NS, pone Grėjau, – per laisvų rankų įrangos garsiakalbį atsklinda Sojerio balsas. – Jis jus vejasi, sere. Mėginsime susilygiuoti su juo, o paskui įsiterpti tarp jūsų ir dodžo.

NS? Ką tai reiškia?

– Gerai. Poniai Grėj puikiai sekasi vairuoti. Jei nelėtinsime tempo, o transporto srautas toks ir bus, – kol kas nematau, kad mašinų daugėtų, – po kelių minučių pervažiuosime tiltą.

– Gerai, sere.

Pralekiame pro tilto kontrolės bokštą ir suprantu, kad pervažiavome pusę Vašingtono ežero. Patikrinu greitį: spidometras teberodo šimtą dvidešimt kilometrų per valandą.

– Tau tikrai puikiai sekasi, Ana, – žiūrėdamas pro užpakalinį „Audi R8“ langą, vėl sumurma Kristianas.

Išgirdusi jo toną trumpai prisimenu pirmąjį mudviejų susitikimą žaidimų kambaryje, kai Kristianas mane kantriai drąsino dalyvauti pirmojoje meilės scenoje. Ši mintis mane blaško, tad tuoj pat išmetu ją iš galvos.

– Kur man važiuoti? – šiek tiek aprimusi klausiu.

Dabar jau jaučiu šią mašiną. Vairuoti ją – tikras džiaugsmas: variklis veikia tyliai, o valdyti ją taip lengva, jog sunku ir patikėti, kad taip greitai lekiame. Net važiuojant didžiuliu greičiu šią mašiną lengva vairuoti.

– Ponia Grėj, sukite į Penktąjį tarpregioninį greitkelį ir važiuokite į pietus. Norime pažiūrėti, ar dodžas visą laiką seks iš paskos, – per laisvų rankų įrangos garsiakalbį prabyla Sojeris.

Šviesoforo signalas žalias – ačiū Dievui! – ir aš švilpiu pirmyn. Nervingai žvilgteliu į Kristianą ir jis padrąsina mane šypsena. Tik staiga jo veidas apsiniaukia.

– Po velnių! – tyliai nusikeikia jis.

Priekyje, prie tilto nuovažos, išsirikiavusi automobilių eilė, todėl tenka pristabdyti. Nerimaudama žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir, rodos, pamatau dodžą.

– Jis maždaug už dešimties mašinų, ar ne?

– Taip, matau, – atsako Kristianas įdėmiai žiūrėdamas pro gana siaurą užpakalinį langą. – Po galais, kažin, kas jis toks?

– Ir man būtų įdomu sužinoti. Gal jau išsiaiškinote, ar prie vairo sėdi vyras? – garsiai pasiteirauju pasilenkusi prie „BlackBerry“ telefono laikiklyje.

– Ne, ponia Grėj. Galbūt vairuoja vyras, o gal ir moteris. Stiklai per daug užtamsinti.

– Moteris? – įsiterpia Kristianas.

Gūžteliu.

– Gal tavo ponia Robinson? – neatitraukdama akių nuo kelio, prabylu apie vieną iš galimybių.

Kristianas sustingsta, paskui išima telefoną iš laikiklio.

– Ji – ne mano ponia Robinson, – burbteli jis. – Nesišnekėjau su ja nuo savo gimtadienio. Be to, Elena taip nesielgtų. Tai ne jos stilius.

– Gal Leila?

– Ji Konektikute, pas savo tėvus. Juk aš tau sakiau.

– Ar tu tikras?

Kristianas kelias akimirkas patyli.

– Ne. Bet jei būtų pasprukusi, neabejoju, kad jos šeimos nariai būtų pranešę Flinui. Pasikalbėsime apie tai grįžę namo. O dabar susikaupk ir vairuok.

– Bet tai gali būti ir koks nors atsitiktinis automobilis.

– Nieku gyvu neketinu rizikuoti. Juolab kad ir tu čia, – griežtai pareiškia Kristianas ir vėl įdeda telefoną į laikiklį, kad turėtume ryšį su apsaugininkais.

Ak, mėšlas… Dabar nenoriu nervinti Kristiano… gal vėliau. Prikandu liežuvį. Laimė, mašinų eilė šiek tiek aptirpsta. Padidinusi greitį, mėtydamasi iš vienos eismo juostos į kitą ir lenkdama automobilius, per Ežero kalno sankirtą imu artėti prie Penktojo tarpregioninio greitkelio.

– O jei mus sustabdys policija? – klausiu.

– Tai būtų puiku.

– Netekčiau vairuotojo pažymėjimo.

– Dėl to nesuk galvos, – numoja ranka Kristianas. Jo žodžiuose netikėtai išgirstu humoro gaidelę.

Dar stipriau spusteliu greičio pedalą ir pasiekiu šimtą dvidešimt kilometrų per valandą. Dieve, kaip šis automobilis skrieja! Kaip jis man patinka – jį taip lengva vairuoti. Padidinu greitį iki šimto trisdešimt šešių kilometrų per valandą. Kažin ar esu kada važiavusi greičiau. Džiaugdavausi, jei mano „vabalas“ išspausdavo aštuoniasdešimt.

– Jis įveikė sangrūdą ir spaudžia, – per garsiakalbį atsklinda ramus, dalykiškas Sojerio balsas. – Jo greitis – šimtas keturiasdešimt keturi kilometrai per valandą.

Velnias! Greičiau! Dar stipriau paspaudžiu pedalą, variklis tyliai suūžia ir, mums priartėjus prie Penktojo tarpregioninio greitkelio, automobilis pasiekia šimto penkiasdešimt dviejų kilometrų per valandą greitį.

– Taip ir važiuok, Ana, – sumurma Kristianas.

Kiek pristabdau ir mes neriame į Penktąjį tarpregioninį greitkelį. Transporto srautas jame tikrai nedidelis, tad per sekundės dalį pavyksta persirikiuoti į greičiausiai važiuojantiems automobiliams skirtą juostą. Iki dugno nuspaudžiu greičio pedalą, nuostabioji „Audi R8“ skriete skrieja ir mes nurūkstame kairiąja eismo juosta, o paprastesni mirtingieji traukiasi į šalį ir mus praleidžia. Jei nebūčiau tokia išsigandusi, būtų tikrai smagu.

– Jis padidino iki šimto šešiasdešimties, sere.

– Nepaleisk jo, Lukai, – tarsteli Kristianas Sojeriui.

Lukai?

Į greitąją juostą įsigrūda vilkikas – po perkūnais! – ir man tenka staiga stabdyti.

– Prakeiktas kvailys! – vilkiko vairuotoją keikteli Kristianas ir mudu, veikiami inercijos jėgų, staiga kniostelėjame į priekį.

Gerai, kad esame prisisegę saugos diržais.

– Aplenk jį, mažyte, – pro sukąstus dantis liepia Kristianas.

Pasižvalgau per veidrodėlius ir staiga per tris juostas metuosi į dešinę. Prašvilpiame pro lėčiau važiuojančius automobilius ir grįžtame į greitąją juostą.

– Puikus manevras, ponia Grėj, – pagarbiai sumurma Kristianas. – Kur policija, kai jos labiausiai reikia?

– Nenoriu baudos kvito, Kristianai, – burbteliu, sutelkusi dėmesį į greitkelį. – Ar vairuodamas šią mašiną kada nors gavai baudą už viršytą greitį?

– Ne, – papurto galvą Kristianas, bet į jį žvilgtelėjusi pamatau, kad mąsliai šypsosi.

– Policija buvo tave sustabdžiusi, tiesa?

– Taip.

– Ak…

– Žavesys… Svarbiausia – asmeninis žavesys. O dabar susikaupk. Kur dodžas, Sojeri?

– Jis ką tik padidino greitį iki šimto septyniasdešimt šešių, sere, – praneša Sojeris.

Dėl Dievo meilės! Širdis vėl ima daužytis gerklėje. Ar begaliu važiuoti dar greičiau? Dar stipriau paspaudžiu greičio pedalą ir švilpiu, palikdama už nugaros visus automobilius.

– Pajunginėk ilgąsias žibintų šviesas, – pataria Kristianas pamatęs, kad „Ford Mustang“ nesitraukia.

– Bet taip elgiasi tik šunsnukiai.

– Tai ir būk tokia! – atkerta jis.

Viešpatie… Gerai!

– Hm… O kaip jas įjungti?

– Posūkio svirtele. Truktelk į save.

Trukteliu ir „Ford Mustang“ pasitraukia, bet prieš tai jo vairuotojas atkiša pirštą ir parodo man toli gražu ne patį padoriausią gestą. Pralekiu pro jį.

– Pats šiknius, – tyliai tarsteli Kristianas ir staiga užrinka: – Išsuk į Stiuarto gatvę!

Klausau, sere!

– Išsuksime į Stiuarto gatvę, – praneša Kristianas Sojeriui.

– Važiuokite tiesiai į Eskalą, sere.

Sumažinu greitį, pasižiūriu per veidrodėlius, įjungiu posūkio signalą ir, stebėtinai lengvai kirtusi keturias eismo juostas, palieku greitkelį. Atsidūrę Stiuarto gatvėje, važiuojame į pietus. Gatvėje tylu, mašinų nedaug. Kur visi dingo?

– Mums labai pasisekė, kad transporto srautas menkas. Bet tai reiškia, kad taip pat pasisekė ir dodžo vairuotojui. Nemažink greičio, Ana. Važiuokime namo.

– Neprisimenu kelio, – gailiai sumurmu vis dar apimta panikos dėl to, kad dodžas lipa mums ant kulnų.

– Stiuarto gatve toliau važiuok į pietus. Aš tau pasakysiu, kada išsukti.

Kristiano balse vėl išgirstu nerimą. Prašoku tris šonines gatves, bet prie sankryžos su Jeilio alėja šviesoforo signalas pasikeičia ir įsižiebia geltona.

– Varyk, Ana! – šūkteli Kristianas.

Taip stipriai paspaudžiu greičio pedalą, kad automobilis trūkteli priplodamas mudu prie sėdynių atlošų, ir pervažiuojame sankryžą jau įsižiebus raudonam signalui.

– Jis įsuko į Stiuarto gatvę, – sako Sojeris.

– Nepaleisk jo iš akių, Lukai.

– Lukai?

– Toks jo vardas.

Dirstelėjusi akies krašteliu pamatau, kad Kristianas spokso į mane taip rūsčiai, tarsi būčiau kuoktelėjusi.

– Žiūrėk į kelią! – piktai liepia jis.

Į jo toną nusprendžiu nekreipti dėmesio.

– Lukas Sojeris…

– Taip! – irzliai tarsteli Kristianas.

– A.

Ir kodėl aš nežinojau, kuo jis vardu? Tas žmogus pusantro mėnesio lydėdavo mane į darbą, o aš net jo vardo nežinojau…

– Taip, tai aš, ponia, – išgąsdina mane Sojeris, prabildamas iš garsiakalbio, nors kalba ramiai, galima sakyti, monotoniškai, kaip visada. – NS Stiuarto gatve važiuoja į pietus, sere. Ir smarkiai didina greitį.

– Spausk, Ana. Pakaks tų prakeiktų plepalų, – suniurna Kristianas.

– Sustojome prie pirmo šviesoforo Stiuarto gatvėje, – praneša mums Sojeris.

– Ana, greičiau, suk čia! – sušunka Kristianas, rodydamas aikštelę pietinėje Boreno alėjos pusėje.

Staiga pasuku vairą, padangos protestuodamos sucypia ir įsuku į automobilių pilną aikštelę.

– Važiuok į kitą pusę. Greičiau, – liepia Kristianas.

Kuo greičiau nuvažiuoju į tą aikštelės pusę, kurios iš gatvės nematyti.

– Čia, – Kristianas duria pirštu į laisvą vietą.

Po velnių! Jis nori, kad pastatyčiau mašiną. Mėšlas!

– Po galais, dabar tik pastatyk, – sako jis.

Ir pastatau… tobulai. Tikriausiai pirmą ir vienintelį kartą gyvenime tobulai pastatau automobilį.

– Pasislėpėme aikštelėje tarp Stiuarto gatvės ir Boreno alėjos, – pasilenkęs prie telefono sako Kristianas.

– Gerai, sere, – sprendžiant iš balso, Sojeris suirzęs. – Ten ir likite. Mes seksime NS.

Kristianas atsisuka į mane ir įdėmiai pažvelgia į veidą.

– Ar tu sveika?

– Žinoma, – sušnabždu.

Jis valiūkiškai šypteli.

– Žinai, kad ir kas vairuoja tą dodžą, jis negali mūsų girdėti.

Ir aš nusijuokiu.

– Dabar kertame Stiuarto ir Boreno sankryžą, sere. Matau aikštelę. Jis pravažiavo pro šalį, sere.

Mums abiem taip palengvėja, kad sudrimbame sėdynėse kaip maišai.

– Puikiai padirbėjote, ponia Grėj. Gerai vairuojate.

Pirštų galais Kristianas švelniai paglosto man veidą ir jo liečiama aš giliai įkvepiu. Nė nepastebėjau, kad buvau sulaikiusi kvapą.

– Ar tai reiškia, kad liausiesi man priekaištavęs dėl vairavimo? – klausiu.

Jis garsiai nusijuokia ir nuo to juoko įtampa gerokai nuslūgsta.

– Tokio drąsaus pažado neduočiau…

– Ačiū, kad leidai vairuoti savo automobilį. Juolab tokiomis ypatingomis aplinkybėmis, – stengiuosi kalbėti linksmai ir nerūpestingai.

– Gal dabar vairuoti man?

– Tiesą sakant, kažin ar galėčiau išlipti ir užleisti vairuotojo sėdynę tau. Jaučiu, kad man iš karto pakirstų kojas.

Staiga pradedu virpėti, mane ima krėsti drebulys.

– Tai tik adrenalinas, mažyte, – nuramina Kristianas. – Pasirodei nuostabiai, kaip visada. Apstulbinai mane, Ana. Tu niekada nenuvili.

Kristianas plaštakos viršumi švelniai paliečia man skruostą, o jo veide atsispindi meilė, baimė, apgailestavimas – tiek daug jausmų vienu metu, – ir girdėdama šiuos jo žodžius neišlaikau. Mane užplūsta jausmai, iš gerklės išsprūsta ilgai gniaužtas kūkčiojimas ir aš pratrūkstu raudoti.

– Ne, mažyte, ne. Prašau, neverk.

Kristianas pasilenkia, ir nors automobilio salone vietos nedaug, perkelia mane per rankinių stabdžių svirtį, pasisodina ant kelių ir meiliai apkabina. Nubraukęs plaukus nuo veido, ima bučiuoti lūpas, skruostus, o aš apkabinu jį ir verkiu, įsikniaubusi jam tarp kaklo ir peties. Kristianas įkiša nosį man į plaukus, apglėbia, tvirtai suspaudžia ir mudu taip sėdime: nepratardami nė žodžio, tik spausdami vienas kitą.

Mudu išgąsdina Sojerio balsas.

– NS pasiekė Eskalą ir beveik sustojo. Jis žvalgo teritoriją.

– Sek paskui jį, – liepia Kristianas.

Atpakalia ranka nusibraukiu nosį ir, mėgindama susitvardyti, giliai įkvepiu.

– Šluostykis mano marškiniais, – Kristianas pakšteli man į smilkinį.

– Atleisk, – sumurmu drovėdamasi dėl to, kad apsipyliau ašaromis.

– Neatsiprašinėk. Juk nėra už ką.

Vėl nusišluostau nosį. Jis kilsteli man smakrą ir atsargiai pabučiuoja į lūpas.

– Kai verki, tavo lūpos tokios švelnios, mano gražuole, mano narsuole… – sušnabžda jis.

– Pabučiuok mane dar kartą.

Kristianas trumpai sustingsta vieną ranką uždėjęs man ant nugaros, kitą – ant užpakalio.

– Pabučiuok mane, – sušnabždu ir matau, kaip jo lūpos prasiskiria ir jis tyliai aikteli.

Pasilenkęs man už nugaros, Kristianas išima iš laikiklio telefoną ir numeta ant vairuotojo sėdynės, prie žemakulniais bateliais apautų mano kojų. Tada ima mane bučiuoti, dešinės rankos pirštus panardina į plaukus ir suspaudžia juos, kad nejudėčiau, o kaire ima glamonėti veidą. Jo liežuvis įsmunka man į burną ir aš mielai jį pasitinku.

Adrenalinas virsta geismu ir netrukus apima visą kūną. Delnais tvirtai suspaudžiu Kristianui skruostus ir, skonėdamasi jo liežuviu, pirštais perbraukiu per veidą. Sulaukęs tokio aistringo atsako, jis tyliai ir dusliai sudejuoja, o man nuo geismo staiga stipriai įsitempia papilvės raumenys. Jo ranka slenka mano kūnu žemyn: brūkšteli per krūtį, per juosmenį ir, nusileidusi dar žemiau, randa užpakalį. Aš truputį krusteliu.

– Ai! – šūkteli Kristianas ir uždusęs atšlyja nuo manęs.

– Kas yra? – sumurmu prikišusi lūpas prie jo lūpų.

– Ana, mes Siatle, automobilių aikštelėje.

– Na ir kas?

– Supranti, šią akimirką noriu tave išdulkinti, o tu sėdi man ant kelių ir vis nesiliauji rangiusis ir… tai nepatogu.

Po šių Kristiano žodžių pajuntu jau nebevaldanti aistros, papilvės raumenys vėl įsitempia.

– Tai išdulkink, – sakau ir pabučiuoju jam į lūpų kamputį.

Geidžiu jo. Tuoj pat. Tos lenktynės buvo jaudinančios. Net per daug. Siaubingos… O baimė sustiprino ir išlaisvino mano lytinį potraukį. Kristianas atsilošia ir atidžiai mane nužvelgia, o jo akys – tamsios ir paslaptingos.

– Čia? – klausia jis kimiu balsu.

Man išdžiūsta burna. Ir kaip jam pavyksta įkaitinti man kraują vieninteliu žodžiu?

– Taip. Geidžiu tavęs. Tuoj pat.

Kristianas pakreipia galvą ir kelias akimirkas žiūri į mane.

– Ponia Grėj, kokia jūs begėdė… – rodos, pratylėjęs visą amžinybę, pagaliau sušnabžda.

Suėmęs prie pakaušio, Kristianas stipriai suspaudžia man plaukų uodegą ir, laikydamas, kad nė nekrustelėčiau, vėl ima mane bučiuoti, tik šį kartą drąsiau ir šiurkščiau. Kita jo ranka keliauja mano kūnu, nuslysta per užpakalį ir, nusileidusi dar žemiau, pasiekia šlaunies vidurį. Panardinu pirštus į per ilgus jo plaukus.

– Kaip aš džiaugiuosi, kad segi sijoną, – sumurma jis kyštelėjęs ranką man po margu, baltu ir mėlynu, sijonu ir glamonėdamas šlaunį.

Sėdėdama Kristianui ant kelių, vėl pasimuistau ir jis garsiai atsidūsta.

– Nejudėk, – suniurna.

Jis sauja suima mano lytį ir aš akimirksniu sustingstu. Kai nykščiu brūkšteli per klitorį, malonumas trenkia kaip elektros srovė, per sekundės dalį pasiekdamas pačias kūno gelmes, ir man užgniaužia kvapą.

– Nejudėk, – pašnibždomis pakartoja Kristianas.

Jis dar kartą mane pabučiuoja, o jo nykštys švelniai suka ratus per plonyčius firminių apatinių kelnaičių nėrinius ir jaudrina mane. Patraukęs į šalį kelnaičių tarpkojį, jis lėtai įbruka du pirštus į makštį. Sudejuoju ir, pajutusi jo ranką, įtempiu giliuosius raumenis.

– Prašau… – sukuždu.

– Ak… Tu visiškai pasiruošusi, – sako jis, kankinamai lėtai kišdamas ir vėl traukdamas pirštus. – Automobilių lenktynės tave jaudina?

– Tu mane jaudini.

Jis gašliai nusišypso, staiga ištraukia pirštus ir palieka mane apimtą geismo. Tada pakiša ranką po keliais, netikėtai pakelia mane ir pasuka veidu į priekinį automobilio stiklą.

– Atsisėsk taip, kad apžergtum man kojas, – liepia, o pats jas suglaudžia.

Darau, kas man liepta: prasižergusi įremiu pėdas į mašinos dugną. Kristiano delnai slysta mano šlaunimis žemyn, o tada keliauja atgal, keldami aukštyn sijoną.

– Remkis į mano kelius, mažyte. Pasilenk į priekį. Kilstelėk savo nuostabų užpakaliuką. Ir saugok galvą.

Mėšlas! Mudu tikrai ketiname daryti tai viešoje automobilių aikštelėje. Paskubomis apžvelgiu prieš akis plytinčią teritoriją ir, nors nematau nė gyvos dvasios, kūnu vis tiek nusirita jaudulio banga. Aš viešoje automobilių aikštelėje! Tai velniškai kaitina kraują! Kristianas sėdėdamas po manimi sujuda ir išgirstu garsą, išduodantį, kad jis atsisega džinsų užtrauktuką. Viena ranka apglėbęs mane per juosmenį, kita jis patraukia į šalį nėriniuotas kelnaites ir vienu vikriu stūmiu mane persmeigia.

– Oi! – garsiai šūkteliu užsėdusi jį, sunkiai ir garsiai šnopuojantį pro sukąstus dantis.

Jo ranka nelyginant gyvatė nusirango aukštyn, pasiekia smakrą ir suspaudusi jį kilsteli. Paskui jis uždeda ranką man ant gerklės, prisitraukia mane arčiau ir palenkia galvą, kad galėtų pabučiuoti man į kaklą. Tuo metu kita ranka suspaudžia sėdmenį ir mudu imame suptis vienu ritmu.

Įsispiriu kojomis į mašinos grindis ir truputį kilsteliu užpakalį, o Kristianas įkiša ir ištraukia, įkiša ir ištraukia. Pojūtis neapsakomas… garsiai sudejuoju. Tokia poza jis įsiskverbia labai giliai… Kaire ranka įsikimbu į rankinių stabdžių svirtį, dešine įsiremiu į dureles. Kristianas dantimis suspaudžia man ausies spenelį, krimsteli – truputėlį skauda. Jis stumia ir stumia, aš tai kylu, tai leidžiuosi, o kai pagauname ritmą, Kristiano ranka slysteli po sijonu, į tarpkojį, ir per plonyčius kelnaičių nėrinius ima švelniai jaudrinti klitorį.

– Ai!

– Pa-sku-bėk… – pro sukąstus dantis sušvokščia jis, prikišęs lūpas man prie ausies, vis dar laikydamas ranką po smakru, ant kaklo. – Turime baigti greitai, Ana.

Ir dar įžūliau ima jaudrinti man klitorį.

– Ai! – pajuntu kūno gelmėse besitvenkiant ir vis stiprėjant jau pažįstamą malonumą.

– Nagi, mažyte… – į ausį dusliai sušnabžda Kristianas. – Noriu tave girdėti.

Vėl sudejuoju, pasiduodu užvaldančiam pojūčiui ir stipriai užsimerkiu. Girdžiu jo balsą prie ausies, kaklo oda jaučiu jo iškvepiamo oro srovę, jaučiu malonumą, sklindantį iš tų kūno vietų, kur darbuojasi jo pirštai ir kur jis varsto mane ir… aš bejėgė. Viršų paima palengvėjimo trokštantis mano kūnas.

– Taip, – sušnypščia man į ausį Kristianas, aš trumpai atsimerkiu, paklaikusi įbedu akis į medžiaginį „Audi R8“ stogą, tada vėl stipriai užsimerkiu ir nesivaržydama peržengiu ribą. – Ak, Ana, – stebėdamasis sumurma jis, stipriau apsikabina mane, paskutinį kartą stumteli, tada sustingsta, ima trūkčioti ir, giliai į mane įsiskverbęs, išsilieja.

Guliu ant Kristiano sumukusi, mano galva nusvirusi jam ant sprando, o jis nosimi braukia man per skruosto apačią, apiberia švelniais bučiniais kaklą, skruostą ir smilkinį.

– Atsikratėte įtampos, ponia Grėj? – Kristianas vėl sukanda man ausies spenelį ir trūkteli.

Netekusi jėgų, visiškai išsekusi tyliai sumykiu. Pajuntu jį šypsantis.

– Aš tai tikrai atsikračiau, – priduria jis, truputį stumtelėdamas mane. – Liežuvį prarijai?

– Taip, – sumurmu.

– Bet tu ir pasileidusi… Nė nemaniau, kad esi tokia ekshibicionistė.

Sunerimusi iš karto atsisėdu tiesiai. Kristianas įsitempia.

– Juk niekas nematė, tiesa? – neramiai apžvelgiu aikštelę.

– Manai, leisčiau kam nors stebėti savo žmonos orgazmą?

Jis ramindamas delnu perbraukia man per nugarą, bet išgirdus jo intonaciją nubėga virpulys. Atsisukusi pažvelgiu į jį ir išdykėliškai nusišypsau.

– Seksas automobilyje! – šūkteliu.

Jis atsako man džiugia šypsena ir užkiša už ausies plaukų sruogą.

– Grįžkime namo. Vairuosiu aš.

Kristianas atidaro dureles, kad nulipčiau jam nuo kelių. Atsistoju automobilių aikštelėje. Žvilgtelėjusi į saloną pamatau jį vikriai užsitraukiant kelnių užtrauktuką. Kristianas irgi išlipa ir palaiko atidarytas dureles, kol aš vėl įlipu. Sparčiu žingsniu apėjęs automobilį, jis atsidaro vairuotojo dureles, įlipa, pasiima telefoną ir kažkam skambina.

– Kur Sojeris? – griežtai klausia. – O dodžas? Kodėl Sojeris ne su tavimi?

Paskui Kristianas įdėmiai klausosi – spėju, kad Rajano.

– Tai ji? – nustebęs net aikteli Kristianas. – Nepamesk jos iš akių.

Baigęs pokalbį, jis įdėmiai pažvelgia į mane.

Ji! Paslaptingojo automobilio vairuotoja? Kas ji galėtų būti – Elena? Leila?

– Dodžo vairuotoja – moteris?

– Rodos, taip, – tyliai atsako Kristianas. Pykdamas jis stipriai sučiaupia lūpas. – Parvešiu tave namo, – sumurma.

Tada įjungia „Audi R8“ variklį, taip spusteli greičio pedalą, kad jis garsiai suūžia, o tada atbulomis lengvai išvažiuoja iš stovėjimo vietos.

– Kur ta… NS? Beje, ką iš tiesų šis trumpinys reiškia? Rodos, jis iš sadomazochistų žodyno. Gal „nuolankusis“?

Šyptelėjęs Kristianas išvairuoja iš aikštelės ir vėl įsuka į Stiuarto gatvę.

– Šis trumpinys reiškia „neatpažintas subjektas“. Rajanas – buvęs FTB agentas.

– Buvęs FTB agentas?

– Geriau per daug neklausinėk, – Kristianas papurto galvą.

Akivaizdu, kad jis įtemptai apie kažką mąsto.

– Na, tai kur ta NS?

– Penktajame tarpregioniniame greitkelyje, važiuoja į pietus.

Kristianas niūriai žvilgteli į mane. Oho, – apimtas aistros, nusiraminęs, sunerimęs, – ir visa tai vos per kelias minutes. Tikėdamasi praskaidrinti Kristianui nuotaiką, ištiesiu ranką ir imu neskubėdama pirštais braukyti per vidinę jo džinsų siūlę. Bet jis atitraukia vieną ranką nuo vairo ir sustabdo mano plaštaką.

– Ne, – įsakmiai sako. – Jau beveik grįžome. Juk nenori, kad likus trims gatvėms iki namų padaryčiau avariją?

Kristianas pakelia mano ranką prie lūpų ir santūriai pabučiuoja smilių, tarsi švelnindamas priekaištą. Santūrus, ramus, valdingas… Mano Penkiasdešimt. Jau labai seniai būdama su juo nesijaučiau tarsi išdykusi mergaitė ir štai dabar tas jausmas vėl grįžta. Patraukiu ranką ir kelias minutes sėdžiu nejudėdama.

– Moteris?

– Rodos, taip.

Atsidusęs Kristianas įsuka į požeminį Eskalos garažą ir signalizacijos pultelyje surenka saugos kodą. Vartai atsidaro, jis įvažiuoja ir lengvai pastato „Audi R8“ į vietą.

– Ši mašina man tikrai patinka, – sumurmu.

– Ir man. Be to, man labai patiko, kaip ją vairavai, ir kad tau pavyko jos nesudaužyti.

– Galėtum nupirkti man tokią gimtadienio proga, – paikai šyptelėjusi sakau.

Kristianas iš nuostabos net išsižioja, o aš tuo metu išlipu.

– Manau, labiausiai norėčiau baltos, – priduriu remdamasi į „Audi“ stogą ir plačiai jam šypsodamasi.

Kristianas taip pat nusišypso.

– Anastazija Grėj, tu vis nesiliauji manęs stebinusi.

Užtrenkiu dureles ir prie mašinos užpakalio palaukiu Kristiano. Jis grakščiai išlipa verdamas mane tokiu žvilgsniu… žvilgsniu, sužadinančiu visas kūno gelmes. Tas žvilgsnis man puikiai pažįstamas. Priėjęs Kristianas pasilenkia ir sušnabžda:

– Tau patinka šis automobilis. Man taip pat. Išdulkinau tave jame… gal reikėtų išdulkinti pasiguldžius ant jo?..

Tyliai aikteliu. Į garažą įvažiuoja žvilgantis sidabro spalvos BMW. Iš pradžių Kristianas žvilgteli į jį sunerimęs, paskui suirzęs ir klastingai man šypteli.

– Bet, rodos, mudu čia ne vieni. Eikš.

Jis čiumpa mane už rankos ir patraukia prie garažo lifto. Paskui paspaudžia iškvietimo mygtuką, o kol laukiame, prie mūsų prieina BMW vairuotojas. Jis jaunas, apsirengęs laisvalaikio drabužiais, jo plaukai ilgi, vešlūs ir tamsūs. Vyrukas atrodo kaip žiniasklaidos atstovas.

– Labas, – pasisveikina jis ir maloniai nusišypso.

Apkabinęs mane, Kristianas mandagiai linkteli.

– Ką tik atsikrausčiau. Į šešioliktus apartamentus.

– Labas, – atsakau jam šypsena.

Jo akys rudos, žvilgsnis švelnus, mielas.

Liftas atvažiuoja ir mes sulipame į kabiną. Kristianas įdėmiai mane nužvelgia, bet jo veidas neperprantamas.

– Jūs Kristianas Grėjus? – vėl prabyla jaunuolis.

Kristianas santūriai jam šypteli.

– Aš Nojus Loganas, – ir jis ištiesia ranką pasisveikinti. Kristianas nenoriai ją paspaudžia. – Į kelintą aukštą? – klausia Nojus.

– Turiu įvesti kodą.

– Šit kaip?..

– Apartamentai viršutiniame aukšte.

– A!.. – Nojus plačiai nusišypso. – Žinoma… – Jis paspaudžia aštunto aukšto mygtuką ir lifto durys užsidaro. – O jūs, kaip suprantu, esate ponia Grėj?

– Taip, – mandagiai jam nusišypsau ir mudu paspaudžiame vienas kitam ranką.

Nojus užsižiūri į mane akimirksnį per ilgai ir truputį nurausta. Man taip pat nukaista skruostai ir Kristianas apglėbia mane stipriau.

– Kada atsikraustėte? – pasiteirauju.

– Praeitą savaitgalį. Man čia labai patinka.

Kabinoje įsivyrauja nejauki tyla, bet netrukus liftas pakyla į Nojui reikalingą aukštą ir sustoja.

– Buvo malonu su jumis abiem susipažinti, – sako jis su neslepiamu palengvėjimu ir išeina.

Durys tyliai užsidaro. Kristianas įveda saugos kodą ir liftas vėl pajuda.

– Jis man pasirodė visai malonus, – sumurmu. – Dar nebuvau sutikusi nė vieno kaimyno.

Kristianas rūsčiai dėbteli.

– Kaip tik tai man ir patinka.

– Nes tu atsiskyrėlis. Mano nuomone, tas vaikinas buvo gana malonus.

– Aš – atsiskyrėlis?

– Atsiskyrėlis. Užsidaręs savo dramblio kaulo bokšte, – lyg niekur nieko paaiškinu.

Kristianas pralinksmėja, jo lūpos trūkteli.

– Mūsų dramblio kaulo bokšte. Be to, ponia Grėj, savo gerbėjų sąrašą tikriausiai turite papildyti dar vienu vardu ir pavarde.

Užverčiu akis į lubas.

– Kristianai, tau visi vyrai yra mano gerbėjai.

– Ar ką tik suirzusi užvertei akis?

Man ima daužytis širdis.

– Užverčiau, – sušnabždu vos atgaudama kvapą.

Kristianas pakreipia galvą ir nutaiso pasipiktinusį, pasipūtėlišką ir kartu linksmą veidą.

– Ir ką gi dabar darysime?

– Ką nors šiurkštaus.

Jis sumirksi mėgindamas neišsiduoti, kad nustebo.

– Šiurkštaus?

– Prašyčiau.

– Nori dar?

Lėtai linkteliu. Lifto durys atsidaro, mudu grįžome namo.

– Nori ko nors labai šiurkštaus? – geismingai žvelgdamas į mane pašnibždomis klausia Kristianas.

Žiūriu į jį, bet nepratariu nė žodžio. Jis trumpai užsimerkia, paskui čiumpa mane už rankos ir tempia į vestibiulį.

Pro dvivėres duris įvirtę į apartamentus, koridoriuje randame nustebusį, akis išpūtusį Sojerį.

– Sojeri, po valandos laukiu tavo ataskaitos, – sako Kristianas.

– Taip, sere.

Sojeris apsisuka ir nueina į Teiloro darbo kambarį.

Turime visą valandą!

Kristianas vėl žvilgteli į mane.

– Nori ko nors šiurkštaus?

Linkteliu.

– Ką gi, ponia Grėj, jums pasisekė. Šiandien tenkinu visus jūsų norus.

8 Angl. „Wherever You Will Go“.

ŠEŠTAS SKYRIUS

–Ar jau esi ką nors sumaniusi? – verdamas mane provokuojamu ir skvarbiu žvilgsniu tyliai klausia Kristianas.

Staiga netekusi žado ir susijaudinusi gūžteliu. Nežinau, ar dėl to persekiojimo, ar dėl adrenalino, ar dėl to, kad anksčiau buvau prastai nusiteikusi, – pati nežinau kodėl, bet noriu to – labai noriu. Kristiano veide šmėsteli sumišimas.

– Nori iškrypėliško sekso? – mėgaudamasis kiekvienu tariamu žodžiu klausia jis.

Linkteliu jusdama, kad man kaista skruostai. Kodėl droviuosi? Su šiuo vyru jau išbandžiau daugybę iškrypėliško sekso formų. Po galais, jis mano vyras! O gal man nejauku dėl to, kad noriu to, bet gėdijuosi prisipažinti? Pasąmonė piktai dėbteli į mane. „Liaukis viską analizuoti.“

– Carte blanche9? – pašnibždomis klausia Kristianas mąsliai žvelgdamas ir tarsi mėgindamas perprasti mano mintis.

Carte blanche? Po perkūnais, ką tai reiškia?

– Gerai, – nervingai sumurmu, o jaudulys kūno gelmėse dar sustiprėja.

Kristianas pamažu geismingai nusišypso.

– Eikš, – paragina jis mane ir ima tempti prie laiptų.

Jo ketinimai aiškūs kaip ant delno. Eisime į žaidimų kambarį!

Kai užlipame laiptais, jis paleidžia mano ranką ir atrakina žaidimų kambario duris. Raktas prisegtas prie pakabučio su užrašais „Taip“ ir „Siatlas“, kurį neseniai jam padovanojau.

– Prašom užeiti, ponia Grėj, – pakviečia jis ir plačiai atveria duris.

Žaidimų kambaryje tvyro jau pažįstamas odos, medienos ir neseniai naudoto valiklio kvapas, tad truputį aprimstu. Nuraustu pagalvojusi, kad kol buvome išvykę medaus mėnesio, ponia Džouns šį kambarį tikriausiai tvarkė. Kai įeiname, Kristianas įjungia lempas ir tamsiai raudonas sienas užlieja švelni, išsklaidyta šviesa. Stoviu ir spoksau į Kristianą, o gyslomis tarsi klampus, tirštas skystis plūsta nekantrus laukimas. Ką jis darys? Kristianas užrakina duris ir atsisuka. Pakreipęs galvą mąsliai nužvelgia mane.

– Ko norėtum tu, Anastazija? – atsargiai teiraujasi.

– Tavęs, – tyliai, vos atgaudama kvapą sakau.

Jis vypteli.

– Turi mane. Priklausau tau nuo tos akimirkos, kai pargriuvai mano kabinete.

– Tuomet laukiu iš jūsų staigmenos, pone Grėjau.

Jis perkreipia lūpas – tramdydamas linksmumą ir leisdamas suprasti, kad galiu tikėtis kūniškų malonumų.

– Kaip pageidaujate, ponia Grėj, – sukryžiavęs rankas ant krūtinės ir tarsi mane vertindamas, jis ištiesia smilių ir pakėlęs priglaudžia prie lūpų. – Manau, pirmiausia padėsiu jums nusimesti drabužius.

Ir žingteli artyn. Mano trumpą džinsinį švarkelį atsega, nusmaukia nuo pečių ir drabužis šlepteli ant grindų. Tada Kristianas suima juodos palaidinukės kraštą.

– Pakelk rankas.

Pakeliu ir Kristianas nuvelka man ją per galvą. Tada pasilenkęs meiliai mane pabučiuoja, o jo akys keri mane spinduliuodamos geismą ir meilę. Palaidinukė atsiduria ten pat, kur jau guli švarkelis.

– Imk, – sušnabždu nerimastingai žvelgdama į Kristianą ir, nusimovusi nuo riešo plaukų gumą, paduodu jam.

Kristianas sustingsta, trumpai išpučia akis, bet savo ketinimų neišduoda. Pagaliau paima nedidukę plaukų gumą.

– Nusisuk, – liepia.

Lengviau atsikvėpusi, slapta šypteliu ir nesvyruodama paklūstu. Rodos, šią nedidelę kliūtį įveikėme. Suėmęs plaukus, Kristianas vikriai ir nepriekaištingai supina kasą, o galą suriša guma. Tada timpteli už jos, kad atloščiau galvą.

– Mąstote teisingai, ponia Grėj, – sušnabžda jis man į ausį ir krimsteli ausies spenelį. – Dabar atsisuk ir nusimauk sijoną. Tegul krenta ant grindų.

Kristianas paleidžia mane ir pasitraukia, o aš atsisuku į jį. Neatitraukdama nuo jo akių, atsisegu sijono sagą ir atitraukiu užtrauktuką. Platus sijonas išsipučia tarsi parašiutas, nusileidžia ant grindų man prie kojų ir virsta medžiagos gniutulu.

– Išlipk iš jo, – įsako jis.

Kai žengiu žingsnį, Kristianas staiga suklumpa ir pastveria mano dešinę kulkšnį. Tada vieną po kito vikriai atsega batelius, o aš tuo metu stoviu palinkusi į priekį, viena ranka remdamasi į sieną žemiau skersinių, ant kurių anksčiau kabodavo visi rimbai, botagai ir lazdos. Dabar čia likęs tik bizūnas ir jojiko šmaikštis. Smalsiai nužvelgiu šiuos įnagius. Ar Kristianas juos panaudos?

Nuavęs man batus ir palikęs vien su nėriniuota liemenėle ir kelnaitėmis, Kristianas klesteli ant kulnų ir pažvelgia į mane.

– Puikiai atrodote, ponia Grėj… – Tebeklūpodamas jis staiga vėl pasvyra į priekį, čiumpa mane už klubų, prisitraukia ir įbeda nosį į tarpkojį. – Ir kvepiate savimi, manimi ir seksu, – giliai įkvėpęs priduria. – Tas kvapas svaigina.

Jis pabučiuoja mane per kelnaičių nėrinius, o aš, girdėdama jo žodžius, net aikteliu ir visa nutirpstu. Jis toks… pasileidęs. Paėmęs mano drabužius ir batelius, jis atsistoja vikriai ir grakščiai kaip lengvaatletis.

– Eik ir stokis prie stalo, – ramiai sako kryptelėdamas smakrą į tą pusę.

Pats apsisukęs nužingsniuoja prie staigmenų pilnos antikvarinės komodos. Atsigręžęs į mane šypteli.

– Veidu į sieną, – įsako. – Tada nežinosi, ką ketinu daryti. Mūsų tikslas – teikti vienas kitam malonumą, ponia Grėj, o jūs pageidavote staigmenos.

Atsuku Kristianui nugarą ir įtempiu klausą: mano ausys staiga ima pagauti net menkiausią garsą. Jis gerai moka tai daryti – žadinti man lūkesčius ir geismą… versti mane laukti. Girdžiu, kad padeda ant grindų mano batelius, drabužius, rodos, sudeda ant komodos, o tada mano ausis pasiekia išdavikiškas iš pradžių vienas, paskui kitas ant grindų metamo bato bilstelėjimas. Hm… dievinu basą Kristianą. Po akimirkos išgirstu jį traukiant stalčių.

Žaislai! Ak, kaip man patinka, kaip man patinka šis nekantrus laukimas! Stalčius vėl uždaromas, o aš imu alsuoti greičiau. Kodėl vien nuo traukiamo stalčiaus garso imu visa nevaldomai virpėti? Visiškai nesuprantama. Iš kolonėlių pasklinda tylus šnypštimas ir aš suprantu, kad bus muzikos. Švelniai, tyliai suskamba pianinas ir kambarį užlieja gedulingi akordai. Melodija man nepažįstama. Netrukus pianiną papildo elektrinė gitara. Kas tai? Atsklinda vyro balsas ir, nors labai sunkiai, vis dėlto suprantu jį kažką kalbant apie tai, jog neverta bijoti mirties.

Padais garsiai tapnodamas į medines grindis, Kristianas pamažu prieina prie manęs. Pajuntu, kad jis sustoja man už nugaros, tada uždainuoja, – o gal suaimanuoja? – ne, vis dėlto uždainuoja moteris.

– Ponia Grėj, sakėte norinti šiurkštaus sekso? – į kairę ausį sušnabžda Kristianas.

– Hm…

– Jei bus per daug, liepk man liautis. Jei pasakysi „liaukis“, iš karto sustosiu. Supratai?

– Taip.

– Turi man pažadėti.

Garsiai ir giliai atsidūstu. Po galais, ką jis darys?

– Pažadu, – tyliai sumurmu, prisiminusi anksčiau jo pasakytus žodžius: „Nenoriu tavęs užgauti, bet būčiau labai laimingas, jei galėčiau pažaisti.“

– Gera mergaitė.

Pasilenkęs Kristianas pabučiuoja man į nuogą petį, tada užkiša pirštą už liemenėlės dirželio ir po juo ima brėžti man per nugarą liniją. Noriu dejuoti. Ir kaip jis pasiekia, kad kiekvienas palytėjimas būtų toks erotiškas?

– Nusisek ją, – sušnabžda Kristianas man į ausį, aš paskubomis įvykdau įsakymą ir liemenėlė nukrinta ant grindų.

Kristiano rankos nuslysta mano nugara, jis nykščiais užkabina kelnaičių juosmenį ir numauna jas iki pat kulkšnių.

– Išlipk, – liepia.

Kaip liepiama, išlipu iš nukritusių kelnaičių. Jis pakšteli man į sėdynę ir atsistoja.

– Ketinu užrišti tau akis, kad pojūčiai būtų stipresni.

Kristianui užrišus akių raištį mano pasaulį apgaubia tamsa. Dainininkė nerišliai aimanuoja… skamba įsimenama, širdinga melodija.

– Pasilenk ir gulkis ant stalo, – švelniai sako Kristianas. – Tuoj pat.

Nedvejodama pasilenkiu, viršutine kūno dalimi užgulu poliruotą, tobulai nublizgintą stalviršį, įkaitusį skruostą priglaudžiu prie kieto paviršiaus. Oda jaučiu poliruotos medienos vėsą, užuodžiu nestiprų bičių vaško ir citrinų kvapą.

– Ištiesk rankas į priekį ir laikykis įsitvėrusi stalo krašto.

Gerai… Ištiesusi rankas, pirštais stipriai suspaudžiu stalo kraštą. Stalas gana didelis, tad mano rankos visiškai ištiestos.

– Jei pasileisi, iškaršiu tau užpakalį. Supratai?

– Taip.

– Anastazija, ar nori, kad iškarščiau tau užpakalį?

Visi raumenys žemiau juosmens maloniai įsitempia. Susigriebiu, kad troškau to nuo tos akimirkos, kai per pietus jis pagrasino tai padarysiąs, ir nei automobilių lenktynės, nei vėliau įvykusi sueitis šio poreikio nepatenkino.

– Noriu, – dusliai sušnabždu.

– Kodėl?

Ak… ar būtinai reikia priežasties? Gūžteliu pečiais.

– Pasakyk, – ragina mane Kristianas.

– Na…

Staiga jis man skaudžiai pliaukšteli per sėdynę.

– Ai! – klykteliu.

– Tylėk.

Jis švelniai patrina tą užpakalio vietą, kuriai teko smūgis. Tada pasilenkia virš manęs, dubeniu prisiglaudžia man prie užpakalio, pabučiuoja į tarpumentį, o paskui apiberia bučiniais visą nugarą. Jis nusivilkęs marškinius, tad krūtinės plaukeliai kutena man nugarą, o išpampusi varpa per storą džinsų audinį remiasi į šlaunį.

– Prasižerk, – liepia Kristianas.

Praskečiu kojas.

– Plačiau.

Sudejuoju ir prasižergiu plačiau.

– Gera mergaitė, – sušnabžda jis.

Pirštu brūkštelėjęs man per nugarą, Kristianas pasiekia griovelį tarp sėdmenų, tada keliauja toliau, per išangę, kuri nuo jo prisilietimo akimirksniu susitraukia.

– Žaisdami su ja mes netrukus patirsime labai didelį malonumą, – sukužda Kristianas.

Prakeikimas!

Jo pirštas slysta dar žemiau, per tarpvietę, įsmunka į mane.

– Kaip matau, tu jau labai drėgna, Anastazija. Ar iš anksčiau, ar susijaudinai dabar?

Sudejuoju, o jis kiša pirštą man į makštį ir ištraukia, kiša ir ištraukia…

Pasitikdama jo pirštą ir mėgaudamasi šiuo brovimusi, kaskart stumteliu dubenį atgal.

– Ak, Ana, man rodos, kad ir iš anksčiau, ir dabar… Sakyčiau, tau patinka čia būti. Ir priklausyti man.

Ak, taip, taip, man patinka. Kristianas ištraukia pirštą ir vėl pliaukšteli man per užpakalį.

– Pasakyk, – kimiai ir atkakliai vėl sušnabžda jis.

– Taip, patinka, – gailiai ištariu.

Kristianas dar kartą stipriai pliaukšteli, kad riktelėčiau, o tada įkiša į makštį du pirštus, tuoj pat ištraukia juos ir paskleidžia mano drėgmę plačiau, ištepa ja išangę.

– Ką ketini daryti? – gaudydama kvapą klausiu. Viešpatie… ar jis ketina nuleisti man į užpakalį?

– Ne, ne tai, ką tu manai, – raminamai sukužda Kristianas. – Sakiau tau, mažyte, kad prie šio malonumo artinsimės palengva.

Išgirstu čiurkštelint kažkokį skystį, tikriausiai spaudžiamą iš tūbelės, ir jo pirštai vėl ima masažuoti mane… ten. Tepti mane… ten! Pasimuistau, krūtinėje grumiasi priešingi jausmai – baimė ir nežinios persmelktas jaudulys. Kristianas vėl man pliaukšteli, tik šį kartą žemiau, kliudydamas lytį. Sudejuoju. Man… labai gera.

– Nejudėk, – sako jis. – Ir nepasileisk.

– Ai…

– Tai lubrikantas.

Kristianas užpila dar truputį. Stengiuosi jo užgulta nesirangyti, bet man daužosi širdis, pulsas nelygus, o gyslomis plūsta geismas ir nerimastingas laukimas.

– Jau senokai norėjau tai padaryti su tavimi, Ana.

Sudejuoju. Ir pajuntu nugara slenkant kažką šaltą, lyg tas daiktas būtų metalinis.

– Turiu tau dovanėlę, – sušnabžda Kristianas.

Staiga prisimenu mudviejų žaidimą „Atspėk, kas čia“. Po perkūnais! Tai išangės kaištis. Kristianas braukia juo per griovelį tarp sėdmenų.

Viešpatie…

– Noriu jį tau įkišti… Labai palengva…

Nerimaudama ir nekantriai laukdama, kas bus, tyliai aikteliu.

– Ar skaudės?

– Ne, mažyte. Jis nedidelis. Kai jį įkišiu, ketinu visiškai negailestingai tave dulkinti.

Visa suvirpu. Pasilenkęs virš manęs, Kristianas dar kartą pakšteli man į tarpumentį.

– Pasiruošusi? – tyliai klausia.

Pasiruošusi? Ar aš tam pasiruošusi?

– Taip, – sumurmu ir pajuntu, kad man sausa burnoje.

Jis kitu pirštu perbraukia man per užpakalį, per tarpvietę ir įkiša jį į makštį. Po galais, čia jo nykštys. Jis suima mano lytį ir kitais pirštais pradeda švelniai jaudrinti klitorį. Sudejuoju… jausmas toks… geras… Paskui, judindamas stebukladarius pirštus, jis labai atsargiai ir lėtai įkiša į išangę šaltą kaištį.

– Ai! – garsiai sudejuoju, mat šis pojūtis man naujas, o raumenys, priešindamiesi tokiam įsiveržimui, susitraukia.

Nykščiu sukdamas manyje ratus, jis grūda kaištį giliau, šis lengvai slysta, ir nežinia, ar dėl to, kad aš tokia susijaudinusi, ar dėl to, kad Kristianas įgudusiais pirštais nukreipė mano dėmesį, bet mano kūnas kaištį, rodos, priima. Jis sunkus… svetimas ir… įsmukęs ten!

– Ak, mažyte…

Jaučiu jį… ten, kur jo nykštys suka ratus… ir kaištis spaudžia man… oi, ak… Kristianas pamažu pasuka kaištį ir man išsprūsta ištęsta, kelias akimirkas trunkanti dejonė.

– Kristianai, Kristianai… – burblenu, kartoju jo vardą kaip mantrą ir pratinuosi prie naujo pojūčio.

– Gera mergaitė, – sumurma Kristianas.

Laisva jo ranka slysta mano šonu ir pasiekia klubą. Tada jis lėtai ištraukia nykštį ir išgirstu atitraukiamo užtrauktuko garsą. Sučiupęs ir už kito klubo, Kristianas trūkteli mane atgal ir pražargdina plačiau, kojomis stumdamas mano pėdas.

– Nepaleisk stalo krašto, Ana, – įspėja.

– Ne, nepaleisiu, – dūsuodama tarsteliu.

– Norėjai ko nors šiurkštaus? Jei būsiu per šiurkštus, pasakyk. Ar aišku?

– Taip, – sušnabždu, o jis staiga ir gana šiurkščiai įkiša, vėl trūktelėdamas mane atgal ir stumtelėdamas kaištį dar giliau… – Varyk! – šūkteliu.

Šnopuodamas vis greičiau, Kristianas stabteli, aš alsuoju tokiu pat ritmu kaip ir jis. Mėginu aprėpti visus pojūčius: malonią pilnatvę, kraują kaitinantį jausmą, kad darau kažin ką draudžiamo, ir erotinį malonumą, kylantį spirale iš pačių kūno gelmių ir besiveržiantį laukan. Kristianas švelniai trukteli kaištį.

Viešpatie… Sudejuoju ir išgirstu jį garsiai aiktelint iš tobulo, neapsimestinio malonumo. Man užkaista kraujas. Ar kada nors anksčiau jaučiausi tokia ištvirkusi… tokia…

– Dar kartą? – klausia Kristianas.

– Taip.

– Gulėk, – liepia jis.

Tada ištraukia, truputį atšlyja nuo manęs ir smeigia vėl.

Ak… aš to ir norėjau.

– Taip, – sušvokščiu pro sukąstus dantis.

Kristianas padidina tempą, ima alsuoti dar greičiau, visai kaip aš, vėl šiurkščiai grūda vidun.

– Ak, Ana… – dūsuodamas kužda jis.

Pakėlęs vieną ranką nuo klubo, vėl pasuka kaištį, atsargiai jį trukteli lauk ir vėl stumteli gilyn. Pojūtis neapsakomas, rodos, tuoj apalpsiu tysodama ant stalo. O jis nė akimirkos nestabteli, skverbiasi į mane, energingai sūpuojasi, juda manyje stipriai ir šiurkščiai, o gilieji mano kūno raumenys įsitempę virpa.

– Ak, po galais! – sudejuoju.

Jaučiu, kad tuoj sprogsiu.

– Taip, mažyte, – sunkiai alsuodamas sušnabžda Kristianas.

– Prašau, – imu maldauti, nors pati nežinau ko – sustoti, nieku gyvu nesustoti ar vėl pasukti kaištį?

Mano raumenys įsitempia spausdami jo penį ir kaištį.

– Labai gerai, – sušnabžda jis, stipriai pliaukšteli man per dešinį sėdmenį ir aš peržengiu ribą – imu nevalingai trūkčioti, krentu, smingu žemyn suktuku, o visas mano kūnas pulsuoja, – ir Kristianas atsargiai ištraukia kaištį.

– Nagi! – klykteliu, Kristianas čiumpa mane už klubų ir, stipriai laikydamas ir garsiai šaukdamas, išsilieja.

MOTERIS TEBEDAINUOJA. Žaidimų kambaryje Kristianas visada įjungia muzikos kartojimo funkciją. Guliu jo glėbyje, ant kelių, mūsų kojos susipynusios, aš padėjusi galvą jam ant krūtinės. Mudu žaidimų kambaryje ant grindų prie stalo.

– Sveika sugrįžusi, – sako jis, smaukdamas man akių raištį.

Keliskart sumirksiu, kol akys pripranta prie šviesos, tegul ir blausios. Kilstelėjęs man smakrą, Kristianas švelniai pabučiuoja į lūpas ir įdėmiai, bet nerimaudamas pažvelgia į akis. Pakėlusi ranką paglostau jam veidą. Jis nusišypso.

– Na, ar išlaikiau egzaminą? – linksmai klausia.

Suraukiu kaktą.

– Egzaminą?

– Norėjai, kad pamylėčiau šiurkščiai, – tyliai sako jis.

Nusišypsau – tiesiog negaliu susilaikyti.

– Taip. Manau, išlaikei.

Kilstelėjęs antakius, Kristianas atsako man šypsena.

– Labai džiugu girdėti. Šią akimirką atrodai sąžiningai išdulkinta ir graži.

Jis ilgais pirštais braukia man per skruostą, glosto veidą.

– Tokia ir jaučiuosi, – meiliai atsakau.

Kristianas pasilenkia ir švelniai priglaudžia savo putlias, šiltas ir duoti, o ne imti trokštančias lūpas prie manųjų.

– Tu niekada nenuvili. – Atsilošęs jis atidžiai nužvelgia mane. – Kaip jautiesi? – tyliai ir rūpestingai klausia.

– Gerai, – sumurmu jusdama, kad raustu. – Sąžiningai išdulkinta, – droviai šypteliu.

– Dėl Dievo, ponia Grėj, kokios nešvankybės iš jūsų lūpų…

Kristianas dedasi pasibaisėjęs, bet iš to, kaip taria žodžius, suprantu, kad jam smagu.

– Todėl, kad ištekėjau už labai nešvankaus vyruko, pone Grėjau.

Kristianas užkrečiamai išsišiepia iki ausų kaip paskutinis kvailys.

– Džiaugiuosi, kad už jo ištekėjai.

Jis atsargiai paima mano kasą, pakelia prie lūpų ir pagarbiai pabučiuoja jos galą, o jo akys spindi iš meilės. O Viešpatie… argi kada turėjau bent menkiausią galimybę atsispirti šiam vyrui?

Paimu kairę jo ranką ir pabučiuoju į vestuvinį žiedą – paprastą platininį žiedą, visiškai tokį pat kaip ir manasis.

– Mano, – sušnabždu.

– Tavo, – linkteli Kristianas. Tada apkabina mane ir įbeda nosį į plaukus. – Gal nori, kad prileisčiau tau vonią?

– Hm… Nebent jei ir tu maudytumeisi.

– Gerai, – sako Kristianas.

Padėjęs man atsistoti, pats irgi pakyla nuo grindų ir sustoja šalia. Jis tebemūvi džinsus.

– Ar apsimausi… kitus savo džinsus?

Jis pažvelgia į mane suraukęs kaktą.

– Kokius kitus?

– Tuos, kuriuos visada mūvėdavai būdamas šiame kambaryje.

– Ak, tuos… – suglumęs burbteli Kristianas ir iš nuostabos kelis kartus sumirksi.

– Su tais džinsais atrodai labai patraukliai.

– Šit kaip?

– Taip… Nežmoniškai patraukliai, supranti?

Kristianas droviai šypteli.

– Ką gi, dėl jūsų, ponia Grėj, galbūt ir apsimausiu.

Pasilenkęs jis pabučiuoja mane, o tada paima nuo stalo dubenėlį su išangės kaiščiu, tepalo tūbele, akių raiščiu ir mano apatinėmis kelnaitėmis.

– Kas valo žaislus? – klausiu sekdama paskui jį prie komodos.

Jis susiraukęs dėbteli į mane, tarsi nesupratęs klausimo.

– Aš. Kartais – ponia Džouns.

– Ką?!

Kristianas linkteli, atrodo, ir linksmas, ir susidrovėjęs. Jis išjungia muziką.

– Na, anksčiau ir…

– Tavo nuolankiosios? – pabaigiu pradėtą sakinį.

Jis tarsi teisindamasis gūžteli.

– Imk.

Kristianas paduoda man savo marškinius, aš juos apsivelku ir susisiaučiu skvernus. Nuo jo kūno kvapo nusivylimas, kurį patyriau sužinojusi, kas plauna išangės kaiščius, greitai pasimiršta. Visus naudotus daiktus jis palieka ant komodos. Paskui, paėmęs už rankos, atrakina žaidimų kambario duris ir nusiveda mane laiptais žemyn. Klusniai seku iš paskos.

Nerimas, prasta nuotaika, virpulys, baimė ir susijaudinimas dėl automobilių lenktynių – viskas išgaravo. Aš atsipalaidavusi, pagaliau pasisotinusi ir rami. Kai įeiname į vonios kambarį, garsiai nusižiovauju ir pasirąžau… bent kartą jausdamasi visiškai laisvai.

– Kas yra? – klausia Kristianas sukdamas vonios čiaupą.

Papurtau galvą.

– Pasakyk, – švelniai paprašo jis.

Į vandenį Kristianas įpila jazminų kvapo vonios putų ir patalpoje pasklinda salsvas, geismą žadinantis aromatas.

Nuraustu.

– Tiesiog jaučiuosi geriau.

Jis šypteli.

– Išties, šiandien jums, ponia Grėj, buvo kažkokia keista nuotaika, – atsitiesęs Kristianas prisitraukia mane ir suspaudžia glėbyje. – Žinau, kad nerimauji dėl pastarųjų įvykių. Atsiprašau, kad tave į visa tai įpainiojau. Nežinau, ar tai kraujo kerštas, ar kurio nors iš buvusių darbuotojų kvailiojimai, ar konkurentų darbeliai. Jei per mane tau atsitiktų kas blogo… – Kristianui užlūžta balsas, paskutinius žodžius jis ištaria pašnibždomis.

Stipriai apkabinu savo vyrą.

– O jei kas blogo nutiktų tau, Kristianai? – pagaliau ir aš garsiai išsakau savo baimę.

Jis atidžiai pažvelgia į mane.

– Pasistengsime, kad nenutiktų. O dabar išlukštenkime tave iš marškinių ir pamerkime į vonią.

– Ar neturėtum pasišnekėti su Sojeriu?

– Palauks.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas, o man staiga pasidaro gaila Sojerio. Ir ką jis padarė, kad Kristianas toks nepatenkintas?

Kristianas padeda man nusivilkti marškinius, o kai atsisuku į jį, susiraukia. Ant krūtų dar šiek tiek matyti baigiančios išblukti nuo medaus mėnesio likusios bučinių žymės, bet nusprendžiu, kad neverta vėl apie jas prabilti ir dar labiau jo erzinti.

– Kažin, ar Rajanas pasivijo dodžą?

– Tai sužinosime po maudynių. Lipk.

Kristianas ištiesia man ranką. Įlipu į karštą, kvapnų vandenį ir nedrąsiai atsisėdu.

– Oi…

Man skauda užpakalį, o kai jis panyra į karštą vandenį, net susiraukiu.

– Atsargiai, mažyte, – įspėja Kristianas, bet jam dar nenutilus nemalonus jausmas dingsta.

Nusimetęs drabužius, Kristianas įlipa iš paskos ir prisitraukia mane arčiau. Jaukiai įsitaisau jam tarp kojų ir mudu patenkinti, aptingę tysome karštame vandenyje. Pirštais perbraukiu jam per kojas, o jis, viena ranka suėmęs mano kasą, atsargiai ima sukioti ją tarp pirštų.

– Turime peržiūrėti namo projektą. Gal šį vakarą, tik truputį vėliau?

– Žinoma.

Ta moteris netrukus vėl ateis. Mano pasąmonė pakelia akis nuo trečiojo Čarlzo Dikenso raštų rinkinio tomo ir piktai į mane dėbteli. Visiškai jai pritariu. Sunkiai atsidūstu. Deja, Džijos Mateo projektai tokie geri, kad net kvapą gniaužia.

– Dar turiu pasiruošti rytojaus darbo dienai, – sušnabždu.

Kristianas sustingsta.

– Juk žinai, kad į darbą gali ir negrįžti, – sumurma.

Ak, ne… Vėl iš naujo…

– Kristianai, mes tai jau aptarėme. Prašau, nepradėkime vėl ginčytis.

Jis taip timpteli man kasą, kad staiga atlošiu galvą ir vėl ją nuleidžiu.

– Tik šiaip pasakiau…

Ir jis švelniai mane pabučiuoja.

APSIMOVUSI TRENINGO KELNES ir apsivilkusi palaidinukę, nusprendžiu atsinešti iš žaidimų kambario savo drabužius. Eidama koridoriumi išgirstu Kristianą savo kabinete kalbant pakeltu tonu. Sustoju kaip nudiegta.

– Po perkūnais, kur buvai?!

Ak, koks mėšlas… Jis rėkia ant Sojerio. Susigūžusi neriu laiptais aukštyn į žaidimų kambarį. Visai nenoriu žinoti, ką Kristianas jam sakys, – gerklę laidančio Kristiano vis dar bijau kaip ugnies. Vargšas Sojeris. Aš bent jau galiu taip pat pakelti balsą ir atsikirsti.

Paimu savo drabužius ir Kristiano batus, o tada mano žvilgsnis užkliūva už porcelianinio dubenėlio su išangės kaiščiu ant antikvarinės komodos. Ką gi… rodos, turėčiau jį nuplauti. Pasiėmusi dar ir dubenėlį, imu lipti laiptais. Nervingai apžvelgiu didžiąją svetainę, bet joje nėra nė gyvos dvasios. Ačiū Dievui.

Rytoj vakare grįš Teiloras, o kai Teiloras namie, Kristianas jaučiasi ramesnis. Šiandien ir rytoj Teiloras būna su dukterimi. Kažin, ar kada nors turėsiu progą su ja susipažinti.

Iš pagalbinės patalpos išeina ponia Džouns. Mudvi viena kitą išgąsdiname.

– Ponia Grėj, nemačiau jūsų…

Ak, tai dabar aš jau ponia Grėj?!

– Labas vakaras, ponia Džouns.

– Sveika sugrįžusi, nuoširdžiausiai sveikinu, – nusišypso ji.

– Prašom vadinti mane Ana.

– Jausčiausi geriau galėdama kreiptis į jus „ponia Grėj“.

Ak! Kodėl viskas turi pasikeisti tik dėl to, kad ant piršto mūviu žiedą?

– Gal norėtumėte peržiūrėti savaitės valgiaraštį? – su viltimi žvelgdama į mane, klausia ji.

Valgiaraštį?

– Na…

Visiškai nesitikėjau, kad ponia Džouns kreipsis į mane tokiu klausimu.

Ji vėl nusišypso ir paaiškina:

– Anksčiau, kai dirbau vien ponui Grėjui, kiekvieną sekmadienį su juo peržiūrėdavome ateinančios savaitės valgiaraštį ir įtraukdavome į pirkinių sąrašą visus maisto produktus, kurių jam galėtų prireikti.

– Šit kaip.

– Gal galėčiau juos paimti?

Ji ištiesia rankas prie mano laikomų drabužių.

– Na… hm… Tiesą sakant, man jų dar reikia.

Be to, juose paslėptas dubenėlis su išangės kaiščiu! Išraustu kaip vėžys. Pati stebiuosi, kaip drįstu žiūrėti poniai Džouns į akis. Ji žino, ką mudu su Kristianu veikiame, juk tvarko tą kambarį. Viešpatie, kaip keista namuose neturėti nė trupučio privatumo…

– Kai tik galėsite, ponia Grėj, mielai su jumis aptarčiau tą valgiaraštį.

– Ačiū.

Mudviejų pokalbį nutraukia išblyškęs kaip mirtis Sojeris, kuris, išnėręs iš Kristiano kabineto, sparčiai eina per didžiąją svetainę. Jis tik santūriai linkteli mudviem, vengdamas ir ponios Džouns, ir mano žvilgsnių, ir įsmunka į Teiloro darbo kambarį. Aš dėkinga Sojeriui už netikėtą sutrukdymą, nes šią akimirką su ponia Džouns nenoriu šnekėtis nei apie valgiaraščius, nei apie išangės kaiščius. Šypteliu jai ir nuskubu į miegamąjį. Ar kada nors priprasiu prie to, kad namie yra nuo mano valios visiškai priklausomų tarnų? Papurtau galvą. Galbūt…

Kristiano batus numetu ant grindų, savo drabužius – ant lovos ir, nešina dubenėliu su išangės kaiščiu, nueinu į vonios kambarį. Atidžiai tą daikčiuką apžiūriu. Jis atrodo visiškai nepavojingas ir stebėtinai švarus. Nenorėdama daug apie tai galvoti, greitai jį išmuiluoju ir nuplaunu. Ar to pakanka? Reikės pasiklausti pono seksperto, ar išangės kaištis turi būti dar ir sterilizuotas. Ši mintis tokia bjauri, kad net šiurpas nukrečia.

DŽIAUGIUOSI, KAD KRISTIANAS UŽLEIDO MAN biblioteką. Dabar čia stovi gražus, baltas, medinis rašomasis stalas, prie kurio galiu dirbti. Išsiimu nešiojamąjį kompiuterį ir dar kartą peržiūriu pastabas apie penkis rankraščius, perskaitytus per medaus mėnesį.

Taip, turiu visko, ko reikia. Truputį bijau grįžti į darbą, bet nieku gyvu negaliu apie tai prasitarti Kristianui. Jis iš karto pasinaudotų šia proga ir įkalbėtų mane darbą mesti. Prisimenu, kaip sutriko ir išraudo Roučas, kai pasakiau jam, kad ketinu tekėti ir už ko, ir kaip greitai paskui buvo patvirtintos mano pareigos. Dabar suprantu, taip padaryta todėl, kad ištekėjau už leidyklos savininko. Ši mintis man nemaloni. Jau nesu laikinai einanti redaktoriaus pareigas, dabar aš – Anastazija Stil, redaktorė.

Dar nedrįsau pasakyti Kristianui, kad leidykloje neketinu atsisakyti mergautinės pavardės. Manau, tam turiu labai rimtų priežasčių. Man reikia šiek tiek atsiriboti nuo Kristiano, bet žinau: kai jis tai supras, kils audra. Gal pasakyti jam šįvakar?..

Atsisėdusi ant biuro kėdės ir atsilošusi, imuosi paskutinio nuobodaus darbo. Žvilgteliu į laikrodį savo nešiojamajame kompiuteryje – lygiai septynios. Kristianas iš savo kabineto dar neišėjo, tad turiu laiko. Išimu iš „Nikon“ fotoaparato atminties kortelę ir įkišu ją į nešiojamąjį kompiuterį, mat noriu perkelti nuotraukas. Kol jos perkeliamos, prisimenu, kaip praėjo diena. Ar Rajanas grįžo? O gal jis vis dar pakeliui į Portlandą? Ar pasivijo tą paslaptingą moterį? Ar Kristianas gavo iš jo kokių nors žinių? Noriu išgirsti vieną kitą atsakymą. Man nerūpi, kad Kristianas užsiėmęs; noriu žinoti, kas dedasi, ir staiga šiek tiek įsižeidžiu, jog jis slepia nuo manęs informaciją. Atsistoju ketindama eiti į jo kabinetą ir pareikšti savo teises, bet staiga kompiuterio ekrane pasirodo nuotraukos, darytos paskutinėmis mūsų medaus mėnesio dienomis.

Po perkūnais!

Daugybė mano nuotraukų. Mieganti – aš daugybę kartų nufotografuota mieganti, ant veido arba ant pagalvės užkritusiais plaukais, truputį prasiskyrusiomis lūpomis… velnias, čiulpianti pirštą. Jau daug metų nečiulpiau piršto! Kiek daug nuotraukų. Nė nežinojau, kad Kristianas tiek daug mane fotografavo. Yra ir kelios slapta darytos, tarp jų tokia, kur aš stoviu jachtos denyje remdamasi į turėklus ir mąsliai žvelgdama į tolį. Ir kaip galėjau nepastebėti, kad jis fotografuoja? Paskui nusišypsau, pamačiusi kitas nuotraukas, kuriose rangausi ant lovos ir juokiuosi, mano plaukai plaikstosi ore, mat muistausi ir ginuosi nuo jo kutenimo, nuo kankinančių jo pirštų. Yra ir dar viena nuotrauka, kurioje mudu drauge ant lovos laivo savininko kajutėje, – šią Kristianas padarė ištiesęs ranką su fotoaparatu. Aš prigludusi jam prie krūtinės, o jis žiūri į objektyvą – jaunas, plačiai atmerkęs akis… įsimylėjęs. Kita ranka jis laiko mano galvą, o aš šypsausi kaip iki ausų įsimylėjusi kvaiša, bet negaliu atitraukti akių nuo Kristiano. Ak, mano gražuolis vyras nuo šėlionių lovoje susitaršiusiais plaukais, pilkomis spindinčiomis akimis, prasiskyrusiomis lūpomis ir su šypsena veide. Mano gražuolis vyras, nemėgstantis kutenimo ir dar visai neseniai negalėjęs pakęsti net prisilietimo, nors dabar, tiesa, jau leidžiantis man jį liesti. Reikėtų Kristiano paklausti, ar jam tai patinka, o gal leidžiasi liečiamas tik dėl to, kad nori pamaloninti mane, gal pats jokio malonumo nepatiria?

Žvelgdama į Kristiano atvaizdą staiga susiraukiu užplūdus jausmams, kuriuos jam puoselėju. Kažkas nori jį nuskriausti: iš pradžių „Čarlis Tango“, paskui gaisras Grėjaus įmonių holdingo serverinėje, o dabar – tas nelemtas mus sekęs automobilis. Aš aikteliu, delnu užsidengiu burną ir netikėtai sukūkčioju. Palikusi kompiuterį, skubu pas Kristianą – ne guosti, o patikrinti, ar jis saugus.

Įsiveržiu į jo kabinetą net nesivargindama pasibelsti. Kristianas sėdi prie darbo stalo ir kalbasi telefonu. Nustebęs ir suirzęs, jis pakelia akis, bet kai pamato, kad čia aš, nepasitenkinimas pranyksta.

– Vadinasi, dar labiau paryškinti negali? – nors ir nenuleisdamas akių nuo manęs, jis toliau kalbasi telefonu.

Ryžtingai einu už stalo, o Kristianas suraukęs kaktą su visa kėde pasisuka į mane. Matau, kad jis įtemptai galvoja, ko aš noriu. Klesteliu Kristianui ant kelių ir jis nustebęs kilsteli antakius. Apkabinu jam kaklą ir prisiglaudžiu. Jis viena ranka atsargiai mane apglėbia.

– Hm… taip, Barni. Gal galėtum truputį palaukti?

Jis priglaudžia telefono garsiakalbį sau prie peties.

– Ana, kas nutiko?

Papurtau galvą. Jis kilsteli man smakrą ir pažvelgia į akis. Išvaduoju smakrą iš jo pirštų nelaisvės, priglaudžiu galvą Kristianui prie kaklo ir, tebesėdėdama ant kelių, dar labiau susigūžiu. Suglumęs Kristianas dar tvirčiau apglėbia mane laisvąja ranka ir pabučiuoja į viršugalvį.

– Gerai, Barni, apie ką kalbėjome? – tęsia pokalbį jis, petimi spausdamas prie ausies priglaustą telefoną ir nešiojamojo kompiuterio klaviatūra rinkdamas kodą.

Ekrane pasirodo ne pačios geriausios kokybės, nespalvoti, apsaugos kamerų užfiksuoti kadrai. Juose matyti tamsiaplaukis, blyškų kombinezoną vilkintis vyras. Kristianas spusteli vieną klavišą ir vyras žengia arčiau apsaugos kameros, bet galvą laiko nuleistą. Kai tas vyras visiškai priartėja, Kristianas sustabdo kadrą. Įsibrovėlis stovi ryškiai apšviestoje patalpoje, jam iš kairės – eilė baldų, iš pirmo žvilgsnio aukštų juodų biuro spintų. Čia tikriausiai Grėjaus įmonių holdingo serverinė.

– Gerai, Barni, dar kartą.

Ekranas atgyja. Aplink vyro galvą atsiranda kvadratėlis ir vaizdas jame akimirksniu labai padidėja. Sužavėta pakeliu galvą ir atsisėdu tiesiai.

– Ar visa tai daro Barnis? – tyliai klausiu.

– Taip, – linkteli Kristianas. – Ar gali dar paryškinti? – paprašo jis Barnio.

Vaizdas susilieja, o paskui, sufokusuotas iš naujo, paryškėja ir kvadrate vėl pasirodo vyras, tyčia žiūrintis į grindis ir vengiantis apsaugos kamerų. Pažvelgus į jį mane nukrečia šiurpas. Aš jį pažįstu. Ta smakro linija man kažkur matyta. Jo tamsūs, trumpi ir netvarkingi plaukai tokie keisti, nesušukuoti… Be to, iš naujo sufokusuotame kadre pamatau žiedo formos auskarą.

Po galais! Žinau, kas jis.

– Kristianai, – sušnabždu. – Tai Džekas Haidas.

9 Visiška veiksmų laisvė (pranc.).

SEPTINTAS SKYRIUS

–Tu taip manai? – nustebęs klausia Kristianas.

– Sprendžiu iš jo smakro linijos, – pirštu parodau į kompiuterio ekraną. – Ir iš auskaro, ir iš pečių formos. Ir kūno sudėjimas panašus. Tikriausiai dėvėjo peruką arba pasikirpo ir nusidažė plaukus.

– Barni, girdi? – Kristianas padeda telefoną ant rašomojo stalo ir įjungia garsiakalbį. – Rodos, buvusį savo viršininką apžiūrėjote itin kruopščiai, ponia Grėj, – nelabai patenkintas sumurma.

Rūsčiai dėbteliu į jį, bet mane išgelbėja atsiliepęs Barnis.

– Taip, sere. Girdėjau, ką sakė ponia Grėj. Kaip tik veidų atpažinimo programa tikrinu visus skaitmenintus apsaugos kamerų įrašus. Pažiūrėsim, kuriose dar holdingo patalpose tas subinlaižys – atsiprašau, ponia, – buvo.

Nerimaudama žvilgteliu į Kristianą, Barnio keiksmažodį praleidusį pro ausis. Jis susikaupęs žiūri į ekraną.

– Kodėl jis taip daro? – klausiu.

Jis gūžteli.

– Tikriausiai iš keršto. Nežinau. Kartais tiesiog negali suprasti, kodėl kai kurie žmonės elgiasi taip, o ne kitaip. Man tik pikta, kad anksčiau su juo dirbai vos ne viename kabinete.

Kristianas supykęs stipriai sučiaupia lūpas ir apglėbia mane per juosmenį.

– Taip pat turime informaciją, kuri buvo įrašyta jo standžiajame diske, sere, – priduria Barnis.

– Taip, pamenu. Ar žinote pono Haido namų adresą?

– Taip, sere, žinau.

– Pranešk Velčui.

– Žinoma, tuoj pat. Be to, dar ketinu perfiltruoti kamerų miesto gatvėse įrašus ir pamėginti susekti jo judėjimą.

– Patikrink, kokiu automobiliu jis važinėja.

– Klausau, sere.

– Ar Barnis gali visa tai padaryti? – sušnabždu.

Kristianas linkteli ir pasipūtėliškai šypteli.

– Kas buvo įrašyta jo standžiajame diske? – tyliai pasiteirauju.

Kristiano veidas sugriežtėja, jis papurto galvą.

– Nieko svarbaus, – staiga pamiršęs šypseną, puse lūpų tarsteli jis.

– Pasakyk.

– Ne.

– Ar tie duomenys susiję su manimi, ar su tavimi?

– Su manimi, – atsidūsta Kristianas.

– O kokia medžiaga? Apie tavo gyvenimo būdą?

Kristianas papurto galvą ir tildydamas mane priglaudžia smilių prie lūpų. Piktai dėbteliu į jį. Bet jis prisimerkia – griežtas įspėjimas man, kad prikąsčiau liežuvį.

– Jam priklauso 2006-ųjų laidos „Chevrolet Camaro“. Taip pat perdaviau Velčui visus jo vairuotojo pažymėjimo duomenis, – susijaudinęs telefonu praneša Barnis.

– Gerai. Pranešk, kuriose dar mano pastato dalyse šlaistėsi tas niekšas. Ir palygink jo atvaizdą su tuo, kuris yra SIP leidyklos Personalo skyriuje saugomoje jo byloje, – Kristianas nepatikliai žvilgteli į mane. – Noriu būti tikras, kad neapsirikome.

– Jau palyginau, sere, ponia Grėj teisi. Tai tikrai Džekas Haidas.

Išsišiepiu iki ausų. Matai? Ir aš galiu būti naudinga. Kristianas delnu brūkšteli man per nugarą.

– Puikiai pasirodėte, ponia Grėj, – ir, pamiršęs ankstesnį apmaudą, nusišypso. Tada kreipiasi į Barnį: – Pranešk man, kai nustatysi jo judėjimą po holdingo būstinę. Taip pat patikrink visus kitus Grėjaus įmonių holdingui priklausančius pastatus, į kuriuos jis galėjo patekti, ir apie esamą padėtį informuok ten dirbančias saugos komandas, kad vyrai galėtų dar kartą kruopščiai patikrinti patalpas.

– Bus padaryta, sere.

– Ačiū, Barni, – padėkoja Kristianas ir baigia pokalbį.

– Ką gi, ponia Grėj, pasirodo, esate ne tik namų puošmena, bet galite būti ir naudinga, – Kristiano akyse blyksteli išdykėliškas linksmumas.

Suprantu, kad jis tik juokais mane erzina.

– Namų puošmena? – susiraukusi pakartoju, dėdamasi prie žaidimo.

– Didžiulė puošmena, – tyliai sako Kristianas ir švelniai, meiliai pabučiuoja į lūpas.

– Jūs – didesnė namų puošmena už mane, pone Grėjau.

Plačiai nusišypsojęs, jis pabučiuoja stipriau, apsivynioja mano kasą apie riešą ir suspaudžia mane glėbyje. Kai pritrūkę oro atsiskiriame, man daužosi širdis.

– Alkana? – klausia Kristianas.

– Ne.

– O aš alkanas.

– Ko?

– Maisto – ko gi dar?

– Aš tau ko nors paruošiu, – juokdamasi sakau.

– Šitas garsas man patinka.

– Patinka, kai siūlau tau valgio?

– Ne, kai kikeni.

Jis pabučiuoja man į plaukus ir aš atsistoju.

– Tad ko pageidautumėte užkąsti, sere? – maloniai teiraujuosi.

Jis prisimerkia.

– Pataikaujate, ponia Grėj?

– Kaip visuomet, pone Grėjau… Sere…

Kristianas mįslingai šypteli.

– Vis dar galiu persimesti tave per kelį… – gundomai sumurma jis.

– Žinau, – išsišiepiu iki ausų. Tada, atsirėmusi į biuro kėdės ranktūrius, pasilenkiu ir jį pabučiuoju. – Dėl to tave ir myliu. Bet tramdyk savo niežtintį delną – juk tu alkanas.

Kristianas droviai šypteli ir man apmiršta širdis.

– Ak, ponia Grėj, ką man su jumis daryti?..

– Pirmiausia atsakykite į mano klausimą. Ko norėtumėte užkąsti?

– Ko nors lengvo. Lauksiu iš jūsų staigmenos, – atsako jis mano žodžiais, visai neseniai ištartais žaidimų kambaryje.

– Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

Koketuodama išeinu iš jo kabineto ir patraukiu į virtuvę. Ir labai nusimenu pamačiusi ten ponią Džouns.

– Ponia Džouns…

– Ponia Grėj… Norėtumėte ko nors pavalgyti?

– Na…

Puode ant viryklės ji maišo, sprendžiant iš sklindančio kvapo, kažką labai skanaus.

– Ketinau padaryti suvožtinių ponui Grėjui ir sau.

Ji akimirką patyli.

– Žinoma, – atitokusi sako. – Ponas Grėjus mėgsta prancūziškus batonus – jų, supjaustytų taip, kad tiktų suvožtiniams, yra šaldiklyje. Bet mielai jus pavaduočiau, ponia.

– Žinau. Ir vis dėlto norėčiau paruošti juos pati.

– Suprantu. Užleisiu jums virtuvę.

– Ką verdate?

– Bolonijos padažą. Jis tinka visur ir visada. Užšaldysiu jį.

Maloniai nusišypsojusi, ponia Džouns sumažina karštį.

– Hm… Kokie suvožtiniai10 Kristianui patiktų? – klausiu ir suvokusi, ką pasakiau, suraukiu kaktą. Ar ponia Džouns supras užuominą?

– Ponia Grėj, ant suvožtinio galite dėti beveik visko – jei tik jis bus su prancūzišku batonu, jam patiks.

Mudvi viena kitai nusišypsome.

– Gerai, ačiū už patarimą.

Prieinu prie šaldiklio ir susirandu jame reikiamo ilgio gabalais supjaustytų prancūziškų batonų šaldymo maišeliuose. Padedu ant lėkštės du gabalus, įkišu į mikrobangų krosnelę ir įjungiu atšildymo funkciją.

Ponia Džouns išėjo. Truputį susirūpinusi grįžtu prie šaldytuvo ieškoti kitų produktų. Matyt, teks su ponia Džouns susitarti, kaip dalysimės darbą virtuvėje. Savaitgaliais mielai pati ruoščiau Kristianui valgį. O ponia Džouns gali ruošti maistą darbo dienomis – ko jau ko, bet po darbo grįžusi namo virti valgio tikrai nenoriu. Hm… grafikas panašus į tą, prie kurio Kristianas buvo pratęs, kai turėdavo nuolankiųjų. Papurtau galvą. Neturėčiau per daug apie tai galvoti. Šaldytuve randu kumpio, o daržovėms skirtoje dėžėje – visiškai prinokusį avokadą.

Sutrintą avokadą gardinant druska ir citrinų sultimis, iš darbo kabineto nešinas naujojo namo projektais išeina Kristianas. Padeda juos ant pusryčių baro, neskubėdamas atžingsniuoja prie manęs ir apkabinęs pabučiuoja į kaklą.

– Basa ir virtuvėje… – sumurma jis.

– Ar neturėtų būti: „Nėščia ir basa virtuvėje?“ – šypteliu.

Kristianas sustingsta, visas įsitempia.

– Dar ne, – pareiškia jis, bet jo balse aiškiai girdėti nuogąstavimo gaidelė.

– Ne! Dar ne!

Jis su palengvėjimu atsikvepia.

– Bent dėl to sutariame, ponia Grėj.

– Bet apskritai tu nori turėti vaikų, tiesa?

– Taip, žinoma. Kada nors. Bet kol kas aš nepasiruošęs tavęs su kuo nors dalytis.

Ir jis vėl pabučiuoja man į sprandą.

Ak… dalytis?

– Ką ruoši? Atrodo gražiai.

Jis pabučiuoja man į paausį ir aš suprantu, kad taip elgiasi norėdamas išblaškyti dėmesį. Nugara nusirita malonus virpulys.

– Suvožtinius, – sakau ir patenkinta šypteliu.

Prikišęs lūpas prie kaklo, jis nusišypso ir dantimis grybšteli ausies spenelį.

– Kaip aš juos mėgstu.

Baksteliu jam alkūne.

– Ponia Grėj, jūs mane sužeidėte, – Kristianas stveriasi už šono apsimesdamas, kad skauda.

– Ištižėlis, – niekinamai sumurmu.

– Ištižėlis? – tarsi netikėdamas savo ausimis pakartoja Kristianas. Tada taip pliaukšteli man per užpakalį, kad net šūkteliu. – Greičiau nešk valgį, merga. O paskui parodysiu tau, koks aš ištižėlis.

Jis žaismingai pliaukšteli man dar kartą ir nueina prie šaldytuvo.

– Gal norėtum taurės vyno? – klausia jis.

– Prašyčiau.

KRISTIANAS IŠSKLEIDŽIA DŽIJOS PROJEKTUS ANT pusryčių baro. Ji tikrai turi puikių idėjų.

– Man patinka jos siūlymas, kad visa pirmo aukšto siena būtų iš stiklo, bet…

– Bet kas? – paragina mane kalbėti Kristianas.

Atsidūstu.

– Nenoriu, kad tas namas visiškai prarastų savo veidą.

– Veidą?..

– Taip. Džijos siūlymai gana drąsūs, bet… na… tas namas man patiko toks, koks yra… su pagražinimais ir viskuo.

Kristianas susiraukia, tarsi apie tai nenorėtų nė girdėti.

– Galima sakyti, kad namas man patinka toks, koks yra, – sušnabždu. Ar išgirdęs tai jis pasius?

Kristianas įsispokso į mane.

– Noriu, kad tas namas būtų toks, kokio trokšti tu. Viską darysime, kaip tu nori. Jis tavo.

– Noriu, kad jis patiktų ir tau. Kad ir tu tame name jaustumeisi laimingas.

– Aš būsiu laimingas ten, kur būsi laiminga tu. Visiškai paprasta, Ana.

Kristianas pakelia į mane akis ir ilgai jų nenuleidžia. Jis kalba visiškai nuoširdžiai. Žiūrėdama į jį kelis kartus sumirksiu, o širdis, rodos, tuoj iššoks iš krūtinės. Po galais, jis mane tikrai myli.

– Taigi… – užsikirtusi patyliu maldydama jaudulį ir mėgindama atsikratyti gumulo gerklėje, – siena iš stiklo man patinka. Galbūt reikėtų architektės paprašyti, kad truputį subtiliau integruotų ją į bendrą namo erdvę.

Kristianas nusišypso.

– Žinoma. Kaip nori. O ką pasakysi apie mansardos ir pusrūsio projektus?

– Dėl jų priekaištų neturiu.

– Puiku.

Gerai… pasiryžtu užduoti nepaprastai svarbų klausimą.

– Ar nori įrengti ir žaidimų kambarį?

Klausdama pajuntu pažįstamą karštį, mat veidas sparčiai rausta. Kristianas staiga kilsteli antakius.

– O tu? – išsisuka nuo atsakymo ir nustebęs, ir pagyvėjęs.

Gūžteliu.

– Na… jei tu nori…

Kelias akimirkas jis atidžiai žvelgia į mane.

– Gal kol kas nespręskime šio klausimo? Šiaip ar taip, tai bus šeimos namas.

Pajuntu skaudų nusivylimą ir pati nusistebiu. Manau, Kristianas teisus, nors… kada mudu turėsime tų vaikų? Gali praeiti keleri metai.

– Be to, galime improvizuoti.

– Improvizuoti man patinka, – sušnabždu.

Jis nusišypso.

– Norėčiau aptarti ir dar kai ką.

Kristianas pirštu baksteli į šeimininkų miegamąjį ir mudu pradedame išsamiai aptarinėti, kur ir kokie bus vonios kambariai, mano ir jo drabužinės.

SVARSTYTI PLANUS BAIGIAME pusę dešimtos.

– Dar grįši prie darbo? – klausiu Kristiano, į ritinėlį vyniojančio namo projektus.

– Jei nenori, negrįšiu, – šypteli jis. – Ką norėtum veikti?

– Galėtume pažiūrėti televizorių.

Skaityti aš nenusiteikusi, o gultis nenoriu… Kol kas nenoriu…

– Gerai, – mielai sutinka Kristianas ir aš nuseku paskui jį į televizoriaus kambarį.

Tame kambaryje esame buvę tris, gal keturis kartus, Kristianas čia paprastai skaito knygą. Televizija jis visiškai nesidomi. Jaukiai įsitaisau ant sofos pariesdama kojas ir padėdama galvą Kristianui ant peties. Jis nuotolinio valdymo pulteliu įjungia plokščiaekranį televizorių ir ima be tikslo junginėti kanalus.

– Nori žiūrėti kokį nors kvailų pokalbių šou?

– Tu televizijos nemėgsti, ar ne? – pašaipiai klausiu.

Jis papurto galvą.

– Tuščias laiko gaišimas. Bet su tavimi ką nors pažiūrėsiu.

– Maniau, galėtume truputį pasiglamonėti.

Kristianas akimirksniu atsisuka į mane.

– Pasiglamonėti?

Ir nužvelgia taip, tarsi man būtų išdygusi antra galva. Tada liaujasi junginėjęs kanalus ir palieka pernelyg blizgią ispanišką muilo operą.

– Taip.

Kodėl jis taip pakraupo?

– Glamonėtis galime ir lovoje.

– Lovoje nieko kito ir neveikiame. Bet kada pastarąjį kartą glamonėjaisi prie televizoriaus? – klausiu ir drovėdamasi, ir erzindama jį.

Kristianas gūžteli ir papurto galvą. Vėl spustelėjęs pultelio mygtuką, peršoka per dar kelis kanalus ir sustoja radęs seną „X failų“ seriją.

– Kristianai…

– Niekada nesu to daręs, – tyliai sako jis.

– Niekada?

– Ne.

– Net su ponia Robinson?

Jis prunkšteli.

– Mažyte, su ponia Robinson esu daręs daug ką. Taip pat ir glamonėjęsis, – Kristianas pasipūtėliškai šypteli, o tada susidomėjęs prisimerkia ir klausia: – O tu?

Nuraustu.

– Žinoma.

Na, lyg ir esu…

– Ką?! Su kuo?

Ak, ne. Visai nenoriu apie tai šnekėtis.

– Pasakyk, – primygtinai reikalauja jis.

Dėbteliu žemyn, į savo sunertus pirštus. Kristianas švelniai uždeda ranką man ant plaštakų. Pakėlusi akis matau jį šypsantis.

– Noriu žinoti. Kad tą, su kuriuo glamonėjaisi, galėčiau sumalti į miltus.

Sukikenu.

– Na, pirmą kartą…

– Pirmą kartą?! Vadinasi, tų šunsnukių ne vienas? – suniurna jis.

Vėl nusijuokiu.

– Kodėl taip stebitės, pone Grėjau?

Kristianas trumpai susiraukia, ranka persibraukia per plaukus ir pažvelgia į mane, bet tarsi visiškai kitomis akimis. Tada gūžteli.

– Tiesiog stebiuosi. Juolab žinodamas, kad neturėjai patirties…

Nuraustu.

– Užtat sutikusi tave atsigriebiau su kaupu.

– Tiesa, – nusišypso jis. – Pasakok. Noriu viską žinoti.

Pažvelgiu į kantrias pilkas Kristiano akis mėgindama susigaudyti, kaip jis nusiteikęs. Ar sužinojęs pasius, ar tiesiog nori žinoti? Nenoriu, kad pyktų… Kai pyksta, su Kristianu sunku tverti.

– Tikrai nori, kas papasakočiau?

Jis lėtai linkteli, o jo lūpas iškreipia linksma, pasipūtėliška šypsena.

– Buvau neseniai persikėlusi gyventi į Teksasą su mama ir jos Trečiuoju Sutuoktiniu. Tada mokiausi dešimtoje klasėje. Jis buvo vardu Bredlis ir mudu kartu darydavome fizikos laboratorinius darbus.

– Kiek tau buvo metų?

– Penkiolika.

– O ką Bredlis veikia dabar?

– Nenutuokiu.

– Iki kurios bazės jis prisikasė?

– Kristianai! – papriekaištauju, tik staiga jis čiumpa mane už kelių, paskui už kulkšnių, patempia ir aš aukštielninka griūvu ant sofos.

Kristianas vikriai mane užgula, prispaudžia visu kūnu ir įkiša vieną koją man tarp kojų. Puolimas toks netikėtas, kad garsiai šūkteliu. Jis sučiumpa rankas ir ištiesia man virš galvos.

– Taigi, tas Bredlis… Ar jis pasiekė pirmą bazę? – sumurma Kristianas nosimi braukdamas man per nosį. O tada ima bučiuoti į lūpų kamputį.

– Pasiekė, – sušnabždu lūpomis veik liesdamasi prie jo lūpų.

Kristianas paleidžia vieną mano ranką ir pirštais suspaudžia smakrą, kad negalėčiau muistytis, o jo liežuvis įsibrauna man į burną ir aš pasiduodu tokiam aistringam bučiavimui.

– Ar pasiekęs darė taip? – pritrūkęs kvapo ir atšlijęs pašnibždomis klausia Kristianas.

– Ne… toli gražu ne… – šiaip taip ištariu, nes visas kūne esantis kraujas, rodos, plūsta į papilvę ir dubenį.

Paleidusi smakrą, Kristiano ranka keliauja mano kūnu žemyn, o tada vėl aukštyn ir pasiekia krūtį.

– Ar jis taip darė? Lietė tave taip?

Jo nykštys švelniai, nepaliaujamai per palaidinukės audinį masažuoja krūties spenelį ir šis nuo tokio išmanaus lytėjimo paburksta.

– Ne… – imu rangytis Kristiano užgulta.

– Ar jis pasiekė antrą bazę? – sukužda jis man į ausį.

Jo ranka slysteli per šoną, per juosmenį ir nusileidžia iki klubo. Sukandęs ausies spenelį, jis atsargiai krimsteli.

– Ne, – vos atgaudama kvapą sukuždu.

Malderis iš televizoriaus ekrano lepteli kažką apie tipelius, kurių FTB labiausiai nemėgsta.

Kristianas stabteli ir pasilenkęs nutildo televizorių. Tada vėl įbeda akis į mane.

– O kaip sekėsi antrajam? Ar jis pasiekė antrąją bazę?

Jo žvilgsnis blausus ir kaitrus… Gal tai pyktis? O gal susijaudinimas? Sunku pasakyti. Kristianas vėl pasislenka prie manęs ir jo ranka įsmunka už treningo kelnių juosmens.

– Ne, – sušnabždu, sukaustyta jo aistringo žvilgsnio.

Kristianas išdykėliškai nusišypso.

– Gerai, – ir suima į saują mano lytį. – Nemūvite apatinių kelnaičių, ponia Grėj. Pritariu.

Kristianas vėl įsisiurbia man į lūpas, o jo pirštai vėl ima daryti stebuklus: nykštys jaudrindamas masažuoja klitorį, o smilius nuostabiai lėtai įslysta į makštį.

– Ketinome tik glamonėtis, – dejuodama sakau.

Kristianas liaujasi.

– Maniau, tą ir darome.

– Ne. Tai turi vykti be sekso.

– Ką?

– Be sekso…

– Be sekso, šit kaip? – Jis ištraukia ranką iš treningo kelnių. – Gerai.

Kristianas smiliumi perbraukia man per lūpas ir aš paragauju savo glitaus sūrumo. Mėgdžiodamas, ką darė vos prieš akimirką, jis įkiša pirštą man į burną. Paskui pasislenka, įsispraudžia man tarp kojų ir jo varpa įsiremia į treningo kelnes. Jis trūkteli į priekį vieną kartą, kitą, paskui dar ir dar. Aikteliu supratusi, kad kelnių medžiaga pakankamai stipriai trina ir jį jaudina. Kristianas trūkteli dar kartą, ima trintis į mane.

– Šito nori? – sumurma ritmingai judindamas dubenį ir trindamasis į mane.

– Taip, – sudejuoju.

Jo ranka vėl ima slysti ir apsistoja prie krūties spenelio, o dantys švelniai grybščioja man žandikaulį.

– Ar žinai, kokia tu gundanti, Ana? – klausia Kristianas kimiu balsu, stipriau į mane trindamasis.

Prasižioju ketindama jam atsakyti, tačiau tik beviltiškai žiopteliu ir garsiai sudejuoju. Kristiano burna vėl susiranda mano burną, jis dantimis timpteli apatinę lūpą, o tada vėl įbruka vidun liežuvį. Kristianas paleidžia ir kitą mano ranką, o tada, jam mane tebebučiuojant, jos abi nekantriai slysteli jo pečiais ir pasiekia plaukus. Kai suėmusi už jų trūkteliu, jis sudejuoja ir pažvelgia man į akis.

– Ai…

– Patinka, kai tave liečiu? – pašnibždomis klausiu.

Tarsi nesupratęs klausimo, jis suraukia kaktą. Ir liaujasi į mane trynęsis.

– O kaipgi. Tavo prisilietimai, Ana, man labai patinka. Jei kalbėtume apie tavo prisilietimą, tai aš – kaip tas pokylyje iš bado mirštantis žmogus, – jo žodžiai nuoširdūs ir aistringi.

Po galais…

Kristianas atsiklaupia man tarp kojų, padeda atsisėsti ir nuvelka palaidinukę. Po ja aš visiškai nuoga. Sučiupęs už marškinių skvernų, Kristianas nusitraukia juos per galvą ir švysteli ant grindų, o tada tebeklūpodamas užsitempia mane ant kelių ir apglėbęs sudeda rankas ant strėnų.

– Liesk mane, – sušnabžda.

Viešpatie… Nedrąsiai pakeliu rankas ir pirštų galais perbraukiu jam per plaukais apžėlusią krūtinę ir nudegimo žymes. Jis aikteli ir plačiai atsimerkia, bet ne iš baimės. Tai juslinis Kristiano atsakas į mano prisilietimą. Jis atidžiai žiūri į mane, o mano pirštai švelniai slysta jo oda, pasiekia vieną krūtinės spenelį, paskui kitą. Glamonėjami jie susitraukia ir susiraukšlėja. Pasilenkusi švelniais bučiniais apiberiu Kristianui krūtinę, o pirštai nuslysta prie jo pečių čiuopdami stangrių raumenų kontūrus. Oho… jis puikios formos.

– Geidžiu tavęs, – sumurma Kristianas ir šie žodžiai išlaisvina mano lytinį potraukį.

Panardinu pirštus jam į plaukus, atlošiu galvą, kad galėčiau pasiekti lūpas, man papilvę degina aukštai šokantys kaitrios ugnies liežuviai. Sudejavęs jis vėl pargriauna mane aukštielninką ant sofos. Pats atsisėda, paskubomis numauna man treningo kelnes ir beveik tą pačią akimirką atsisega kelnių antuką.

– Namo, – sukužda ir vikriai mane užpildo.

– Aaa… – sudejuoju, jis stabteli ir delnais suspaudžia man skruostus.

– Myliu jus, ponia Grėj, – sukužda ir labai lėtai, labai švelniai mylisi su manimi, kol pagaliau imu trūkinėti per siūles ir peržengiu ribą šaukdama jo vardą, rankomis ir kojomis apsivijusi jį ir nieku gyvu nenorėdama paleisti.

TYSAU IŠSIPLEIKUSI, PRIGLUDUSI KRISTIANUI PRIE krūtinės. Gulime televizoriaus kambaryje ant grindų.

– Žinai, mes praleidome trečią bazę, – sakau.

Mano pirštai keliauja per pūpsančius Kristiano krūtinės raumenis. Jis nusijuokia.

– Kitą kartą, – sako ir pabučiuoja man į viršugalvį.

Pakeliu akis į televizoriaus ekraną, per kurį jau slenka „X failų“ titrai. Paėmęs pultelį, Kristianas vėl įjungia garsą.

– Mėgai tą filmą? – klausiu.

– Vaikystėje.

Ak… Kristiano vaikystė… kikboksas, „X failai“ ir draudimas prie jo liestis.

– O tu? – pasiteirauja jis.

– Aš tada dar buvau per maža.

– Kokia tu jauna… – Kristianas meiliai šypteli. – Man patinka glamonėtis su jumis, ponia Grėj.

– Man su jumis taip pat, pone Grėjau.

Pakšteliu jam į krūtinę, o paskui mudu gulime tylėdami ir žiūrime, kaip baigiasi „X failai“ ir pradedamos transliuoti reklamos.

– Buvo trys nuostabios savaitės. Nepaisant avarijų, gaisrų ir buvusių kuoktelėjusių viršininkų, – svajingai sušnabždu.

– Mhm… – pritardamas numykia Kristianas. – Nežinau, ar jau esu pasiruošęs dalytis tavimi su likusiu pasauliu.

– Rytoj teks grįžti į tikrovę, – sumurmu stengdamasi neišsiduoti, kad man liūdna.

Atsidusęs Kristianas kita ranka persibraukia per plaukus.

– Sustiprinsime apsaugą…

Priglaudžiu pirštą Kristianui prie lūpų. Nenoriu klausytis dar vieno pamokslo.

– Žinau. Elgsiuosi deramai. Pažadu. – O tada šį tą prisimenu… Krusteliu ir kilstelėjusi pasiremiu alkūne, kad geriau matyčiau Kristianą. – Kodėl barei Sojerį?

Kristianas akimirksniu įsitempia. Ak, velniava…

– Nes mus sekė.

– Bet Sojeris dėl to nekaltas.

Jis ramiai pažvelgia į mane.

– Nereikėjo jiems tavęs taip toli paleisti. Ir jie tai supranta.

Pasijutusi kalta nuraustu ir vėl padedu galvą jam ant krūtinės. Tai buvo mano kaltė. Norėjau nuo jų pasprukti.

– Tai nebuvo…

– Gana! – staiga šiurkštokai nutraukia mane Kristianas. – Anastazija, dėl to išvis nėra reikalo diskutuoti. Tai faktas, ir jie pasistengs, kad daugiau tai nepasikartotų.

Anastazija! Kai patenku į bėdą, tampu Anastazija, visai kaip tais laikais, kai dar gyvenau pas mamą.

– Gerai, – sumurmu tikėdamasi jį nuraminti. Ginčytis nenoriu. – Ar Rajanas pasivijo moterį, vairavusią dodžą?

– Ne. Be to, nesu tikras, kad ten buvo moteris.

– Šit kaip? – vėl pakeliu akis į Kristianą.

– Sojeris matė, kad vairuotojas susirišęs plaukus į uodegą, bet vos akimirką. Dėl to jis ir įtarė, kad vairuoja moteris. Bet dabar, kai atpažinai tą niekšą, gali paaiškėti, kad galbūt prie vairo sėdėjo jis. Juk ir Haidas buvo taip susirišęs plaukus, – neslėpdamas pasibjaurėjimo sako Kristianas.

Nė nežinau, ką manyti apie visas naujienas. Norėdamas mane prablaškyti, Kristianas ranka perbraukia man per nugarą.

– Jei tau būtų nutikę kas blogo… – sumurma jis, rimtai žvelgdamas plačiai atmerktomis akimis.

– Žinau… – sušnabždu. – Ir aš panašiai jaučiuosi galvodama apie tave.

Nuo šios minties net pašiurpstu.

– Eikš. Tau šalta, – sėsdamasis sako Kristianas. – Eime į lovą. Ten galėsime užimti ir trečią bazę.

Jis geismingai šypteli, kaip visada visoks: aistringas, piktas, nerimastingas, gundantis – mano Penkiasdešimt Atspalvių. Paduodu Kristianui ranką, jis trūktelėdamas padeda atsistoti ir aš visiškai nuoga per svetainę nuseku paskui jį į miegamąjį.

KITĄ RYTĄ MŪSŲ AUTOMOBILIUI SUSTOJUS prie SIP leidyklos Kristianas spusteli man ranką. Vilkėdamas tamsiai mėlyną kostiumą ir prie jo derantį kaklaraištį, jis atrodo kaip tikras įtakingas generalinis direktorius ir aš jam nusišypsau. Pastarąjį kartą taip puošniai apsirengusį jį mačiau tuomet, kai žiūrėjome baleto spektaklį Monte Karle.

– Juk žinai, kad neprivalai ten eiti, – sumurma Kristianas.

Girdėdama jo žodžius, užsinoriu užversti akis į automobilio lubas.

– Žinau, kad neprivalau, – tyliai atsakau nenorėdama, kad mane nugirstų Rajanas ir Sojeris priekinėse „Audi“ sėdynėse.

Jis susiraukia, o aš šypteliu.

– Bet noriu, – priduriu, – pats žinai. – Pasilenkusi pabučiuoju Kristianą. Bet jis vis dar susiraukęs. – Kas yra?

Sojeris išlipa iš mašinos, o Kristianas neramiai žvilgteli į Rajaną.

– Ilgėsiuosi tavęs, nes noriu tave turėti tik sau.

Pakeliu ranką ir paglostau jam skruostą.

– Ir aš tavęs ilgėsiuosi, – pabučiuoju jį. – Medaus mėnuo buvo nuostabus. Ačiū.

– Eikite į darbą, ponia Grėj.

– Ir jūs, pone Grėjau.

Sojeris atidaro automobilio dureles. Dar kartą spustelėjusi Kristianui ranką, išlipu iš mašinos ant šaligatvio. Eidama prie pastato dar kartą jam pamoju. Sojeris atidaro duris ir paskui mane eina į vidų.

– Labas, Ana, – pasveikina mane priimamajame dirbanti Klerė ir nusišypso.

– Klere, sveika, – ir aš atsakau jai šypsena.

– Nuostabiai atrodai. Geras medaus mėnuo?

– Geresnių ir nebūna, ačiū. Kas naujo leidykloje?

– Tebevadovauja senasis Roučas, bet apsauga sustiprinta, o mūsų serverinė nuodugniai patikrinta. Hana tau viską papasakos.

Papasakos, o kaipgi. Dar kartą draugiškai nusišypsojusi Klerei, einu į savo kabinetą.

Hana – mano padėjėja. Ji aukšta, liekna ir tokia dalykiška, kad kartais aš jos net bijau. Bet su manimi elgiasi maloniai, nors yra porą metų vyresnė. Ji jau laukia manęs su puodeliu latės kavos – tik tokios leidžiu jai atnešti.

– Sveika, Hana, – draugiškai pasisveikinu.

– Kaip medaus mėnuo?

– Fantastiškas. Štai, čia tau.

Ant jos darbo stalo padedu Prancūzijoje pirktą buteliuką kvepalų ir Hana džiugiai suploja rankomis.

– Ak, ačiū! – jausmingai šūkteli ji. – Svarbiausius laiškus padėjau ant darbo stalo, be to, dešimtą valandą jūsų laukia Roučas. Daugiau kol kas jokių naujienų.

– Gerai. Dėkoju. Ir ačiū už kavą.

Nuėjusi į savo kabinetą, pasidedu ant stalo portfelį ir įsistebeiliju į krūvą laiškų. Rodos, darbo turiu per akis.

BE KELIŲ MINUČIŲ DEŠIMTĄ KAŽKAS nedrąsiai pasibeldžia į duris.

– Prašom.

Į kabinetą galvą kyšteli Elizabetė.

– Labas, Ana. Noriu tik pasakyti „sveika sugrįžusi“.

– Labas. Prisipažinsiu, skaitydama visą šitą korespondenciją jau gailiuosi, kad nelikau Pietų Prancūzijoje.

Elizabetė nusijuokia, bet tas jos juokas kažkoks suvaržytas, nenatūralus, tad pakreipusi galvą pažvelgiu į ją taip, kaip Kristianas dažnai žiūri į mane.

– Džiaugiuosi, kad laimingai grįžai namo, – sako ji. – Po kelių minučių pasimatysime pas Roučą.

– Gerai, – sumurmu, o ji uždaro kabineto duris. Žiūrėdama į jas suraukiu kaktą.

Ko ji čia atėjo? Bet nuveju šią mintį šalin. Dzingteli mano kompiuteris: atėjo laiškas nuo Kristiano.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Žmonos paklydėlės

Data: 2011 m. rugpjūčio 22 d. 09:56

Gavėjas: Anastazija Stil

Žmona,

siunčiau tau laišką, kurį dabar siunčiu prisegtą, ir jis grįžo.

Mat elektroniniame pašte nepasikeitei pavardės.

Ar tuo nori man ką nors pasakyti?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Priedas

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Burbulas

Data: 2011 m. rugpjūčio 22 d. 09:32

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

man patiko su jumis pasiekti visas bazes.

Linkiu geros pirmos dienos darbe.

Jau ilgiuosi mūsų burbulo.

x

Kristianas Grėjus

Į tikrovę grįžęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Po galais. Nieko nelaukdama paspaudžiu „Atsakyti“.

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: Nesusprogdink burbulo

Data: 2011 m. rugpjūčio 22 d. 08:58

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Sutuoktini…

Sutinku, pone Grėjau, jūsų metaforiški palyginimai labai vykę.

Leidykloje norėčiau pasilikti mergautinę pavardę.

Vakare grįžusi namo viską paaiškinsiu.

Dabar turiu eiti į susirinkimą.

Ir aš ilgiuosi mūsų burbulo…

P. S. Maniau, privalau naudotis „BlackBerry“ telefonu?

Anastazija Stil

SIP leidyklos redaktorė

Rodos, kova bus sunki. Nujaučiu. Giliai atsidususi, susirenku dokumentus, kurių reikės susirinkime.

SUSIRINKIMAS TRUNKA DVI VALANDAS. JAME dalyvauja visi redaktoriai, taip pat Roučas ir Elizabetė. Svarstome personalo, leidyklos strategijos ir rinkodaros, saugumo ir aktualius antrojo pusmečio leidybos klausimus. Susirinkimui įsibėgėjus, imu jaustis vis nesmagiau. Bendradarbių elgesys su manimi šiek tiek pasikeitęs: justi šioks toks atsiribojimas ir pagarba, nors prieš man išvykstant medaus mėnesio to nebuvo. O Negrožinės literatūros skyriui vadovaujanti Kortnė nusiteikusi tiesiog priešiškai. Gal pasidaviau paranojai, bet dabar, rodos, galiu paaiškinti ir tą keistą Elizabetės pasisveikinimą.

Vėl prisimenu jachtą, paskui – žaidimų kambarį ir „Audi R8“, visu greičiu sprunkantį nuo dodžo Penktuoju tarpregioniniu greitkeliu. Gal Kristianas teisus… gal tikrai nebegaliu dirbti leidykloje? Pagalvojusi apie tai labai nusimenu – gyvenime netroškau jokio kito darbo. Jei negaliu dirbti leidykloje, tai ką reikės veikti? Po susirinkimo grįždama į kabinetą kratausi šių niūrių minčių.

Atsisėdusi prie stalo skubiai pasitikrinu elektroninį paštą. Iš Kristiano jokių žinių. Žvilgteliu į „BlackBerry“ telefoną… Irgi nieko. Gerai. Bent jau nėra priešiškos reakcijos į mano laišką. Galbūt mano iniciatyva šiandien apie tai pasišnekėsime. Pati nežinau kaip, bet, numojusi ranka į širdį slegiančią blogą nuojautą, atsiverčiu susirinkime gautą rinkodaros planą.

KAIP ĮPRASTA PIRMADIENĮ, į mano kabinetą ateina Hana, nešina lėkšte su ponios Džouns paruoštais ir supakuotais mano pietumis, ir kartu valgydamos mudvi aptariame, ką šią savaitę norime pasiekti. Be to, ji perpasakoja man visus leidykloje sklandančius gandus, bet jų, turint galvoje, kad manęs nebuvo tris savaites, įtartinai mažai. Mums su Hana besišnekučiuojant kažkas pasibeldžia į duris.

– Užeikite.

Roučas praveria duris, o šalia jo stovi Kristianas. Akimirksniu netenku žado. Kristianas perveria mane deginančiu žvilgsniu ir įeina, o tada mandagiai šypteli Hanai.

– Labas, tu turbūt Hana. Aš Kristianas Grėjus, – prisistato jis.

Šiaip taip atsistojusi nuo kėdės, Hana ištiesia ranką.

– Pone Grėjau… La-labai malonu, – išlemena ji ir juodu paspaudžia vienas kitam ranką. – Ar galėčiau atnešti jums kavos?

– Prašyčiau, – maloniai sako jis.

Suglumusi, paskubomis dirstelėjusi į mane, Hana pro Roučą, kuris netekęs žado taip pat kaip aš tebestovi tarpduryje, sprunka iš kabineto.

– Atleiskite, Roučai, norėčiau su panele Stil pasišnekėti akis į akį.

Raidę S jis ištaria pabrėžtinai ir… pašaipiai.

Tai štai ko jis čia atvažiavo… Ak, koks mėšlas…

– Žinoma, pone Grėjau. Ana… – burbteli Roučas ir, uždaręs mano kabineto duris, nueina.

Pajuntu atgavusi kalbos dovaną.

– Pone Grėjau, kaip malonu jus matyti, – perdėtai meiliai nusišypsau.

– Panele Stil, ar galėčiau prisėsti?

– Leidykla priklauso jums.

Mosteliu į kėdę, ant kurios neseniai sėdėjo Hana.

– Taip, išties.

Kristianas nedraugiškai man nusišypso vien lūpomis, ne akimis. Kalba jis griežtai. Ir labai įsitempęs – jaučiu, kad ta įtampa sukausto ir mane. Prakeikimas. Labai nusimenu.

– Tavo kabinetas mažas, – atsisėdęs ir pasisukęs į darbo stalą sako Kristianas.

– Man jo pakanka.

Jis ramiai žvelgia į mane, bet žinau, kad siunta. Giliai įkvepiu. Laukia nelinksmas pokalbis.

– Tad kuo galėčiau padėti, Kristianai?

– Tiesiog važinėju ir peržiūriu man priklausantį turtą.

– Tau priklausantį turtą? Visą?

– Visą. Dalį jo reikia iš naujo inventorizuoti.

– Inventorizuoti? Kaip suprasti?

– Manau, puikiai supranti, apie ką šneku, – grėsmingai tyliai sako Kristianas.

– Tik nesakyk, jog, tris savaites atostogavęs, nutraukei pirmąją darbo dieną tam, kad galėtum čia atvažiavęs pasikivirčyti su manimi dėl pavardės.

Prakeikimas, aš nesu tau priklausantis turtas!

Jis pasimuisto, sukryžiuoja kojas.

– Nebūtina kivirčytis. Visai ne.

– Kristianai, aš dirbu.

– Man pasirodė, kad tuščiai plepėjai su savo padėjėja.

Man užkaista skruostai.

– Turėjome aptarti darbotvarkę, – atrėžiu. – Be to, neatsakei į mano klausimą.

Kažkas vėl pasibeldžia į duris.

– Užeikite! – per garsiai šūkteliu.

Duris praveria Hana, nešina nedideliu padėklu. Ant jo ąsotėlis pieno, cukrinė ir pilnas prancūziškas kavinukas su stūmokliu tirščiams nuspausti – Hana kaip reikiant pasistengė. Ji padeda padėklą ant mano darbo stalo.

– Ačiū, Hana, – sumurmu gėdydamasi dėl to, kad ką tik taip garsiai šūktelėjau.

– Gal pageidautumėte dar ko nors, pone Grėjau? – šiaip taip išlemena Hana.

Ji mane taip suerzina, kad noriu užversti akis į lubas.

– Ačiū, ne. Jau viskas, – ir Kristianas apdovanoja ją akinama, kelnaites smaukiančia šypsena.

Nuraudusi ir paikai šypsodamasi, Hana išeina. Kristiano dėmesys vėl nukrypsta į mane.

– Taigi, panele Stil, kur mudu sustojome?

– Kalbėjome apie tai, kad tu šiurkščiai sujaukei man darbo dieną ketindamas kivirčytis dėl mano pavardės.

Žiūrėdamas į mane Kristianas sumirksi – matyt, iš nuostabos, kad paskutinius žodžius ištariau taip griežtai. Ilgais vikriais pirštais nuo kelio nusiima nematomą pūkelį. Tai išblaško mano dėmesį. Jis tyčia taip elgiasi. Prisimerkusi pažvelgiu į Kristianą.

– Man patinka keisti ir netikėti apsilankymai. Žinodami tai, įmonių vadovai visuomet būna pasitempę, o žmonos – savo vietoje. Na, supranti… – jis gūžteli ir pasipūtėliškai vypteli.

Žmonos – savo vietoje!

– Nė nemaniau, kad galėtum turėti laisvo laiko, – piktai atkertu.

Jo žvilgsnis staiga atšąla.

– Kodėl leidykloje nenori pasikeisti pavardės? – tyliai lyg iš kapo klausia jis.

– Kristianai, ar tikrai būtina dabar apie tai šnekėtis?

– Jau esu čia. Nesuprantu, kam atidėlioti.

– Tris savaites atostogavau ir dabar turiu krūvą darbo.

Jo žvilgsnis šaltas ir skvarbus, sakyčiau, net priešiškas. Stebiuosi, kaip po praeitos nakties ir pastarųjų trijų savaičių jis gali atrodyti toks santūrus. Po galais… Kristianas tikriausiai supykęs, ne juokais įsiutęs. Kada gi jis išmoks tinkamai įvertinti padėtį ir tinkamai reaguoti?

– Gėdijiesi manęs? – apsimestinai meiliai klausia jis.

– Ne! Kristianai, žinoma, ne, – rūsčiai dėbteliu į jį. – Tu čia visiškai niekuo dėtas.

Viešpatie, kaip jis kartais mane erzina. Valdingas, didybės manijos apimtas magnatas.

– Niekuo dėtas?

Kristianas pakreipia galvą tikrai suglumęs, nusimetęs dirbtinio orumo kaukę, pažvelgia į mane išplėstomis akimis ir aš suprantu, kad jis įsižeidė. Po perkūnais… Aš užgavau jo jausmus. Ak, ne… ko jau ko, bet Kristiano tikrai nenorėjau įžeisti. Turiu paaiškinti jam savo mąstymo logiką. Atskleisti, kodėl taip nusprendžiau.

– Kristianai, kai pradėjau čia dirbti, mudu buvome dar visai neseniai pažįstami, – imu kantriai aiškinti atidžiai rinkdama žodžius. – Nežinojau, kad ketini pirkti šią leidyklą…

Ką galėčiau pasakyti apie šį įvykį neilgoje mudviejų santykių istorijoje? Nebent išvardyti beprotiškas šio veiksmo priežastis: jo maniją valdyti ir persekioti, jo apsisprendimą daryti, ką nori, ir tik dėl to, kad yra turtingas. Suprantu, kad Kristianas nori užtikrinti man saugumą, bet šiuo metu didžiausia problema ir yra ta, jog jis – SIP leidyklos savininkas. Jei nebūtų kišęsis, būčiau galėjusi ramiai ir normaliai toliau čia dirbti ir man nebūtų tekę išgirsti nepatenkintų bendradarbių šnabždamų priekaištų. Nebenorėdama žiūrėti jam į akis nuleidžiu galvą ir pasiremiu ją rankomis.

– Kodėl ta pavardė tau tokia svarbi? – klausiu iš paskutiniųjų stengdamasi nepasiduoti bjūrančiai nuotaikai.

Pakėlusi akis vėl sutinku ramų jo žvilgsnį: akys spindi, bet iš jų nieko neįmanoma suprasti, anksčiau prasiveržęs įžeidis vėl paslėptas. Nors ir uždaviau šį klausimą, giliai širdyje žinau atsakymą Kristianui dar nespėjus prasižioti.

– Noriu, kad visi žinotų, jog priklausai man.

– Juk priklausau tau – žiūrėk, – kilsteliu kairę ranką ir parodau vestuvinį ir sužadėtuvių žiedus.

– To nepakanka.

– Nepakanka, kad už tavęs ištekėjau? – vos girdimai sušnabždu.

Pamatęs siaubą mano veide, jis sumirksi. Ką dar galiu pasakyti? Ko dar galiu imtis?

– Ne tai turiu galvoje, – atrėžia Kristianas, pirštais persibraukia per poilgius plaukus ir jie užkrinta jam ant kaktos.

– O ką turi galvoje?

Jis nuryja seilę, atsikvepia.

– Noriu, kad tavo pasaulis prasidėtų ir baigtųsi manimi, – sako jis, nutaisęs griežtą veidą.

Kristiano žodžiai visiškai išmuša mane iš vėžių. Tarsi jis būtų stipriai smogęs man į pilvą, sužeidęs ir palikęs be kvapo. Staiga man prieš akis iškyla mažas, įbaugintas rusvaplaukis berniukas pilkomis akimis, apvilktas purvinais, tarpusavyje nederančiais, netinkamo dydžio drabužiais.

– Kaip tik taip ir yra, – sakau nuoširdžiai, be jokios klastos, nes tai tiesa. – Tik siekiu šiokios tokios karjeros ir nenoriu naudotis tavo įtaka. Gyvenime turiu kuo nors užsiimti, Kristianai. Negaliu likti įkalinta Eskaloje arba naujajame mūsų name visiškai neturėdama ką veikti. Išprotėsiu. Uždusiu. Visada dirbau, ir man tai patinka. Tai mano svajonių darbas; niekada nieko daugiau netroškau. Bet tai, kad čia dirbu, dar nereiškia, kad mažiau tave myliu. Tu – visas mano pasaulis.

Man užgniaužia gerklę, pajuntu akyse tvenkiantis ašaras. Negaliu pravirkti, čia nieku gyvu negalima. Mintyse imu tai be perstojo kartoti. Negaliu pravirkti, negaliu pravirkti.

Jis spokso į mane netardamas nė žodžio. Paskui suraukia kaktą, tarsi apmąstydamas, ką pasakiau.

– Aš tave dusinu? – nedraugiškai teiraujasi Kristianas tokia pat intonacija kaip ir užduodamas ankstesnį klausimą.

– Ne… Taip… Ne…

Šis pokalbis mane erzina – visiškai nenoriu čia ir dabar apie tai šnekėtis. Užsimerkusi pirštais pasitrinu kaktą mėgindama suvokti, kaip mudu pakliuvome į tokią padėtį.

– Klausyk, juk apie pavardę jau šnekėjomės. Leidykloje noriu pasilikti mergautinę pavardę ir bent šiek tiek nuo tavęs atsiriboti, bet… tik čia, leidykloje. Štai ir viskas. Pats žinai: visi mano, kad šį darbą gavau tavo dėka, nors iš tiesų…

Kristianas išplečia akis ir aš nukandu žodį. Ak, ne… šį darbą tikrai gavau tik jo dėka?

– Tikrai nori žinoti, kodėl buvai priimta į šį darbą, Anastazija?

Anastazija? Mėšlas…

– Ką? Ką nori tuo pasakyti?

Kristianas pasirango ant kėdės tarsi kaupdamasis svarbiam žingsniui. Ar aš noriu žinoti?

– Leidyklos vadovybė leido tau laikinai eiti Haido pareigas. Jie nenorėjo švaistyti lėšų ir samdyti leidybos patirties turinčio specialisto, nes vyko leidyklos pirkimo procedūros. Jie nenutuokė, ką naujas savininkas darys su leidykla, tad pasielgė labai išmintingai nesamdydami papildomos brangios darbo jėgos. Haido darbą jie atidavė tau, kad tvarkytum visus reikalus, kol naujasis savininkas, – Kristianas trumpai patyli, jo lūpos krusteli nuo pašaipios šypsenos, – būtent aš, perims vadovavimą.

Po perkūnais!

– Ką nori tuo pasakyti?!

Vadinasi, tas pareigas gavau jo dėka. Mėšlas! Aš priblokšta.

Matydamas mano nerimą, Kristianas nusišypso ir papurto galvą.

– Nusiramink. Tu puikiai tvarkeisi. Pasirodei labai gerai.

Jo balse išgirstu šiokį tokį pasididžiavimą ir nedaug trūksta, kad pravirkčiau.

– Ak… – sumurmu sutrikusi, šis įvertinimas apsuko man galvą.

Atsisėdusi tiesiai ir atsirėmusi į kėdės atlošą, išsižiojusi įsispoksau į jį. Kristianas vėl pasimuisto.

– Nenoriu tavęs dusinti, Ana. Nenoriu laikyti auksiniame narvelyje. Na… – jis vėl nutyla, veidas apsiniaukia. – Bent jau racionaliai mąstanti mano asmenybės dalis to nenori.

Kristianas susimąstęs pirštais persibraukia per smakrą regzdamas kažkokį planą.

Ak, ką jis dabar sugalvojo? Staiga, tarsi patyręs nušvitimą, Kristianas pakelia į mane akis.

– Taigi, atvažiavau čia ne tik drausminti savo žmonos paklydėlės, – sako jis prisimerkęs, – bet ir pasitarti, ką man toliau daryti su šia leidykla.

Žmona paklydėlė! Aš ne paklydėlė ir ne jam priklausantis turtas! Vėl rūsčiai žvilgteliu į jį ir grėsmė pravirkti dingsta.

– Na, ir kokie tavo planai? – mėgdžiodama Kristianą pakreipiu galvą, bet kad ir kaip tramdausi, žodžiai nuskamba truputį pašaipiai.

Jis krusteli lūpas lyg mėgindamas sulaikyti šypseną. Oho, jo nuotaika vėl pasikeitė! Kaip man spėti koja kojon su paslaptinguoju ponu?

– Ketinu pakeisti leidyklos pavadinimą. Nuo šiol ji vadinsis Grėj leidykla.

Po galais…

– Be to, per metus tapsi jos savininke.

Aš vėl išsižioju iš nuostabos, tik šį kartą plačiau.

– Tai mano vestuvinė dovana tau.

Susičiaupiu, tada vėl išsižioju mėgindama suregzti kokį nors žodį, bet galvoje tuščia.

– Todėl man reikia žinoti, ar turėčiau leidyklą pavadinti Stil leidykla?

Jis kalba rimtai. Po velnių…

– Kristianai, – sušnabždu, kai man tarp smegenų ir kalbos padargų vėl atsiranda ryšys. – Jau padovanojai man rankinį laikrodį… Aš negaliu turėti verslo.

Pakreipęs galvą, Kristianas priekabiai suraukia kaktą.

– Aš savo verslą pradėjau sulaukęs dvidešimt vienų.

– Bet tu esi… tu. Kontrolės maniakas, vunderkindas ir stebukladaris. Viešpatie, Kristianai, prieš mesdamas universitetą Harvarde studijavai ekonomiką. Tu bent jau turi šiokių tokių žinių. O aš trejus metus ne visą darbo dieną pardavinėjau dažus ir kabelius, dėl Dievo meilės! Aš nemačiusi pasaulio ir, galima sakyti, esu visiška neišmanėlė! – tiradą baigiu vis labiau keldama balsą, kalbėdama vis greičiau ir garsiau.

– Bet taip pat esi daugiausia knygų perskaitęs žmogus iš visų, kuriuos pažįstu, – rimtai paprieštarauja Kristianas. – Tu vertini gerą knygą. Net kai išvykome medaus mėnesio, negalėjai pamiršti darbo. Kiek rankraščių perskaitei? Keturis?

– Penkis, – sušnabždu.

– Ir parašei visų recenzijas. Esi labai protinga moteris, Anastazija. Neabejoju, kad tau pavyks.

– Gal išprotėjai?

– Taip, dėl tavęs, – sušnabžda jis.

Prunkšteliu – kitaip reaguoti tiesiog negaliu. Kristianas prisimerkia.

– Tapsi pajuokos objektu. Verslininku, nupirkusiu leidyklą moterytei, kuri baigusi studijas visu etatu dirbo vos kelis mėnesius.

– Manai, man rūpi, ką žmonės mano? Be to, nedirbsi visiškai viena.

Įsistebeiliju į Kristianą. Šį kartą jis tikrai išprotėjo.

– Kristianai, aš…

Pasiremiu galvą rankomis, mane užplūsta jausmai, kurių negaliu suvaldyti. Gal jis kuoktelėjo? Kažkur tamsiose gelmėse staiga randasi visiškai nederamas poreikis juoktis. Kai vėl pažvelgiu į Kristianą, jis žiūri į mane išpūtęs akis.

– Ar jus kas nors pralinksmino, panele Stil?

– Taip. Tu.

Apstulbęs, bet ir pralinksmėjęs, jis dar labiau išplečia akis.

– Juokiesi iš savo vyro? Tai niekada nesibaigia geruoju. Be to, kramtai lūpą.

Jo žvilgsnis apsiniaukia… iš geismo. Ak, ne, šis žvilgsnis man pažįstamas. Aistringas, gundantis, gašlus… Ne, ne, ne! Tik ne čia.

– Net negalvok apie tai, – įspėju jį neslėpdama nerimo.

– Apie ką, Anastazija?

– Pažįstu tą žvilgsnį. Mes darbe…

Palinkęs į priekį, Kristianas siurbte įsisiurbia į mane savo alkanomis lydyto plieno spalvos akimis. Po perkūnais! Nejučiomis nuryju seilę.

– Esame mažame kabinete, kur nebloga garso izoliacija, o durys rakinamos, – sušnabžda jis.

– Tai baisi moralinė niekšybė, – sakau aiškiai tardama kiekvieną žodį.

– Ne, jei tai darai su savo vyru.

– Su savo viršininko viršininko viršininku, – sušnypščiu.

– Tu mano žmona.

– Kristianai, ne. Kalbu rimtai. Šįvakar galėsi išdulkinti mane septyniais pikantiškiausiais būdais. Bet ne dabar. Ne čia!

Jis sumirksi ir vėl prisimerkia. Paskui visiškai netikėtai nusijuokia.

– Septyniais pikantiškiausiais būdais? – susidomėjęs kilsteli antakį. – Gal ir priimsiu jūsų siūlymą, panele Stil.

– Ak, liaukis vadinęs mane panele Stil! – atšaunu ir kumščiu trinkteliu į stalą išgąsdindama Kristianą ir išsigąsdama pati. – Dėl Dievo meilės, Kristianai. Jei tau taip svarbu, pasikeisiu tą pavardę!

Iš nuostabos jis išsižioja, garsiai ir giliai įkvepia. O tada jo veide nušvinta spindulinga, plati, džiaugsminga šypsena. Oho…

– Gerai.

Kristianas suploja rankomis ir staiga atsistoja.

Kas dabar bus?

– Misija įvykdyta. O dabar manęs laukia darbas. Todėl atsiprašysiu, ponia Grėj…

Ak, šis vyras tiesiog nepakenčiamas!

– Bet…

– Koks dar „bet“, ponia Grėj?

Susmunku biuro kėdėje kaip maišas.

– Nieko. Eik.

– Kaip tik ir ketinau eiti. Iki pasimatymo vakare. Nekantriai lauksiu, kada galėsiu išmėginti septynis pikantiškiausius būdus.

Rūsčiai į jį dėbteliu.

– Beje, netrukus turėsiu dalyvauti daugybėje mano verslui naudingų visuomeninių renginių ir norėčiau, kad vyktum drauge.

Įsistebeiliju į Kristianą. Gal jau eitum?

– Liepsiu Andrėjai paskambinti Hanai ir ji pažymės tas datas tavo darbo kalendoriuje. Tau būtina susipažinti su keliais žmonėmis. Nuo šiandien turėtum įpareigoti Haną planuoti tavo darbotvarkę.

– Gerai, – burbteliu visiškai suglumusi ir sukrėsta.

Priėjęs prie stalo, Kristianas pasilenkia į priekį. Ko dar? Nuo hipnotizuojamo jo žvilgsnio sustingstu.

– Ponia Grėj, man patinka tvarkyti su jumis verslo reikalus, – sako Kristianas dar labiau lenkdamasis, aš tebesėdžiu paralyžiuota, o tada jis atsargiai ir švelniai pakšteli man į lūpas. – Iki, mažyte, – sumurma.

Tada staiga atsitiesia, pamerkia man akį ir išeina.

Padedu galvą ant darbo stalo jausdamasi taip, tarsi mane būtų pervažiavęs prekinis traukinys – prekinis traukinys, kuris iš tiesų yra mano mylimas vyras. Jis, be abejonės, yra labiausiai erzinantis, labiausiai siutinantis ir labiausiai prieštaravimų kankinamas žmogus visame pasaulyje. Pakeliu galvą, atsisėdu tiesiai ir energingai pasitrinu akis. Ir ką gi aš vos prieš akimirką sutikau padaryti? Na, gerai, Ana Grėj, vadovaujanti SIP… tai yra Grėj leidyklai… Tas vyras kuoktelėjo. Kažkas pasibeldžia ir į kabinetą galvą kyšteli Hana.

– Ar viskas gerai? – klausia.

Spoksau į ją netardama nė žodžio. Ji suraukia kaktą.

– Žinau, kad nemėgsti patikėti man šio darbo, bet… gal išvirti arbatos?

Linkteliu.

– „Twinings English Breakfast“, silpnos ir juodos?

Linkteliu.

– Tuoj atnešiu, Ana.

Nieko nematydama, vis dar sukrėsta spoksau į kompiuterio ekraną. Ir kaip man jam paaiškinti, kad suprastų? Elektroniniu laišku!

Siuntėjas: Anastazija Stil

Tema: AŠ – NE TURTAS!

Data: 2011 m. rugpjūčio 22 d. 14:23

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

kitą kartą sumanęs su manimi pasimatyti dėl susitikimo susitarkite iš anksto, kad būčiau įspėta ir nusiteikusi ištverti jūsų nesubrendėliškas, valdingas didybės manijos apraiškas.

Jūsų

Anastazija Grėj (prašyčiau atkreipti dėmesį į pakeistą pavardę),

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Septyni pikantiškiausi būdai

Data: 2011 m. rugpjūčio 22 d. 14:34

Gavėjas: Anastazija Stil

Brangioji mano ponia Grėj (pabrėžiu – mano!),

kaip galėčiau pasiteisinti? Važiavau pro šalį…

Ne, tu esi ne man priklausantis turtas, o mano mylima žmona.

Kaip visada, pralinksminai.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius – valdingas ir apimtas didybės manijos.

Kristianas mėgina juokauti, bet aš tam nenusiteikusi. Sunkiai atsidususi, grįžtu prie susikaupusios korespondencijos.

KAI VAKARE ĮLIPU Į AUTOMOBILĮ, Kristianas tyli.

– Sveikas, – sumurmu.

– Labas, – atsako jis, budrus ir įsitempęs, koks ir turėtų būti.

– Aš šiandien dar kam nors sugadinai darbo dieną? – apsimestinai meiliai klausiu.

Jo veide šmėsteli vos pastebima šypsena.

– Tik Flinui.

Ak…

– Kai kitą kartą pas jį važiuosi, duosiu tau sąrašą, kokios temos mano pageidavimu turėtų būti aptartos, – suniurnu.

– Jūs, rodos, prastai nusiteikusi, ponia Grėj.

Įbedu žvilgsnį į Rajano ir Sojerio nugaras. Kristianas šalia manęs krusteli.

– Liaukis, – tyliai sako ir paima mane už rankos.

Visą popietę, per kurią turėjau sukaupti dėmesį į darbą, sukau galvą, ką jam pasakysiu. Ir kas valandą krūtinėje tvenkėsi vis daugiau pykčio. Man jau nusibodo pasipūtėliškas, aikštingas ir, atvirai sakant, vaikiškas Kristiano elgesys. Ištraukiu ranką – ir aš moku būti aikštinga ir pasipūtusi kaip maža mergaitė.

– Pyksti ant manęs? – sušnabžda jis.

– Taip, – sušnypščiu.

Tarsi saugodamasi sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir įsistebeiliju pro langą. Kristianas vėl sujuda, bet susilaikau į jį neatsisukusi. Pati nesuprantu, kodėl taip pykstu ant jo, bet… pykstu. Siuste siuntu.

Vos sustojame prie Eskalos, numoju ranka į visas elgesio normas ir, pasiėmusi portfelį, iššoku iš mašinos. Tada sparčiai nužingsniuoju į pastatą nesidairydama, kas seka iš paskos. Rajanas neria į vestibiulį paskui mane ir puola iškviesti lifto.

– Kas yra? – pasivijusi jį piktai drebiu.

Jam nurausta skruostai.

– Atleiskite, ponia, – sumurma jis.

Ateina Kristianas ir sustojęs šalia manęs laukia lifto, o Rajanas taktiškai pasitraukia.

– Vadinasi, siunti ne vien ant manęs? – ramiai pasiteirauja Kristianas.

Pakėlusi akis perveriu jį rūsčiu žvilgsniu, bet įžiūriu vos pastebimą šypsenėlę.

– Juokiesi iš manęs? – suirzusi prisimerkiu.

– Niekaip nedrįsčiau, – sako jis keldamas rankas, tarsi grasinčiau nutaikiusi šautuvo vamzdį jam į krūtinę. Jis vilki tamsiai mėlyną kostiumą, atrodo žvalus ir švarutėlis, pernelyg ilgais, gundančiais plaukais ir nekaltu veidu.

– Tau reikia apsikirpti, – sumurmu ir, nusisukusi nuo Kristiano, žengiu į lifto kabiną.

– Šit kaip? – nusistebi jis braukdamasis plaukus nuo kaktos ir įeina paskui mane.

– Taip.

Įvedu į pultą mūsų apartamentų saugos kodą.

– Vadinasi, dabar jau šneki su manimi?

– Truputį.

– Dėl ko būtent taip ant manęs supykai? Man reikia bent užuominos… – mane prakalbinti atsargiai mėgina Kristianas.

Atsisukusi įsispoksau į jį.

– Nejau nenumanai? Būdamas protingas turėtum numanyti. Netikiu, kad esi toks bukas.

Sunerimęs Kristianas ima trauktis.

– Tu tikrai įsiutusi. Maniau, viską išsiaiškinome tavo darbo kabinete, – suglumęs sumurma jis.

– Kristianai, tiesiog neapsikentusi paklusau aikštingiems tavo reikalavimams. Tik tiek.

Lifto durys atsidaro ir aš šaunu iš kabinos lyg akis išdegusi. Koridoriuje stovi Teiloras. Kai lekiu pro jį, žingteli atatupstas ir paskubomis užčiaupia burną.

– Labas, Teilorai, – burbteliu.

– Ponia Grėj… – tyliai atsako jis.

Palikusi portfelį vestibiulyje, pasuku į didžiąją svetainę. Ponia Džouns triūsia prie viryklės.

– Labas vakaras, ponia Grėj.

– Labas, ponia Džouns, – sumurmu.

Einu tiesiai prie šaldytuvo ir išsiimu butelį baltojo vyno. Atėjęs į virtuvę, Kristianas akylai stebi mane, imančią iš spintelės taurę. Jis nusivelka švarką ir atsainiai numeta jį ant virtuvinės spintelės.

– Nori išgerti? – apsimestinai maloniai klausiu.

– Ačiū, ne, – sako jis nenuleisdamas nuo manęs akių.

Staiga suprantu, kad Kristianas jaučiasi bejėgis. Kad nežino, kaip su manimi elgtis. Viena vertus, tai juokinga, kita vertus, graudu. Po galais, man tas pats! Po mudviejų susitikimo šią popietę net ir labai stengdamasi negaliu pajusti jam gailesčio. Jis neskubėdamas nusiriša kaklaraištį ir atsisega viršutinę marškinių sagą. Įsipilu didelę taurę baltojo „Sauvignon“ vyno, o Kristianas persibraukia ranka per plaukus. Kai atsisuku, ponios Džouns virtuvėje jau nėra. Mėšlas! Ji buvo mano gyvasis skydas. Godžiai gurkšteliu vyno. Mmm… Koks skanus…

– Liaukis, – sušnabžda Kristianas.

Jis žengia du žingsnius ir sustoja prieš mane. Švelniai užkiša plaukų sruogą už ausies, pirštų galais paglosto ausies spenelį ir man per visą kūną nusirita virpulys. Ar to man visą dieną ir trūko? Jo prisilietimo? Papurtau galvą, todėl Kristianas turi paleisti ausį, ir pakeliu į jį akis.

– Kalbėk su manim, – tyliai paprašo jis.

– Kam? Vis tiek manęs nesiklausai.

– Klausausi. Esi viena iš nedaugelio, kurių klausausi.

Vėl gurkšteliu vyno.

– Pyksti dėl pavardės?

– Ir taip, ir ne. Man pikta dėl to, kaip elgeisi, kai tau paprieštaravau, – rūsčiai dėbteliu į Kristianą tikėdamasi, kad jis supyks.

Jis suraukia kaktą.

– Ana, juk žinai, kad turiu… problemų. Man nelengva numoti ranka į klausimus, susijusius su tavimi. Juk žinai.

– Bet aš nesu nei maža mergaitė, nei tavo turtas.

– Žinau, – atsidūsta jis.

– Tai liaukis elgtis su manimi taip, lyg tokia būčiau, – maldaujamai sušnabždu.

Pirštų viršumi jis perbraukia man per skruostą, o nykščio galu – per apatinę lūpą.

– Neširsk. Tu man tokia brangi. Kaip neįkainojamas turtas, kaip vaikas, – sušnabžda Kristianas, o jo veidas ir niūrus, ir pagarbus.

Jo žodžiai patraukia mano dėmesį. Kaip vaikas. Brangi kaip vaikas… Vaikas jam būtų didelė vertybė!

– Bet aš – nei neįkainojamas turtas, nei vaikas, Kristianai. Aš tavo žmona. Jei įsižeidei, kad ketinu pasilikti mergautinę pavardę, reikėjo taip ir pasakyti.

– Įsižeidžiau? Aš? – smarkiai susiraukia jis, ir man aišku, kad mintyse svarsto tokią galimybę. Paskui, vis dar suraukęs kaktą, nuleidžia pečius ir žvilgteli į rankinį laikrodį. – Po mažiau nei valandos atvažiuos architektė. Mums derėtų pavalgyti.

„Ak, ne“, – paniurusi pagalvoju. Jis neatsakė į mano klausimą, o dabar man dar teks stoti akis į akį su Džija Mateo. Ir taip nevykusi diena bus galutinai sugadinta. Rūsčiai žvilgteliu į Kristianą.

– Šio pokalbio dar nebaigėme, – sumurmu.

– Apie ką čia dar kalbėtis?

– Galėtum leidyklą parduoti.

Kristianas prunkšteli.

– Parduoti?!

– Taip.

– Manai, šiandienėje rinkoje atsirastų pirkėjas?

– Kiek ji tau kainavo?

– Palyginti nebrangiai, – atsargiai ištaria jis norėdamas išsisukti nuo atsakymo.

– O jei leidykla žlugs?

Jis atsainiai šypteli.

– Išgyvensim. Bet aš neleisiu jai žlugti, Anastazija. Bent jau tol, kol joje dirbi.

– O jei išeisiu?

– Ir ką veiksi?

– Nežinau. Dirbsiu ką nors kita.

– Jau sakei, kad tai tavo svajonių darbas. Ir atleisk man, jei klystu, bet pažadėjau Dievui, pastoriui Volšui ir visiems į ceremoniją susirinkusiems mūsų artimiausiems ir brangiausiems žmonėms mylėti tave, padėti puoselėti tavo viltis ir svajones ir rūpintis, kad su manimi būtum saugi.

– Kartodamas santuokos įžadus elgiesi nesąžiningai.

– Jei kalbėsime apie santykius su tavimi, niekada ir nežadėjau elgtis sąžiningai. Be to, – priduria Kristianas, – santuokos įžadus tu pirma panaudojai kaip ginklą prieš mane.

Susiraukiu. Tai tiesa.

– Anastazija, jei vis dar ant manęs siunti, tą pyktį galėsi išlieti vėliau, lovoje, – staiga sako jis kimiu, viliojančiu balsu, o akys spindi.

Ką? Lovoje? Kaip?

Pamatęs mano veidą, Kristianas atlaidžiai šypteli. Gal tikisi, kad jį surišiu? Po perkūnais!

– Septyni pikantiškiausi būdai… – sušnabžda jis. – Nekantriai laukiu.

Pala!

– Geile! – staiga šūkteli Kristianas ir po kelių sekundžių pasirodo ponia Džouns.

Kur ji buvo? Teiloro kabinete? Gal slapta klausėsi? Ak…

– Klausau, pone Grėjau…

– Jei galima, norėtume vakarieniauti.

– Žinoma, sere.

Kristianas nepaleidžia manęs iš akių. Budriai seka kiekvieną krustelėjimą, lyg būčiau egzotinis gyvūnas, tik ir laukiantis progos sprukti. Išgeriu dar gurkšnelį vyno.

– Manau, vieną taurę išgersiu ir aš, – sako jis ir atsidusęs vėl persibraukia ranka per plaukus.

– NEKETINI SUVALGYTI TO, ką turi lėkštėje?

– Ne.

Nuleidžiu akis į vos paliestą porciją juostinių makaronų, kad nematyčiau vis labiau niūrančio Kristiano veido. Jam dar nespėjus nieko pasakyti, atsistoju ir paimu mūsų lėkštes nuo valgomojo stalo.

– Tuoj atvažiuos Džija, – sumurmu.

Užsirūstinęs Kristianas vypteli, bet neprataria nė žodžio.

– Aš paimsiu lėkštes, ponia Grėj, – man įėjus į virtuvę, sako ponia Džouns.

– Ačiū.

– Jums nepatiko? – susirūpinusi klausia ji.

– Makaronai skanūs. Tiesiog nenoriu valgyti.

Vos pastebimai ir užjaučiamai man šyptelėjusi, ji nusisuka ištuštinti mano lėkštės ir sudėti indų į indaplovę.

– Turiu dar kai kam paskambinti, – pareiškia Kristianas ir, įdėmiai mane nužvelgęs, nueina į darbo kambarį.

Lengviau atsidususi patraukiu į miegamąjį. Per vakarienę jaučiausi labai nejaukiai. Vis dar pykstu ant Kristiano, o jis, rodos, nemano padaręs ką nors blogo. „O gal ir nepadarė?“ – mano pasąmonė kilsteli antakį ir maloniai pažvelgia į mane per akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų. Ne, vis dėlto padarė. Jis dar labiau apsunkino man darbą leidykloje. Nepalaukė, kol šį reikalą galėsime aptarti namie, kur mažiau pašalinių akių. Kaip jaustųsi jis, jei įsiveržčiau į jo biurą ir imčiau įsakmiai žerti nurodymus? Negana to, jis dar nori perduoti man SIP leidyklos vairą! Po galais, ar galėčiau vadovauti leidyklai? Juk apie verslą, galima sakyti, nieko neišmanau.

Mano žvilgsnis nukrypsta į Siatlo dangoraižius, užlietus tviskančios, rausvos besileidžiančios saulės šviesos. Kaip visada, tarp mudviejų kilusius ginčus jis nori išspręsti miegamajame… hm… vestibiulyje… televizoriaus kambaryje… virtuvėje, ant spintelės… Gana! Su juo viskas galų gale baigiasi seksu. Seksas Kristianui yra priemonė visoms problemoms spręsti.

Įeinu į vonios kambarį ir rūsčiai dėbteliu į savo atspindį veidrodyje. Nelengva grįžti į tikrovę. Kai buvome užsidarę savo burbule, į tai, kas mudu skiria, pavykdavo nekreipti dėmesio, nes buvome nepaprastai arti vienas kito. O dabar? Trumpai prisimenu savo vestuves ir tą dieną mane apnikusias abejones – „Vesti paskubėsi…“ Ne, neturėčiau taip galvoti. Tekėdama už jo žinojau, kad Kristianas turi savo penkiasdešimt atspalvių. Tiesiog privalau laikytis ir pasistengti viską su juo išsiaiškinti.

Atidžiai įsižiūriu į save veidrodyje. Atrodau išblyškusi, negana to, dabar dar turiu stoti akis į akį su ta moterimi.

Segiu pilką siaurą sijoną ir vilkiu berankovę palaidinukę. Ir gerai! Mano vidinė dievaitė išsitraukia buteliuką nepadoriai ryškiai raudono nagų lako. Atsisegu dvi viršutines sagas, kad šiek tiek matytųsi tarpas tarp krūtų. Nusiprausiu veidą, rūpestingai iš naujo pasidarau makiažą, blakstienoms ir antakiams dažų sunaudoju daugiau nei įprastai, o lūpas ne tik pasidažau, bet ir pasitepu blizgiu. Pasilenkusi energingai nuo šaknų iki pat galiukų iššukuoju plaukus. Kai atsitiesiu, plaukai atrodo tarsi kaštoninis debesis, besileidžiantis ant pečių ir krūtų. Sruogas prie smilkinių dailiai užsikišu už ausų ir, palikusi batelius žema pakulne, einu pasiieškoti aukštakulnių.

Didžiojoje svetainėje Kristianą randu išvyniojusį namo projektus ant valgomojo stalo. Be to, per garso kolonėles sklinda jo įjungta muzika. Sustoju kaip įbesta.

– Ponia Grėj… – maloniai sako jis, klausiamai į mane žvelgdamas.

– Koks čia kūrinys? – pasiteirauju.

Muzika nuostabiai graži.

– Forė Requiem. Atrodai pasikeitusi… – susimąstęs sako Kristianas.

– Ak… Niekad negirdėjau.

– Ji labai ramina ir padeda atsipalaiduoti, – paaiškina jis kilstelėdamas antakį. – Ką padarei plaukams?

– Iššukavau, – sumurmu.

Mano dėmesį patraukia pagavūs balsai. Namo projektus palikęs ant stalo, Kristianas lėtai, žengdamas muzikos ritmu, prieina prie manęs.

– Gal pašoktum su manimi? – pakviečia.

– Pagal šią muziką? Juk čia Requiem! – apstulbusi šūkteliu.

– Taip.

Jis trūkteli mane, apkabina ir suspaudžia glėbyje, įbeda nosį į plaukus ir pamažu ima sūpuotis į šonus. Nuo jo sklinda dangiškas Kristiano aromatas…

Ak… Kaip man jo trūko… Apkabinu Kristianą iš paskutiniųjų mėgindama sutramdyti ašaras. Kodėl mane taip siutini?

– Nemėgstu su tavimi pyktis, – sušnabžda jis.

– Tai liaukis elgtis kaip šiknius.

Jis trumpai nusijuokia, nuo šio patrauklaus garso suvirpa jo krūtinė. Kristianas apglėbia mane tvirčiau.

– Šiknius?

– Gerai, tebūnie „asilas“.

– Man labiau patinka „šiknius“11.

– Taip ir turėtų būti. Šis žodis tau labiau tinka.

Vėl nusijuokęs, Kristianas pabučiuoja man į viršugalvį.

– Kodėl Requiem? – sumurmu vis dar truputį sutrikusi, kad šokame pagal šią muziką.

Jis gūžteli.

– Tai tiesiog puikus muzikos kūrinys, Ana.

Tarpduryje sustojęs Teiloras taktiškai kosteli ir Kristianas mane paleidžia.

– Atvyko panelė Mateo, – praneša jis.

Ak, kaip džiugu!

– Atveskite ją čia, – sako Kristianas.

Jis paima mane už rankos ir tuo metu į svetainę įžengia panelė Džija Mateo.

10 Originale neišverčiamas žodžių žaismas: angl. trumpinys sub reiškia ir „nuolankioji“, ir „suvožtinis“.

11 Originale neišverčiamas žodžių žaismas: angl. arse („šiknius“) ir ass („asilas“) tariami vienodai.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Džija Mateo graži moteris – aukšta, graži moteris. Trumpi, šviesūs, kaip dabar madinga, tobulai pakirpti ir pagarbanoti plaukai ant jos galvos atrodo tarsi įmantri karūna. Ji vilki šviesiai pilką kostiumėlį. Plačios kelnės ir prigludęs švarkelis paryškina gundančias kūno linijas. Jos drabužiai atrodo brangūs. Ant kaklo tviska deimantas, derantis su vieno karato deimantiniais auskarais, puošiančiais ausis. Džija gerai pasirūpinusi savo išvaizda: ji viena iš tų, kurios užaugo neskursdamos ir gavo tinkamą auklėjimą, nors išsiauklėjimo šį vakarą jai, rodos, trūksta. Mat jos šviesiai pilkos palaidinės apykaklė per daug atsagstyta. Kaip ir maniškė. Nuraustu.

– Kristianai… Ana…

Ji plačiai nusišypso parodydama tobulai baltus dantis, tada ištiesia manikiūro padailintą plaštaką pasisveikinti ir pirmiausia paspaudžia ranką Kristianui, paskui man. Tai reiškia, jog turiu paleisti Kristiano ranką, kad pasisveikinčiau su Džija. Ji šiek tiek žemesnė už Kristianą, bet, žinoma, avi aukštakulnius…

– Džija… – mandagiai nusišypso Kristianas.

Aš irgi nusišypsau, bet labai jau santūriai.

– Po medaus mėnesio abu puikiai atrodote, – nesutrikusi sako ji, verte verdama Kristianą rudomis akimis, truputį nuleidusi ilgas, tušu pajuodintas blakstienas.

Kristianas viena ranka apglėbia mane ir prisitraukia arčiau.

– Ačiū. Nuostabiai praleidome laiką.

Jis nustebina mane, lūpomis liestelėdamas man smilkinį.

Matai… jis priklauso man. Jis erzina, siutina, bet yra… mano. Plačiai nusišypsau. Šią akimirką tikrai tave myliu, Kristianai Grėjau. Ranka apsiveju jam juosmenį, įkišu plaštaką į užpakalinę kelnių kišenę ir suėmusi spusteliu sėdmenį. Džija mums blankiai šypteli.

– Ar spėjote peržiūrėti projektą?

– Taip, – sumurmu.

Pakeliu akis į Kristianą, o jis, žvelgdamas į mane, nusišypso ir tarsi stebėdamasis pašaipiai kilsteli antakį. Tik… kas gi jį nustebino? Mano elgesys su Džija ar tai, kad gnybtelėjau jam užpakalį?

– Prašom, – pakviečia Kristianas, – planai čia.

Jis mosteli į valgomąjį stalą. Paėmęs už rankos, nusiveda mane tenai, o Džija atseka mudviem iš paskos. Pagaliau prisimenu geras manieras.

– Gal norėtumėte ko nors išgerti? – klausiu. – Gal taurę vyno?

– Mielai, būtų puiku, – atsako Džija. – Sauso baltojo vyno, jei turite.

Mėšlas! „Sauvignon blanc“ sausas vynas ar ne? Nenoriai palikusi savo vyrą vieną, einu į virtuvę. Girdžiu, kad Kristianas išjungia muziką.

– Ar ir tu dar norėsi vyno, Kristianai? – paklausiu.

– Taip, mažyte, – šypsodamasis man meiliai atsako jis.

Oho! Kartais jis gali būti toks lipšnus, kad net silpna darosi, o kartais – toks erzinantis…

Darydama virtuvinės spintelės dureles puikiai žinau, kad Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių, ir mane apima keistas ir šiurpus jausmas, jog mudu su Kristianu vaidiname spektaklį, drauge žaidžiame kažkokį žaidimą, tik šį kartą esame vieningi ir stojame į kovą su panele Mateo. Ar Kristianas mato, kad jis patinka architektei ir kad ji nė nesistengia to slėpti? Supratusi, kad savo elgesiu jis galbūt mėgina mane nuraminti, staiga pajuntu šiokį tokį pasitenkinimą. O gal Kristianas tiesiog siunčia šiai moteriai aiškų ženklą, kad nėra laisvas?

Jis mano. Taip, kale, mano. Mano vidinė dievaitė, vilkinti gladiatorės kostiumą, visiškai nenusiteikusi juokauti. Slapta šypsodamasi, paimu iš spintelės tris taures, iš šaldytuvo – atkimštą butelį baltojo sauso vyno ir viską sudedu ant pusryčių baro. Džija pasilenkusi virš stalo, o Kristianas stovi šalia jos ir kažką rodo projektuose.

– Man rodos, Ana norėjo kažką pasakyti apie stiklo sieną, bet apskritai mums abiem jūsų sumanymai patinka.

– Ak, malonu girdėti, – entuziastingai ir su neslepiamu palengvėjimu sako Džija ir tuo pačiu metu žaismingai, bet vos pastebimai mosteli ir pirštais trumpai paliečia jo ranką.

Kristianas akimirksniu sustingsta, bet neišsiduoda. Džija to, rodos, nė nepastebi.

Po velnių, palik jį ramybėje, panelyte. Jam nepatinka būti liečiamam.

Lyg niekur nieko truputį pasitraukęs, kad Džija jo nepasiektų, Kristianas kreipiasi į mane:

– Mus jau ima kankinti troškulys.

– Ateinu.

Taip, Kristianas tikrai žaidžia. Džijos draugijoje jam nejauku. Kodėl anksčiau to nepastebėjau? Štai kodėl jos nemėgstu. Prie išskirtinės moterų reakcijos jis pripratęs. Gana dažnai matau jas taip elgiantis ir paprastai Kristianas visiškai nekreipia į tai dėmesio. Bet prisilietimas – visai kas kita. Ką gi, ponia Grėj turi gelbėti savo vyrą.

Paskubomis įpilu vyno, paimu visas tris taures ir skubiai grįžtu prie valgomojo stalo pas savo bėdon patekusį riterį. Paduodu taurę Džijai ir tyčia atsistoju tarp jųdviejų. Džija imdama taurę mandagiai šypteli. Kitą taurę duodu Kristianui ir šis, pralinksmėjęs ir dėkingas, noriai ją paima.

– Į sveikatą, – tarsteli Kristianas mums abiem, bet žiūri tik į mane.

Mudvi su Džija kilstelime taures ir vienu balsu atsakome tą patį. Su malonumu išgeriu gurkšnelį vyno.

– Ana, norėjote kažką pasakyti apie stiklo sieną, tiesa? – kreipiasi į mane Džija.

– Taip. Supraskite mane teisingai: ta siena man patinka. Bet tikėjausi, kad mums pavyks organiškiau įterpti ją į namą. Šiaip ar taip, tas namas man labai patinka toks, koks yra, ir nenoriu jokių esminių pakeitimų.

– Suprantu.

– Norėčiau tik vieno: kad projektas būtų nuosaikus, suprantate… parengtas labiau orientuojantis į jau esamą namą.

Pakeliu akis į Kristianą, kuris susimąstęs žvelgia į mane.

– Jokio esminio renovavimo? – sumurma jis.

– Taip, jokio, – palinksiu galvą tvirtai nusprendusi laikytis savo pozicijos.

– Namas tau patinka toks, koks yra?

– Iš esmės taip. Visada žinojau, kad jam tereikia rūpestingos šeimininko rankos.

Kristiano akys suspinduliuoja šiluma.

Džija žvilgteli į mudu ir jai nurausta skruostai.

– Gerai, – sako ji. – Regis, supratau, ko jūs, Ana, norite. O jei paliktume stiklo sieną, bet už jos įrengtume didesnę dengtą terasą, kaip įprasta Viduržemio jūros šalyse? Toje vietoje jau yra akmenimis grįsta lauko terasa. Galėtume iš tokių pat akmenų padaryti kolonas ir pastatyti jas toliau vieną nuo kitos, kad neužstotų atsiveriančios panoramos. Tada uždengtume stogą iš stiklo lakštų arba čerpių, kokiomis dengtas ir visas namas. Turėtumėte nuo vėjų ir gamtos stichijų apsaugotą valgomąją ir svetainės zoną gryname ore.

Kad ir kaip nemėgstu šios moters, vis dėlto turiu pripažinti… ji puiki architektė.

– Arba, užuot statę dengtą terasą, galėtume į stiklines duris įterpti jūsų pasirinkto atspalvio medžio elementų. Jie taip pat padėtų išlaikyti Viduržemio jūros šalių dvasią, – priduria Džija.

– Kaip žydros langinės Pietų Prancūzijoje, – tyliai sakau Kristianui, atidžiai žvelgiančiam į mane.

Jis gurkšteli vyno ir pabrėžtinai atsainiai gūžteli. Hm… Jam ši mintis nepatinka, bet jis neatmeta mano siūlymo, neužčiaupia manęs ir neverčia jaustis paskutine kvaiša. Viešpatie, šis žmogus kupinas prieštaravimų. Prisimenu vakarykščius jo žodžius: „Noriu, kad tas namas būtų toks, kokio trokšti tu. Darysime viską, kaip tu nori. Jis tavo.“ Kristianas nori, kad būčiau laiminga, nesvarbu, ką darau. Manau, giliai širdyje aš tai jaučiu. Tik… Staiga susigriebiu. „Dabar apie tą ginčą negalvok“, – subaru save. Pasąmonė piktai dėbteli.

Džija žiūri į Kristianą ir laukia, ką jis nuspręs. Matau, kaip išsiplečia jos akys, kaip prasiskiria žvilgančios lūpos. Ji mitriai lyžteli viršutinę lūpą ir išgeria dar gurkšnelį vyno. Pasisukusi į Kristianą regiu, kad jis tebežiūri į mane – visai ne į ją. Taip! Matyt, teks rimčiau pasišnekėti su panele Mateo.

– Ana, ko tu nori? – tyliai klausia Kristianas, aiškiai parodydamas, kad mano nuomonė jam itin svarbi.

– Mintis įrengti dengtą terasą man patinka.

– Ir man.

Atsisuku į Džiją. Ei, panelyte, žiūrėk į mane, o ne į jį. Sprendimus dėl namo rekonstrukcijos priimu aš.

– Būtų gerai pamatyti pakoreguotus brėžinius su didesne terasa ir prie namo derančiomis kolonomis.

Nenoriai atitraukusi godų žvilgsnį nuo mano vyro, Džija atsisuka į mane ir nusišypso. Ar jai atrodo, kad nematau, kas čia vyksta?

– Žinoma, – ji maloniai man pritaria. – Gal turite dar kokių nors klausimų?

Kitų, nesusijusių su tuo, kaip drįsti žvilgsniu dulkintis su mano vyru?

– Kristianas nori pataisyti šeimininkų miegamojo projektą, – sumurmu.

Nuo didžiųjų durų svetainės gale atsklinda diskretiškas kostelėjimas. Visi atsisukame ir pamatome tarpduryje stovintį Teilorą.

– Kas yra, Teilorai? – klausia Kristianas.

– Pone Grėjau, man reikia skubiai pasitarti su jumis labai svarbiu klausimu.

Stovėdamas man už nugaros ir uždėjęs rankas ant pečių, Kristianas kreipiasi į Džiją.

– Už šį projektą atsakinga ponia Grėj. Ji turi visišką veiksmų laisvę. Gali daryti, ką tik nori. Visiškai pasitikiu jos nuojauta. Ji labai įžvalgi, – šiuos žodžius Kristianas ištaria šiek tiek kitaip. Išgirstu pasididžiavimą ir slaptą perspėjimą. Ar tas perspėjimas skirtas Džijai?

Jis pasikliauja mano nuojauta? Ak, kaip šis žmogus mane erzina. Šiandien po pietų ta mano nuojauta jam nesutrukdė skaudžiai įžeisti mano jausmų. Suirzusi papurtau galvą, bet mintyse dėkoju, kad šiai viliokei ir, deja, puikiai savo darbą išmanančiai panelei Kristianas aiškiai pasakė, kas čia vadovauja. Paglostau ant peties uždėtą jo ranką.

– Trumpai atsiprašysiu, – sako Kristianas ir, spustelėjęs man pečius, nuseka paskui Teilorą.

Man galvoje šmėsteli mintis, kas gi nutiko.

– Taigi… šeimininkų miegamasis? – nervingai pratęsia pokalbį Džija.

Žiūriu į ją nenuleisdama akių ir laukdama, kol Kristianas su Teiloru išeis iš svetainės ir negalės mūsų girdėti. O tada, sukaupusi visas dvasines jėgas ir prisiminusi, kad pastarąsias penkias valandas kaip reikiant siutau, imu jai viską atvirai kloti:

– Ne veltui nervinatės, Džija, nes kol kas dar neapsisprendėme, ar rengti namo rekonstrukcijos projektą ir toliau patikėsime jums. Bet neabejoju, kad viskas bus gerai, jei tik nekišite nagų prie mano vyro.

Ji išgąstingai aikteli.

– Kitaip jūsų paslaugų bus atsisakyta. Supratote? – pabrėžtinai aiškiai ištariu kiekvieną žodį.

Visiškai suglumusi, Džija kelis kartus sumirksi. Negali patikėti, kad aš taip ir išdrožiau. Pati negaliu tuo patikėti! Bet neatlyžtu ir ramiai žiūriu į vis labiau besiplečiančias rudas jos akis.

Žiūrėk! Žiūrėk! Šio iš proto varančio skvarbaus ir ramaus žvilgsnio išmokau iš Kristiano, kuris moka žiūrėti ramiai kaip niekas kitas. Žinau, kad architektų įmonei, kurioje dirba Džija, pagrindinio Grėjaus gyvenamojo namo renovacija yra prestižinis projektas – įspūdingas laimėjimas kitų puikių laimėjimų galerijoje. Džija negali sau leisti prarasti šio užsakymo. Šią akimirką man visai ne galvoj, kad ji – Elioto bičiulė.

– Ana… Ponia Grėj… Aš… aš atsiprašau. Aš niekada… – nesumodama, ką daugiau pridurti, Džija išrausta.

– Pasakysiu tiesiai. Mano vyras jumis, kaip moterimi, nesidomi.

– Suprantama, – išbalusi kaip drobė sumurma Džija.

– Kaip jau sakiau, aš tik noriu, kad viskas būtų aišku.

– Ponia Grėj, nuoširdžiai atsiprašau, jei pamanėte, kad aš… – ji nutyla ieškodama tinkamų žodžių.

– Puiku. Kol tarp mudviejų nebus nesusipratimų, viskas bus gerai. Dabar paaiškinsiu, kokio norėtume šeimininkų miegamojo, o tada norėčiau išgirsti išsamią ataskaitą apie medžiagas, kurias ketinate naudoti. Kaip žinote, mudviem su Kristianu labai svarbu, kad namas būtų ekologiškas, tad norėčiau jį informuoti, kokios ir iš kur bus atvežtos medžiagos.

– Na… žinoma… – išlemena ji išpūtusi akis ir aiškiai manęs prisibijodama.

Tai pirmas kartas, kai įbauginau žmogų. Mano vidinė dievaitė bėga aplink areną mojuodama šėlstančiai miniai.

Pakėlusi ranką, Džija pasitaiso plaukus išsiduodama, kad nervinasi, ir šis gestas nepraslysta man pro akis.

– Gal pradėkime nuo šeimininkų miegamojo? – nedrąsiai, labai tyliai pasiūlo ji.

Dabar, parodžiusi, kas čia vadovauja, pirmą kartą po susitikimo su Kristianu leidykloje pasijuntu tikrai atsipalaidavusi. Aš galiu. Mano vidinė dievaitė švenčia moralinę, nors ir gana bjauriais metodais pasiektą pergalę.

BEBAIGIANT VISKĄ APTARTI grįžta Kristianas.

– Viskas sutarta? – pasiteirauja.

Apglėbęs mane per juosmenį, jis atsisuka į Džiją.

– Taip, pone Grėjau, – džiugiai, bet nervingai nusišypso Džija. – Po poros dienų turėsiu pakoreguotą namo projektą.

– Puiku. Tu patenkinta? – atvirai klausia jis, meiliai ir įdėmiai žvelgdamas į mane.

Linkteliu ir nežinia kodėl nuraustu.

– Gal aš jau ir eisiu, – vėl pernelyg linksmai pareiškia Džija.

Šį kartą ji pirma paspaudžia ranką man, paskui Kristianui.

– Iki kito karto, Džija, – sumurmu.

– Iki, ponia Grėj. Pone Grėjau…

Didžiosios svetainės tarpduryje vėl išdygsta Teiloras.

– Teiloras jus palydės, – sakau taip garsiai, kad jis girdėtų.

Dar kartą pasitaisiusi šukuoseną, ji apsisuka su visais savo aukštakulniais ir, lydima nė per žingsnį neatsiliekančio Teiloro, išeina iš svetainės.

– Ji staiga pasidarė gerokai santūresnė, – sako Kristianas, klausiamai žvelgdamas į mane.

– Šit kaip? Nepastebėjau, – gūžteliu mėgindama dėtis abejinga. – Ko norėjo Teiloras? – klausiu ir iš smalsumo, ir norėdama nukreipti kalbą.

Susiraukęs Kristianas paleidžia mane ir ima vynioti ant stalo patiestus brėžinius.

– Pasitarti dėl Haido.

– Dėl Haido? – sušnabždu.

– Tau nėra ko jaudintis, Ana, – palikęs brėžinius, Kristianas prisitraukia mane ir apkabina. – Paaiškėjo, kad jis jau kelios savaitės nebuvo užsukęs į savo butą. Tik tiek.

Pabučiavęs į plaukus, jis mane paleidžia ir vėl imasi pradėto darbo.

– Tai ką nusprendei? – pasiteirauja jis ir man iškart paaiškėja, kad nepageidauja būti toliau kamantinėjamas apie Haidą.

– Tik tai, ką buvome aptarę. Manau, tu jai patinki, – tyliai priduriu.

Kristianas prunkšteli.

– Ar tu jai ką nors pasakei? – paklausia ir aš nuraustu.

Iš kur jis žino? Nesumodama, ką sakyti, nudelbiu akis.

– Atvažiavusi ji vadino mudu Kristianu ir Ana, o išeidama – ponu ir ponia Grėjais, – nedraugiškai priduria Kristianas.

– Matyt, netyčia ką nors leptelėjau, – sumurmu.

Kai pakeliu į Kristianą akis, jis meiliai žvelgia į mane, jo kaukė trumpai nuslysta ir jis pasirodo… patenkintas. Paskui jis nudelbia akis, papurto galvą ir jo mina persimaino.

– Ji tik reagavo į tokį veidą, – sako jis truputį nusivylęs, net pasibjaurėjęs.

Ak, Penkiasdešimt, ne!

– Kas yra? – klausia Kristianas, sutrikęs dėl sumišimo mano veide. Nerimaudamas jis plačiai atsimerkia. – Juk nepavyduliauji, ar ne? – išgąstingai klausia.

Nuraudusi nieko jam neatsakau, paskui nudelbiu akis į savo sunertus pirštus. Ar pavyduliauju?

– Ana, panelė Džija – vyrų medžiotoja. Visiškai ne mano skonio. Kaip gali dėl jos pavyduliauti? Ar dėl kurios kitos? Džija manęs visiškai nedomina.

Pakėlusi į Kristianą akis matau, kad jis žiūri į mane, tarsi man būtų išdygusi dar viena galūnė. Jis pirštais persibraukia per plaukus.

– Man rūpi tik tu, Ana, – tyliai priduria. – Ir taip bus visada.

Viešpatie… Vėl pasitraukęs nuo namo projektų, Kristianas prieina prie manęs ir nykščiu bei smiliumi suspaudžia smakrą.

– Kaip gali manyti kitaip? Ar daviau tau bent menkiausią pretekstą manyti, kad galėčiau domėtis kita? – klausia jis, stebeilydamas į mane liepsningomis akimis.

– Ne, nedavei, – sušnabždu. – Tiesiog kvailai elgiuosi. Bet tik šiandien… Tu…

Man krūtinėje susitelkia visi anksčiau ramybės nedavę prieštaringi jausmai. Kaip jam paaiškinti, kokia jaučiuosi sutrikusi? Mane suglumino ir suerzino tai, kaip jis šiandien po pietų elgėsi mano biure. Jis nori, kad likčiau namie, o po minutės jau dovanoja man leidyklą. Kaip man visa tai ištverti?

– O ką tau reiškiu aš?

– Ak, Kristianai… – man ima virpėti apatinė lūpa. – Mėginu priprasti prie šio naujo gyvenimo, kokio niekada neįsivaizdavau gyvensianti. Man viskas buvo paduota ant lėkštutės: darbas, tu – mano gražuolis vyras, kurio niekada… niekada nemaniau taip įsimylėsianti… taip stipriai, taip greitai ir taip… fatališkai, – kad neuždusčiau, giliai įkvepiu, o Kristianas iš nuostabos išsižioja. – Bet tu – tarsi prekinis traukinys, po kuriuo papulti nenoriu, nes tuomet merginos, kurią įsimylėjai, nebeliks. O kas liks? Liks tik beprasmė Anos regimybė, lekianti iš vieno labdaros renginio į kitą, – vėl kiek patyliu karštligiškai ieškodama žodžių, kuriais galėčiau paaiškinti, kaip jaučiuosi. – O dabar nori, kad būčiau leidyklos generalinė direktorė, nors tokių planų niekada gyvenime neturėjau. Aš blaškausi visų šių minčių sūkury ir iš paskutiniųjų stengiuosi susigaudyti. Tu nori, kad būčiau namie. Bet taip pat nori, kad vadovaučiau leidyklai. Tai labai prieštaringi pageidavimai, – pajutusi besitvenkiant ašaras nutylu, kad nepravirkčiau. – Turi leisti man pačiai priimti sprendimus, rizikuoti, daryti klaidas ir iš jų mokytis. Prieš pasileisdama bėgti, turiu išmokti vaikščioti, Kristianai, argi nesupranti? Noriu turėti truputį laisvės. Štai ką man reiškia mano mergautinė pavardė.

Kaip tik tai šią popietę ir norėjau jam pasakyti.

– Jautiesi lyg po traukiniu? – sušnabžda jis.

Linkteliu.

Susijaudinęs Kristianas užsimerkia.

– Aš tik noriu pakloti tau po kojomis visą pasaulį, Ana, noriu duoti tau viską, ko tik įsigeisi. Bet taip pat trokštu apsaugoti tave nuo to pasaulio. Rūpintis, kad būtum saugi. Kita vertus, noriu, kad visi žinotų, jog priklausai man. Kai šiandien gavau tavo elektroninį laišką, mane apėmė panika. Kodėl nesakei, kad leidykloje ketini pasilikti mergautinę pavardę?

Nuraustu. Jis teisus.

– Kai buvome išvykę medaus mėnesio, trumpai apie tai galvojau, bet… nenorėjau sprogdinti mūsų burbulo, o paskui ir pamiršau. Prisiminiau tik vakar vakare. O tada mano dėmesį vėl išblaškė ta istorija su Džeku… Na, pats žinai… Atsiprašau, turėjau tau pasakyti arba aptarti šį reikalą su tavimi, bet vis neradau tinkamos progos.

Skvarbus Kristiano žvilgsnis ima nervinti. Rodos, tarsi nebyliai mėgintų įteigti man, kad elgčiausi taip, kaip nori jis.

– Kodėl tave apėmė panika? – klausiu.

– Tiesiog nenoriu, kad išslystum man iš rankų.

– Dėl Dievo meilės, niekur aš nedingsiu. Kada gi pagaliau ši mintis per nepaprastai kietą kiaušą prasismelks tau į smegenis? Aš… tave… myliu… – ir mosteliu ranka taip, kaip kartais mosteli jis, norėdamas pabrėžti mintį. – Tu man brangesnis… „negu laisvė, šviesa akių ir oras“12.

Kristianas išpučia akis.

– Myli mane kaip duktė? – ir pašaipiai šypteli.

– Ne, – nesusilaikau ir nusijuokiu. – Tiesiog man staiga šovė galvon ši citata.

– Pamišęs karalius Lyras?

– Brangus, brangus pamišęs karalius Lyras, – paglostau Kristianui veidą, o jis pasilenkia arčiau manęs ir užsimerkia. – Ar sutiktum vadintis Kristianu Stilu, kad visi žinotų, jog priklausai man?

Kristianas staiga išplečia akis ir perlieja mane tokiu žvilgsniu, tarsi būčiau pasakiusi, kad Žemė plokščia.

– Priklausau tau? – sumurma jis, apmąstydamas abiejų šių žodžių reikšmę.

– Kad esi mano.

– Tavo… – linkteli jis kartodamas žodžius, kuriuos vos vakar sakėme žaidimų kambaryje. – Taip, sutikčiau. Jei tau tai daug reikštų.

Viešpatie…

– Ar tau tai daug reiškia?

– Taip, – tvirtai atsako jis.

– Gerai.

Padarysiu tai dėl jo. Suteiksiu pasitikėjimo, kurio jam vis dar taip reikia.

– Maniau, jau sutikai.

– Taip, sutikau, bet dabar, kai daugiau apie tai pasišnekėjome, aš laimingesnė priėmusi tokį sprendimą.

– Šit kaip… – nustebęs sumurma Kristianas.

Paskui staiga apdovanoja mane tokia nuostabia, berniokiška, jaunam vyrui derančia šypsena, kad netenku žado. Jis stveria mane, rankomis apsiveja juosmenį ir ima sukti ratu. Klykteliu, prajunku, bet vis tiek nesusigaudau, ar jis tiesiog laimingas, ar jaučia palengvėjimą, ar… ką nors kita?

– Ponia Grėj, ar žinote, kaip man tai svarbu?

– Dabar jau žinau.

Kristianas pasilenkia ir pabučiuoja mane, panardinęs pirštus į plaukus ir laikydamas, kad nejudinčiau galvos.

– Tai reiškia septynis pikantiškiausius būdus, – sumurma prikišęs lūpas prie mano lūpų ir nosimi brūkštelėdamas per nosį.

– Taip manai? – atsilošusi pažvelgiu į Kristianą.

– Man buvo kai kas pažadėta. Siūlymas pateiktas, sandoris patvirtintas, – sušnabžda Kristianas, o jo akys žiba nuo nuodėmingo pasitenkinimo.

– Hm…

Man vis dar sukasi galva mėginant suvokti žaibišką jo nuotaikų kaitą.

– Išsižadi duoto pažado? – truputį sutrikęs klausia Kristianas, jo veide šmėsteli susimąstymas. – Kai ką prisiminiau, – priduria.

Ak, kokią nors iškrypėliško dulkinimosi formą?

– Tai tikrai svarbus reikalas ir jį reikia tvarkyti nedelsiant, – staiga visiškai rimtai paaiškina Kristianas. – Taip, ponia Grėj. Reikalas nepaprastai svarbus.

Pala, jis iš manęs juokiasi…

– Koks reikalas? – sušnabždu.

– Reikia, kad mane apkirptum. Mano plaukai per ilgi ir mano žmonai tai nepatinka.

– Negaliu kirpti tau plaukų!

– Dar ir kaip gali.

Plačiai šypsodamasis, Kristianas papurto galvą ir pernelyg ilgi plaukai užkrenta jam ant akių.

– Na, jei ponia Džouns turi pudingui skirtą dubenėlį… – pašmaikštauju.

Kristianas nusijuokia.

– Gerai, tavo mintis aiški ir puikiai suformuluota. Paprašysiu Franko.

Ne! Frankas dirba pas tą velnio bobą! Gal ir aš galėčiau jį nukirpti. Šiaip ar taip, Rėjui plaukus kirpdavau daugybę metų ir jis niekada nesiskundė.

– Eikš, – sakau stverdama jam už rankos.

Kristianas išpučia akis. Nusivedu jį į mūsų vonios kambarį, tada paleidžiu ranką ir paimu iš kampo baltą medinę kėdę. Pastatau ją prieš kriauklę. Kristianas žiūri į mane su neslepiamu susidomėjimu, nykščius įkišęs į kelnių diržo kilpas, o jo akys patamsėjusios ir geismingos.

– Sėsk, – mosteliu į tuščią kėdę, stengdamasi ir toliau vadovauti.

– Nori ištrinkti man plaukus?

Linkteliu. Nustebęs Kristianas kilsteli antakį ir akimirką man pasirodo, kad ketina trauktis.

– Gerai.

Jis ima neskubėdamas nuo viršutinės sagstytis baltų marškinių sagas. Įgudę, miklūs pirštai slenka nuo sagos prie sagos ir netrukus marškiniai jau atsagstyti.

Viešpatie… Mano vidinė dievaitė nutraukia triumfo žygį aplink areną.

Kristianas ryžtingai ištiesia ranką su užsegtu rankogaliu, tarsi nebyliai liepdamas: „Atsek“, o jo lūpos provokuojamai ir gundomai vypteli.

Ak, rankogalių sąsagos… Paimu už riešo, atsegu vieną – platininę disko formos sąsagą su paprastu kursyvu išgraviruotais jo inicialais, – paskui ir kitą. Baigusi darbą žvilgteliu į Kristianą ir pamatau, kad linksmumą jo veide pakeitė kažkas kita, tai, kas labiau… daug labiau kaitina kraują. Pakėlusi rankas, nutraukiu jam nuo pečių marškinius ir šie nukrenta ant grindų.

– Pasiruošęs? – pašnabždomis klausiu.

– Viskam, ko pageidausi, Ana.

Nuo jo akių mano žvilgsnis nukrypsta prie lūpų. Jos truputį pravertos, kad galėtų giliau įkvėpti. Išraiškingos formos ir nekaltos – Kristiano burna patraukli ir jis gerai žino, kaip ja naudotis. Nejučia palinkstu į priekį norėdama jį pabučiuoti.

– Ne, – sustabdo mane Kristianas uždėdamas rankas ant pečių. – Nereikia. Jei tai padarysi, mano plaukai taip ir liks nekirpti.

Ak!

– O aš to noriu, – priduria jis.

Jo akys plačiai atmerktos ir nežinia kodėl kupinos atviro lūkesčio. Man suspaudžia širdį.

– Kodėl? – sušnabždu.

Jis akimirką pažiūri į mane, tada dar plačiau atsimerkia.

– Nes kirpdama plaukus leisi man pasijusti mylimam.

Man vos nesustoja širdis. Ak, Kristianai, mano Penkiasdešimt… Nė pati nepajuntu, kaip jį apkabinu, pakšteliu į krūtinę ir priglaudžiu skruostą prie tankių krūtinės plaukų.

– Ana. Mano Ana… – sušnabžda Kristianas.

Jis apsiveja mane rankomis ir mudu stovime vonios kambaryje nejudėdami, apsikabinę. Ak, kaip man patinka būti jo glėbyje. Nors jis ir valdingas, didybės manijos apimtas šiknius, bet – mano valdingas, didybės manijos apimtas šiknius, kuriam visą gyvenimą reikės rūpestingos žmonos rankos. Nepaleisdama jo iš glėbio, truputį atšlyju.

– Tikrai nori, kad kirpčiau tau plaukus?

Kristianas linkteli ir droviai nusišypso. Atsakau jam šypsena ir išsivaduoju iš glėbio.

– Jei taip, sėskis, – vėl liepiu.

Jis klusniai atsisėda nugara į kriauklę. Nusiaunu ir paspiriu batelius ten, kur ant vonios kambario grindų guli nukritę marškiniai. Iš dušo kabinos paimu jo „Chanel“ plaukų šampūną. Mudu jį pirkome Prancūzijoje.

– Ar jums patiktų šis šampūnas, sere? – laikau buteliuką suėmusi abiem rankomis, lyg pardavinėdama prekes per komercinę televiziją transliuojamoje laidoje. – Savomis rankomis pargabentas iš Pietų Prancūzijos. Man patinka jo aromatas… Jis kvepia tavimi, – pašnibždomis priduriu, numojusi ranka į televizijos laidų vedėjos kalbos manierą.

– Prašyčiau jį panaudoti, – šypsodamasis sako Kristianas.

Nuo rankšluosčių šildytuvo pačiumpu rankšluostį. Ponia Džouns gerai žino, ką daryti, kad rankšluosčiai būtų pasakiškai purūs.

– Pasilenk į priekį, – įsakau ir Kristianas paklūsta.

Rankšluosčiu apgobusi jam pečius, atsuku abu čiaupus ir prileidžiu į kriauklę šilto vandens.

– Atsilošk.

Ak, kaip man patinka vadovauti. Kristianas atsilošia, bet jis per aukštas. Sėdėdamas pasislenka į priekį, tada atsilošia su visa kėde ir jos atkaltės viršus paliečia kriauklės kraštą. Atstumas idealus. Tada jis atlošia galvą.

Kristianas drąsiai žvelgia į mane nenuleisdamas akių ir aš nusišypsau. Paėmusi vieną stiklinę nuo tualetinio stalelio, panardinu ją į vandenį, prisemiu, o tada išpilu Kristianui ant galvos sušlapindama plaukus. Pasilenkusi virš jo, šį veiksmą pakartoju kelis kartus.

– Nuo jūsų sklinda toks malonus aromatas, ponia Grėj, – sumurma jis ir užsimerkia.

Kol stropiai šlapinu Kristianui plaukus, netrukdoma į jį žiūriu. Po galais… Ar man tai kada nors nusibos? Ilgos tamsios blakstienos suvirpa liesdamos paakių odą, lūpos prasiskiria tiek, kad tarpelis įgauna mažo tamsaus deimanto formą, o jis tyliai pratisai įkvepia. Hm… kaip norėčiau iškišti liežuvį ir…

Netyčia užteškiu jam ant akių vandens. Mėšlas!

– Atsiprašau!

Kristianas čiumpa rankšluosčio kraštą ir juokdamasis nusibraukia nuo akių vandens lašus.

– Palauk, žinau, kad aš šiknius, bet vis tiek manęs neskandink.

Krizendama pasilenkiu ir pakšteliu jam į kaktą.

– Negundyk manęs.

Jis pakelia ranką, uždeda man ant pakaušio, o tada pasislenka taip, kad jo lūpos pasiekia manąsias. Iš pasitenkinimo dusliai niurnėdamas, jis trumpai mane pabučiuoja. Tas niurnesys pažadina man papilvėje giliuosius raumenis. Be galo gundantis garsas. Paleidęs mane, Kristianas vėl klusniai atsilošia ir įsistebeilija laukdamas, ką dabar darysiu. Akimirką jis atrodo pažeidžiamas kaip vaikas. Man nudiegia širdį.

Išspaudžiu sau ant delno šampūno ir ritmingai, sukamaisiais pirštų judesiais įtrinu jam galvą: pirmiausia smilkinius, paskui viršugalvį ir galvos šonus. Kristianas užsimerkia ir vėl tyliai, dusliai sudejuoja.

– Kaip gera, – po kelių akimirkų sako jis ir nuo mano pirštų atsipalaiduoja.

– Taip, išties, – dar kartą pabučiuoju jam į kaktą.

– Man patinka justi, kaip tavo nagai braukia per galvos odą.

Kristianas vis dar užsimerkęs, jo veide – palaimingas pasitenkinimas, pažeidžiamumo nelikę nė ženklo. Dieve mano, kaip pasikeitė jo nuotaika, ir kaip malonu, kad dėl manęs.

– Pakelk galvą, – įsakau ir jis paklūsta.

Hm… O taip įsakinėti nesunku įprasti. Nagais braukydama per odą, imu šampūno putomis trinkti jam pakaušį.

– Atsilošk.

Jis atsilošia ir aš, stikline pildama vandenį, nuplaunu putas. Šį kartą pavyksta nepritėkšti Kristianui į akis vandens.

– Dar kartą? – klausiu.

– Prašyčiau.

Kristianas staiga atsimerkia ir romiai pažvelgia man į akis. Nusišypsau jam.

– Tuoj grįšiu, pone Grėjau.

Nusisuku į kriauklę, kuria paprastai naudojasi Kristianas, ir pripilu ją vandens.

– Skalauti, – paaiškinu pamačiusi klausiamą jo žvilgsnį.

Klausydamasi gilaus ir ritmingo jo alsavimo, dar kartą su šampūnu ištrenku plaukus. Išmuilavusi kelias akimirkas pasigrožiu nuostabiais savo vyro veido bruožais. Negaliu atsispirti. Švelniai paglostau Kristianui skruostą, o jis atsimerkia ir mieguistas pažvelgia į mane truputį kilstelėjęs ilgas blakstienas. Pasilenkusi švelniai ir nekaltai pabučiuoju į lūpas. Jis šypteli, užsimerkia ir visiškai patenkintas giliai atsidūsta.

Ir kas būtų pamanęs, kad po mudviejų ginčo šią popietę jis galėtų taip atsipalaiduoti? Be sekso? Vėl pasilenkiu virš jo.

– Hm… – patenkintas sumurma Kristianas, kai krūtimis brūkšteliu jam per veidą.

Nuslopinusi norą nusimesti drabužius, ištraukiu kriauklės kamštį, kad išbėgtų muiluotas vanduo. Jo rankos susiranda mano klubus, o paskui ir užpakalį.

– Glamonės dirbti man nepadeda, – sumurmu dėdamasi nepatenkinta.

– Nepamiršk, kad aš kurčias, – vis dar užsimerkęs sako Kristianas, jo rankos nuslysta man žemiau sėdmenų, o tada ima slinkti aukštyn keldamos sijoną.

Pliaukšteliu jam per ranką. Man patinka žaisti kirpyklą. Kristianas išsišiepia iki ausų lyg berniukas, tarsi būčiau pagavusi jį darant tai, kas draudžiama ir kuo jis slapta didžiuojasi.

Vėl paėmusi stiklinę, vandenį semiu iš gretimos kriauklės ir stropiai išskalauju muiluotus plaukus. Vis palinkstu virš Kristiano, o jis nepatraukia rankų nuo mano sėdynės ir spaudo ją pirštais, keliauja tai į vieną pusę, tai į kitą, tai aukštyn, tai žemyn… Tai vėl pirmyn ir atgal… Hm… Pasimuistau. Jis dusliai sudejuoja.

– Na, štai. Išskalavau.

– Gerai, – sako Kristianas.

Jis pirštais suspaudžia man sėdmenis, staiga atsisėda tiesiai ir vanduo nuo permirkusių plaukų ima žliaugti jam ant pečių. Jis prisitraukia mane, pasisodina ant kelių, jo plaštakos nuo sėdmenų slysta man nugara aukštyn ir pasiekia sprandą, paskui jis pirštais suima ir suspaudžia smakrą, kad nejudinčiau galvos. Iš netikėtumo aikteliu, o jo lūpos susiranda mano lūpas, aistringas ir stangrus jo liežuvis įslysta man į burną. Panardinusi pirštus į šlapius Kristiano plaukus, suspaudžiu juos ir man dilbiais ima tekėti vanduo; jo bučinys gilėja ir plaukai sudrėkina man veidą. Jo ranka nuo smakro keliauja prie viršutinės mano palaidinukės sagos.

– Gana gaišti. Noriu išdulkinti tave septyniais pikantiškiausiais būdais, pradėti galime čia arba miegamajame. Spręsk tu.

Kristiano žvilgsnis liepsningas, deginantis, daug žadantis, o nuo plaukų ant mūsų abiejų laša vanduo. Nuryju seilę.

– Kaip pirmiausia pageidausi būti išdulkinta, Anastazija? – tebelaikydamas mane ant kelių, klausia Kristianas.

– Tu šlapias, – sakau.

Staiga Kristianas palenkia galvą, kad varvantys plaukai sušlapintų man palaidinukės priekį. Klyktelėjusi mėginu nušokti nuo kelių. Jis apglėbia mane stipriau.

– Na jau ne, neištrūksi, mažyte.

Pakėlęs galvą, jis geidulingai man nusišypso, o aš – „Mis šlapi marškinėliai 2011“. Mano palaidinė visiškai permirkusi ir permatoma. Aš šlapia… visur.

– Šis vaizdelis man patinka, – sumurma Kristianas, pasilenkia ir ima nosimi braukti ratus apie vieną šlapią spenelį. Pasimuistau. – Atsakyk, Ana. Čia ar miegamajame?

– Čia, – įsiaudrinusi sušnabždu.

Velniop tą plaukų kirpimą – nukirpsiu ir vėliau. Jo lūpas pamažu iškreipia jusli, nepadorius pažadus duodanti šypsena.

– Puikus pasirinkimas, ponia Grėj, – sušnabžda Kristianas, prikišęs lūpas prie mano lūpų.

Jis paleidžia smakrą ir uždeda ranką man ant kelio. Tada jo plaštaka vikriai pakyla šlaunimi, keldama sijoną, slysdama per odą ir keldama man jaudulį. Nuo paausio per visą žandikaulį iki smakro jis apiberia mane švelniais bučiniais.

– Ak, ką man su tavimi daryti?.. – sušnabžda Kristianas. Jo pirštai stabteli prie kojinių gumos. – Jos man patinka, – priduria jis.

Užkišęs pirštą už kojinės, pasiekia vidinę šlaunies pusę. Sėdėdama jam ant kelių, vėl tyliai aikteliu ir pasimuistau.

Kristianas dusliai suniurna.

– Jei ketinu išdulkinti tave septyniais pikantiškiausiais būdais, tai man reikia, kad bent jau nejudėtum.

– Priversk, – uždususi tyliai pasakau, mesdama jam iššūkį.

Kristianas aikteli. Prisimerkęs nužvelgia mane geidulingu, įžūliu žvilgsniu.

– Ak, ponia Grėj. Jums reikia tik paprašyti… – Nuo kojinių gumos jo ranka pasislenka į viršų ir pasiekia apatines kelnaites. – Išvaduokime jus iš šio drabužio.

Kristianas atsargiai trūkteli kelnaites ir aš krusteliu mėgindama jam padėti. Man sujudėjus, jis garsiai išpučia orą pro sukąstus dantis.

– Nejudėk, – suniurna.

– Noriu padėti, – pyktelėjusi atšaunu, o jis dantimis švelniai sukanda man apatinę lūpą.

– Nejudėk, – tyliai ir niūriai pakartoja.

Tada per šlaunis ir blauzdas numauna kelnaites. Užkėlęs sijoną tiek, kad jis visas susimetė raukšlėmis ant klubų, Kristianas abiem rankomis apkabina mane per juosmenį ir pakelia. Rankoje tebelaiko kelnaites.

– Sėsk. Apžerk mane, – liepia įdėmiai į mane žiūrėdamas.

Pasislenku, apžergiu jį ir įžūliai pažvelgiu į akis. Na, o kas toliau, Penkiasdešimt?!

– Ponia Grėj, – grėsmingai kreipiasi Kristianas, – kurstote mane?

Jis žvelgia į mane ir linksmas, ir susijaudinęs. Tai gundantis derinys.

– Taip. Ką dabar darysite?

Išgirdus mano iššūkį, jo akys suspindi iš geismo ir malonumo, pajuntu, kad jo varpa po manimi sukrunta.

– Sudėk rankas už nugaros ir sunerk pirštus.

Ak! Klusniai įvykdau įsakymą ir jis vikriai apatinėmis kelnaitėmis suriša man riešus.

– Surišote rankas kelnaitėmis? Pone Grėjau, jūs visiškas begėdis, – papriekaištauju.

– Kai tenka turėti reikalų su jumis, tikrai prarandu bet kokią gėdą, ponia Grėj, bet jums tai ne naujiena.

Kristiano žvilgsnis įdėmus ir kupinas geismo. Rankomis apsivijęs juosmenį, jis truputį pastumia mane, kad tebesėdėčiau ant kelių, tik kiek toliau. Per jo kaklą ir krūtinę vis dar ritasi vandens lašeliai. Noriu pasilenkti ir juos nulaižyti, bet dabar, kai man surištos rankos, tai padaryti gerokai sunkiau.

Paglamonėjęs šlaunis, Kristianas delnais brūkšteli žemyn ir pasiekia kelius. Atsargiai praskiria juos plačiau ir, neleisdamas man keisti kūno padėties, truputį prasižergia pats. Tada jo pirštai imasi mano palaidinukės sagų.

– Manau, ji mums nereikalinga, – pareiškia jis ir tvarkingai vieną po kitos atsagsto šlapios ir prie kūno prilipusios palaidinės sagas, nė akimirkos neatitraukdamas nuo manęs akių.

Kuo mažiau sagų Kristianui lieka atsegti, tuo labiau jo žvilgsnį niaukia geismas, bet jis neskuba, mėgaujasi. Man padažnėja pulsas, imu alsuoti greitai ir negiliai. Negaliu patikėti: jis vos pirštu mane palietė, o aš jaučiuosi… įsiaudrinusi, apimta nerimo… pasiruošusi. Noriu pasimuistyti. Jis palieka šlapią palaidinukę atsagstytą, tada pakelia abi rankas, pirštais paglosto man veidą, nykščiu brūkšteli per apatinę lūpą. Ir staiga įgrūda jį man į burną.

– Čiulpk, – įsakmiai sušnabžda, dar patęsdamas garsą l.

Tvirtai apžioju Kristianą ir darau kaip liepiama. Ak… šis žaidimas man patinka. Kristiano skonis geras. Ką dar man patiktų čiulpti? Nuo šios minties papilvės raumenys įsitempia. Grybštelėjus dantimis ir krimstelėjus nykščio pagalvėlę, Kristiano lūpos truputį prasiskiria.

Aiktelėjęs jis palengva ištraukia seilėtą nykštį ir perbraukia juo man per smakrą, kaklą ir krūtinkaulį. Paskui užkiša jį už liemenėlės kaušelio, trūkteli jį žemyn ir išlaisvina krūtį.

Kristianas nė akimirkos neatitraukia nuo manęs akių. Atidžiai stebi, kaip reaguoju į kiekvieną jo prisilietimą, o aš žiūriu į jį. Tai taip patrauklu. Taip kaitina kraują. Taip žadina savininkiškumo jausmą. Man tai patinka. Tą patį Kristianas padaro pakėlęs kitą ranką, tad netrukus jau abi mano krūtys išlaisvintos; jis švelniai suima jas ir abiem nykščiais ima braukti ratus apie spenelius, o šie nuo įgudusių pirštų prisilietimo sustandėja, paburksta. Stengiuosi, iš paskutiniųjų stengiuosi nejudėti, bet tarp krūtų spenelių ir tarpkojo randasi tiesioginis ryšys, tad sudejuoju, atlošiu galvą, užsimerkiu ir pasiduodu šiam neapsakomai maloniam kankinimui.

– Ššš… – raminamas Kristiano balsas visiškai nedera su geismą žadinančiais ir vienodu ritmu judančiais pirštais nedorėliais. – Nespurdėk, mažyte, nespurdėk.

Paleidęs vieną krūtį, Kristianas ištiesia ranką man už nugaros ir, išskėtęs pirštus, prispaudžia delną man prie sprando. Tada pasilenkia į priekį, apžioja sužadintą krūties spenelį ir ima godžiai čiulpti, o šlapi jo plaukai liečia man odą ir kutena. Tuo pat metu kitas nykštys liaujasi jaudrinęs papurusį krūties spenelį. Užuot toliau sukęs aplink jį ratus, Kristianas suspaudžia jį nykščiu ir smiliumi, ima švelniai timpčioti ir trinti.

– Ai! Kristianai! – sudejuoju ir pasislenku arčiau.

Bet Kristianas nesiliauja. Lėtai, ramiai kamuoja mane ir džiaugiasi. Man visas kūnas užkaista, malonumas sustiprėja taip, kad virsta geismu.

– Kristianai, prašau… – verksmingai ištariu.

– Hm… – tyliai sumykia jis. – Noriu, kad patirtum orgazmą štai taip mano jaudinama.

Krūtų speneliams tenka trumpas atokvėpis, mat jo žodžiai glamonėja mano odą – jaučiuosi taip, tarsi Kristianas skverbtųsi į pačias tamsiausias, jam vienam pažįstamas mano sielos gelmes. Kai jis vėl ima grybščioti dantimis krūtų spenelius ir mane jaudinti, pajuntu tokį malonumą, kad beveik neįmanoma ištverti. Sėdėdama jam ant kelių, imu garsiai dejuoti ir rangytis ieškodama neįkainojamo taško, kur galėčiau trintis jam į kelnes. Veltui tampau kelnaites, kuriomis surišti riešai, mat jaučiu nenugalimą norą liesti Kristianą, bet aš bejėgė – bejėgė prieš šį klastingą pojūtį.

– Prašau… – maldaujamai sušnabždu ir kūnu nusirita galinga malonumo banga: nuo sprando plūsteli į kojas, pasiekia pirštų galus ir pakeliui įtempia visus raumenis.

– Kokios gražios tavo krūtys, Ana, – suniurna Kristianas. – Vieną gražią dieną nuleisiu ant jų.

Po velnių, ką tai reiškia? Atsimerkusi įsižiūriu į Kristianą, o jis čiulpia mane ir jo liečiama mano oda dainuote dainuoja. Jau nejaučiu nei prie odos prilipusios permirkusios palaidinės, nei jo šlapių plaukų… nejaučiu nieko, tik ugnį. Ji kaitri, man iš galvos išgaruoja visos mintys, o ji dega giliai papilvėje, kūnas įsitempia ir sustingsta… pasiruošęs… trokšdamas… siekdamas palengvėjimo. O Kristianas nesiliauja: jaudrina mane, timpčioja, varo mane iš proto. Aš noriu… Noriu…

– Atsiverk, – sušnabžda Kristianas ir aš paklūstu, imu garsiai šūkčioti, orgazmas suvirpina visą kūną, o tada jis nutraukia malonią kančią, apglėbia mane, stipriai priglaudžia ir aš, nevalingai trūkčiodama nuo orgazmo, suktuku smingu žemyn.

Atsimerkusi randu Kristianą žiūrintį į mane, priglaudusią galvą jam prie krūtinės.

– Viešpatie, kaip mėgstu žiūrėti į tavo orgazmą, Ana, – su nuostaba sako jis.

– Tai buvo… – man pritrūksta žodžių.

– Žinau.

Pasilenkęs Kristianas pakšteli į lūpas vis dar sunėręs rankas man ant sprando ir, vis dar taip laikydamas, atlošia man galvą, kad galėtų pabučiuoti – pagarbiai ir su meile.

Nuo Kristiano bučinio apsvaigstu.

Pritrūkęs kvapo, jis atšlyja, o jo akys – pilkos ir drumstos kaip artėjantis atogrąžų audros debesis.

– Dabar ketinu tave iškrušti. Negailestingai, – sumurma.

Po galais… Apglėbęs per liemenį, jis nukelia mane nuo šlaunų, pasisodina toliau, ant paties kelių krašto, ir dešine ranka susiranda savo tamsiai mėlynų kelnių sagą. Kairės jo rankos pirštai glamonėja man šlaunį, tai kyla, tai leidžiasi, kaskart stabtelėdami prie prisegamos kojinės gumos. Jis atidžiai žvelgia į mane. Mudu žiūrime vienas kitam į akis, aš bejėgė, varžoma savo liemenėlės, surišta savo kelnaitėmis, ir šios akimirkos, ko gero, pačios intymiausios iš visų, kurias mudviem yra tekę patirti: juk sėdžiu jam ant kelių žvelgdama į gražias pilkas jo akis. Kaip tik dėl to jaučiuosi lyg pasileidėlė, bet taip pat ir neatsiejamai susijusi su juo – nei gėdijuosi, nei droviuosi. Tai Kristianas, mano vyras, mano meilužis, mano valdingas ir didybės manijos apimtas magnatas, mano Penkiasdešimt – mano gyvenimo meilė. Jis atitraukia užtrauktuką, man išdžiūsta burna, o jo penis išsilaisvina.

Kristianas patenkintas šypteli.

– Patinka? – pašnibždomis klausia.

– Hm… – sumurmu pritariamai linktelėdama.

Kristianas švelniai suima jį ir ima kilnoti ranką aukštyn žemyn, aukštyn žemyn… Kad mane kur. Pakeliu akis ir iš apačios žvilgteliu į Kristianą. Velnias, koks jis patrauklus…

– Kramtote lūpą, ponia Grėj.

– Iš alkio.

– Iš alkio? – nustebęs jis išsižioja ir truputį plačiau atsimerkia.

– Taip, – linkteliu ir apsilaižau.

Mąsliai šyptelėjęs ir prikandęs apatinę lūpą, jis toliau save glamonėja. Kodėl matydama, kaip mano vyras save tenkina, taip kaistu?

– Aišku. Be reikalo nevalgei vakarienės, – ir pašaipiai, ir priekaištingai sako jis. – Tačiau galbūt galėčiau padaryti tau paslaugą, – jis uždeda rankas man ant juosmens. – Atsistok, – švelniai liepia ir aš jau žinau, ką ketina daryti.

Atsistoju ir kojos man jau nelinksta.

– Klaupkis.

Paklūstu ir atsiklaupiu ant vėsių vonios kambario plytelių. Nesikeldamas nuo kėdės, jis pasislenka truputį į priekį.

– Pabučiuok mane, – sako laikydamas rankoje penį.

Pakeliu į Kristianą akis, o jis liežuviu perbraukia per viršutinius dantis. Matau jo aistrą, neslepiamą aistrą man ir mano burnai, ir tas vaizdas mane neapsakomai jaudrina. Žiūrėdama į jį pasilenkiu ir pabučiuoju jo penio galiuką. Matau, kaip jis aikteli ir stipriai sukanda dantis. Kristianas delnu paliečia man vieną smilkinį ir aš lyžteliu tą galiuką, ragaudama išsiveržusį rasos lašelį. Hm… Skonis neblogas. Kristianas išsižioja plačiau ir aikteli, mat staiga dar labiau pasilenkiu, apžioju jį visą ir imu stipriai čiulpti.

– Aaa…

Kristianas garsiai iškvepia pro sukąstus dantis ir stumteli klubus į priekį, dar giliau grūsdamas jį man į burną. O aš nesustoju. Apžiojusi jo penį taip, kad nekliudyčiau dantimis, įsileidžiu jį giliai į burną ir vėl atsitraukiu, įsileidžiu ir atsitraukiu. Kristianas pajudina abi rankas, dabar abiem suspaudęs laiko mano galvą, jo pirštai suleisti man į plaukus, be to, jis ima lėtai sūpuotis – į burną ir iš burnos, į burną ir iš burnos, – ir alsuoti vis greičiau ir garsiau. Sukdama liežuvį jaudrinu jo penio galą ir, išlaikydama tobulą kontrapunktą, vis paimu jį giliai į burną.

– Viešpatie, Ana…

Kristianas atsidūsta ir stipriai užsimerkia. Jis bejėgis ir nuo jo atsako man svaigsta galva. Nuo atsako, skirto man. Lėtai atitraukiu lūpas ir perbraukiu per jo penį dantimis.

– Ai! – Kristianas sustingsta. Pasilenkęs sučiumpa mane ir vėl užsitempia ant kelių. – Gana! – dusliai sušvokščia.

Suradęs už nugaros surištas mano rankas, trūkteli kelnaites ir jas išlaisvina. Trindamasi riešus iš apačios stebeiliju į liepsningas Kristiano akis, žvelgiančias į mane, kupinas meilės, ilgesio ir geismo. Staiga suprantu, kad tai aš noriu išdulkinti jį septyniais pikantiškiausiais būdais. Siaubingai jo geidžiu. Noriu matyti, kaip mano užgultas jis sprogsta ir išsilieja. Suėmusi Kristiano penį, puolu ant jo. Kita ranka remdamasi jam į petį, labai atsargiai ir lėtai jį užsėdu. Kristianas išleidžia duslią, laukinę dejonę, nutraukia man palaidinukę ir numeta ant grindų. Tada jo rankos nuslysta man ant klubų.

– Nejudėk, – šiurkščiai tarsteli jis, pirštais stipriai spausdamas man klubus. – Prašau, leisk pasimėgauti. Pasimėgauti tavimi.

Stabteliu. Viešpatie… Jaučiu jį savyje ir man labai gera. Kristianas paglosto man veidą plačiai atmerkęs geidulingas akis, truputį prasižiojęs, greitai alsuodamas. Nors aš jį užsėdusi, jis kilsteli dubenį aukštyn ir aš užsimerkusi sudejuoju.

– Čia mėgstamiausia mano vieta, – sušnabžda jis. – Tavyje. Žmonos gelmėje.

Oi, tai bent. Kristianai… Daugiau tvardytis negaliu. Panardinu pirštus į drėgnus jo plaukus, mano lūpos susiranda jo lūpas ir imu suptis. Pasistiebiu ant pirštų galų ir vėl nusileidžiu, pasistiebiu ir nusileidžiu mėgaudamasi ir juo, ir savimi. Kristianas garsiai sudejuoja, jo pirštai atsiduria mano plaukuose, paskui jo rankos slysteli mano nugara, o liežuvis godžiai įsibrauna į burną ir ima viską, ką mielai jam duodu. Nors mudu vaidijomės, nors šiandien baisiai pykau ant jo, o jis širdo ant manęs, mes vis tiek dar turime tai. Ir visada turėsime. Taip stipriai jį myliu, kad tas jausmas kone užgožia visus kitus pojūčius. Kristianas rankomis suspaudžia man sėdmenis ir visiškai mane valdo, kilsteli ir nuleidžia, kilsteli ir nuleidžia, kilnoja savo nustatytu karštu, sklandžiu ritmu.

– Ai… – bejėgiškai sudejuoju jam prie pat burnos ir atsiduodu malonumui.

– Taip. Gerai, Ana, – sušnypščia Kristianas ir aš apiberiu bučiniais jam veidą, smakrą, žandikaulį, kaklą. – Mažyte… – sukužda ir jo liežuvis dar kartą įsiveržia man į burną.

– Ak, Kristianai, myliu tave. Ir visada mylėsiu, – sakau vos atgaudama kvapą, norėdama, kad jis žinotų, norėdama, kad jis būtų tikras dėl mano jausmų, nors šiandien atsiskleidė mudviejų nuomonių skirtumai ir kilo barnis.

Garsiai dejuodamas, lyg kūkčiodamas, rankomis stipriai apsivijęs mane, Kristianas išsilieja ir to pakanka – pakanka, kad vėl peržengčiau ribą. Rankomis stipriai suspaudžiu jam galvą, paliauju tvardytis ir, sėdėdama Kristianui ant kelių, sprogstu, išsibarstau su ašaromis akyse, nes taip stipriai jį myliu.

– SVEIKA SUGRĮŽUSI, – SUKUŽDA KRISTIANAS kilstelėdamas man smakrą ir įbedęs į mane akis, kupinas nebylaus rūpesčio. – Kodėl verki? Užgavau tave?

– Ne, – raminamai sumurmu.

Kristianas nužeria plaukus man nuo veido, nykščiu nubraukia vienišą besiritančią ašarą ir švelniai pakšteli į lūpas. Jis vis dar manyje. Paskui krusteli ir, jam ištraukiant, aš susiraukiu.

– Ana, kas yra? Pasakyk.

Šniurkšteliu.

– Tiesiog… mano meilė tau tokia stipri, kad kartais netelpa krūtinėje, – sušnabždu.

Po akimirkos Kristianas apdovanoja mane ypatingąja drovia šypsena, kuri, manau, būna saugoma vien man.

– Iš aš jaučiu tau tą patį, – sušnabžda ir dar kartą mane pabučiuoja.

Nusišypsau, džiaugsmas krūtinėje išsilaisvina ir palengva išplinta.

– Šit kaip?

Jis patenkintas šypteli.

– Juk pati žinai.

– Kartais žinau. Bet ne visada.

– Tą patį galėčiau pasakyti ir apie jūsų jausmus, ponia Grėj.

Plačiai nusišypsojusi, lengvais kaip pūkas bučiniais apiberiu jam krūtinę. Nosimi perbraukiu per krūtinės plaukelius. Kristianas paglosto man plaukus ir delnu brūkšteli per nugarą. Tada atsega liemenėlę ir nuleidžia vieną petnešėlę. Kai truputį pakeičiu kūno padėtį, jis nusmaukia kitą petnešėlę ir numeta liemenėlę ant grindų.

– Hm… Oda į odą, – patenkintas sumurma ir vėl suspaudžia mane glėbyje. Pakštelėjęs į petį, nosimi brūkšteli per odą ir pasiekia ausį. – Ponia Grėj, jūsų kūno kvapas dangiškas.

– Jūsų – taip pat, pone Grėjau.

Nosimi vėl švelniai braukiu per odą kvėpdama Kristiano aromatą, sumišusį su svaiginančiu sekso kvapu. Dabar, pasisotinusi ir laiminga, galėčiau likti jo glėbyje amžinai. Šiandien, po atostogų grįžus į darbą ir ištvėrus ten visą dieną, po visų ginčų ir kalės architektės tramdymo, man to ir reikia. Trokštu būti tik čia: nors Kristianas – kontrolės maniakas ir apimtas didybės manijos, mano vieta jo glėbyje. Kristianas įkiša nosį man į plaukus ir giliai įkvepia. Patenkinta atsidūstu jusdama, kad jis šypsosi. Paskui dar pasėdime apsikabinę, nepratardami vienas kitam nė žodžio.

Vis dėlto ateina laikas grįžti į tikrovę.

– Jau vėlu, – sako Kristianas, pirštais stropiai glostydamas man nugarą.

– Tau vis dar reikia nusikirpti.

Jis trumpai nusijuokia.

– Tiesa, ponia Grėj. Ar dar turite jėgų baigti ką pradėjusi?

– Dėl jūsų, pone Grėjau, padarysiu viską.

Dar kartą pabučiavusi Kristianui į krūtinę, nenoromis atsistoju.

– Neišeik.

Sučiupęs už klubų, jis apsuka mane. Atsisėdęs tiesiai atsega man sijoną ir šis nukrenta ant grindų. Tada Kristianas ištiesia man ranką. Paimu ją ir išlipu iš sijono. Likau vien su kojinėmis ir diržu joms prisegti.

– Nuostabiai atrodote, ponia Grėj.

Kristianas atsiremia į kėdės atlošą, sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir atvirai nužvelgia mane, vertindamas išvaizdą.

Kad jo akiai būtų dar maloniau, pakeliu rankas ir apsisuku aplink.

– Dieve, koks aš laimingas niekšelis, – neslėpdamas susižavėjimo sako jis.

– Taip, išties.

Jis nusišypso.

– Apsivilk mano marškinius ir galėsi kirpti plaukus. Jei liksi pusnuogė, blaškysi man dėmesį ir šiąnakt mudu apskritai neužmigsime.

Nesusilaikiusi atsakau Kristianui šypsena. Puikiai žinodama, kad jis seka kiekvieną mano judesį, siūbuodama klubais pamažu nueinu ten, kur numesti mano bateliai ir jo marškiniai. Iš lėto pasilenkiu, ištiesiu ranką, paimu marškinius, pakėlusi pauostau – hm… – ir apsivelku.

Kristiano akys išpūstos. Užsisegęs kelnių antuką, jis atidžiai žvelgia į mane.

– Tai bent pribloškiantis pasirodymas, ponia Grėj.

– Ar turi kokias nors žirkles? – vasnodama blakstienomis lyg niekur nieko klausiu.

– Darbo kambaryje, – kimiu balsu tarsteli Kristianas.

– Einu, paieškosiu.

Palikusi Kristianą, nueinu į miegamąjį, nuo tualetinio stalelio pasiimu šukas, o tada patraukiu į jo kabinetą. Įžengusi į koridorių atkreipiu dėmesį, kad durys į Teiloro kambarį atidarytos. Už jų prie slenksčio stovi ponia Džouns. Sustoju kaip nudiegta.

Teiloras pirštais perbraukia jai per skruostą ir meiliai nusišypso. Tada pasilenkia ir ją pabučiuoja.

Po perkūnais! Teiloras su ponia Džouns? Iš nuostabos net išsižioju… na, aš maniau… tai yra lyg ir numaniau… Bet dabar akivaizdu, kad juodu pora! Išraudusi, kad vėpsau it vujaristė, šiaip taip prisiverčiu pasijudinti. Per didžiąją svetainę nukuriu į Kristiano darbo kambarį. Užsidegu šviesą ir prieinu prie stalo. Teiloras ir ponia Džouns… Tai bent! Man svaigsta galva. Visada maniau, kad ponia Džouns už Teilorą vyresnė. Ak, dėl jųdviejų tikrai neturėčiau sukti galvos. Ištraukiu viršutinį stalčių ir mano dėmesį akimirksniu patraukia kas kita – pistoletas. Kristianas turi ginklą!

Revolverį. Po perkūnais! Nė nenutuokiau, kad Kristianas turi ginklą. Išimu jį, atpalaiduoju spyruoklę, patikrinu apkabą. Ji pilna šovinių, bet revolveris lengvas… per lengvas. Matyt, jo korpusas – iš anglies pluošto. Kam Kristianui revolveris? Viešpatie, tikiuosi, žino, kaip juo naudotis. Man galvoje vienas po kito šmėsteli visi daugybę sykių kartoti Rėjaus perspėjimai dėl revolverių. „Jie gali tave pražudyti, Ana. Imdama į rankas revolverį, turi gerai žinoti, ką darai.“ Padedu ginklą atgal į stalčių ir susirandu žirkles. Čiupusi jas, lekiu pas Kristianą, o galvoje knibždėte knibžda mintys. Teiloras su ponia Džouns… Revolveris…

Prie didžiosios svetainės durų netikėtai sutinku Teilorą.

– Ponia Grėj… Atleiskite…

Jis paskubomis užmeta akį į mano apdarą ir išrausta.

– Hm… Labas, Teilorai… Kerpu Kristianui plaukus! – sutrikusi lepteliu.

Teilorui nepatogu kaip ir man. Jis jau žiojasi ketindamas kažką sakyti, bet paskui greitai susičiaupia ir pasitraukia iš kelio.

– Prašom, ponia, – mandagiai sako duodamas man kelią.

Mano skruostai tikriausiai raudoni kaip senoji „Audi“, ypatingasis automobilis, kokį Kristianas pirkdavo kiekvienai savo nuolankiajai. Vargu ar būčiau galėjusi patekti į dar keblesnę padėtį.

– Dėkoju, – sumurmu ir tekina pasileidžiu koridoriumi.

Mėšlas! Ar kada priprasiu prie to, kad namie mes ne vieni? Uždususi įpuolu į vonios kambarį.

– Kas nutiko? – klausia Kristianas, stovėdamas prieš veidrodį ir rankoje laikydamas mano batelius.

Visi kaip pakliuvo išmėtyti mano drabužiai gražiai sulankstyti ir tvarkingai sudėti į krūvelę prie kriauklės.

– Ką tik netyčia sutikau Teilorą.

– Hm… – Kristianas susiraukia. – Taip apsirengusi?

Oi, koks mėšlas!

– Teiloras dėl to nekaltas.

Kristianas dar labiau susiraukia.

– Ne. Bet vis tiek…

– Juk aš ne nuoga.

– Beveik nuoga.

– Net nežinau, kuris iš mudviejų labiau sutriko – aš ar jis. – Nutariu imtis dėmesio nukreipimo taktikos: – Ar žinojai, kad jie su Geile… na… kad jie kartu?

Kristianas nusijuokia.

– Taip. Suprantama, kad žinojau.

– Ir man nesakei?

– Maniau, ir tu žinai.

– Nežinojau.

– Ana, jie suaugę žmonės. Gyvena po vienu stogu. Abu laisvi. Abu patrauklūs.

Nuraustu pasijutusi kaip paskutinė kvaiša, kad nepastebėjau anksčiau.

– Na, jei taip sakai… Tik maniau, kad Geilė už Teilorą vyresnė.

– Vyresnė, bet nedaug, – jis suglumęs spokso į mane. – Kai kuriems vyrams patinka vyresnės moterys… – priduria ir, staiga nutilęs, truputį išpučia akis.

Rūsčiai į jį dėbteliu.

– Pati žinau, – piktai atšaunu.

Rodos, Kristianas gailisi dėl savo žodžių. Jis maloniai man nusišypso. Taip! Dėmesio nukreipimo taktika vėl pasiteisino! Vis dėlto mano pasąmonė suirzusi užverčia akis – bet kokia kaina?! Dabar virš mudviejų vėl pakimba ponios Robinson šešėlis, nors apie ją buvome sutarę niekada neužsiminti.

– Kai ką prisiminiau, – linksmai sako Kristianas.

– Ką? – aikštingai klausiu. Čiumpu kėdę ir atsuku ją į veidrodį virš kriauklių. – Sėsk, – paliepiu.

Kristianas atlaidžiai ir linksmai žvilgteli į mane, bet kaip liepiamas vėl atsisėda ant kėdės. Imu šukuoti jam dabar jau vos drėgnus plaukus.

– Kaip tik svarsčiau, kad naujajame name virš garažų galėtume įrengti kambarius, – paaiškina Kristianas. – Atskirą butą. Galbūt tada Teiloro duktė galėtų dažniau aplankyti tėvą.

Jis įdėmiai žiūri į mano atspindį veidrodyje.

– Kodėl ji negali aplankyti tėvo čia?

– Teiloras manęs to niekada neprašė.

– Gal turėtum jam pasiūlyti? Bet tada turėtume elgtis gražiai.

Kristianas suraukia kaktą.

– Apie tai nepagalvojau.

– Gal dėl to Teiloras niekada ir neprašė? Ar pažįsti jo dukrą?

– Taip. Ji miela mergaitė. Drovi. Labai graži. Moku už jos mokslus.

Ak! Liaujuosi šukavusi ir įsistebeiliju į veidrodį.

– Nežinojau.

Jis gūžteli.

– Pamaniau, bent tiek padėsiu. Be to, taip Teiloras nesiprašys atleidžiamas.

– Neabejoju, kad jis mielai pas tave dirba.

Kristianas abejingai dėbteli į mane, vėl gūžteli ir sako:

– Šito nežinau.

– Man rodos, Teiloras tave labai mėgsta, Kristianai.

Vėl imuosi šukuoti ir žvilgteliu į jį. Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių.

– Taip manai?

– Taip. Manau.

Jis prunkšteli – nerūpestingai, bet, rodos, ir patenkintas, slapta džiaugdamasis, kad jo darbuotojai jį mėgsta.

– Gerai. Ar pašnekėsi su Džija, kad virš garažo norime įrengti gyvenamuosius kambarius?

– Taip, žinoma.

Jau nesuirztu vien išgirdusi jos vardą kaip anksčiau. Lengviau atsikvėpusi, pasąmonė pritariamai linkteli. Taip… šiandien mudvi pasikalbėjome iš esmės. Mano vidinė dievaitė slapta džiūgauja. Dabar architektė paliks mano vyrą ramybėje ir jo netrikdys.

Pasiruošiu kirpti Kristianui plaukus.

– Tikrai to nori? Dar turi paskutinę progą šio sumanymo atsisakyti.

– Atskleiskite prasčiausius savo gebėjimus, ponia Grėj. Savęs vis tiek nematau, į mane žiūrėti teks jums.

Plačiai nusišypsau.

– Kristianai, visą dieną galėčiau į tave žiūrėti.

Jis suirzęs papurto galvą.

– Tai tik gražus veidas, mažyte.

– O tas gražus veidas – puikaus žmogaus, – pakšteliu jam į smilkinį. – Mano vyro.

Jis droviai šypteli.

Pakeliu vieną plaukų sruogą ir suspaudžiu tarp smiliaus ir didžiojo piršto. Įsikandu šukas, paimu žirkles ir čekštelėdama dviem centimetrais patrumpinu plaukus. Kristianas užsimerkia ir sėdi sustingęs kaip statula, paskui patenkintas atsidūsta, o aš dirbu toliau. Kartais jis atsimerkia, sutinku atidų jo žvilgsnį. Kol dirbu, jis manęs neliečia, ir už tai jam ačiū. Jo prisilietimas… blaško.

Po penkiolikos minučių darbas baigtas.

– Viskas.

Rezultatu aš patenkinta. Kristianas atrodo patrauklus kaip visada, jo plaukai vis dar laisvai krenta, gundo… tik dabar jie šiek tiek trumpesni.

Jis žiūri į save veidrodyje, atrodo maloniai nustebęs. Paskui nusišypso.

– Puikiai padirbėta, ponia Grėj.

Pasukiojęs galvą, jis apglėbia mane. Prisitraukęs pabučiuoja į pilvą ir pabrauko per jį nosimi.

– Ačiū, – padėkoja.

– Nėra už ką.

Pasilenkiu ir trumpai jį pabučiuoju.

– Jau vėlu. Eime į lovą.

Jis žaismingai pliaukšteli man per užpakalį.

– Ai! Dar turiu sutvarkyti darbo vietą.

Ant vonios kambario grindų visur prikritę plaukų. Kristianas suraukia kaktą, tarsi pats niekada nebūtų apie tai pagalvojęs.

– Gerai, atnešiu grindų šepetį, – pašaipiai sako jis. – Nenoriu, kad nederamai apsirengusi lakstytum po namus ir trikdytum aptarnaujantį personalą.

– O ar žinai, kur tas šepetys? – nekaltai pasišaipau ir aš.

Staiga Kristianas sustoja kaip įbestas.

– Hm… Ne.

Nusijuokiu.

– Pati nueisiu.

ATSIGULUSI Į LOVĄ IR LAUKDAMA KRISTIANO, imu svarstyti, kad ši diena galėjo baigtis visiškai kitaip. Juk dar visai neseniai beprotiškai ant jo pykau, o jis baisiai siuto ant manęs. Kaipgi man teks išsisukti nuo tos nesąmonės – vadovavimo leidyklai? Visai nenoriu turėti savo įmonės. Aš – ne Kristianas. Turiu iš karto kaip nors užkirsti tam kelią. Galbūt vertėtų turėti saugos žodį, kurį galėčiau ištarti, kai jis ima elgtis per daug valdingai, mėgina primesti savo valią arba šiaip virsta tikru šiknium. Sukikenu. Gal tas saugos žodis ir turėtų būti „šiknius“? Man ši mintis labai patinka.

– Kas yra? – lipdamas į lovą klausia Kristianas, mūvintis vien pižamos kelnes.

– Nieko. Tik pagalvojau…

– Ką pagalvojai?

Jis išsitiesia šalia manęs. Na, jeigu jau paklausė…

– Kristianai, nemanau, kad norėčiau vadovauti leidyklai.

Jis pasikelia, pasiremia alkūne į patalus ir įsistebeilija į mane.

– Kodėl taip sakai?

– Nes manęs niekada netraukė vadovauti kokiai nors įmonei.

– Gebėjimų tau tikrai pakaktų, Anastazija.

– Man patinka skaityti knygas, Kristianai. O jei vadovausiu leidyklai, to malonumo turėsiu atsisakyti.

– Galėtum būti vadovė kūrybininkė.

Suraukiu kaktą.

– Supranti, – toliau kalba Kristianas, – jei nori sėkmingai vadovauti įmonei, svarbiausia padėti atsiskleisti darbuotojų talentui. Žinodama, kokie tavo talentai ir domėjimosi sritys, gali įmonės veiklą pakeisti taip, kad padėtum tiems talentams pasireikšti. Neatsisakyk šios galimybės gerai neapsvarsčiusi, Ana. Esi labai gabi moteris. Manau, jei tikrai norėtum, galėtum imtis bet kokios veiklos.

Pala! Iš kur jis gali žinoti, kad būčiau gera leidyklos vadovė?

– Be to, man neramu, kad šis darbas atimtų iš manęs per daug laiko.

Kristianas susiraukia.

– Laiko, kurį galėčiau skirti tau, – pasinaudoju slaptuoju ginklu.

Jo žvilgsnis apsiniaukia.

– Suprantu, ką dabar darai, – pašaipiai sumurma jis.

Prakeikimas!

– O ką gi aš darau? – klausiu dėdamasi naivuole.

– Mėgini nukreipti mano dėmesį nuo svarstomo klausimo. Nuolat taip elgiesi. Ana, tiesiog nevyk šalin šios minties pirma neapsvarsčiusi. Pagalvok apie tai. Nieko daugiau ir neprašau.

Pasilenkęs jis pamalonina mane tyru bučiniu, o tada nykščiu brūkšteli per skruostą. Šis ginčas dar ilgai nesibaigs. Pakeliu akis, nusišypsau jam ir visiškai netikėtai prisimenu, ką jis pasakė šiandien ankstyvą popietę.

– Ar galiu tavęs kai ko paklausti? – tyliai ir nedrąsiai sakau.

– Žinoma.

– Šiandien popiet sakei, kad jei labai pykstu, tą pyktį turėčiau išlieti ant tavęs lovoje. Ką turėjai omenyje?

Kristianas sustingsta.

– O kaip tu manei?

Po galais! Turiu imti ir pasakyti.

– Kad norėjai būti mano surištas.

Nustebęs jis staiga kilsteli antakius.

– Na… ne… Visai ne tai turėjau galvoje.

– Ak…

Dabar ir aš nustembu, taip pat smilkteli šioks toks nusivylimas.

– Nori mane surišti? – klausia Kristianas, be jokios abejonės, teisingai perpratęs mano išraišką.

Sprendžiant iš balso, jis priblokštas. Nuraustu.

– Na…

– Ana, aš…

Jis nutyla, veidu, rodos, nuslenka juodas niūrus šešėlis.

– Kristianai… – nerimaudama sušnabždu.

Pasiverčiu ant šono ir alkūne įsiremiu į patalus kaip jis. Paglostau Kristianui veidą. Jo akys išpūstos, kupinos baimės. Jis liūdnai palinguoja galvą.

Mėšlas!

– Kristianai, liaukis. Tai visai nesvarbu. Tiesiog man dingtelėjo, kad tai turėjai omenyje.

Kristianas paima mano ranką ir priglaudžia delną prie tvinksinčios širdies. Po perkūnais! Ką tai reiškia?

– Ana, nežinau, kaip jausčiausi, jei liestum mane supančiotą.

Man pašiurpsta oda. Jaučiuosi taip, tarsi Kristianas išpažintų man kažkokią baisią paslaptį, glūdinčią pačioje jo asmenybės gelmėje.

– Man tai dar visiškai nauja mintis, – susijaudinęs tyliai sako jis.

Prakeikimas. Aš viso labo paklausiau, bet dabar suprantu: Kristianas įveikė ilgą kelią, bet dar ilgesnį turi nueiti. Ak, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt… Nerimas sukausto man širdį. Pasilenkiu ir Kristianas sustingsta, nors nieko daugiau nedarau, tik pakšteliu jam į lūpų kamputį.

– Kristianai, aš neteisingai supratau. Prašau, nesijaudink dėl to. Maldauju, nesuk dėl to galvos.

Pabučiuoju jį. Kristianas užsimerkia ir dejuodamas atsiliepia į bučinį, pirštais sučiupęs smakrą prispaudžia mane prie čiužinio. Ir netrukus mudu jau bejėgiai… vėl atsidavę vienas kitam.

12 Citata iš Šekspyro tragedijos „Karalius Lyras“. Vertė A. Churginas.

DEVINTAS SKYRIUS

Rytą pabudusi anksčiau, nei buvau nustačiusi žadintuvą, Kristianą randu apsivijusį mane nelyginant gebenė sieną, padėjusį galvą man ant krūtinės, viena ranka apglėbusį juosmenį, įkišusį koją man tarp kojų. Be to, jis pasislinkęs į mano lovos pusę. Visada tas pats: jei iš vakaro susipykstame, jis apsiveja mane tarsi čiuptuvais, o man jo glėbyje karšta ir negaliu gerai išsimiegoti.

Ak, Penkiasdešimt… Tam tikra prasme jam manęs neapsakomai reikia. Ir kas galėjo pagalvoti. Man vis neduoda ramybės jau ir taip sąmonėje ne kartą regėtas vaizdas: prieš akis iškyla Kristianas – purvinas ir nelaimingas berniukas. Švelniai paglostau jam pakirptus plaukus ir liūdesys išsisklaido. Kristianas sujuda, atmerkia užmiegotas akis ir pažvelgia į mane. Kol išvaiko miegus, porą kartų sumirksi.

– Sveika, – sumurma ir nusišypso.

– Sveikas.

Man patinka pabudus iš karto pamatyti tą šypseną.

Jis švelniai priglaudžia nosį man prie krūtų ir patenkintas tyliai kažką suniurna. Kristiano ranka per vėsų naktinių atlasą ima slysti man nuo juosmens žemyn.

– Koks tu gundantis kąsnelis, – sumurma jis. – Bet kad ir kokia didelė būtų pagunda, – priduria žvilgtelėjęs į žadintuvą, – turiu keltis.

Pasirąžęs ir paleidęs mane, jis atsistoja.

Atsigulu ant nugaros susidėjusi rankas už galvos ir grožiuosi Kristianu, kuris ketindamas eiti po dušu nusirengia. Jo kūnas tobulas. Aš nekeisčiau nieko, nė plaukelio ant pakaušio.

– Grožitės vaizdeliu, ponia Grėj? – klausia Kristianas, pašaipiai kilstelėdamas antakį.

– Vaizdelis tikrai neprastas, pone Grėjau.

Plačiai nusišypsojęs, jis sviedžia į mane pižamos kelnes ir vos nepataiko į veidą, bet laiku jas pastveriu, kikendama kaip mokinukė. Išdykėliškai šypsodamasis, Kristianas nutraukia pūkinę antklodę, vieną kelį įremia į lovos kraštą, čiumpa mane už kulkšnių ir trūkteli prie savęs, kartu smaukdamas aukštyn naktinius marškinius… Klykteliu, o jis jau ropoja ant manęs švelniai bučiuodamas kelį, šlaunį… mano… oi… Kristianai!

– LABAS RYTAS, PONIA GRĖJ, – pasisveikina ponia Džouns.

Prisiminus vakarykštį slaptą jos pasimatymą su Teiloru pasidaro nejauku, todėl nuraustu.

– Labas rytas, – atsakau ir ji paduoda man puodelį arbatos.

Sėdžiu ant aukštos baro kėdės šalia savo vyro, trykšte trykštančio energija: ką tik nusipraususio po dušu, drėgnais plaukais, vilkinčio baltus kaip sniegas marškinius ir pasirišusio tą sidabriškai pilką kaklaraištį. Mano mėgstamiausią kaklaraištį. Kaklaraištį, žadinantį malonius prisiminimus.

– Kaip jaučiatės, ponia Grėj? – meiliai žvelgdamas į mane klausia jis.

– Manau, pats žinote, pone Grėjau, – kilsteliu blakstienas ir iš padilbų žvilgteliu į jį.

Kristianas išdidžiai šypteli.

– Valgyk, – liepia. – Vakar nieko burnoje neturėjai.

Ak, valdingasis Penkiasdešimt!

– Dėl to, kad buvai tikras šiknius.

Staiga poniai Džouns kažkas išslysta iš rankų ir tarškėdamas įkrenta į kriauklę – nuo to tarškesio net pašoku. Kristianas į triukšmą, rodos, visiškai nekreipia dėmesio. Numojęs ranka į ponią Džouns, jis ramiai žiūri į mane.

– Šiknius ar ne šiknius, bet valgyk, – griežtai sako.

Kai Kristianas taip nusiteikęs, su juo geriau nesiginčyti.

– Gerai! Štai imu šaukštą ir valgau javainius, – suburbu it aikštinga paauglė.

Pasiėmusi natūralaus graikiško jogurto, šaukštu pakabinu jo, užsikrečiu ant javainių, tada užsiberiu mėlynių. Pakeliu akis į ponią Džouns ir mudviejų žvilgsniai susitinka. Šypteliu, o ji atsako man draugiška plačia šypsena. Ji man patiekė tokius pusryčius, kokių norėjau.

– Gali būti, kad antroje šios savaitės pusėje man teks vykti į Niujorką, – išblaško mano svajones Kristianas.

– Ak.

– Tai reiškia, kad turėsiu ten nakvoti. Noriu, kad vyktum drauge.

– Kristianai, aš daugiau atostogų negausiu.

Jis pažvelgia į mane iškalbingu žvilgsniu, primindamas, kad jis – leidyklos savininkas.

Atsidūstu.

– Žinau, kad leidykla priklauso tau, bet manęs ir taip jau tris savaites nebuvo darbe. Prašau… Kaip gali tikėtis, kad vadovausiu leidyklai, jei aš vis kur nors išvykusi? Man nieko blogo neatsitiks. Numanau, kad Teilorą pasiimsi kartu, bet Sojeris ir Rajanas liks čia… – Staiga nutylu, nes Kristianas žiūri į mane ir šypsosi. – Kas yra? – suirzusi klausiu.

– Nieko. Žiūriu į tave, ir tiek, – sako jis.

Susiraukiu. Ar jis iš manęs juokiasi? Staiga man šmėsteli bjauri mintis.

– Kaip ketini vykti į Niujorką?

– Holdingo reaktyviniu lėktuvu. O kodėl klausi?

– Tik norėjau įsitikinti, kad neskrisi „Čarliu Tango“, – tyliai sakau ir mane nukrečia šiurpas.

Prisimenu paskutinį kartą, kai jis skrido sraigtasparniu. Atmintyje iškyla tos nerimo kupinos valandos belaukiant naujienų, ir staiga mane net supykina. Tai tikriausiai buvo pačios niūriausios mano gyvenimo akimirkos. Atkreipiu dėmesį, kad ir ponia Džouns įsitempia. Geriau kaip įmanydama vysiu tas mintis šalin.

– „Čarliu Tango“ į Niujorką neskrisčiau. Tokiems skrydžiams sraigtasparnis nepritaikytas. Be to, dar dvi savaites jis bus remontuojamas.

Ačiū Dievui. Nusišypsau ne tik dėl palengvėjimo, bet ir dėl to, kad žinau, jog per pastarąsias savaites Kristianas daug galvojo apie „Čarlio Tango“ avariją ir skyrė šiam įvykiui nemažai laiko.

– Na, džiaugiuosi, kad sraigtasparnis jau beveik suremontuotas, bet… – nutylu nebaigusi sakinio.

Kažin, ar galiu Kristianui pasakyti, kaip nervinsiuosi, kai jis kitą kartą juo skris?

– Kas dar? – baigdamas valgyti omletą, klausia jis.

Gūžteliu.

– Ana? – jau griežčiau kalbėti paragina Kristianas.

– Aš tik… Na, žinai… Kai pastarąjį kartą jį pilotavai… maniau… manėme, kad tu jau… – nesugebu baigti sakinio, bet Kristiano veidas sušvelnėja.

– Liaukis, – jis paglosto man veidą krumpliais. – Tai buvo diversija.

Kristiano veidas trumpai apsiniaukia, o aš tyliai pasvarstau, ar jis žino, kas kaltininkas.

– Jei būčiau tave praradusi, nebūčiau ištvėrusi, – sumurmu.

– Ana, dėl tos avarijos atleidau penkis žmones. Daugiau tai nepasikartos.

– Penkis?

Jis kuo rimčiausiai linkteli.

Po perkūnais!

– Beje, kai ką prisiminiau… Tavo rašomojo stalo stalčiuje guli revolveris.

Kristianas suraukia kaktą, matyt, nesuprasdamas nei mano mąstymo logikos, nei nuskambėjusio priekaišto, nors priekaištauti tikrai nenorėjau.

– Ginklas Leilos, – pagaliau paaiškina jis.

– Bet jis pilnas šovinių.

– Iš kur žinai? – dar labiau susiraukia Kristianas.

– Vakar patikrinau.

Jis piktai dėbteli į mane.

– Nenoriu, kad žaistum su ginklais. Tikiuosi, nuleidai apsaugą?

Priblokšta įsistebeiliju į jį, suklapsiu blakstienomis.

– Kristianai, tas revolveris be jokios apsaugos. Ar visiškai nieko neišmanai apie ginklus?

Jis iš nuostabos išplečia akis.

– Na… nelabai…

Tarpduryje kosteli Teiloras, norėdamas taktiškai atkreipti dėmesį. Kristianas jam linkteli.

– Mums jau metas, – sako Kristianas.

Jis atsistoja akivaizdžiai galvodamas apie kažką kita ir apsivelka pilką švarką. Nuseku paskui jį į koridorių.

Jis turi Leilos ginklą. Priblokšta šios žinios, pagalvoju, kaip toliau klostėsi jos likimas. Ar ji vis dar… kur ta klinika? Kažkur šalies rytuose? Naujajame Hampšyre? Neprisimenu…

– Labas rytas, Teilorai, – pasisveikina Kristianas.

– Labas rytas, pone Grėjau. Ponia Grėj…

Jis linkteli mums abiem, bet mano žvilgsnio atkakliai vengia. Prisimindama, kaip buvau apsirengusi, kai vakar vakare atsitiktinai susitikome, aš jam už tai dėkinga.

– Tik išsivalysiu dantis, – sumurmu.

Kristianas visuomet valosi dantis prieš pusryčius. Nesuprantu kodėl.

– TURĖTUM PAPRAŠYTI TEILORO, kad išmokytų tave šaudyti, – sakau liftu važiuojant žemyn.

Kristianas pagyvėjęs žvilgteli į mane.

– Šit kaip? – santūriai tarsteli.

– Taip.

– Anastazija, aš negaliu pakęsti ginklų. Mano mamai yra tekę lopyti daugybę nuo kulkų nukentėjusių pacientų, o mano tėtis – aistringas ginklų priešininkas. Augdamas perėmiau jų etines vertybes. Čia, Vašingtono valstijoje, aktyviai palaikau mažiausiai dviejų Ginklų įstatymo pataisų projektus.

– Ak… O Teiloras ginkluotas?

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas.

– Kartais būna ginkluotas.

– Bet tu tam nepritari? – klausiu, iš lifto kabinos Kristiano vedama į pirmo aukšto vestibiulį.

– Ne, – pro sukąstus dantis iškošia Kristianas. – Sakykime taip: mano ir Teiloro požiūris į ginklus labai skiriasi.

O aš šiuo klausimu palaikau Teilorą.

Kristianas atidaręs palaiko man vestibiulio duris ir aš nueinu prie automobilio. Nuo tada, kai sužinojo, kad „Čarlis Tango“ buvo sugadintas tyčia, jis nė karto neleido man pačiai važiuoti į SIP leidyklą. Mandagiai šypsodamasis, Sojeris atidaro mašinos dureles ir mudu su Kristianu įlipame.

– Prašau tavęs, – paimu Kristiano ranką ir suspaudžiu.

– Ko tu manęs prašai?

– Išmok šaudyti.

Kristianas suirzęs užverčia akis į salono lubas.

– Ne. Ir daugiau nenoriu apie tai kalbėti, Anastazija.

Aš vėl pasijuntu tarsi pylos nusipelniusi maža mergaitė. Žiojuosi leptelėti ko nors kandaus, bet nusprendžiu, kad nenoriu pradėti darbo dienos prastai nusiteikusi. Tad sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir žvilgteliu į Teilorą, stebintį mane per užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Jis paskubomis subeda akis į kelią, bet, akivaizdžiai susinervinęs, vos pastebimai kresteli galvą.

Hm… Kristianas jį kartais taip pat siutina. Nuo šios minties šypteliu ir nuotaika man nesubjūra.

– Kur dabar Leila? – klausiu Kristiano, žiūrinčio pro automobilio langą.

– Juk sakiau. Konektikute, su savo šeima, – atsako jis ir žvilgteli į mane.

– Patikrinai? Šiaip ar taip, jos plaukai irgi ilgi. Dodžą galėjo vairuoti ir ji.

– Taip, patikrinau. Ji įstojo į Hamdeno meno mokyklą. Šią savaitę pradėjo lankyti paskaitas.

– Šnekėjaisi su ja? – pašnabždomis klausiu, baldama kaip drobė.

Išgirdęs mano intonaciją, Kristianas akimirksniu atsisuka.

– Ne. Flinas šnekėjosi.

Jis įdėmiai nužvelgia mano veidą, tarsi norėdamas perprasti, ką galvoju.

– Šit kaip, – su palengvėjimu sakau.

– Kas yra?

– Nieko.

Kristianas atsidūsta.

– Ana, kas yra?

Gūžteliu nenorėdama išsiduoti be jokio pagrindo pavyduliaujanti.

O Kristianas kalba toliau:

– Aš ją kontroliuoju, žiūriu, kad liktų kitame Jungtinių Valstijų krašte. Ji sveiksta, Ana. Flinas nusiuntė ją pas psichiatrą į Niu Heiveną, jos sveikatos patikros rezultatai labai geri. Ji visuomet domėjosi menu, tad… – vis dar įdėmiai žvelgdamas į mane, Kristianas nutyla.

Tą akimirką mane persmelkia nuojauta, kad jis moka už Leilos mokslus. Tik ar noriu tai žinoti? Gal paklausti? Suprantu, kad tokias išlaidas Kristianas tikrai gali sau leisti, bet kodėl jaučia pareigą tai daryti? Atsidūstu. Kristianas turėjo tiek moterų, kad jo seksualinės patirties nė iš tolo negalima lydinti su Bredlio Kento – vaikinuko, su kuriuo drauge lankėme biologijos pamokas, – patirtimi ir nevisiškai vykusiais mėginimais mane pabučiuoti. Kristianas paima mane už rankos.

– Nesijaudink dėl to, Anastazija, – sumurma jis ir aš, atsiliepdama į gestą ir norėdama jį nuraminti, spusteliu Kristianui ranką.

Žinau, kad jis daro tai, kas, jo nuomone, teisinga.

ARTĖJANT VIDURDIENIUI, PASITAIKO PERTRAUKA tarp susirinkimų. Pasiimu telefoną ketindama skambinti Keitei ir pamatau, kad atėjo laiškas nuo Kristiano.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Meilikavimas

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 09:54

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

sulaukiau jau trijų komplimentų dėl naujos šukuosenos. Prie darbuotojų man žarstomų komplimentų nesu pratęs. Matyt, sulaukiu jų dėl to, kad vos prisiminęs vakarykštį vakarą išsišiepiu iki ausų kaip tikras kvailys. Esate nuostabi, talentinga ir graži moteris.

Ir besąlygiškai priklausote man.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Skaitant laišką, man net kojas pakerta.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Mėginu susikaupti…

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 10:48

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

mėginu dirbti ir nenoriu, kad man dėmesį blaškytų malonūs prisiminimai.

Galbūt per vėlai, bet turiu prisipažinti, kad anksčiau dažnai kirpdavau plaukus Rėjui. Tuomet nė nenumaniau, kad ta praktika bus tokia naudinga.

Taip, priklausau jums, o jūs, mano mielasis, per daug valdingas sutuoktini, atsisakantis pasinaudoti antrąja Ginklų įstatymo pataisa suteikiama konstitucine teise turėti šaunamąjį ginklą, esate mano. Bet nesijaudinkite, nes aš jus apginsiu. Visada.

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Anė Okli13

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 10:53

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

malonu matyti, kad kreipėtės į IT specialistus ir pasikeitėte pavardę. :)

Nuo šiol, miegodamas savo lovoje, jausiuosi saugus, nes žinosiu, kad šalia manęs miega ginkluota žmona.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius ir hoplofobas14

Hoplofobas? Po galais, ką tai reiškia?

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Ilgi žodžiai

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 10:58

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

jūs vėl mane gluminate demonstruodamas lingvistinį išprusimą.

Nors, tiesą sakant, jūsų išprusimas yra universalus, matyt, suprantate, ką turiu omenyje…

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Ak!

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:01

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

ar gali būti, kad flirtuojate su manimi?

Kristianas Grėjus

Priblokštas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Jums labiau patiktų…

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:04

Gavėjas: Kristianas Grėjus

…jei flirtuočiau su kuo nors kitu?

Anastazija Grėj

Narsioji SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Brrr…

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:09

Gavėjas: Anastazija Grėj

NE!

Kristianas Grėjus

Savininkiškumo manijos apsėstas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Oho…

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:14

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Burbate ant manęs? Nes tai… savotiškai gundo.

Anastazija Grėj

Ant kėdės nenusėdinti (iš malonumo) SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Būkite atsargi

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:16

Gavėjas: Anastazija Grėj

Flirtuojate ir žaidžiate su manimi, ponia Grėj?

Gali būti, kad šiandien popiet pas jus užsuksiu.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius ir Priapas

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Ak, ne!

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:20

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Elgsiuosi gražiai. Nenorėčiau, kad darbo vietoje ant manęs liptų mano viršininko viršininko viršininkas. :)

O dabar leiskite tęsti darbus. Mano viršininko viršininko viršininkas gali spirti man į užpakalį ir atleisti.

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: &*%$&*&*

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:23

Gavėjas: Anastazija Grėj

Patikėkite, su jūsų užpakaliu šią akimirką jis norėtų daryti daugybę dalykų. Bet tikrai ne spirti į jį mesdamas jus iš darbo.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius ir užpakalio žinovas

Perskaičiusi jo atsakymą, sukikenu.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Atstokite!

Data: 2011 m. rugpjūčio 23 d. 11:26

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Ar jums nereikia valdyti savo verslo imperijos?

Liaukitės mane gaišinęs.

Turiu skubėti į kitą susitikimą.

Maniau, esate krūtų žinovas…

Galvokite apie mano užpakalį, o aš galvosiu apie jūsiškį…

ATM x

Anastazija Grėj

Dabar jau sudrėkusi SIP leidyklos redaktorė

Kai ketvirtadienį Sojeris nuveža mane į leidyklą, niekaip negaliu atsikratyti slogios nuotaikos. Kaip ir žadėjo, Kristianas išvyko į Niujorką, ir nors praėjo vos kelios valandos, aš jo jau ilgiuosi. Įsijungiu kompiuterį ir randu atsiųstą laišką. Nuotaika akimirksniu pasitaiso.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Jau pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. rugpjūčio 25 d. 04:32

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

šiandien rytą buvote nuostabi.

Neišdykaukite, kol manęs nebus.

Aš tave myliu.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Ši naktis bus pirma po mūsų vestuvių, kai miegosime atskirai. Ketinu susitikti su Keite ir išlenkti kelias taures koktelių – turėtų padėti užmigti. Pasidavusi impulsui atrašau Kristianui, nors žinau, kad jis tebesėdi lėktuve.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Ir tu neišdykauk!

Data: 2011 m. rugpjūčio 25 d. 09:03

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kai nusileisi, parašyk, nes iki tos akimirkos nerimausiu dėl tavęs.

Elgsiuosi gerai. Pats pagalvok, kokių gi nusižengimų galiu pridaryti būdama su Keite.

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Paspaudžiu „Siųsti“ ir imu neskubėdama gurkšnoti latės kavą, kurios man paslaugiai atnešė Hana. Tik pamanykit, pamėgau kavą. Nors šį vakarą su Keite praleisime mieste, jaučiuosi taip, tarsi man trūktų kokios nors kūno dalies – dalies, kuri šią akimirką beveik vienuolikos kilometrų aukštyje per Vidurio Vakarus skrenda į Niujorką. Nesitikėjau būti tokia sutrikusi ir nerami vien todėl, kad Kristianas išvyko. Žinoma, ilgainiui nebejausiu tokios netekties ir įtampos, tiesa? Sunkiai atsidususi, mėginu dirbti toliau.

Apypiete pradedu ir kompiuteryje, ir telefone karštligiškai tikrinti savo pašto dėžutę, laukdama laiškelio. Kur Kristianas? Ar saugiai nusileido? Hana pasiteirauja, ar pietausiu, bet aš pernelyg susirūpinusi, tad mosteliu ranka, kad ji eitų sau. Suprantu, jog tai visiškai neprotinga, bet noriu būti tikra, kad Kristianas laimingai nuskrido į Niujorką.

Mane išgąsdina suskambęs laidinis darbo telefonas.

– Anastaz… Grėj, – atsiliepiu.

– Sveika, – meiliai ir nuotaikingai sako Kristianas.

Man kūnu nusirita palengvėjimo banga.

– Labas, – išsišiepiu iki ausų. – Kaip skrydis?

– Ilgai truko. Ką judvi su Keite veiksite?

Ak, ne…

– Nueisime kur nors, jaukiai pasėdėsime, išgersime po kokteilį.

Kristianas iškalbingai patyli.

– Sojeris ir ta nauja moteris, ponia Preskot, mus prižiūrės, – sakau mėgindama jį kaip nors nuraminti.

– Maniau, Keitė atvažiuos į mūsų apartamentus…

– Ji nori kur nors trumpai užsukti išgerti.

Maldauju, leisk man iškelti koją į miestą!

Kristianas sunkiai atsidūsta.

– Kodėl anksčiau man nesakei? – tyliai klausia jis. Per tyliai.

Mintyse sau papriekaištauju.

– Kristianai, nieko mums nenutiks. Turiu pašonėje Rajaną, Sojerį ir ponią Preskot. Mudvi su Keite tik trumpai kur nors pasėdėsime ir išgersime po taurę.

Kristianas užsispyręs tebetyli, neabejotinai nepatenkintas.

– Nuo to laiko, kai mudu susipažinome, ją mačiau vos kelis kartus. Prašau. Ji geriausia mano draugė.

– Ana, nenoriu atskirti tavęs nuo draugių. Bet maniau, kad ji ateis į mūsų apartamentus.

– Gerai, – nusileidžiu. – Liksime namie.

– Tik kol tas pamišėlis dar nesučiuptas. Labai prašau.

– Aš jau sutikau, – irzliai sumurmu ir užverčiu akis į lubas.

Ragelyje išgirstu tylų Kristiano prunkštelėjimą.

– Visada žinau, kada ant manęs pyksti ir vartai akis.

Rūsčiai dėbteliu į telefono ragelį.

– Klausyk, aš atsiprašau. Nenorėjau kelti tau rūpesčių. Pasišnekėsiu su Keite.

– Gerai, – sušnabžda Kristianas ir aiškiai girdžiu, kad jam palengvėjo.

Jaučiu kaltę, kad verčiu jį nerimauti.

– Kur tu dabar?

– Ant asfaltuoto kilimo ir leidimosi tako Džono Ficdžeraldo Kenedžio oro uoste.

– Ak, vadinasi, lėktuvas ką tik nutūpė?

– Taip. Prašei, kad paskambinčiau vos nusileidęs.

Nusišypsau. Pasąmonė persmeigia mane rūsčiu žvilgsniu. „Matai? Jis daro ką pažadėjęs.“

– Ką gi, pone Grėjau, džiaugiuosi, kad bent vienas iš mūsų skrupulingai vykdo pažadus.

Jis nusijuokia.

– Ponia Grėj, jūsų gebėjimas hiperbolizuoti tiesiog beribis. Ir ką gi reikės su jumis daryti?..

– Neabejoju, kad sugalvosite ką nors dar nepatirto. Paprastai sugalvojate…

– Flirtuojate su manimi?

– Taip.

Jaučiu, kad Kristianas plačiai nusišypso.

– Aš jau eisiu. Ana, prašau elgtis taip, kaip liepiau. Apsaugininkų komanda žino, ką daro.

– Gerai, Kristianai, – sakau, bet vėl suirzusi.

Viešpatie, viską supratau, kiek galima kartoti…

– Grįšiu rytoj vakare. Šiandien dar paskambinsiu.

– Patikrinti?

– Taip.

– Ak, Kristianai! – priekaištingai šūkteliu.

– Au revoir15, ponia Grėj.

– Au revoir, Kristianai. Myliu tave.

Jis garsiai ir giliai įkvepia.

– Ir aš tave, Ana.

Nei jis, nei aš nepadedame ragelio.

– Dėk ragelį, Kristianai, – sušnabždu.

– Tu tikra dailutė valdinga redaktorė, tiesa?

– Tavo dailutė valdinga redaktorė.

– Mano, – tyliai pakartoja jis. – Daryk, ką liepiu. Dėk ragelį.

– Klausau, sere.

Padedu ragelį ir kaip tikra kvailė nusišypsau telefono aparatui.

Po kelių akimirkų į mano pašto dėžutę atkeliauja laiškas.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Niežtintys delnai

Data: 2011 m. rugpjūčio 25 d. 13:42 RJL16

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

šnekėtis telefonu su jumis, kaip visada, įdomu.

Bet kalbėjau rimtai. Daryk, kas liepta.

Turiu žinoti, kad esi saugi.

Myliu tave.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Dievaži, koks jis valdingas. Bet… vienas skambutis, ir visas mano nerimas išgaravo. Jis laimingai pasiekė Niujorką ir, kaip įprasta, perdėtai manimi rūpinasi. Trumpai pasidžiaugiu. Dieve, kaip aš tą vyrą myliu! Į duris pasibeldžia Hana: ji išblaško mano svajas ir grąžina į tikrovę.

KEITĖ ATRODO FANTASTIŠKAI. Mūvėdama aptemptus džinsus ir vilkėdama raudoną palaidinukę ji pasiruošusi sudrebinti visą miestą. Kai ateinu, ji linksmai šnekučiuojasi su priimamajame dirbančia Klere.

– Ana! – šūkteli ir apkabinusi suspaudžia taip, kaip temoka ji viena. Paskui paleidžia ir atatupsta per žingsnį pasitraukia. – Argi neatrodai kaip tikra magnato žmona? Ir kas būtų to tikėjęsis iš tylios pelytės Anos Stil? Atrodai tokia… rafinuota!

Keitė plačiai nusišypso. Pyktelėjusi ant jos, užverčiu akis. Vilkiu rusvą suknelę paaukštintu juosmeniu su tamsiai mėlynu diržu, aviu tamsiai mėlynus aukštakulnius.

– Malonu tave matyti, Keite.

Aš ją taip pat apkabinu.

– Na, kur eisime?

– Kristianas nori, kad grįžtume į apartamentus.

– A… Šit kaip?.. Ar negalėtume slapta užbėgti į „Zig Zag“ ir greitai išlupti po kokteiliuką? Aš jau užsakiau stalelį…

Prasižioju ketindama pasipriešinti.

– Prašau, – ima zyzti ji ir dailiai papučia lūpas.

Matyt, bus nusižiūrėjusi šią gudrybę nuo Mijos. Šiaip Keitė niekada nevaidina supykusios ir nepapučia lūpų. O aš tikrai neatsisakyčiau kavinėje „Zig Zag“ išgerti kokteilio. Kai pastarąjį kartą ten lankėmės, smagiai pasėdėjome, be to, kavinė visai netoli Keitės buto.

Kilsteliu smilių.

– Bet tik vieną.

Keitė nusišypso.

– Vieną.

Ji įsikimba man į parankę ir mudvi nužingsniuojame prie automobilio, pastatyto prie šaligatvio. Jį vairuoja Sojeris. Mums iš paskos seka apsaugos būrio naujokė Belinda Preskot – aukšta juodaodė amerikietė, labai rimtai žiūrinti į savo darbą. Prie šios moters man dar reikia priprasti, galbūt todėl, kad ji tokia šalta ir profesionali. Kol kas apie ją daugiau nieko negaliu pasakyti, bet, kaip ir kitus apsaugos būrio narius, ją išsirinko pats Teiloras. Ji apsirengusi kaip Sojeris – tamsiu niūriu kostiumu: mūvi kelnes ir vilki švarkelį.

– Sojeri, prašom nuvežti mus į „Zig Zag“.

Sojeris atsisukęs pažvelgia į mane ir aš suprantu, kad nori kažką sakyti. Akivaizdu, kad jam buvo duotas kitoks nurodymas. Tad jis svyruoja.

– Į „Zig Zag“ kavinę. Išgersime ten po vieną vienintelį kokteilį.

Šnairomis žvilgteliu į Keitę, o ji rūsčiai spigina akimis Sojerį. Vargšas vyrukas.

– Klausau, ponia.

– Ponas Grėjus nurodė jums grįžti į apartamentus, – įsiterpia Preskot.

– Pono Grėjaus čia nėra, – atšaunu. – Prašom važiuoti į „Zig Zag“ kavinę.

– Klausau, ponia, – atsako Sojeris ir pašnairuoja į Preskot, ta šį kartą apdairiai prikanda liežuvį.

Keitė įsistebeilija į mane taip, tarsi netikėtų nei savo akimis, nei ausimis. Papučiu lūpas ir gūžteliu. Gerai, dabar aš truputį labiau užsispyrusi nei anksčiau – na ir kas? Keitė linkteli, o Sojerio vairuojamas automobilis įsilieja į pavakary įprastą miesto transporto srautą.

– Žinai, ta sustiprinta apsauga Greisę ir Miją tiesiog iš proto varo, – lyg niekur nieko sako Keitė.

Netekusi žado, išsižiojusi įsispoksau į ją.

– Nežinojai?!

Rodos, Keitė netiki, kad galėčiau būti tokia naivi.

– Ko nežinojau?

– Visų Grėjų šeimos narių apsauga sustiprinta tris kartus. Ne, ne tris, o daugybę kartų.

– Šit kaip?

– Jis tau nesakė?

Nuraustu.

– Ne. – Po velnių, Kristianai! – Ar žinai kodėl?

– Dėl Džeko Haido.

– Dėl Džeko? Maniau, jis persekiojo tik Kristianą.

Aiktelėjusi delnu užsidengiu burną. Viešpatie… kodėl jis man nepasakė?

– Nuo pirmadienio, – priduria Keitė.

Nuo praeito pirmadienio? Hm… Kad tai Džekas, nustatėme sekmadienį. Bet kodėl saugomi visi Grėjai?

– O iš kur tu viską žinai?

– Eliotas papasakojo.

Na, žinoma…

– Kristianas tau apie tai nė neužsiminė, tiesa?

Vėl išraustu.

– Neužsiminė.

– Ak, Ana, kaip pikta…

Atsidūstu. Keitė, kaip visada, savo naujienomis pribloškė mane lyg kūju trenkdama per galvą.

– Ar žinai, kam ta apsauga?

Jei Kristianas neketina man to atskleisti, gal atskleis Keitė.

– Eliotas sakė, girdi, tai susiję su informacija, kurią dirbdamas SIP leidykloje savo kompiuteryje saugojo Džekas Haidas.

Po perkūnais.

– Kalbi rimtai?

Staiga mane apima pyktis. Kaip gali būti, kad Keitė žino tokius dalykus, o aš nežinau?

Pakeliu akis ir pamatau Sojerį, atidžiai stebintį mane per užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Raudoną šviesoforo signalą pakeičia žalias, jis vėl spusteli greičio pedalą ir subeda akis į kelią. Ištiesusi priglaudžiu pirštą prie lūpų ir Keitė linkteli. Galiu lažintis, kad Sojeris taip pat viską žino, tik aš viena nieko nenutuokiu.

– Kaip sekasi Eliotui? – klausiu, kad sušnektume apie ką nors kita.

Keitė paikai išsišiepia, be žodžių pasakydama viską, ką turiu žinoti.

Sojeris sustoja prie pasažo, kuriame yra ir „Zig Zag“ kavinė, Preskot atidaro automobilio dureles. Vikriai iššoku, tada išlipa ir Keitė. Susikibusios už parankių nužingsniuojame per pasažą, o paskui mus seka Preskot niūriu kaip audros debesis veidu. Ak, dėl Dievo meilės, tik viena taurė kokteilio… Sojeris nuvažiuoja pastatyti automobilio.

– IŠ KUR ELIOTAS PAŽĮSTA DŽIJĄ? – klausiu ir gurkšteliu kokteilio su romu ir braškėmis iš antros taurės.

Bare jaučiuosi saugiai ir jaukiai, tad visai nenoriu išeiti. Mudvi su Keite nepaliaujame šnekučiuotis. Jau buvau pamiršusi, kaip man patinka su ja būti. Jaučiuosi laisva, atsipalaidavusi ir mėgaujuosi Keitės draugija. Pasvarstau, gal parašyti Kristianui žinutę, bet apsigalvoju. Jis tik supyks ir lieps grįžti namo kaip prasikaltusiam vaikui.

– Apie tą kalę man geriau neužsimink! – tūžmingai sušnypščia Keitė.

Jos reakcija mane prajuokina.

– Kas tau taip juokinga, Stil? – piktai rėžia ji, bet matau, kad iš tiesų nepyksta.

– Ir aš panašiai jaučiuosi.

– Tu?

– Aš. Ji mėgino kabinti Kristianą.

– Eliotas buvo su ja prasidėjęs! – šūkteli Keitė ir nepatenkinta papučia lūpas.

– Ne!..

Ji linkteli, stipriai sučiaupia lūpas ir dėbteli taip rūsčiai, kaip moka tik Ketrina Kavanag.

– Trumpai. Rodos, praeitais metais. Ji siekia išsikovoti vietą po saule ir priklausyti visuomenės grietinėlei. Tad nesistebiu, kad į jos akiratį pateko ir Kristianas.

– Kristianas jau nelaisvas. Pasakiau, kad patrauktų nuo jo nagus, kitaip atimsiu iš jos užsakymą.

Keitė vėl spokso į mane priblokšta ir iš nuostabos išsižiojusi. Išdidžiai linkteliu, o ji, plačiai šypsodamasi ir reikšdama pagarbą, kilsteli taurę. Šis mano poelgis padarė jai įspūdį.

– Ponia Anastazija Grėj! Į sveikatą!

Ir mudvi susidaužiame.

– AR ELIOTAS TURI GINKLĄ?

– Ne. Jis labai griežtai prieš juos nusiteikęs.

Keitė šiaudeliu pamaišo trečią taurę.

– Kristianas taip pat. Tikriausiai tai Greisės ir Kariko įtaka… – sumurmu.

Jaučiuosi šiek tiek apsvaigusi.

– Karikas – geras žmogus, – linkteli Keitė.

– Jis norėjo, kad sudarytume vedybų sutartį, – tyliai sakau nusiminusi.

– Ak, Ana… – ištiesusi ranką per stalelį, ji spusteli man plaštaką. – Jis tik rūpinosi savo berniuku. Kaip abi žinome, tau ant kaktos buvo ištatuiruota: „Turtingų vyrų medžiotoja“.

Keitė man nusišypso, aš parodau jai liežuvį ir nusikvatoju.

– Elkis kaip suaugusi moteris, ponia Grėj, – tebesišypsodama sudraudžia mane Keitė. Ji kalba visai kaip Kristianas. – Vieną gražią dieną taip pat mėginsi apsaugoti savo sūnų.

– Savo sūnų?

Niekada nė nepagalvojau, kad mano vaikai bus turtingi. Po galais… Jiems nieko netrūks. Visiškai nieko… Tada man kyla dar viena mintis, bet… apie tai pamąstysiu vėliau. Žvilgteliu į netoliese, prie gretimo stalelio, sėdinčius Preskot su Sojeriu, gurkšnojančius gazuotą mineralinį vandenį ir stebinčius mus bei vakarėjant į barą besirenkančius kitus lankytojus.

– Kaip manai, gal mums ko nors užkąsti? – pasiūlau.

– Ne. Atėjome išgerti, – atsako Keitė.

– Kodėl taip nori išgerti?

– Nes pastaruoju metu susitinkame ne taip dažnai, kaip norėčiau. Nesitikėjau, kad imsi ir ištekėsi už pirmo vaikino, susukusio tau galvą, – ji vėl susiraukia, papučia lūpas. – Dievaži, ištekėjai taip greitai, kad maniau, jog laukiesi.

Tyliai nusijuokiu.

– Visi taip manė. Bet daugiau apie tai nešnekėkime. Prašau! Be to, man reikia į tualetą.

Mane palydi Preskot. Netardama nė žodžio. Jai ir nereikia kalbėti. Nepritarimas spinduliuoja iš jos nelyginant mirtinas izotopas.

– Nuo vestuvių dienos nebuvau kojos iš namų iškėlusi, – labai tyliai suburbu po nosimi iš vidaus žvelgdama į uždarytas tualeto kabinos duris.

Žinodama, kad Preskot stovi už durų ir laukia, kol nusišlapinsiu, nepatenkinta vypteliu. Kažin, ką Haidas galėtų veikti šiame bare? Kristianas, kaip paprastai, viską pernelyg sureikšmina.

– KEITE, JAU VĖLU. Mums reikia eiti.

Dabar penkiolika minučių po dešimtos ir ką tik išmaukiau ketvirtą braškinio kokteilio taurę. Alkoholis neabejotinai veikia: man šilta, be to, vaizdas ima truputį lietis. Kristianui viskas bus gerai. Galų gale viskas susitvarkys.

– Taip, Ana. Buvo labai malonu vėl su tavimi susitikti. Tiesiog atrodai daug… net nežinau, kaip pasakyti… labiau pasitikinti savimi. Akivaizdu, kad santuoka tau į naudą.

Man ima kaisti skruostai. Toks sakinys iš panelės Ketrinos Kavanag lūpų – tikras komplimentas.

– Taip, tiesa, – sušnabždu ir tikriausiai dėl to, kad per daug išgėriau, pajuntu akyse besitvenkiant ašaras.

Ar galima būti dar laimingesnei? Sutikau savo svajonių vyrą ir, nepaisydama sunkios jo praeities naštos, jo prigimties ir jo penkiasdešimt atspalvių, ištekėjau. Vydama šalin sentimentalias mintis paskubomis nukreipiu kalbą, nes žinau, kad kitaip pravirksiu.

– Puikiai praleidau vakarą, – sakau spausdama Keitei ranką. – Ačiū, kad ištempei mane į miestą!

Mudvi trumpai apsikabiname. Kai ji mane paleidžia, linkteliu Sojeriui ir jis paduoda Preskot mašinos raktelius.

– Neabejoju, kad panelė Preskot, kurios stropumas beribis, Kristianui jau pranešė, jog aš ne namie. Jis pasius, – burbteliu Keitei. Ir galbūt sugalvos man kokią pikantišką bausmę… Tikiuosi…

– Ana, kodėl stovi išsišiepusi iki ausų kaip kvaiša? Tau patinka, kai Kristianas pyksta?

– Ne. Tiesą sakant, ne. Bet supyksta jis lengvai. Mat kartais būna linkęs viską griežtai kontroliuoti.

Beveik nuolat…

– Pastebėjau, – kreivai šyptelėjusi sako Keitė.

SUSTOJAME PRIE KEITĖS BUTO. Ji stipriai suspaudžia mane glėbyje.

– Nepamiršk manęs, – sukužda ir pakšteli į skruostą.

Tada išlipa. Pamoju jai, jausdama keistą ilgesį. Šitokio moteriško pašnekesio man labai trūko. Taip šnekučiuotis smagu, aš pailsiu ir prisimenu, kad esu dar jauna. Turėčiau pasistengti dažniau matytis su Keite, bet tiesa, kad nepaprastai mėgstu leisti laiką su Kristianu mudviejų burbule. Vakar vakare kartu dalyvavome labdaros vakarienėje. Ten buvo daugybė vyrų su kostiumais ir išsipusčiusių, elegantiškų moterų, šnekančių apie nekilnojamojo turto kainas, stringančią ekonomiką ir prastėjančią padėtį akcijų biržoje. Noriu pasakyti, kad buvo nuobodu, tikrai nyku… Tad išeiti į miestą su bendraamže ir laisvai pasišnekučiuoti man tarsi tyro oro gurkšnis.

Pilvas gurgia. Dar nieko nevalgiau. Velnias, Kristianas! Rankinėje susirandu telefoną. Po perkūnais, penki praleisti skambučiai! Viena žinutė…

PO VELNIŲ, KUR ESI?

Ir vienas elektroninis laiškas.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Piktas… Pikto tu manęs dar nematei…

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 00:42 RJL

Gavėjas: Anastazija Grėj

Anastazija,

Sojeris sako, kad geri kokteilius bare, nors žadėjai man to nedaryti.

Ar bent numanai, kaip baisiai šią akimirką siuntu?

Iki pasimatymo rytoj.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Visai nusimenu. Koks mėšlas! Dabar ne juokais prisiviriau košės. Pasąmonė rūsčiai dėbteli į mane ir patraukia pečiais tarsi sakydama: „Kaip pasiklosi, taip ir išmiegosi.“ O ko aš tikėjausi? Pasvarstau, gal vertėtų Kristianui paskambinti, bet jau vėlu ir jis tikriausiai miega… arba žingsniuoja po kambarį. Nusprendžiu, kad pakaks ir trumpos žinutės.

AŠ GYVA IR SVEIKA. PUIKIAI PRALEIDAU LAIKĄ. PASIILGAU TAVĘS. PRAŠAU, NEPYK…

Spoksau į telefoną laukdama, gal jis atsilieps, bet aparatas grėsmingai tyli. Sunkiai atsidūstu.

Preskot sustabdo automobilį prie Eskalos, o Sojeris išlipa ir atidaręs palaiko man dureles. Mudviem stovint ir laukiant lifto nusprendžiu pasinaudoti proga jį pakamantinėti.

– Kada jums skambino Kristianas?

Sojeris nurausta.

– Maždaug pusę dešimtos, ponia.

– Kodėl nenutraukėte mano pokalbio su Keite, kad galėčiau su juo pasišnekėti?

– Ponas Grėjus liepė jums netrukdyti.

Nepatenkinta susiraukiu. Atvažiuoja liftas ir mudu kylame daugiau netardami nė žodžio. Staiga apsidžiaugiu, kad atsigauti nuo pykčio priepuolio Kristianas turi visą naktį ir kad dabar jis – kitame Amerikos krašte. Taigi turiu laiko. Kita vertus… ilgiuosi jo.

Atsidarius lifto durims sekundės dalį spoksau į stalelį vestibiulyje.

Kažkas čia negerai. Tik kas?

Ant vestibiulio grindų sudaužyta vaza, kurioje buvo pamerkta gėlių, visur telkšo vanduo, primėtyta gėlių ir smulkių vazos šukių, o stalelis apverstas. Man pašiurpsta oda, o Sojeris čiumpa man už žasto ir trūkteli atgal į lifto kabiną.

– Likite čia, – šnipšteli traukdamas ginklą. Tada įžengia į vestibiulį ir dingsta man iš akių.

Slepiuosi lifto kabinos gilumoje.

– Lukai! – išgirstu šūktelint Rajaną didžiojoje svetainėje. – Operacijos kodas „Mėlyna“.

Operacijos kodas „Mėlyna“?

– Turi tą niekšą?! – atsiliepia Sojeris. – Viešpatie Dieve!..

Nugara prisiploju prie kabinos sienos. Po galais, kas čia dabar? Man gyslomis plūsteli adrenalinas, pajuntu gerklėje tvaksint širdį. Girdžiu kažką tyliai kalbantis, paskui į vestibiulį grįžta Sojeris ir sustoja baloje. Jis įsikiša pistoletą į dėklą.

– Galite ateiti, ponia Grėj, – švelniai sako jis.

– Kas atsitiko, Lukai? – vos girdimai klausiu.

– Sulaukėme svečio.

Sojeris paima man už alkūnės ir ačiū jam, kad mane prilaiko, mat jaučiu, jog linksta kojos. Kartu įeiname pro atidarytas dvivėres duris.

Didžiosios svetainės tarpduryje stovi Rajanas. Jam prakirstas antakis, iš žaizdos srūva kraujas, taip pat sumušta burna. Rodos, jis gerokai nukentėjęs, jo drabužiai suglamžyti ir ištepti. Bet labiausiai pribloškia tai, kad jam po kojomis sudribęs kaip maišas tyso Džekas Haidas.

13 Garsi snaiperė, vėliau tapusi pirmąja tikra Jungtinių Valstijų kino žvaigžde.

14 Žmogus, kuris bjaurisi ginklais.

15 Iki pasimatymo (pranc.).

16 Rytų juostinis laikas.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Man daužosi širdis, ausyse juntu garsius pulso tvinksnius; nuo alkoholio tas garsas atrodo dar stipresnis.

– Ar jis… – tarsteliu delnu užsidengusi burną ir, pritrūkusi žodžių minčiai baigti, pasibaisėjusi, išplėstomis akimis įsistebeiliju į Rajaną.

– Ne, ponia. Jis tik neutralizuotas ir be sąmonės.

Man akimirksniu palengvėja. Ak, ačiū Dievui…

– O kaip jūs? – klausiu nenuleisdama akių nuo Rajano ir staiga susigriebiu nežinanti jo vardo.

Jis šnopuoja lyg įveikęs maratoną. Delnu nusibraukia lūpų kamputį šluostydamasis kraują, be to, jam ant skruosto palengva ryškėja mėlynė nuo smūgio.

– Jis priešinosi kaip pasiutęs, bet man nieko rimto, ponia Grėj, – ramindamas mane, Rajanas šypteli.

Jei geriau jį pažinočiau, tikriausiai sakyčiau, kad kiek pučiasi.

– O Geilė? Ponia Džouns?

Ak… ar ji sveika ir gyva? Ar Haidas jos nesužeidė?

– Aš čia, Ana.

Atsisukusi pamatau ją su naktiniais marškiniais ir chalatu, palaidais plaukais, papilkėjusiu veidu ir iš baimės išplėstomis akimis – numanau, kad ir maniškės ne ką mažiau išplėstos.

– Mane pažadino Rajanas. Ir primygtinai liepė eiti ten, – ji mosteli sau už nugaros, Teiloro kabineto pusėn. – Man nieko neatsitiko. O jums ar viskas gerai?

Linktelėdama pagalvoju, kad ponia Džouns tikriausiai ką tik išėjo iš pavojaus kambario, esančio greta Teiloro kabineto. Kas galėjo tikėtis, kad jo taip greitai prireiks. Tuoj po mūsų sužadėtuvių Kristianas užsispyrė jį įrengti, o aš irzdama dar varčiau akis. Bet dabar, žvelgdama į tarpduryje stovinčią Geilę, džiaugiuosi savo vyro įžvalgumu.

Mano dėmesį patraukia girgžtelėjusios vestibiulio durys. Jos vos laikosi ant išklebusių vyrių. Po galais, kas joms atsitiko?

– Ar jis buvo vienas? – klausiu Rajano.

– Taip, ponia. Jei būtų buvęs ne vienas, dabar čia nestovėtumėte – dėl to galite būti visiškai tikra, – rodos, šiek tiek įsižeidęs sako Rajanas.

– O kaip jis įsigavo į apartamentus? – pasiteirauju nekreipdama dėmesio į Rajano pasipūtimą.

– Tarnybiniu liftu. Apsimetęs avarinės tarnybos darbuotoju, ponia.

Mano žvilgsnis vėl nukrypsta į sukniubusį Džeką. Jis vilki kažkokią uniformą, lyg kombinezoną.

– Kada tai įvyko?

– Maždaug prieš dešimt minučių. Pamačiau jį per monitorių, prijungtą prie stebėjimo kameros. Jis mūvėjo pirštines. Dabar rugpjūtis, todėl man pasirodė keista… Pažinau jį ir nusprendžiau leisti įsibrauti į apartamentus. Buvau tikras, kad tada jį sučiupsime. Jūs buvote mieste, Geilė buvo saugi, tad pamaniau, dabar arba niekada.

Rajanas vėl atrodo labai patenkintas savimi, o Sojeris nepritariamai dėbteli į kolegą.

Pirštinės? Dar kartą žvilgteliu į Džeką. Iš tiesų jis mūvi rudas odines pirštines. Šiurpu.

– Ką dabar darysite? – klausiu mėgindama išguiti iš galvos nereikalingas mintis.

– Turime jį sutramdyti, – paaiškina Rajanas.

– Sutramdyti?

– Jei atsipeikėtų, – Rajanas žvilgteli į Sojerį.

– Ko jums reikės? – klausia jau spėjusi atsigauti ponia Džouns, žengdama arčiau.

– Ko nors, kuo galėtume jį surišti – kabelio arba virvės, – sako Rajanas.

Kabeliai… Staiga prisimenu praeitą naktį ir nuraustu. Nejučiomis pasitrinu riešus ir paskubomis į juos dirsteliu. Ne, žymių neliko. Gerai.

– Kai ką turiu. Kabelių. Ar tiks?

Visi sužiūra į mane.

– Taip, ponia. Puikiausiai tiks, – rimtai, suakmenėjusiu veidu sako Sojeris.

Labiausiai trokštu prasmegti skradžiai, bet apsisuku ir patraukiu į miegamąjį. Kartais tiesiog reikia būti įžūliai ir į nieką nekreipti dėmesio. Gal šio ryžto man įkvėpė baimė, sumišusi su alkoholiu?

Grįžusi ponią Džouns randu besidairančią po sujauktą vestibiulį, be to, prie apsaugos komandos prisidėjusi panelė Preskot. Paduodu kabelius Sojeriui, o šis neskubėdamas ir, mano nuomone, pernelyg stropiai suriša Haidui rankas už nugaros. Ponia Džouns nueina į virtuvę ir grįžta nešina pirmosios pagalbos vaistinėle. Paėmusi už rankos, nusiveda Rajaną į didžiosios svetainės tarpdurį ir imasi gydyti prakirstą antakį. Rajanas iš skausmo krūpčioja, kai ji atsargiai šluosto žaizdą drėgna antiseptine servetėle. O tada ant grindų pamatau „Glock“ revolverį su duslintuvu. Po perkūnais! Džekas buvo ginkluotas? Pajuntu silpnumą ir tenka ne juokais susiimti, kad jį įveikčiau.

– Nelieskite ginklo, ponia Grėj, – įspėja mane Preskot, kai jau lenkiuosi jo paimti.

Iš Teiloro kabineto išeina latekso pirštines mūvintis Sojeris.

– Ginklu pasirūpinsiu aš, ponia Grėj, – sako jis.

– Ar jis Haido? – pasiteirauju.

– Taip, ponia, – linkteli Rajanas ir vėl susiraukia nuo ponios Džouns prisilietimo.

Po galais… Mano namuose Rajanas stojo į kovą su ginkluotu įsibrovėliu. Vien pagalvojus apie tai nukrečia šiurpas. Sojeris pasilenkęs atsargiai paima „Glock“ revolverį.

– Ar turite teisę tai daryti? – klausiu.

– Ponas Grėjus kaip tik šito norėtų, ponia Grėj.

Sojeris įkiša ginklą į „Ziploc“ maišelį, o tada atsitūpęs apieško Džeką. Stabtelėjęs iš kišenės ištraukia kraštelį lipniosios juostos ritinio, tada išbalęs įkiša jį atgal į Haido kišenę.

Lipnioji juosta? Atidžiai, bet lyg ir apdujusi, stebėdamasi, bet ir keistai atsiribojusi žiūriu, kas vyksta toliau. Netrukus, supratusi, kokie buvo Haido ketinimai, vėl pajuntu pykinimą. Kuo skubiausiai atsikratau tų minčių. Negalvok apie tai, Ana!

– Gal reikėtų pranešti policijai? – sumurmu slėpdama baimę.

Noriu, kad Haidas dingtų iš mano namų, ir kuo greičiau, tuo geriau.

Rajanas ir Sojeris susižvelgia.

– Manau, turime iškviesti policiją, – pakartoju, tik šį kartą ryžtingiau, galvodama, kodėl Rajanas su Sojeriu nieko nesiima.

– Ką tik skambinau Teilorui, bet mobiliuoju jis neatsiliepia. Gal miega… – Sojeris žvilgteli į savo rankinį laikrodį. – Rytų pakrantėje dabar beveik antra nakties.

Ak, ne…

– Ar skambinote Kristianui? – sušnabždu.

– Ne, ponia.

– Mėginote susisiekti su Teiloru, kad jis duotų tolesnius nurodymus?

Sojeris trumpai sutrinka.

– Taip, ponia.

Gerokai pykteliu. Šitas vyras – dar kartą užmetu akį į Haidą – įsibrovė į mano namus ir jį turi išsivežti policija. Bet žiūrint į keturis kambaryje esančius žmones ir matant nerimą jų akyse man dingteli, kad, matyt, ne viską žinau, todėl nusprendžiu paskambinti Kristianui. Visa pašiurpstu. Suprantu, kad jis ant manęs pyksta, – labai pyksta, – ir net susigūžiu pagalvojusi, ką jis man pasakys. Ir kaip nervinsis, kad jo čia nėra ir kad grįš tik rytoj vakare. Suprantu, kad šį vakarą sukėliau jam užtektinai rūpesčių. Tad gal vis dėlto neskambinti? Tada man dingteli kita mintis. Po galais… O jei būčiau buvusi namie? Pagalvojusi apie tai išbąlu kaip popierius. Ačiū Dievui, kad sėdėjau bare. Tad gal vis dėlto daug pylos ir negausiu?

– Ar jis nesužalotas? – klausiu rodydama į Džeką.

– Kai atsipeikės, jam skaudės galvą, – niekinamai žvelgdamas į Džeką paaiškina Rajanas. – Bet dėl šventos ramybės reikės iškviesti greitosios pagalbos medikus, kad jį apžiūrėtų.

Išsitraukusi iš rankinės telefoną ir per daug negalvodama apie Kristiano rūstybę surenku jo numerį. Iš karto įsijungia balso paštas. Matyt, jis taip siunta, kad telefoną išjungė. Nežinau, ką ir sakyti. Apsisukusi truputį paeinu koridoriumi toliau nuo visų.

– Labas. Čia aš. Prašau, nepyk ant manęs. Apartamentuose manęs vos neužpuolė. Bet nesijaudink, apsaugininkai jau kontroliuoja padėtį. Niekas nenukentėjo. Paskambink man.

Ir padedu ragelį.

– Kvieskite policiją, – sakau Sojeriui.

Jis linkteli, išsiima mobilųjį ir surenka numerį.

PRIE VALGOMOJO STALO ĮSITAISĘS pareigūnas Skineris įsitraukęs į pokalbį su Rajanu. Pareigūnas Volkeris su Sojeriu užsidaręs Teiloro kabinete. Kur Preskot, nežinau, gal irgi Teiloro darbo kambaryje. Su detektyvu Klarku sėdime ant sofos didžiojoje svetainėje ir jis mane griežtai klausinėja. Jis aukštas, tamsiaplaukis, ir jei nuolat nežvelgtų taip rūsčiai, būtų galima sakyti, kad gražus vyras. Numanau, kad jis buvo pažadintas ir ištemptas iš šiltos lovos dėl įsilaužimo į vieno iš įtakingiausių ir turtingiausių Siatlo verslininkų namus.

– Jis – buvęs jūsų viršininkas? – rūsčiai klausia Klarkas.

– Taip.

Jaučiuosi pavargusi, visiškai nusivariusi nuo kojų ir noriu eiti gulti. Kristianas taip ir neatsiliepė. Gerai, kad bent greitoji pagalba išsivežė Haidą. Ponia Džouns paduoda mudviem su detektyvu Klarku po puodelį arbatos.

– Ačiū, – padėkoja Klarkas ir vėl kreipiasi į mane: – O kur ponas Grėjus?

– Niujorke. Išvykęs verslo reikalais. Jis grįš rytoj vakare, tai yra… šiandien vakare.

Mat jau po vidurnakčio.

– Haidas jau buvo patekęs į mūsų akiratį, – sumurma detektyvas Klarkas. – Reikia, kad nuvyktumėte į nuovadą ir parašytumėte pareiškimą. Bet tai galima atlikti ir kitą dieną. Jau vėlu, be to, ant šaligatvio laukia keli žurnalistai, pasiryžę čia būti visą naktį. Ar neprieštarautumėte, jei pasižvalgyčiau po apartamentus?

– Žinoma, ne, – atsakau lengviau atsikvėpusi, kad apklausa baigta.

Vien nuo minties, kad prie pastato laukia fotografai, mane nukrečia šiurpas. Ką gi, iki rytojaus dėl jų neverta sukti galvos. Tyliai primenu sau, jog reikia paskambinti mamai ir Rėjui, kad iš žiniasklaidos išgirdę, kas atsitiko, jie nepradėtų jaudintis.

– Ponia Grėj, atleiskite už įkyrumą, bet gal jau eitumėte miegoti? – maloniai ir rūpestingai sako ponia Džouns.

Žvelgdama į meilės ir nuoširdumo kupinas jos akis staiga pajuntu, kad tuoj pravirksiu. Ištiesusi ranką ji paglosto man petį.

– Dabar mums niekas negresia, – tyliai sako ji. – Rytą, šiek tiek pamiegojus, viskas atrodys daug geriau. Be to, rytoj vakare grįš ponas Grėjus.

Tramdydama ašaras nervingai žvilgteliu į ją. Kristianas grįš baisiai įsiutęs.

– Gal prieš eidama gulti pageidautumėte dar ko nors? – klausia ji.

Tada susivokiu, kad aš labai alkana.

– Norėčiau ko nors užkąsti.

Ponia Džouns plačiai nusišypso.

– Atnešti sumuštinį ir pieno?

Aš dėkinga linkteliu ir ji nueina į virtuvę. Rajanas vis dar šnekasi su pareigūnu Skineriu. Vestibiulyje detektyvas Klarkas atidžiai apžiūri netvarką. Nors žvelgia rūsčiai, atrodo susimąstęs. Staiga širdį man suspaudžia ilgesys – ilgiuosi Kristiano. Rankomis susiėmusi galvą neapsakomai stipriai trokštu, kad jis būtų čia. Kristianas žinotų, ką daryti. Koks vakaras! Trokštu užsiropšti Kristianui ant kelių, noriu, kad jis apkabintų ir pasakytų, jog mane myli, nors ir nedarau, ką jis liepia, – bet tai bus įmanoma tik vakare. Suirzusi įsivaizduoju save užverčiančią akis į lubas… Kodėl jis man nepasakė, kad sustiprinta visų šeimos narių apsauga? Kokios informacijos buvo Džeko kompiuteryje? Kristiano elgesys labai erzina, bet šią akimirką man niekas nesvarbu. Noriu, kad grįžtų mano vyras. Aš jo labai pasiilgau.

– Štai kur jūs, Ana, mieloji…

Ponia Džouns užklumpa mane rikiuojančią padrikas mintis. Pakeliu akis ir ji paduoda man sumuštinį su žemės riešutų sviestu ir džemu, o jos akys žybteli. Jau nepamenu, kada paskutinį kartą valgiau saldų sumuštinį. Droviai šyptelėjusi atsikandu jo.

Pagaliau įlipusi į lovą vilkėdama Kristiano sportinius marškinėlius, susirangau jo pusėje. Ir pagalvė, ir marškinėliai kvepia Kristianu, grimzdama į miegus, mintyse palinkiu jam saugiai grįžti namo ir… būti gerai nusiteikusiam.

STAIGA PAKIRSTU IŠ MIEGO. Jau šviesu ir man skauda galvą, smilkiniai tvinksi. Oi, ne… Tikiuosi, ne nuo pagirių. Atsargiai atsimerkiu ir pamatau, kad miegamojo krėslas patrauktas į kitą vietą ir jame sėdi Kristianas. Jis vilki smokingą, o iš švarko kišenės kyšo peteliškės galas. Klausiu savęs, ar tik nesapnuoju. Kairę ranką jis užmetęs ant krėslo porankio ir joje laiko krištolo stiklą, į kurį įpilta gelsvai rusvo skysčio. Brendžio? Viskio? Nežinau. Viena ilga jo koja pakelta, sulenkta ir kulkšnimi remiasi į kitos kelį. Jis mūvi juodas kojines, avi lakuotus batus. Dešinė alkūnė įbesta į krėslo ranktūrį, plaštaka jis pasirėmęs smakrą, o smiliumi lėtai ir ritmingai brauko apatinę lūpą. Ankstyvo ryto šviesoje niūrios Kristiano akys grėsmingai žėri, bet veido išraiška visiškai neperprantama.

Man vos nesustoja širdis. Kristianas čia. Kaip jis grįžo? Turėjo išskristi iš Niujorko vakar vakare. Ar seniai jis taip sėdi ir į mane žiūri?

– Sveikas, – sušnabždu.

Jis rūškanas pažvelgia į mane ir širdis man vėl stabteli. Ak, ne… Kristianas patraukia ilgus pirštus nuo burnos, vienu mauku išgeria gėrimo likutį ir pastato stiklą ant naktinės spintelės. Nedrąsiai tikėjausi bučinio, bet jis manęs nepabučiuoja. Patogiau įsitaiso krėsle ir sustingusiu kaip akmuo veidu toliau mane stebi.

– Labas, – pagaliau tyliai pasisveikina ir jis.

Iš karto suprantu, kad vis dar pyksta. Labai pyksta.

– Grįžai…

– Rodos, taip.

Neskubėdama ir neatitraukdama nuo jo akių atsisėdu. Burnoje sausa.

– Seniai čia sėdi ir žiūri į mane miegančią?

– Senokai.

– Ir vis dar pyksti, – šiaip taip ištariu.

Jis stebeilija į mane tarsi galvodamas, ką atsakyti.

– „Pyksti“, – pakartoja lyg tirdamas šį žodį, lyg galvodamas, ką jis iš tiesų reiškia, lyg svarstydamas kiekvieną reikšmės atspalvį. – Ne, Ana. Aš nepykstu: tas jausmas daug stipresnis ir šiuo žodžiu jo nenusakysi.

Po perkūnais… Pamėginu nuryti seilę, bet išdžiūvusia burna tai sunku padaryti.

– Tas jausmas daug stipresnis… Tokie žodžiai nieko gero nežada.

Jis žiūri į mane visiškai ramiai ir nieko neatsako. Tarp mudviejų įsiviešpatauja nejauki tyla. Pasiimu stiklinę ir išgeriu gurkšnelį vandens, kad bent kiek aprimtų smarkiai besidaužanti širdis.

– Rajanas sugavo Džeką, – išmėginu kitą taktiką ir pastatau stiklinę ant naktinės spintelės šalia Kristiano stiklo.

– Žinau, – tarsteli jis.

Aišku, kad žino.

– Ar dar ilgai ketini šykštėti man žodžių?

Jis truputį kilsteli antakius rodydamas nuostabą, tarsi toks klausimas jam būtų netikėtas.

– Taip, – galų gale teikiasi atsakyti.

Na… Gerai… Ką man daryti? Gynyba – geriausias puolimas.

– Atsiprašau, kad išėjau į miestą.

– Tikrai gailiesi?

– Ne, – akimirką patylėjusi sumurmu, nes tai tiesa.

– Tai kodėl taip sakai?

– Nes nenoriu, kad ant manęs pyktum.

Kristianas sunkiai atsidūsta, lyg išliedamas daugybę valandų kęstą įtampą, ir pirštais persibraukia per plaukus. Koks jis gražus. Įsiutęs, bet gražus. Gėrėdamasi nenuleidžiu nuo jo akių: Kristianas grįžo – piktas, bet sveikas ir gyvas.

– Rodos, detektyvas Klarkas nori su tavimi pasišnekėti.

– Neabejoju.

– Kristianai, prašau…

– Ko prašai?

– Nebūk toks šaltas.

Jis nustebęs vėl kilsteli antakius.

– Anastazija, šią akimirką jaučiu anaiptol ne šaltį. Priešingai, degte degu. Degu iš įsiūčio. Ir nežinau, kaip sutramdyti šituos… – jis mosteli, ieškodamas tinkamo žodžio, ir kandžiai baigia sakinį: – …pojūčius.

Ak, koks mėšlas. Toks atvirumas mane pribloškia. Nieko daugiau nenoriu, tik užsiropšti jam ant kelių. Nuo tos akimirkos, kai vakar vakare grįžau namo, nieko daugiau ir netroškau. Ak, velniop viską… Išlipu iš lovos ir užklumpu Kristianą iš netyčių: nerangiai atsisėdu jam ant kelių ir sulenkusi kojas susigūžiu. Jis manęs neatstumia, nors to bijojau. Po kelių akimirkų Kristianas mane apglėbia ir įkiša nosį man į plaukus. Nuo jo trenkia viskiu. Kažin, kiek išgėrė? Bet jis kvepia ir kūno prausikliu. Kvepia Kristianu. Rankomis apsiveju jam kaklą, nosimi švelniai liesteliu pakaklę ir jis vėl atsidūsta, šįkart labai giliai.

– Ak, ponia Grėj… Ir ką man su jumis daryti?

Kristianas pabučiuoja man į viršugalvį. Užsimerkiu mėgaudamasi jo prisilietimu.

– Ar daug išgėrei?

Jis sustingsta.

– Kodėl klausi?

– Paprastai stipraus alkoholio negeri.

– Šis stiklas – antras. Naktis man buvo sunki, Anastazija. Leisk atsipūsti.

Nusišypsau.

– Kaip norite, pone Grėjau, – sušnabždu prikišusi lūpas jam prie kaklo. – Nuo tavęs sklinda dangiškas aromatas. Miegojau tavo lovos pusėje, nes pagalvė kvepia tavimi.

Jis nosimi brūkšteli man per plaukus.

– Šit kaip? Aš ir svarsčiau, kodėl miegi anoje pusėje. Bet vis dar labai pykstu ant tavęs.

– Žinau.

Kristiano ranka nesiliauja ritmingai glosčiusi man nugaros.

– O aš – ant tavęs, – sušnabždu.

Jis suglumęs kiek patyli.

– Gal malonėtum paaiškinti, kuo užsitraukiau tavo rūstybę?

– Paaiškinsiu vėliau, kai jau degte nedegsi iš įsiūčio.

Švelniai pabučiuoju Kristianui į pasmakrę. Jis užsimerkia, pasitikdamas mano bučinį palinksta į priekį, bet atsakyti man tuo pačiu nė nemėgina. Tik dar stipriau mane apglėbia ir spusteli.

– Kai pagalvoju, kas galėjo nutikti… – vos girdimai sukužda. Jo balsas lūžtantis, persmelktas kančios.

– Aš sveika ir gyva.

– Ak, Ana… – kone kūkčiodamas sušnabžda Kristianas.

– Man nieko nenutiko. Visi mes sveiki. Tik truputį sukrėsti. Geilė nenukentėjo. Rajanas pasveiks. O Džeko nėra.

Jis papurto galvą.

– Ne tavo nuopelnas, – burbteli.

Ką?! Loštelėjusi rūsčiai dėbteliu į Kristianą.

– Ką čia šneki?

– Dabar nenoriu dėl to kivirčytis, Ana.

Priblokšta sumirksiu. Na, galbūt aš norėčiau pasiginčyti, bet nusprendžiu vis dėlto patylėti. Jis bent jau šnekasi su manimi. Vėl jaukiai įsitaisau Kristianui ant kelių. Jis paglosto man plaukus ir ima su jais žaisti.

– Noriu tave nubausti, – sušnabžda. – Išvanoti kailį taip, kad neatsikeltum, – priduria.

Pajuntu gerklėje neramius širdies tvinksnius. Po velnių.

– Žinau, – vos girdimai atsakau visa pašiurpusi.

– Galbūt taip ir padarysiu.

– Tikiuosi, kad ne.

Jis stipriau mane apkabina.

– Ana, Ana, Ana… Bandai šventojo kantrybę.

– Galėčiau jums prikišti daugybę dalykų, pone Grėjau, bet kad esate šventasis – nieku gyvu.

Pagaliau Kristianas nenoromis pamalonina mane trumpu juoku.

– Taikli ir, kaip visada, puikiai suformuluota pastaba, ponia Grėj.

Jis pabučiuoja man į kaktą ir krusteli.

– Grįžk į lovą. Ir tu labai vėlai atsigulei miegoti.

Greitai atsistojęs, Kristianas paima mane ant rankų ir paguldo į lovą.

– Neprigulsi kartu?

– Ne. Turiu reikalų, – pasilenkęs jis paima viskio stiklą. – Pamiegok. Po poros valandų tave pažadinsiu.

– Vis dar širsti ant manęs?

– Taip.

– Tada tikrai dar pamiegosiu.

– Gerai.

Jis apkloja mane pūkine antklode ir dar kartą pabučiuoja į kaktą.

Gal dėl to, kad dar jaučiuosi silpna, gal dėl palengvėjimo, kurį pajutau jam grįžus, o gal dėl to, kad mūsų susitikimas šį ankstų rytą emociškai mane labai nuvargino, darau tai, kas man liepta. Snausdama dar pasvarstau (bet ir pasidžiaugiu, juolab jusdama burnoje šleikštų skonį), kodėl Kristianas nepasinaudojo įprastu metodu spręsti nesutarimus: kodėl neužgulė manęs ir lovoje neįrodė esąs teisus?

– ATNEŠIAU TAU APELSINŲ SULČIŲ, – sako Kristianas ir aš vėl atmerkiu akis.

Tas dvi valandas miegojau labai ramiai – nepamenu, kada taip kietai buvau miegojusi, – tad pabundu žvali, o galva jau netvinkčioja. Malonu matyti stiklinę sulčių, savo vyrą – taip pat. Jis mūvi treningo kelnes. Staiga prisimenu „Heathman“ viešbutį ir pirmą rytą, kai su juo pabudau. Jo pilki sportiniai marškinėliai permirkę prakaitu. Matyt, Kristianas treniravosi sporto salėje pusrūsyje arba buvo išėjęs pabėgioti, bet, šiaip ar taip, po treniruotės jis neturėtų atrodyti taip puikiai.

– Einu, palįsiu po dušu, – sumurma jis ir dingsta vonios kambaryje.

Susiraukiu. Jis vis dar labai santūrus. Arba galvoja apie tai, kas nutiko, arba vis dar pyksta, arba… ką? Atsisėdu lovoje, paimu stiklinę apelsinų sulčių ir pernelyg greitai jas išgeriu. Jos skanios, šaltos kaip ledas ir labai pagerina skonį burnoje. Išsiropščiu iš lovos nekantraudama sumažinti atstumą – ir fizinį, ir emocinį – tarp mudviejų su vyru. Žvilgteliu į žadintuvą. Aštunta valanda. Nusivelku Kristiano marškinėlius trumpomis rankovėmis ir paskui jį nueinu į vonios kambarį. Jis dušo kabinoje trenkasi plaukus, tad nedvejoju nė akimirkos. Įsmunku į dušinę, Kristianas sustingsta, o aš rankomis apsiveju jo kūną ir priekiu prisiglaudžiu prie šlapios jo nugaros. Nekreipdama dėmesio į Kristiano reakciją, laikau jį tvirtai apglėbusi, prispaudusi skruostą prie nugaros, užsimerkusi. Po minutėlės Kristianas pakeičia kūno padėtį, mudu atsiduriame po karštoko vandens srove ir jis toliau trenkasi plaukus. Vanduo žliaugia per kūną, o aš atsargiai laikau glėbyje savo mylimą vyrą. Prisimenu visus tuos kartus, kai jis mane čia dulkino, ir visus kartus, kai su manimi mylėjosi. Kristianas dar niekada nebuvo toks tylus. Pasukusi galvą, imu švelniai bučiuoti jam nugarą. Kristiano kūnas vėl sustingsta.

– Ana… – įspėja jis mane.

– Hm…

Mano rankos palengva nuslysta stangriu jo pilvu ir pasiekia papilvę. Jis uždeda abi rankas ant mano plaštakų ir jas sulaiko. Tada papurto galvą.

– Nereikia, – vėl įspėjamai sako.

Iš karto jį paleidžiu. Kristianas atsisako glamonių? Sutrinku, mano smegenys tarsi užstringa: ar kada nors yra taip nutikę? Susiraukusi pasąmonė papurto galvą. Per savo akinių pusmėnulio formos rėmeliais viršų ji veria mane rūsčiu žvilgsniu tarsi sakydama: „Šį kartą rimtai prisidirbai.“ Jaučiuosi tarsi gavusi stiprų antausį. Atstumta. Mane apima nesaugumo jausmas ir dingteli baisi mintis, kad jis manęs nebegeidžia. Baisi kančia nutvilko visą kūną, net aikteliu. Kristianas atsisuka ir man palengvėja pamačius, kad jis nėra visiškai abejingas mano kerams. Pirštais suspaudęs smakrą, jis atlošia man galvą ir po akimirkos jau žvelgiu į pilkas, nerimo kupinas jo akis.

– Vis dar baisiai ant tavęs siuntu, – tyliai ir rimtai sako jis.

Mėšlas! Jis priglaudžia kaktą prie mano kaktos, užsimerkia. Pakeliu ranką ir paglostau jam veidą.

– Prašau, nepyk. Manau, tu per jautriai reaguoji, – sušnabždu.

Jis atsitiesia, išbąla. Mano ranka nusvyra.

– Per jautriai reaguoju? – susinervinęs rūsčiai rėžia Kristianas. – Kažkoks prakeiktas beprotis įsibrauna į apartamentus grobti mano žmonos, o tu manai, kad aš per jautriai reaguoju?!

Kristiano balse aiškiai girdėti tramdomas grasinimas ir man baugu, o jis svilina mane liepsningu žvilgsniu, tarsi aš būčiau prakeikta beprotė.

– Ne… visai ne tai turėjau galvoje. Kalbėjau apie tai, kad užsibuvau mieste.

Jis vėl užsimerkia, tarsi kęsdamas didžiulį skausmą, ir papurto galvą.

– Kristianai, manęs apartamentuose nebuvo, – mėginu numaldyti Kristiano pyktį ir jį nuraminti.

– Žinau, – atsimerkdamas sušnabžda jis. – Bet tik dėl to, kad negali įvykdyti paprasto prakeikto reikalavimo, – rūsčiai išrėžia jis ir dabar išblykštu aš. – Bet nenoriu apie tai šnekėtis dušo kabinoje. Anastazija, vis dar baisiai pykstu ant tavęs. Tu verti mane abejoti savo sprendimu.

Jis nusisuka, čiupęs rankšluostį išlipa iš dušo kabinos, o paskui išeina ir iš vonios kambario, palikdamas mane be žado ir šąlančią… po karšto vandens srove.

Mėšlas. Mėšlas. Mėšlas.

Pagaliau suvokiu, ką Kristianas ką tik pasakė. Pagrobimas? Po galais… Džekas ketino mane pagrobti? Staiga prisimenu lipniosios juostos ritinį ir kaip nenorėjau per daug sukti galvos, kodėl Džekas jį turėjo. Ar Kristianas vėl žino gerokai daugiau? Paskubomis nusiprausiu, tada su šampūnu išsitrenku galvą. Noriu žinoti viską. Turiu žinoti viską. Neleisiu jam slėpti nuo manęs nieko, kas susiję su vakarykščio vakaro įvykiais.

Išėjusi iš vonios, miegamajame Kristiano nerandu. Viešpatie, kaip jis greitai apsirengia… Pasiskubinu ir aš: apsiaunu juodus aukštakulnius ir apsivelku savo mėgstamiausią tamsiai violetinę suknelę puikiai suprasdama, jog tokią aprangą pasirinkau todėl, kad ji patinka Kristianui. Rankšluosčiu energingai išsišluostau plaukus, tada susipinu juos ir susisuku į kuodą. Įsisegusi prie suknelės derančius prie ausies prigludusius auskarus su deimanto akute, vėl dumiu į vonios kambarį pasidažyti ir žvilgtelėti į veidrodį. Aš išblyškusi. Nuolat išblyškusi. Giliai įkvepiu, kad nusiraminčiau. Vakar lengvabūdiškai apsisprendžiau eiti su drauge į barą ir puikiai ten pasibūti, tad dabar teks narsiai kęsti to sprendimo pasekmes. Pagalvojusi, kad mano noro pasilinksminti su Keite Kristianas tikrai nesupras, sunkiai atsidūstu.

Ir didžiojoje svetainėje Kristiano nematyti. Ponia Džouns sukasi virtuvėje.

– Labas rytas, Ana, – maloniai pasisveikina ji.

– Labas rytas, – atsakau ir plačiai nusišypsau. Ji vėl vadina mane Ana!

– Arbatos?

– Taip, ačiū.

– Valgysite?

– Taip. Šiandien norėčiau omleto.

– Su grybais ir špinatais?

– Ir su sūriu.

– Tuoj iškepsiu.

– Kur Kristianas?

– Ponas Grėjus savo darbo kambaryje.

– Ar jis jau pusryčiavo?

Žvilgteliu į dvi lėkštes ant pusryčių baro.

– Ne, ponia.

– Aišku. Ačiū.

Vilkėdamas baltus marškinius be kaklaraiščio ir atrodydamas kaip tikras generalinis direktorius atokvėpio valandėlę, Kristianas kalbasi telefonu. Kokia apgaulinga gali būti žmogaus išvaizda… O gal jis tikrai neketina vykti į biurą? Kai sustoju tarpduryje, jis pakelia į mane akis, bet papurto galvą rodydamas, kad aš čia nepageidaujama. Mėšlas… Apsisuku ir nuliūdusi grįžtu prie pusryčių baro. Į svetainę įžengia Teiloras. Jis vilki madingą tamsų kostiumą ir atrodo toks žvalus, tarsi būtų aštuonias valandas ramiai miegojęs.

– Labas rytas, Teilorai, – sumurmu mėgindama įvertinti jo nuotaiką ir susigaudyti, ar galėčiau tikėtis, kad jis atskleis man ką nors daugiau apie tai, kas čia vyksta.

– Labas rytas, ponia Grėj, – pasisveikina jis ir šiuose keturiuose žodžiuose aiškiai išgirstu užuojautos gaidelę.

Aš taip pat užjaučiamai šypteliu Teilorui, nes žinau, kad jam teko kęsti piktą ir susinervinusį Kristianą, priverstą grįžti į Siatlą anksčiau, nei planavo.

– Kaip skrydis? – vis dėlto drįstu paklausti.

– Ilgas, ponia Grėj, – trumpas Teiloro atsakymas nepaprastai iškalbingas. – Ar galėčiau pasiteirauti, kaip laikotės jūs? – šiek tiek švelniau priduria jis.

– Man viskas gerai.

Jis linkteli.

– Prašom man atleisti…

Ir jis pasuka prie Kristiano kabineto. Hm… Teilorui įeiti leidžiama, o man ne.

– Štai, – sako ponia Džouns, dėdama prieš mane lėkštę su pusryčiais.

Praradau apetitą, bet vis tiek valgau, nes nenoriu jos įžeisti.

Suvalgau tiek omleto, kiek pajėgiu, bet Kristianas vis dar tūno savo darbo kambaryje. Ar jis manęs vengia?

– Dėkoju, ponia Džouns, – sumurmu lipdama nuo baro kėdės ir nužingsniuoju į vonios kambarį.

Valydamasi dantis prisimenu, kaip Kristianui subjuro nuotaika, kai priminiau jam santuokos įžadus. Ir tada jis pasislėpė savo kabinete. Ar ir dabar tas pats? Jam vėl subjurusi nuotaika? Prisiminus paskui jo sapnuotą košmarą, mane nukrečia šiurpas. Nejau jis vėl sapnuos ką nors panašaus? Mums tikrai reikia pasikalbėti. Pagaliau turiu viską sužinoti apie Džeką ir apie sustiprintą visų Grėjų šeimos narių apsaugą – visas smulkmenas, kurios buvo nuslėptos nuo manęs, bet ne nuo Keitės. Akivaizdu, kad Eliotas su ja kalbasi.

Žvilgteliu į savo laikrodį. Dabar penkiolika minučių po aštuntos – vėluoju į darbą. Baigiu valytis dantis, šiek tiek pasitepu lūpas blizgiu, čiumpu lengvą juodą švarkelį ir grįžtu į didžiąją svetainę. Pamačius ten pusryčiaujantį Kristianą, man labai palengvėja.

– Jau išeini? – pamatęs mane klausia jis.

– Į darbą? Taip, žinoma.

Narsiai prieinu prie Kristiano ir pasiremiu į pusryčių baro kraštą. Jis abejingai mane nužvelgia.

– Kristianai, nepraėjo nė savaitė, kai grįžome po medaus mėnesio. Privalau eiti į darbą.

– Bet..

Jis nutyla, pirštais persibraukia per plaukus.

Ponia Džouns tyliai išeina. Taktiškoji Geilė…

– Žinau, kad mums reikia apie daug ką pasišnekėti. Galbūt galėsime tai padaryti šįvakar, kai būsi nurimęs.

Kristianas toks nusivylęs, kad jam net lūpa atvimpa.

– Kai būsiu nurimęs? – grėsmingai švelniai pakartoja.

Nuraustu.

– Supranti, ką noriu pasakyti.

– Ne, Anastazija, nesuprantu, ką nori pasakyti.

– Atėjau ne ginčytis. Atėjau paklausti, ar galiu važiuoti savo mašina.

– Ne. Negali, – kaip kirviu nukerta jis.

– Gerai, – iš karto nusileidžiu.

Kristianas iš nuostabos sumirksi. Akivaizdu, kad tikėjosi prieštaravimo.

– Preskot tave palydės, – jau truputį draugiškiau sako Kristianas.

Po velnių, tik ne Preskot… Noriu susiraukti ir pasipriešinti, bet apsigalvoju. Juk dabar, kai Džekas sugautas, galėtume atleisti varžtus ir sumažinti apsaugos darbuotojų skaičių.

Prisimenu vestuvių išvakarėse mamos duotą išmintingą patarimą: „Ana, mieloji, turi labai gerai pagalvoti, dėl ko verta ginčytis. Šis patarimas galioja ir auginant vaikus, kai jų turėsi.“ Na, Kristianas bent jau leido man eiti į darbą…

– Gerai, – sumurmu.

Bet kadangi nenoriu taip imti ir palikti Kristiano, – mat dar daug ko nespėjome išsiaiškinti ir tarp mudviejų tvyro didžiulė įtampa, – nedrąsiai prie jo prieinu. Jis įsitempia, plačiai atmerkia akis ir kelias akimirkas atrodo toks pažeidžiamas, kad man dilgteli širdį. Ak, Kristianai, aš labai gailiuosi. Santūriai pabučiuoju jam į lūpų kamputį. Jis užsimerkia lyg mėgaudamasis mano prisilietimu.

– Neimk manęs nekęsti, – sušnabždu.

Kristianas stveria man už rankos.

– Nejaučiu tau neapykantos.

– Tu manęs nepabučiavai, – sušnabždu.

Jis nepatikliai mane nužvelgia, o tada tyliai tarsteli:

– Žinau.

Man knieti paklausti kodėl, bet nežinau, ar noriu išgirsti atsakymą. Staiga Kristianas atsistoja, delnais stipriai suspaudžia man skruostus ir dar po akimirkos jo lūpos, rodos, lipte prilimpa prie manųjų. Taip netikėtai užklupta aikteliu, nenoromis atverdama kelią jo liežuviui. Šios progos Kristianas nepraleidžia: įžūliai įbruka liežuvį tarsi pareikšdamas, kad priklausau jam, bet vos tik pamėginu atsakyti į šį puolimą, jis, greičiau alsuodamas, mane paleidžia ir pasitraukia.

– Teiloras nuveš tave su Preskot į SIP leidyklą, – sako, o jo akyse liepsnoja geismo ugnis. – Teilorai! – šūkteli.

Nuraudusi mėginu kuo greičiau nusiraminti.

– Klausau, sere.

Teiloras sustoja tarpduryje.

– Pasakyk Preskot, kad ponia Grėj važiuoja į darbą. Ar galėtum nuvežti moteris į leidyklą?

– Žinoma.

Apsisukęs ant kulno, Teiloras nueina.

– Būčiau dėkingas, jei šiandien daugiau rūpesčių nekeltum, – suburba Kristianas.

– Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti, – meiliai jam nusišypsau.

Kristiano lūpos nenoromis krusteli, bet jis neleidžia sau šyptelėti.

– Tad iki pasimatymo, – šaltai atsisveikina jis.

– Iki, – šnipšteliu.

Kad išvengtume lauke ant šaligatvio laukiančių žiniasklaidos atstovų, į požeminį garažą mudvi su Preskot nusileidžiame tarnybiniu liftu. Apie Džeko suėmimą ir kad jis buvo sulaikytas mūsų apartamentuose, dabar jau paskelbta visose žiniose. Lipdama į „Audi“ klausiu savęs, ar ir prie SIP leidyklos mūsų lauks naujienas ir gandus medžiojantys žurnalistai, kaip ir tądien, kai buvo paskelbta apie mūsų su Kristianu sužadėtuves.

Važiuojame tylėdami, kol prisimenu, jog pirmiausia turiu paskambinti Rėjui, o paskui mamai ir nuraminti juos, kad mudviem su Kristianu nieko blogo nenutiko. Laimė, abu pokalbiai trumpi: antrąjį baigiu kaip tik tuo metu, kai pasiekiame SIP leidyklą. Kaip ir baiminausi, čia mūsų laukia būrelis žurnalistų ir fotografų. Visi kaip vienas atsisuka į mus ir kupini vilčių sužiūra į „Audi“.

– Ar tikrai norite eiti į darbą, ponia Grėj? – klausia Teiloras.

Viena mano asmenybės dalis netrokšta nieko daugiau, tik grįžti namo, bet tada likusią dieną turėčiau praleisti su ponu, degančiu iš įsiūčio. Tikiuosi, kad aprimęs visus tuos įvykius jis ims vertinti kitaip. Džekas – policijos rankose, tad Penkiasdešimt turėtų būti patenkintas, bet toli gražu toks nėra. Iš dalies suprantu kodėl: daugelio dalykų kontrolė išslydo jam iš rankų, jis negeba suvaldyti net manęs, bet dabar neturiu laiko apie tai galvoti.

– Privažiuokite iš kitos pastato pusės, prie durų, pro kurias priimamos siuntos.

– Klausau, ponia.

DABAR PIRMA VALANDA, man pavyko visą rytą praleisti įsitraukus į darbą. Pasibeldusi duris praveria Elizabetė ir kyšteli galvą.

– Ar galėčiau trumpai sutrukdyti? – maloniai klausia.

– Žinoma, – tarsteliu nustebusi dėl darbotvarkėje nenumatyto jos vizito.

Įėjusi ji atsisėda, nusibraukia ilgus tamsius plaukus ir užsimeta juos ant peties.

– Tik norėjau paklausti, ar jums viskas gerai. Roučas manęs paprašė užeiti, – rausdama paskubomis paaiškina ji. – Turiu omenyje vakarykščius įvykius…

Apie Džeko Haido sulaikymą rašo visi laikraščiai, bet, rodos, nė viename suimtasis nesiejamas su gaisru, kilusiu Grėjaus įmonių holdingo būstinėje.

– Man viskas gerai, – patikinu Elizabetę, stengdamasi per daug negalvoti, kaip jaučiuosi.

Džekas norėjo mane nuskriausti. Bet anokia čia naujiena. Jis ir anksčiau mėgino. Labiau nerimauju dėl Kristiano.

Dirsteliu į elektroninį paštą. Kristianas tebetyli. Nežinau, ar pirma nusiųsdama jam laiškelį neužsitraukčiau dar didesnės iš įsiūčio degančio pono rūstybės.

– Puiku, – sako Elizabetė ir bent kartą pamalonina mane tikrai nuoširdžia šypsena. – Jei galėčiau kuo nors padėti, jei būčiau reikalinga… Tik praneškite…

– Gerai.

Elizabetė atsistoja.

– Ana, suprantu, kokia jūs užsiėmusi. Tad netrukdysiu ir leisiu jums grįžti prie darbo.

– Hm… Ačiū.

Šiandien tai tikriausiai trumpiausias ir beprasmiškiausias susitikimas visame Žemės Vakarų pusrutulyje. Ir ko Roučas ją čia atsiuntė? Gal jam neramu, nes esu jo viršininko žmona? Papurtau galvą norėdama atsikratyti niūrių minčių ir pasiimu telefoną tikėdamasi, kad galbūt rasiu Kristiano žinutę. Man belaikant rankose aparatą, dzingteli nešiojamasis kompiuteris, pranešdamas apie gautą elektroninį laišką.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pranešimas

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:04

Gavėjas: Anastazija Grėj

Anastazija,

šiandien trečią popiet į tavo biurą užsuks detektyvas Klarkas, kad pasirašytum pareiškimą.

Primygtinai jo prašiau nuvažiuoti pas tave, nes nenoriu, kad važiuotum į policijos nuovadą.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Mažiausiai penkias minutes spoksau į Kristiano laišką mėgindama sugalvoti malonų ir šmaikštų atsakymą, kuris pakeltų jam nuotaiką. Pagaliau, nieko nesugalvojusi, nusprendžiu atsakyti kuo trumpiau.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Pranešimas

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:12

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Gerai.

A x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Dar penkias minutes stebeiliju į ekraną nekantriai laukdama atsakymo, bet nesulaukiu. Šiandien Kristianas žaisti nenusiteikęs.

Atsiremiu į biuro kėdės atlošą. Ar galiu jį kaltinti? Vargšas mano Penkiasdešimt, tikriausiai paklaikęs iš nerimo, tik paryčiui grįžo į Siatlą. Staiga man dingteli viena mintis. Kai šiandien ryte pabudau, jis vilkėjo smokingą. Kada Kristianas nusprendė grįžti iš Niujorko? Iš oficialių priėmimų jis paprastai išeina tarp dešimtos ir vienuoliktos vakaro. Bet vakar vakare tokiu metu aš dar smagiai sėdėjau bare su Keite.

Kodėl Kristianas grįžo namo: dėl to, kad buvau mieste, ar dėl to, kad į apartamentus įsibrovė Džekas? Jei išskrido iš Niujorko dėl to, kad smagiai leidau laiką, tai negalėjo nieko nutuokti nei apie Džeką, nei apie policiją – visa tai sužinojo tik lėktuvui nusileidus Siatle. Staiga pajuntu, kad man labai svarbu tai išsiaiškinti. Jei Kristianas grįžo tik todėl, kad užsukau į barą, tai jis reaguoja per jautriai ir elgiasi netinkamai. Pasąmonė iššiepia dantis ir nutaiso pikčiurnos veidą. Tiek to, džiaugiuosi, kad Kristianas grįžo, tad visa kita gal ir nesvarbu. Bet vis dėlto… vos nusileidęs oro uoste jis turėjo patirti nemenką sukrėtimą. Tad nėra ko stebėtis, jog šiandien atrodo toks sutrikęs. Prisimenu neseniai jo pasakytus žodžius: „Anastazija, vis dar baisiai pykstu ant tavęs. Tu verti mane abejoti savo sprendimu.“

Privalau sužinoti, ar Kristianas grįžo dėl to mano kokteilių vakarėlio, ar dėl prakeikto bepročio.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Tavo skrydis

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:24

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kada vakar nusprendei grįžti į Siatlą?

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Tavo skrydis

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:26

Gavėjas: Anastazija Grėj

Kodėl klausi?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Tavo skrydis

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:29

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Sakykime, kad iš smalsumo.

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Tavo skrydis

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:32

Gavėjas: Anastazija Grėj

Daug žinosi, greit pasensi…

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Ką?!

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:35

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kaip suprasti šią netiesioginę užuominą? Tai dar vienas grasinimas?

Juk numanai, ką noriu išsiaiškinti, tiesa?

Kodėl nusprendei grįžti: dėl to, kad nuėjau su drauge į barą išgerti, nors man neleidai, ar dėl to, kad į mūsų apartamentus įsibrovė tas pamišėlis?

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Stebeiliju į ekraną. Atsakymo nėra. Užmetu akį į laikrodį kompiuterio ekrane. Be penkiolikos dvi, o atsakymo kaip nėra, taip nėra.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Viskas aišku

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:56

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Tavo tylėjimą suprantu kaip prisipažinimą, kad iš tikrųjų į Siatlą grįžai todėl, kad APSIGALVOJAU. Esu suaugusi moteris ir nuėjau su drauge į barą išgerti. Nesupratau, kokią naštą PAKEISDAMA PLANUS užkraunu apsaugos darbuotojams, nes TU NIEKADA NIEKO MAN NEPASAKAI. Iš Keitės sužinojau, kad labai sustiprinta ne tik mudviejų, bet ir visų Grėjų šeimos narių apsauga. Manau, mėgindamas apsaugoti mane apskritai persistengi, ir suprantu kodėl, bet elgiesi kaip mažas berniukas, dėl menkniekio keliantis nereikalingą paniką.

Man visuomet sunku susigaudyti, kada reikalas rimtas, o kada tik TAU jis toks atrodo. Su manimi buvo du patyrę apsaugininkai. Maniau, mudviem su Keite niekas negresia. Tiesą sakant, bare mes buvome saugesnės, nei būtume buvusios tuose apartamentuose. Jei mane kas nors būtų IŠSAMIAI INFORMAVĘS apie esamą padėtį, būčiau elgusis visiškai kitaip.

Žinau, kad tavo susirūpinimas kažkaip susijęs su medžiaga, kuri buvo Džeko darbo kompiuteryje, – bent jau Keitė taip mano. Ar įsivaizduoji, kaip suirzau išsiaiškinusi, kad mano geriausia draugė apie tave žino daugiau nei aš? O juk esu tavo ŽMONA. Ar pagaliau ketini viską man papasakoti? O gal ir toliau laikysi mane mažu vaiku, versdamas ir toliau atitinkamai elgtis?

Tu ne vienintelis baisiai siunti. Supranti?

Ana

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Paspaudžiu „Siųsti“. Štai, viską išrėžiau tiesiai – daryk, ką nori, Grėjau. Giliai atsidūstu. Aš kaip reikiant įpykusi. O dar visai neseniai gailėjausi ir jaučiausi kalta dėl netinkamo savo elgesio. Daugiau to nebus.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Viskas aišku

Data: 2011 m. rugpjūčio 26 d. 13:59

Gavėjas: Anastazija Grėj

Kaip visada, ponia Grėj, elektroniniuose laiškuose kalbate be užuolankų ir nebijote mesti iššūkio.

Gal galėtume aptarti šį klausimą, kai grįšite namo, į mūsų apartamentus?

Be to, patarčiau atidžiau rinktis žodžius. Aš taip pat vis dar mirtinai įtūžęs.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Atidžiau rinktis žodžius! Rūsčiai dėbteliu į kompiuterį, bet suprantu, kad šis susirašinėjimas daugiau man neduos jokios naudos. Į Kristiano laišką neatsakau. Paimu neseniai gautą naujo perspektyvaus autoriaus romano rankraštį ir pradedu jį skaityti.

SUSITIKIMAS SU DETEKTYVU KLARKU GANA nuobodus. Šį kartą jis ne taip prastai nusiteikęs, galbūt dėl to, kad gavo šiek tiek pamiegoti. O gal jam tiesiog labiau patinka dirbti dieną.

– Ačiū, kad pasirašėte pareiškimą, ponia Grėj.

– Nėra už ką, detektyve. Ar Haidas jau policijos nuovadoje?

– Taip, ponia. Šiandien anksti ryte iš ligoninės jis buvo išleistas. Turint omenyje jam pateiktus kaltinimus, Haidas dar ilgai turėtų būti mūsų globojamas, – detektyvas nusišypso ir tamsių jo akių kampučiuose susimeta raukšlelės.

– Gerai. Mudviem su vyru buvo gana neramus metas.

– Šįryt ilgai ir išsamiai kalbėjausi su ponu Grėjumi. Jam labai palengvėjo. Įdomus žmogus tas jūsų vyras.

Nė nenutuoki, koks įdomus…

– Taip, išties.

Mandagiai nusišypsau detektyvui ir jis supranta, kad mūsų pokalbis baigtas.

– Jei dar ką nors prisiminsite, galite bet kada man skambinti. Štai mano vizitinė kortelė.

Iš piniginės jis ištraukia kortelę ir paduoda man.

– Ačiū, detektyve. Taip ir padarysiu.

– Likit sveika, ponia Grėj.

– Likit sveikas.

Kai jis išeina, imu svarstyti, kuo tiksliai kaltinamas Haidas. Neabejoju, kad Kristianas man šito nepasakys. Suraukiu antakius.

Į ESKALĄ VAŽIUOJAME TYLĖDAMI. Šį kartą vairuoja Sojeris, šalia jo sėdi Preskot, ir kuo arčiau namų, tuo sunkesnis akmuo slegia man širdį. Žinau, kad mudviejų su Kristianu laukia įnirtingas ginčas, tik nesu tikra, kad tokiam susirėmimui turiu jėgų.

Su Preskot liftu kildama iš požeminio garažo, mėginu surikiuoti pakrikusias mintis. Ką noriu pasakyti? Rodos, jau viską išklojau laiške. Galbūt išgirsiu iš Kristiano bent kelis atsakymus? Tikiuosi. Bet su nervais nesusitvarkau. Man daužosi širdis, džiūsta burna ir nuo prakaito drėksta delnai. Nenoriu vaidytis. Bet kartais Kristianas būna tokio sunkaus būdo, o man reikia ginti savo poziciją.

Lifto durys atsidaro ir mums prieš akis atsiveria vestibiulis – vėl tvarkingas ir švarus. Stalelis stovi kur buvęs, ant jo įprastoje vietoje nauja vaza, o joje pamerkta nuostabi šviesiai rožinių ir baltų bijūnų puokštė. Mudviem žengiant per vestibiulį, paskubomis pažvelgiu į paveikslus – Madonoms, rodos, nieko nenutiko. Sulaužytos vestibiulio durys sutaisytos ir lengvai darinėjamos, tad Preskot maloniai man jas atveria. Šiandien ji nepaprastai rami. Norėčiau, kad visada būtų tokia.

Numetusi portfelį prieškambaryje, einu į didžiąją svetainę. Ir sustoju kaip įbesta. Po perkūnais…

– Labas vakaras, ponia Grėj, – tyliai pasisveikina Kristianas.

Jis stovi prie fortepijono, vilki aptemptus sportinius marškinėlius ir mūvi džinsus… tuos džinsus – tuos pačius, kuriuos mūvėdavo žaidimų kambaryje. Viešpatie… Jie nuskalbti, išblukę, šviesiai mėlyni, aptempti, ties vienu keliu perplyšę ir… tokie gundantys. Nenuleisdamas nuo manęs pilkų padūmavusių akių, jis neskubėdamas prieina – basas, atsisegęs viršutinę džinsų juosmens sagą.

– Gerai, kad grįžai namo. Aš tavęs laukiau.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

–Šit kaip? – sušnabždu.

Man dar labiau išdžiūsta burna, o širdis, rodos, tuoj iššoks iš krūtinės. Kodėl jis taip apsirengęs? Kas čia dabar? Ar jis vis dar pyksta?

– Taip, laukiau, – nepaprastai švelniai sako Kristianas, bet dar artyn eina pasipūtėliškai šypsodamasis.

Jis atrodo patrauklus, o džinsai žemiau klubų taip gundomai krinta… Oi, ne, nesileisiu apžavima pono seksualiomis kojomis. Kristianui einant artyn, pamėginu įvertinti jo nuotaiką. Ar jis piktas? Gal nusiteikęs žaisti? O gal apimtas aistros? Hm!.. Neįmanoma tiksliai pasakyti.

– Šie džinsai man patinka, – sumurmu.

Kristianas nusišypso taip viliojamai, kad man net kojas pakerta, bet jo žvilgsnis lieka šaltas. Velnias, jis tebepyksta. O šiuos džinsus apsimovė, kad negalėčiau susikaupti. Jis sustoja priešais ir nutvilko mane savo liepsna. Jis žiūri į mane plačiai atmerktomis akimis, jo žvilgsnis deginantis, bet neperprantamas. Nejučia nuryju seilę.

– Suprantu, kad turite neaptartų klausimų, ponia Grėj, – sako jis kaip įmanydamas švelniau, o tada kažką išsitraukia iš užpakalinės džinsų kišenės.

Negaliu atitraukti nuo jo akių, bet girdžiu, kad išskleidžia kažkokį sulankstytą popieriaus lapą. Kristianas pakelia jį, aš trumpai dirsteliu ir atpažįstu išspausdintą savo elektroninį laišką. Vėl pažvelgiu į Kristianą, o jo akys liepsnoja pykčiu.

– Taip, norėčiau kai ką išsiaiškinti, – sušnabždu, bet jau jaučiu, kad netenku žado.

Jei ketiname šnekėtis, turiu šiek tiek pasitraukti nuo Kristiano. Bet man dar nespėjus žingtelėti atatupstai Kristianas pasilenkia ir nosimi brūkšteli man per nosį. Prisimerkiu mėgaudamasi netikėtu ir švelniu jo prisilietimu.

– Ir aš, – sukužda Kristianas man prie pat odos ir aš, išgirdusi jo žodžius, atsimerkiu.

Jis atsitiesia ir dar kartą įdėmiai pažvelgia man į akis.

– Rodos, Kristianai, numanau, apie ką nori šnekėtis, – pašaipiai sakau, o jis prisimerkia slėpdamas akyse blykstelėjusį linksmumą.

Ar mudviejų laukia vaidas? Dėl viso pikto žingteliu atgal. Privalau fiziškai atitolti nuo Kristiano – nuo jo kvapo, nuo jo žvilgsnio ir nuo dėmesį traukiančio kūno su tais gundančiais džinsais. Kai pasitraukiu, jis suraukia kaktą.

– Kodėl iš Niujorko išskridai namo? – tyliai klausiu.

Tai pirmiausia ir išsiaiškinkime.

– Žinai kodėl, – sako Kristianas ir jo balse išgirstu įspėjimą.

– Todėl, kad su Keite nuėjome į barą?

– Todėl, kad nesilaikei duoto žodžio, pasipriešinai man ir be reikalo rizikavai.

– Nesilaikiau duoto žodžio? Štai kaip tau atrodo?! – susijaudinusi aikteliu nekreipdama dėmesio į tolesnę Kristiano sakinio dalį.

– Taip.

Po perkūnais. Kaip jis viską perdeda! Jaučiu, kad tuoj užversiu akis į lubas, bet Kristianas griežtai dėbteli į mane, tad susilaikau.

– Kristianai, aš apsigalvojau, – neskubėdama, kantriai paaiškinu jam tarsi vaikui. – Esu moteris. O mes, moterys, tuo garsėjame. Mes dažnai apsigalvojame.

Jis žiūri į mane mirksėdamas, lyg nesuprasdamas, ką sakau.

– Jei man būtų bent dingtelėjusi mintis, kad dėl to gali nutraukti verslo kelionę… – pritrūkstu žodžių.

Susigriebiu nežinanti, ką pridurti. Staiga vėl prisimenu ginčą dėl santuokos įžadų. Niekada nežadėjau tau paklusti, Kristianai. Bet prikandu liežuvį, nes giliai širdyje džiaugiuosi, kad jis grįžo. Nors Kristianas ir įsiutęs, džiaugiuosi, kad jis sveikas ir gyvas, kad stovi čia piktas ir degina mane rūsčiu žvilgsniu.

– Apsigalvojai?..

Jis negali nuslėpti nei paniekos, nei nuostabos dėl to, ką jam sakau.

– Taip.

– O paskambinti man nesusiprotėjai? – Nepatikliai ir rūsčiai dėbtelėjęs į mane, jis kalba toliau: – Negana to, susilpninai apartamentuose budinčių apsaugininkų pajėgas ir sukėlei pavojų Rajanui.

Ak… Apie tai nepagalvojau.

– Man derėjo paskambinti, bet nenorėjau tavęs jaudinti. Jei būčiau paskambinusi, neabejoju, kad būtum man uždraudęs eiti į barą, o aš buvau labai pasiilgusi Keitės… Norėjau su ja susitikti. Be to, kai Džekas įsibrovė, manęs apartamentuose nebuvo. O Rajanas tyčia jį įsileido.

Kaip painu… Jei Rajanas nebūtų taip pasielgęs, Džekas ir šiandien tebebūtų laisvas.

Kristiano akys ryškiai blyksteli, paskui užsimerkia, o veidas suakmenėja tarsi sukaustytas kančios. Ak… Jis papurto galvą ir, man nespėjus nė mirktelėti, apkabina ir stipriai priglaudžia.

– Ak, Ana… – jis atsidūsta ir suspaudžia taip, kad vos galiu kvėpuoti. – Jei tau būtų kas nors atsitikę… – vos girdimai sukužda.

– Neatsitiko, – šiaip taip ištariu.

– Bet galėjo atsitikti. Šiandien, galvodamas, kas galėjo nutikti, neradau sau vietos. Siaubingai pykau, Ana. Pykau ant tavęs. Ant savęs. Ant visų. Nepamenu, kada buvau toks piktas, nebent… – jis vėl nutyla.

– Kada? – paraginu jį kalbėti.

– Tada, kai įžengiau į senąjį tavo butą. Kai jame buvo Leila.

Ak… Nenoriu apie tai galvoti.

– Šiandien rytą buvai toks nedraugiškas, – sumurmu.

Tariant paskutinį žodį man užlūžta balsas, mat prisimenu dušo kabinoje apėmusį siaubingą jausmą, kad Kristianas mane atstūmė. Jo rankos, paleidusios mane iš glėbio, pakyla prie sprando ir aš giliai įkvepiu. Kristianas atlošia man galvą.

– Neišmanau, kaip tą pyktį įveikti. Nemanau, kad trokštu tave nuskriausti, – plačiai atsimerkęs ir budriai žvelgdamas sako jis. – Šiandien rytą norėjau tave nubausti – griežtai… tik… – jis nutyla. Manau, pritrūkęs žodžių arba nedrįsdamas jų ištarti.

– …tik baiminaisi, kad manęs nesužeistum? – paslaugiai pabaigiu Kristiano mintį, nė akimirkos nepatikėjusi, kad jis galėtų mane iš tikrųjų sumušti, bet taip pat jausdama palengvėjimą. Nedidelė ištvirkusi mano asmenybės dalis bijojo, kad Kristianas neįvykdė bausmės, nes manęs jau negeidžia.

– Nepasitikėjau savimi, – tyliai sako jis.

– Kristianai, žinau, kad niekada manęs nesužeisi. Juolab fiziškai, – delnais suspaudžiu jam skruostus.

– Šit kaip? – nepatikliai klausia jis.

– Taip, žinau. Taip pat žinojau, jog tai, ką sakei, tebuvo tušti ir paiki grasinimai. Žinau, kad neketini išvanoti man kailio taip, kad neatsikelčiau.

– Bet norėjau.

– Ne, netiesa. Tau tik taip pasirodė.

– Abejoju – sumurma jis.

– Pagalvok apie tai, – paraginu Kristianą, vėl rankomis apsivydama jam juosmenį ir nosimi švelniai braukydama per krūtinę, aptemptą juodais sportiniais marškinėliais. – Prisimink, kaip jauteisi, kai buvau išėjusi. Gana dažnai kartodavai, kaip buvo sunku, kai tave palikau. Kaip pasikeitė tavo požiūris į pasaulį ir į mane. Žinau, ko dėl manęs atsisakei. Ir dar prisimink, kaip jauteisi per mūsų medaus mėnesį matydamas antrankių žymes ant mano riešų ir kulkšnių.

Kristianas sustingsta apmąstydamas mano žodžius. Apkabinu jį stipriau, priglaudžiu delnus prie nugaros ir po marškinėliais užčiuopiu gerai ištreniruotus ir įtemptus raumenis. Palengva Kristianas atsipalaiduoja, įtampa jo kūne po truputį slūgsta.

Ar tai nedavė jam ramybės? Kad galėtų mane rimtai sužeisti? Kodėl pasitikiu Kristianu labiau nei jis pats savimi? Nesuprantu… Juk mudu, be jokios abejonės, nuėjome ilgą kelią. Paprastai jis stiprus, viską valdo, bet praradęs kontrolę tampa visiškai bejėgis. Ak, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, aš atsiprašau. Kristianas pabučiuoja man į plaukus, pakėlusi galvą pažvelgiu jam į veidą, jo lūpos susiieško manąsias ir ima tirti, imti, duoti, maldauti – tik neišmanau ko. Nieko daugiau netrokštu, tik justi tų lūpų prisilietimą, ir aistringai atsakau į Kristiano bučinį.

– Tu manimi taip besąlygiškai tiki, – pagaliau atšlijęs sušnabžda jis.

– Taip.

Įdėmiai žvelgdamas į akis, krumpliais ir nykščio galu jis švelniai paglosto man veidą. Pyktis išgaravo. Kad ir kur buvo nuklydęs, mano Penkiasdešimt grįžo. Gera jį matyti. Pakeliu akis ir droviai šypteliu.

– Be to, – sušnabždu, – tau nereikia tvarkyti popierių.

Kristianas išsižioja – ir nustebęs, ir pralinksmėjęs, – o tada vėl priglaudžia mane prie krūtinės.

– Tiesą sakai. Tvarkyti popierių man nereikia, – ir nusijuokia.

Taip ir stovime vidury didžiosios svetainės susikibę, tiesiog spausdami vienas kitą glėbyje.

– Eime į lovą, – po nežinia kiek laiko šnipšteli Kristianas.

Dieve…

– Kristianai, mums reikia pasišnekėti.

– Vėliau, – nekantriai sako jis.

– Kristianai, prašau… Pasikalbėk su manimi.

Jis sunkiai atsidūsta.

– Apie ką?

– Pats žinai. Apie tai, kad nieko man nepasakoji.

– Noriu tave apsaugoti.

– Aš ne vaikas.

– Puikiai tai suprantu, ponia Grėj.

Kristiano rankos nuslysta mano kūnu, delnai spusteli man sėdmenis. Tada stumteli dubenį į priekį ir prispaudžia prie manęs pabudusią savo varpą.

– Kristianai! – perveriu jį rūsčiu žvilgsniu. – Kalbėk su manimi.

Vėl suirzęs, jis sunkiai atsidūsta.

– Ką nori sužinoti? – paleisdamas mane nuolaidžiai klausia.

Man tai visai nepatinka – nenorėjau, kad mane paleistum… Paėmęs mane už rankos, jis pasilenkia ir pakelia nuo grindų išspausdintą elektroninį laišką.

– Daugybę dalykų, – sumurmu ir leidžiuosi nuvedama Kristiano prie sofos.

– Sėskis, – liepia jis.

„Kai kas niekad nesikeičia“, – pagalvoju darydama, kas liepta. Kristianas įsitaiso šalia, palinksta į priekį ir rankomis pasiremia galvą.

Ak, ne… Ar ši užduotis Kristianui per sunki? Paskui jis vėl atsitiesia, abiem rankomis persibraukia per plaukus, o tada atsisuka į mane – ir susitaikęs su likimu, ir tarsi dar kažko vildamasis.

– Klausk, – tarsteli.

Ak… Tikslą pasiekiau lengviau, nei tikėjausi.

– Kam tavo šeimos nariams reikalinga papildoma apsauga?

– Haidas jiems kėlė grėsmę.

– Iš kur žinai?

– Iš duomenų jo kompiuteryje. Jis buvo prikaupęs asmeninės informacijos apie mane ir visus kitus mano šeimos narius. Ypač apie Kariką.

– Apie Kariką? Kodėl būtent apie jį?

– Kol kas nežinau. Eime į lovą.

– Kristianai, pasakyk!

– Ką turėčiau pasakyti?

– Tu toks… suirzęs.

– Tu taip pat.

Jis piktai dėbteli į mane.

– Iš pradžių, vos tik išsiaiškinęs, kad tame kompiuteryje yra duomenų apie tavo šeimos narius, apsaugos nesustiprinai. Todėl ir klausiu: kas atsitiko? Kodėl dabar sustiprinai apsaugą?

Kristianas prisimerkęs pažvelgia į mane.

– Nenumaniau, kad Haidas ketina sudeginti mano pastatą ar… – jis kiek patyli. – Manėme, kad tai tik persekiojimo manijos apimto vyruko kliedesiai, – Kristianas gūžteli. – Supranti, kai esi visuomenėje žinomas asmuo, žmonės tavimi domisi. Haido surinkta medžiaga buvo gana padrika: žinių pranešimai apie mane dar iš tų laikų, kai studijavau Harvarde: apie irklavimo varžybas, apie mano karjerą. Straipsniai apie Kariką, kuriuose aprašoma jo profesinė karjera, medžiaga apie mano mamos darbą, iš dalies ir apie Elioto ir Mijos veiklą.

Kaip keista.

– Tu pasakei „ar“, – neatlyžtu.

– Ar?

– Pasakei: „…kad jis ketina sudeginti mano pastatą ar…“ Lyg būtum norėjęs dar kažką pridurti.

– Gal nori valgyti?

Ką?! Susiraukusi žvilgteliu į Kristianą ir man sugurgia pilvas.

– Ar šiandien ko nors valgei? – jau griežčiau pasiteirauja jis, verdamas mane lediniu žvilgsniu.

Nuraudę skruostai mane išduoda.

– Taip ir maniau, – pro sukąstus dantis iškošia Kristianas. – Juk žinai, kaip jaučiuosi, kai nieko nevalgai. Eikš, – pakviečia. Atsistojęs ištiesia man ranką. – Leisk tave pamaitinti, – Kristianas vėl krusteli ir… šį kartą jo balse girdėti kūniškų malonumų žadanti aistros gaidelė.

– Pamaitinti? – sušnabždu ir man nutirpsta visas kūnas žemiau bambos.

Velnias. Tai jau įprastas staigus manevras, nukreipiantis dėmesį nuo to, apie ką šnekėjomės. Ar jau viskas? Ar kol kas daugiau nieko iš Kristiano neišpešiu? Nusivedęs mane į svetainę, Kristianas čiumpa baro kėdę ir nunešęs pastato kitoje virtuvės salelės pusėje.

– Sėsk, – liepia.

– Kur ponia Džouns? – klausiu įsitaisiusi ant aukštos kėdės ir bene pirmą kartą pasigedusi ponios Džouns virtuvėje.

– Daviau jai su Teiloru laisvą naktį.

Ak…

– Kodėl?

Kristianas pažvelgia į mane vėl pasipūtęs ir pralinksmėjęs.

– Nes galiu sau tai leisti.

– Vadinasi, ketini ruošti valgį pats? – klausiu mėgindama nuslėpti nepasitikėjimą, bet nenuslepiu.

– Ak, galėtumėte ir labiau pasikliauti mano gebėjimais, ponia Grėj. Užsimerkite.

Čia tai bent! Maniau, mudviejų laukia žūtbūtinė kova, o pasirodo, kad virtuvėje… žaidžiame.

– Užsimerk, – įsakmiai pakartoja Kristianas.

Užverčiu akis į lubas, o tada užsimerkiu.

– Hm… Nelabai gerai… – burbteli jis.

Pramerkusi vieną akį matau, kaip Kristianas iš užpakalinės džinsų kišenės išsitraukia tamsiai violetinę šilkinę skarelę. Puikiai derančią prie mano suknelės. Nustebusi žvilgteliu į jį. Kada spėjo ją paimti?

– Užsimerk, – vėl liepia Kristianas. – Ir slapta nežvilgčiok.

– Nori užrišti akis? – priblokšta sušnabždu. Man staiga užgniaužia kvapą.

– Taip.

– Kristianai…

Jis tildydamas mane priglaudžia pirštą prie lūpų.

Noriu kalbėtis.

– Pasišnekėsime vėliau. Dabar noriu, kad pavalgytum. Sakei, kad esi alkana.

Jis švelniai pabučiuoja mane į lūpas. Šilkinė skarelė švelniai priglunda prie blakstienų, o jos galus Kristianas tvirtai suriša ant pakaušio.

– Ką nors matai? – klausia.

– Ne, – sumurmu įsivaizduodama, kad vartau akis.

Jis tyliai nusijuokia.

– Gerai žinau, kada vartai akis. O tu žinai, kaip tuomet jaučiuosi.

Susiraukiu.

– Ar galėtume šią procedūrą kuo greičiau baigti? – piktai klausiu.

– Koks nekantrumas, ponia Grėj. Taip trokštate šnekėtis… – žaismingai atsako jis.

– Taip!

– Pirma turiu tave pamaitinti, – pareiškia Kristianas lūpomis švelniai brūkštelėdamas man per smilkinį ir akimirksniu nuramindamas.

Na, gerai… Tegul bus, kaip tu nori. Susitaikiusi su likimu, klausausi, kaip jis vaikšto po virtuvę. Virsteli šaldytuvo durelės ir man už nugaros Kristianas padeda kelis indus ant virtuvės spintelės. Tada nutapsi prie mikrobangų krosnelės, kažką į ją įdeda ir įjungia. Mane apima smalsumas. Išgirstu leidžiantis skrudintuvo groteles, paskui trakšteli ir ima ciksėti laikmatis. Hm… Kas čia bus? Skrebutis?

– Taip. Labai norėčiau pasikalbėti, – sakau, bet jau šiek tiek išsiblaškiusi.

Virtuvėje pasklinda egzotiški, malonūs kvapai ir aš, sėdėdama ant baro kėdės, pasimuistau.

– Nejudėk, Anastazija, – sako Kristianas, vėl priėjęs prie manęs. – Elkis gražiai, – pašnibždomis priduria.

Dieve…

– Ir nekramtyk lūpos.

Jis atsargiai trūkteli man apatinę lūpą, išlaisvina ją, o aš nesusilaikiusi nusišypsau.

Išgirstu traukiamo butelio kamščio pokštelėjimą ir ausį glostantį į taurę pilamo vyno kliuksėjimą. Įsiviešpatauja tyla, bet netrukus ją nutraukia tylus trakštelėjimas ir švelnus įjungtų stereogarsiakalbių šnypštimas. Netikėtai garsiu gitaros akordu prasideda man nežinoma daina. Kristianas sumažina garsą, kad ji tebūtų garsinis fonas. Sodriu, žemu ir gundomu balsu uždainuoja vyras.

– Manau, pirmiausia reikėtų išgerti, – sušnabžda Kristianas, atitraukdamas mano dėmesį nuo dainos. – Atlošk galvą. – Atlošiu. – Daugiau, – paragina jis.

Paklūstu ir jo lūpos prisiliečia prie manųjų. Man į burną ima tekėti vėsus ir gaivus vynas. Nevalingai pradedu ryti. Viešpatie… Mane užplūsta visai neseni prisiminimai: guliu savo lovoje, Vankuveryje, dar neatsiėmusi universiteto diplomo, su įpykusiu ir mane surišusiu Kristianu, kuriam nepatiko mano elektroninis laiškas. Hm… ar kas nors pasikeitė? Beveik ne. Tik dabar jau atpažįstu vyną – tai Kristiano mėgstamas „Sancerre“.

– Mmm… – patenkinta sumurmu.

– Patiko vynas? – sušnabžda jis, alsuodamas šiltu oru man į skruostą.

Mane persmelkia jo artumas, jo gyvybingumas, jo kūno skleidžiamas karštis, nors jis manęs nė nepalietė.

– Taip, – sušnabždu.

– Gal dar?

– Būdama su tavimi, visada noriu dar.

Galima sakyti, išgirstu jį plačiai nusišypsant. Atsakau tuo pačiu.

– Ponia Grėj, ar tik negundote manęs?

– Gundau.

Kristianas pakelia taurę ketindamas dar sugirdyti man vyno ir į ją dzingteli jo vestuvinis žiedas. Dabar šis garsas pašėlusiai vilioja. Šį kartą Kristianas atlošia man galvą, kiek tik gali, ir atsargiai suima ją rankomis. Vėl pabučiuoja mane ir aš godžiai nuryju jo duodamą vyną. Nusišypsojęs jis pamalonina mane antru bučiniu.

– Alkana?

– Manau, tai jau išsiaiškinome, pone Grėjau.

Trubadūras iš „iPod“ grotuvo dainuoja apie nuodėmingus žaidimus. Hm… kokia taikli užuomina.

Dzingteli mikrobangų krosnelė ir Kristianas mane paleidžia. Vėl atsisėdu tiesiai. Maisto aromatas dangiškas: kvepia česnakais, mėtomis, itališkais čiobreliais, rozmarinais ir, man rodos, ėriena. Atidarius mikrobangų krosnelės dureles apetitą žadinantis kvapas sustiprėja.

– Mėšlas! Po velnių! – nusikeikia Kristianas ir išgirstu tarkštelint ant virtuvės spintelės dedamą indą.

Ak, Penkiasdešimt!

– Ar tau nieko nenutiko?

– Nieko! – suirzęs piktai atšauna Kristianas. Po akimirkos jis jau vėl stovi prie manęs. – Tik nusideginau. Štai, – ir įkiša smilių man į burną. – Gal galėtum pagydyti?

– Ak, – suspaudusi jo ranką, atsargiai ištraukiu iš burnos pirštą. – Nieko, nieko baisaus, – imu raminti Kristianą, pasilenkusi papučiu, pavėsinu pirštą, paskui du kartus švelniai pabučiuoju.

Kristianas garsiai įkvepia ir nuo to garso pajuntu kažin ką besitvenkiant tarpkojyje. Kristiano skonis nuostabus kaip visada, aš perprantu jo žaidimą: tai lėtas žmonos gundymas. Maniau, jis baisiai pyksta, o dabar… Šį vyrą, mano sutuoktinį, taip sunku suprasti. Bet kaip tik toks jis man ir patinka. Žaismingas. Sąmojingas. Ir velnioniškai gundantis. Jis atsakė į kelis mano klausimus, tačiau aš godi. Noriu sužinoti daugiau, bet taip pat noriu pažaisti. Po šiandieninio nerimo ir įtampos, po vakarykštės nakties košmaro su Džeku tai būtų maloni pramoga.

– Apie ką galvoji? – traukdamas iš burnos pirštą sumurma Kristianas ir akimirksniu sustingdo visas mano mintis.

– Apie tai, koks tu paslaptingas.

Man už nugaros stovintis Kristianas įsitempia.

– Penkiasdešimt Atspalvių, mažyte, – pagaliau sako jis ir švelniai pabučiuoja man į lūpų kamputį.

– Mano Penkiasdešimt Atspalvių, – sušnabždu. Ir, sučiupusi už marškinėlių, vėl jį prisitraukiu.

– Oi, ne, nelieskite manęs, ponia Grėj. Nelieskite… bent kol kas.

Kristianas atplėšia mano ranką sau nuo marškinėlių ir paeiliui pabučiuoja visus pirštus.

– Atsisėsk tiesiai, – liepia.

Susiraukiu.

– Jei raukysiesi, iškaršiu užpakalį. Dabar plačiai išsižiok.

Ak, koks mėšlas… Išsižioju ir jis, pakabinęs šakute, įdeda man į burną kąsnelį aromatingos, karštos ėrienos su vėsiu, mėtomis pagardintu jogurto padažu. Hm… Imu kramtyti.

– Skanu?

– Taip.

Kristianas patenkintas suniurna ir aš suprantu, kad jis taip pat valgo ir mėgaujasi.

– Nori dar?

Linkteliu. Pakabinęs šakute, jis vėl įdeda man į burną ėrienos ir aš greitai ją sukramtau. Padėjęs šakutę, jis kažko atlaužia… rodos, duonos.

– Išsižiok, – vėl nuskamba įsakymas.

Šį kartą burnoje atsiduria gabalėlis pitos su graikišku užtepu humusu. Suprantu, kad ponia Džouns, o gal pats Kristianas buvo užsukęs į panašiais skanumynais prekiaujančią krautuvėlę, kuri įsikūrusi vos už poros gatvių nuo Eskalos ir kurią atsitiktinai aptikau maždaug prieš penkias savaites. Patenkinta imu kramtyti. Žaismingai nusiteikęs Kristianas tik didina man apetitą.

– Nori dar? – klausia jis.

Linkteliu.

– Noriu dar. Noriu visko. Mirštu iš bado.

Išgirstu, kaip Kristianas iš malonumo nusišypso. Jis maitina mane lėtai ir kantriai, kartais pabučiuodamas į lūpų kamputį ir nulaižydamas prikibusį trupinėlį ar nubraukdamas jį pirštais. Kas kelios minutės pasiūlo gurkšnelį vyno ir įpila jo man į burną taip, kaip tik jis vienas moka.

– Plačiai išsižiok ir kąsk, – sumurma jis.

Darau kaip liepiama. Mmm… tai vienas iš mano mėgstamiausių valgių – įdaryti vynuogių lapai. Tie lapai skanūs net šalti, nors man jie skaniausi pašildyti, tik nenoriu rizikuoti, kad Kristianas vėl nesuliepsnotų pykčiu. Jis neskubėdamas sumaitina man visą lapą, jį suvalgiusi švariai nulaižau jam pirštus.

– Nori dar? – tyliai teiraujasi jis kimiu balsu.

Papurtau galvą. Aš soti.

– Gerai, – šnipšteli jis, prikišęs lūpas man prie ausies, – nes atėjo laikas ragauti mano mėgstamiausio patiekalo. Tavęs.

Kristianas taip staiga čiumpa mane į glėbį, kad iš netikėtumo klykteliu.

– Ar galiu nusiimti akių raištį?

– Ne.

Vos nesusiraukiu, bet, prisiminusi jo grasinimą, susilaikau.

– Į žaidimų kambarį, – sumurma jis.

Oi, nežinau, ar tai gera mintis…

– Pasiruošusi priimti iššūkį? – klausia Kristianas.

Kadangi jis ištaria žodį „iššūkis“, negaliu atsakyti neigiamai.

– Nekantriai laukiu, – sumurmu jusdama, kaip gyslomis plūsteli geismas ir dar kai kas, ko nenoriu įvardyti.

Paėmęs ant rankų, Kristianas išneša mane pro duris ir užlipa laiptais į antrą aukštą.

– Man rodos, sulysai, – nepatenkintas sumurma jis.

Šit kaip? Puiku. Pamenu Kristiano pastabą, pasakytą mudviem grįžus po medaus mėnesio, ir kokia ji man buvo skaudi. Viešpatie, ar tai tikrai nutiko vos prieš savaitę?

Sustojęs prie žaidimų kambario, Kristianas paleidžia mane tiek, kad nuslystu žemyn ir atsistoju ant grindų, bet tebelaiko ranka apsivijęs juosmenį. Ir vikriai atrakina duris.

Čia visada kvepia nublizginta mediena ir citrinomis. Tiesą sakant, pastaruoju metu šis aromatas mane ramina. Kristianas paleidžia mane ir pasuka taip, kad stovėčiau nugara į jį. Tada nuriša skarelę ir aš, nespėjusi priprasti kad ir prie gana blausios šviesos, kelis kartus sumirksiu. Jis atsargiai ištraukia smeigtukus iš kuodo ir mano kasa nukrinta žemyn. Sučiupęs ją, Kristianas atsargiai trūkteli, kad atatupsta žingtelėčiau arčiau jo.

– Kai ką sugalvojau, – pakužda jis į ausį ir man per nugarą nubėga malonus šiurpuliukas.

– Taip ir maniau, – sakau.

Jis pabučiuoja man į paausį.

– O kaipgi, ponia Grėj, sumanymų man netrūksta, – tyliai, tarsi hipnotizuodamas patikina Kristianas. Patraukęs kasą į šalį ir ją įtempęs, jis bučiniais apiberia man sprandą, paskui, nesiliaudamas bučiuoti, leidžiasi prie kaklo duobutės. – Pirmiausia turime jus visiškai nurengti.

Jo balsas žemas ir kimus, jo aidas nuvilnija man per visą kūną. Kad ir ką jis sumanė, trokštu to. Noriu sueities – tokios, kokią mokame patirti tik mudu. Kristianas vėl atsuka mane veidu į save. Nuduriu akis į jo džinsus, į viršutinę vis dar atsegtą sagą, ir nesusivaldau. Vengdama liestis prie marškinėlių, smiliumi imu braukti liniją palei džinsų juosmens kraštą ir juntu, kaip link papilvės besileidžianti plaukų juosta kutena krumplius. Kristianas staiga aikteli, o aš pakeliu galvą ir sutinku jo žvilgsnį. Pasiekusi atsegtą sagą sustoju. Jo vyzdžiai ima drumstis ir netrukus jau atrodo tamsiai pilki… Dieve…

– Geriau jų nenusimauk, – sušnabždu.

– Ir neketinu, Anastazija.

Staiga Kristianas puola prie manęs, viena ranka čiumpa už sprando, kita apglėbia užpakalį. Prisitraukia, susiranda mano lūpas ir ima bučiuoti taip, lyg tai būtų gyvybės ir mirties klausimas.

Pala!

Jis ima žingsniuoti stumdamas mane atatupstą, – mūsų liežuviai tuo metu susipina, – ir netrukus nugara atsiremiu į medinį kryžių. Kristianas pasilenkia prie manęs ir prisispaudžia visu kūnu.

– Atsikratykime šitos suknelės, – sako jis, traukdamas ją aukštyn per šlaunis, klubus, pilvą… suknelės audinys maloniai lėtai slysta oda, trumpai priglunda prie krūtų.

– Pasilenk, – liepia Kristianas.

Pasilenkiu ir jis, nutraukęs suknelę man per galvą, švysteli ją ant grindų, o aš lieku tik su aukštakulniais, kelnaitėmis ir liemenėle. Sučiupęs rankas, Kristianas iškelia jas man virš galvos, jo akys degte dega. Sumirksėjęs jis pakreipia galvą ir aš suprantu, kad prašo mano sutikimo. Ką jis ketina su manimi daryti? Stipriai sučiaupusi lūpas linkteliu ir jo veide trumpai nušvinta susižavėjimo ir, galima sakyti, net pasididžiavimo šypsena. Kristianas sukausto man riešus prie strypo virš kryžiaus pririštais odiniais antrankiais ir vėl išsitraukia skarelę.

– Manau, pamatei pakankamai.

Jis vėl užriša man akis, sumezga skarelės galus ant pakaušio, o aš pajuntu, kad per visą kūną nubėga virpulys ir paaštrėja kiti pojūčiai; girdžiu tylų jo kvėpavimą, nuo jaudulio padažnėjusį savo alsavimą, ausyse mušantį pulsą, uodžiu Kristiano aromatą, sumišusį su citrinų ir nublizgintos medienos kvapu, – šie pojūčiai sustiprėję, nes nieko nematau. Jis nosimi paliečia man nosį.

– Dabar įaudrinsiu tave taip, kaip dar niekada nebuvai įsiaudrinusi, – sušnabžda.

Taip taręs, jis stveria man už klubų, stipriai suspaudžia, o tada jo rankos ima slinkti žemyn, nusmaukia kelnaites ir įsmunka į tarpkojį. Įaudrins, kaip dar niekada nebuvau įsiaudrinusi… Tai bent…

– Kilstelėk koją – vieną, paskui kitą.

Paklūstu ir jis pirmiausia numauna man kelnaites, tada nuauna aukštakulnius. Atsargiai suspaudęs čiurną, švelniai trūkteli koją dešinėn.

– Žingtelėk į šalį, – sako Kristianas.

Dešinę čiurną jis surakina antrankiu ir prisega prie kryžiaus, paskui tą patį padaro su kaire. Aš bejėgė, išskėstomis rankomis ir kojomis prikaustyta prie kryžiaus. Atsistojęs Kristianas žingteli arčiau manęs ir vėl pajuntu jo kūno šilumą, nors jis manęs nė nepalietė. Po kelių akimirkų jis suspaudžia man smakrą, atlošia galvą ir santūriai pabučiuoja.

– Manau, mums reikia muzikos ir vieno kito žaislo. Taip sukaustyta atrodote nuostabiai, ponia Grėj. Gali būti, kad leisiu sau ilgiau tuo vaizdu pasigrožėti, – tyliai sako jis.

Visa įsitempiu.

Po poros minučių išgirstu tylų tapsenimą: Kristianas prieina prie senovinės komodos ir ištraukia vieną stalčių. Tą, kuriame laiko išangės kaiščius? Nežinau. Jis kažką išima, padeda ant komodos viršaus, paskui ištraukia dar kažką. Staiga įsijungia garsiakalbiai ir po akimirkos kambarį užplūsta tyli ir monotoniška fortepijono melodija. Ji man girdėta – tai Bachas, tik negaliu pasakyti, koks kūrinys. Nesuprantu kodėl, bet suskambus tai muzikai pajuntu susirūpinimą. Galbūt todėl, kad ji pernelyg šalta ir santūri. Susiraukiu mėgindama suvokti, iš kur tas nerimas, bet Kristianas visiškai netikėtai suspaudžia man smakrą ir švelniai timpteli, kad paleisčiau prikąstą apatinę lūpą. Šypteliu mėgindama save padrąsinti. Kodėl man taip nejauku? Dėl tos muzikos?

Nuo smakro Kristiano ranka nuslysta per kaklą, krūtinę ir sustoja prie krūties. Nykščiu užkabinęs kaušelį, jis trūkteli ir išlaisvina krūtį iš liemenėlės nelaisvės. Tada patenkintas dusliai suniurna ir pabučiuoja man į kaklą. Jo lūpos seka ką tik pirštų nužymėtu taku ir, berdamos bučinius ir čiulpčiodamos odą, pasiekia krūtį. Tada jo pirštai slysteli prie kitos krūties ir taip pat išlaisvina ją iš liemenėlės. Nykščiu Kristianas brūkšteli per kairės krūties spenelį ir aš sudejuoju, o dešinį jis jau suspaudęs lūpomis, švelniai timpčioja ir jaudrina tol, kol abu speneliai papūra ir sustandėja.

– Ai…

Bet Kristianas nesiliauja. Jaudrina juos nepaprastai atsargiai ir lėtai, bet vis stipriau. Tampau antrankius, bet veltui, o speneliuose susitvenkęs stiprus malonumas nelyginant žaibo išlydis perskrodžia visą kūną ir pasiekia tarpkojį. Mėginu muistytis, bet vos galiu pajudėti, todėl mano kančia dar stipresnė.

– Kristianai… – imu maldauti.

– Žinau, – burbteli jis. – Kaip tik taip ir tu verti mane jaustis.

Ką?! Sudejuoju, o Kristianas vėl pradeda viską nuo pradžių, vėl ima maloniai ir kankinamai jaudrinti krūtų spenelius, stumdamas mane arčiau ribos.

– Prašau, – verksmingai sudejuoju.

Tyliai ir dusliai myktelėjęs, jis atsitiesia ir palieka mane netekusią nuovokos, uždususią, besimuistančią ir tampančią antrankius. Paskui delnais perbraukia man per šonus ir viena plaštaka sustoja pasiekusi klubą, o kita nukeliauja iki papilvės.

– Pažiūrėkime, kaip tau sekasi, – tyliai ir švelniai sušnabžda jis.

Tada atsargiai priglaudžia delną ir nykščiu brūkšteli per klitorį taip, kad aš garsiai šūkteliu. Labai lėtai įkiša į makštį vieną, paskui du pirštus. Sudejavusi stumteliu dubenį į priekį nekantraudama pasitikti jo pirštus ir delną.

– Ak, Anastazija, tu jau visiškai pasiruošusi, – sako jis.

Tada jo pirštai ima sukti manyje ratus, suka ir suka, o nykštys masažuoja man klitorį – aukštyn žemyn, aukštyn žemyn… Tai vienintelė kūno vieta, kurią Kristianas liečia, ir visa per dieną susikaupusi įtampa bei nerimas susitelkia kaip tik ten.

Po perkūnais… koks stiprus pojūtis… ir kaip keista… ta muzika… imu artėti prie ribos… Kristianas sujuda, jo pirštai ritmingai tebejuda manyje, glosto klitorį, ir staiga išgirstu kažką tyliai zvimbiant.

– Kas čia?! – aikteliu.

– Ššš… – nuramina mane Kristianas, jo lūpos susiranda mano burną ir tuoj mane nutildo.

Džiaugdamasi šiltesniu ir artimesniu mudviejų sąlyčiu aistringai jį pabučiuoju. Po akimirkos Kristianas vėl atšlyja ir zvimbimas sustiprėja.

– Tai stebuklinga lazdelė, mažyte. Ji vibruoja.

Taip taręs, Kristianas priglaudžia lazdelę man prie krūtinės – jausmas toks, tarsi vibruotų didelis rutulio formos daiktas. Suvirpu, nes tas žaislas ima slysti per odą, keliauja tarp krūtų, prie vieno, paskui prie kito spenelio, ir mane apima nenusakomas pojūtis, visas kūnas dilgčioja, o nuo tų viražų papilvėje pradeda tvenktis tamsus, nevaldomas geismas.

– Ai… – sudejuoju, Kristiano pirštams ritmingai tebejudant manyje.

Aš jau arti… tas jaudrinimas… Atlošiu galvą, vėl garsiai sudejuoju ir Kristiano pirštai sustingsta. Nuslūgsta ir mane užplūdę pojūčiai.

– Ne! Kristianai… – maldauju mėgindama stumti dubenį į priekį, trokšdama trinties.

– Nejudėk, mažyte, – sako Kristianas ir nenumaldomai artėjęs orgazmas ima tolti.

Jis vėl pasilenkia ir pabučiuoja mane.

– Nervina, tiesa? – sumurma.

Ak, ne! Staiga suprantu, koks čia žaidimas.

– Kristianai, prašau…

– Ššš… – nutildo jis mane ir dar kartą pabučiuoja.

Ir vėl ima darbuotis: lazdele, pirštais, nykščiu, vėl lėtai ir negailestingai mane kankina. Paskui truputį sujuda ir mudviejų kūnai trumpai susiliečia. Jis vis dar apsirengęs, švelnus džinsinis audinys brūkšteli man per šlaunį, o pritvinkusi varpa – per klubą. Kristianas taip kankinamai arti… Jis vėl leidžia priartėti prie ribos, o kai mane įkaitina nenumaldomas geismas, sustoja.

– Ne! – garsiai, verksmingai šūkteliu.

Kristianas apiberia man petį švelniais, bet aistringais bučiniais, ištraukia iš makšties pirštus ir ima braukti lazdele žemyn. Ji vibruodama slysta per pilvą, papilvę, lytį ir pasiekia klitorį. Velnias, koks stiprus pojūtis…

– Ai! – rikteliu, iš visų jėgų traukydama antrankius.

Mano kūnas taip įaudrintas, kad jaučiu tuoj sprogsianti, bet paskutinę akimirką Kristianas vėl stabteli.

– Kristianai! – šūkteliu.

– Nervina, ar ne? – prikišęs lūpas man prie kaklo sumurma. – Kaip ir tu. Žadi man viena, o paskui… – jis nutyla nebaigęs sakinio.

– Kristianai, prašau! – imu maldauti.

Jis dar kelis kartus prispaudžia prie klitorio lazdelę ir patraukia ją tik paskutinę akimirką, man visiškai priartėjus prie ribos. Ak!

– Kaskart, kai stabteliu ir vėl pradedu, pojūtis vis stipresnis. Tiesa?

– Prašau… – verksmingai dejuoju.

Aš tokia įsitempusi, kad kūnas šaukte šaukiasi palengvėjimo.

Zirzimas nutyla ir Kristianas mane pabučiuoja. Nosimi perbraukia man per nosį.

– Tu labiausiai erzinanti moteris iš visų mano pažįstamų.

Ne, ne, ne.

– Kristianai, niekada nežadėjau tau paklusti. Prašau, maldauju…

Staiga jis sujuda, čiumpa mane už sėdmenų, stumteli į priekį dubenį ir stipriai – net aikteliu! – priglunda prie manęs: jo tarpkojis trinasi į manąjį, jo džinsų sagos, kone trūkdamos nuo išpampusios varpos, įsispaudžia man į odą. Kilstelėjęs vieną ranką, Kristianas nutraukia man akių raištį, suima smakrą ir aš, markstydamasi nuo šviesos, atremiu liepsningą jo žvilgsnį.

– Tu mane iš proto varai, – šnabžda jis, dubeniu priremdamas mane kartą, du, tris – tol, kol mano kūnas ima kibirkščiuoti ir, rodos, tuoj užsidegs. Tada vėl mane atstumia.

O aš jo beprotiškai geidžiu. Man jo taip reikia… Užsimerkiu ir pakuždomis imu melstis. Nieko negaliu padaryti – jaučiuosi baudžiama. Aš bejėgė, o jis man negailestingas. Akyse ima tvenktis ašaros. Nusisuku nuo Kristiano. Tai jau ne meilė. Tai – kerštas.

– Raudona, – proverksmiais ištariu. – Raudona. Raudona.

Man skruostais ritasi ašaros.

Kristianas sustingsta.

– Ne! – priblokštas tyliai šūkteli. – Dieve mano, ne!

Apglėbęs per juosmenį, jis paskubomis nusega odinius antrankius nuo riešų, tada pasilenkia atrišti kojų, o aš, susiėmusi už galvos, pravirkstu.

– Ne, ne, ne. Ana, prašau… Ne…

Paėmęs mane ant rankų, Kristianas prieina prie lovos, klesteli ant jos ir, pasisodinęs mane, graudžiai kūkčiojančią, ant kelių, švelniai apkabina. Aš perdegusi… Mano kūnas įsitempęs, pasiekęs galimybių ribą, galvoje – nė vienos minties, o jausmai visiškai pakrikę. Kristianas ištiesia ranką už nugaros, nuo lovos su baldakimu nutraukia atlasinę antklodę ir apsiaučia mane. Vėsios antklodės prisilietimas prie įjautrintos odos keistas ir nemalonus. Kristianas apkabina mane, priglaudžia ir ima švelniai supti.

– Atleisk man. Atleisk, – susijaudinęs murma. Kelis kartus pabučiuoja man į plaukus. – Ana, maldauju, atleisk man.

Įsikniaubusi jam į kaklą tebeverkiu ir tos ašaros teikia man palengvėjimą. Per pastarąsias dienas tiek daug visko nutiko: gaisras serverinėje, gaudynės automobiliais, ne mano pačios planuojama karjera, susitikimas su pasileidusia architekte ir ginkluotu pamišėliu mūsų apartamentuose, ginčai, Kristiano pyktis ir… jo kelionė į Niujorką. Man nepatinka, kai jis išvažiuoja. Antklodės kampu nusišluostau nosį ir, palengva vėl imdama suvokti, kas aplink mane vyksta, atkreipiu dėmesį, kad kambaryje tebeskamba santūri Bacho muzika.

– Prašau, išjunk grotuvą, – pasakau ir šniurkšteliu.

– Gerai, žinoma.

Nepaleisdamas manęs Kristianas pasilenkia ir iš užpakalinės džinsų kišenės išsitraukia pultelį. Spusteli mygtuką, fortepijono muzika nutyla ir dabar girdėti tik garsus, trūkčiojantis mano alsavimas.

– Taip geriau? – klausia jis.

Linkteliu jausdama, kad graudulys palengva traukiasi. Kristianas nykščiu atsargiai nubraukia man ašaras.

– Rodos, nesi didelė Bacho „Goldbergo variacijų“ gerbėja?

– Ko jau ko, bet tik ne „Goldbergo variacijų“.

Kristianas atidžiai žvelgia į mane ir, nors mėgina nuslėpti, iš akių matau, kad jam gėda.

– Atleisk, – dar kartą atsiprašo jis.

– Kodėl taip elgeisi? – vos girdimai klausiu mėgindama surikiuoti pakrikusias mintis ir susigaudyti, ką jaučiu.

Bet jis tik liūdnai palinguoja galvą ir užsimerkia.

– Tiesiog užsimiršau, – sako, bet man tokio pasiaiškinimo nepakanka.

Susiraukusi žvilgteliu į Kristianą ir jis atsidūsta.

– Ana, kliudymas patirti orgazmą yra įprastas baudžiamasis… Tu niekada… – Kristianas nutyla nebaigęs sakinio.

Sėdėdama jam ant kelių sujudu ir jis susiraukia.

Oi… Nuraustu.

– Atsiprašau, – paskubomis burbteliu.

Jis užverčia akis į lubas, paskui staiga lošteli, nepaleisdamas manęs virsta aukštielninkas ir po akimirkos mudu jau gulime ant lovos, tik aš – vis dar jo glėbyje. Liemenėlė nepatogiai pasislinkusi, tad ją pasitaisau.

– Gal padėti? – tyliai klausia Kristianas.

Papurtau galvą. Nenoriu, kad jis liestų krūtis. Kristianas truputį pasislenka, kad galėtų pažiūrėti į mane, paskui nedrąsiai kilsteli ranką ir pirštais švelniai perbraukia per skruostą. Vėl susigraudinu. Kaip jis gali vieną akimirką būti toks beširdis, o kitą – toks švelnus?

– Maldauju, neverk, – sušnabžda jis.

Šis vyras mane ir svaigina, ir trikdo. Pyktis mano krūtinėje išgaravo tuomet, kai jo vietą užėmė geismas… Dabar jaučiuosi lyg apkvaišusi. Noriu atsigulti, susiriesti ir atsiriboti nuo viso pasaulio. Kelis kartus sumirksiu, kad nepravirkčiau, ir pažvelgiu į rūpesčio kupinas jo akis. Tebežiūrėdama į Kristianą, trūkčiojamai įkvepiu. Ką gi man reikės daryti su šiuo kontrolės manijos apsėstu vyru? Išmokti gyventi kontroliuojamai? Na jau ne…

– Ką norėjai pasakyti? Ko „aš niekada“? – klausiu.

– Tu niekada nedarai, kas liepta. Tu apsigalvojai. Nepranešei man, kur esi. Ana, buvau Niujorke – bejėgis ir įniršęs. Jei būčiau buvęs Siatle, būčiau iš karto parsivežęs tave namo.

– Vadinasi, dabar mane baudei?

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas ir užsimerkia. Jam nereikia nieko sakyti – ir taip žinau, kad toks ir buvo jo tikslas.

– Turi liautis, – sumurmu.

Jis suraukia kaktą.

– Kai mane baudi, pirmiausia pats jautiesi kaip mėšlo krūva.

Jis prunkšteli.

– Tai tiesa. Nemėgstu žiūrėti į tave tokią.

– O aš nemėgstu taip jaustis. Jachtoje sakei, kad vedei ne nuolankiąją.

– Žinau. Žinau… – tyliai ir graudžiai sušnabžda Kristianas.

– Tad gal liaukis elgtis su manimi kaip su nuolankiąja? Atsiprašau, kad tau nepaskambinau. Daugiau nebūsiu tokia savanaudė. Suprantu, kad dėl manęs jaudiniesi.

Jis nerimaudamas atidžiai žvelgia į mane.

– Gerai. Sutarta, – pagaliau ištaria.

Tada pasilenkia, bet dar neprisilietęs lūpomis sustingsta, nebyliai prašydamas leidimo. Pakeliu galvą ir jis atsargiai mane pabučiuoja.

– Kai verki, tavo lūpos būna labai švelnios, – sumurma.

– Niekada nežadėjau, Kristianai, kad tau paklusiu.

– Žinau.

– Prašau, pagalvok apie savo elgesį. Mūsų abiejų labui. O aš mėginsiu labiau atsižvelgti į tavo… polinkį kontroliuoti.

Kristianas atrodo bejėgis, pažeidžiamas ir visiškai sutrikęs.

– Pasistengsiu, – nuoširdžiai ir aistringai sušnabžda.

Porą kartų be garso sukūkčiojusi, giliai atsidūstu.

– Prašau, pagalvok. Beje, jei būčiau pasilikusi čia…

– Žinau, – nutraukia mane Kristianas ir išblykšta.

Atsigulęs ant nugaros, jis laisvąja ranka užsidengia veidą. Apkabinu jį, padedu galvą ant krūtinės. Kelias minutes taip ir gulime, netardami nė žodžio. Jo ranka pasislenka prie mano kasos galo. Kristianas nutraukia raištį, paleidžia plaukus ir ima švelniai, ritmingai per juos braukyti pirštais tarsi šukomis. Štai dėl ko šitas sąmyšis – dėl jo baimės… sveiku protu nepaaiškinamos jo baimės dėl mano saugumo. Man prieš akis vėl iškyla tas vaizdas: ant mūsų apartamentų grindų su „Glock“ revolveriu sukniubęs Džekas Haidas… Na, gal Kristiano baimė ir nėra visiškai nepagrįsta… O tada prisimenu dar kai ką.

– Ką turėjai omenyje, kai anksčiau mudviem šnekantis pasakei „ar“? – klausiu.

– „Ar“?

– Pasakei taip kalbėdamas apie Džeką.

Kristianas perveria mane skvarbiu žvilgsniu.

– Tu niekada nepasiduodi, tiesa?

Atremiu smakrą į jo krūtinkaulį ir mėgaujuosi raminančia jo pirštų, braukančių man per plaukus, glamone.

– Tiesa. Niekada. Pasakyk man. Nemėgstu, kai nuo manęs ką nors slepi. Rodos, kažkodėl buvai įsikalęs į galvą, kad man reikalinga apsauga. Bet tu net šaudyti nemoki, o aš moku. Manai, palūšiu sužinojusi tai, ką dabar nuo manęs slepi? Ištvėriau, kai tavo buvusi nuolankioji taikėsi į mane revolveriu, ištvėriau ir tos vaikų tvirkintojos, buvusios tavo meilužės, priekabiavimą. Ir nežiūrėk į mane taip! – piktai užrinku pamačiusi, kad Kristianas rūsčiai dėbteli. – Tavo mamos nuomonė apie ją lygiai tokia pat.

– Kalbėjaisi su mano mama apie Eleną? – gerokai pakėlęs balsą klausia Kristianas.

– Taip, mudvi su Greise apie ją šnekėjomės.

Jis įsistebeilija į mane.

– Ji dėl tavęs labai nusiminusi. Ir kaltina save.

– Negaliu patikėti, kad šnekėjaisi su mama. Mėšlas!

Jis vėl atsigula ir delnais užsidengia veidą.

– Nieko ypatingo jai neatskleidžiau.

– Tikiuosi, kad neatskleidei. Greisei nereikia žinoti visų tų siaubingų smulkmenų. Viešpatie, Ana… Ar ir su tėčiu kalbėjaisi?

– Ne! – smarkiai papurtau galvą.

Mudu su Kariku ne tokie artimi. Man vis dar skaudu dėl jo užuominos apie vedybų sutartį.

– Beje, tu vėl nori užkalbėti man dantį. Grįžkime prie Džeko. Ką jis rezgė?

Kristianas kilsteli ranką, žvilgteli į mane, bet jo veidas neperprantamas. Atsidusęs delnu vėl jį užsidengia.

– Haidas prikišo nagus prie „Čarlio Tango“ avarijos. Tyrėjai rado dalinius pirštų atspaudus – tik dalinius, tad negalėjo to piktadario identifikuoti. Bet paskui tu atpažinai Haidą serverinėje. Jam, dar nesulaukusiam pilnametystės, Detroite buvo paskelbti keli apkaltinamieji nuosprendžiai, tad buvo palyginti ten saugomi ir ant sraigtasparnio rasti pirštų atspaudai, ir jie sutapo.

Labai susikaupusi mėginu įsisąmoninti visas šias naujienas. Džekas sugadino „Čarlį Tango“?

Bet, pagaliau įsišnekęs, dabar Kristianas kloja viską:

– Šįryt čia, požeminiame garaže, buvo rastas krovininis furgonas. Jį vairavo Haidas. Vakar jis pristatė kažkokį prakeiktą siuntinį tam ką tik Eskaloje apsigyvenusiam vyrukui. Tam pačiam, su kuriuo susipažinome lifte.

– Nepamenu nei jo vardo, nei pavardės.

– Ir aš nepamenu, – sako Kristianas. – Štai taip, niekam nesukeldamas įtarimo, Haidas pateko į pastatą. Jis dirbo kurjeriu siuntas pristatančioje įmonėje.

– Na ir kas? Kuo ypatingas tas furgonas?

Kristianas tyli.

– Kristianai, pasakyk…

– Policininkai jame rado… daiktų.

Vėl nutilęs, jis stipriau mane apkabina.

– Kokių daiktų?

Dar kelias sekundes Kristianas neprataria nė žodžio, o kai jau žiojuosi jo paraginti, prabyla pats.

– Čiužinį, tiek veterinarinių migdomųjų, kad būtų pakakę dešimčiai arklių užmigdyti, ir raštelį, – paskutinius žodžius Kristianas ištaria labai tyliai, ir baisėdamasis, ir bjaurėdamasis.

Po perkūnais…

– Raštelį… – mąsliai pakartoju.

– Skirtą man.

– Kas jame rašoma?

Kristianas papurto galvą leisdamas suprasti, kad nežino, o jei ir žino, to raštelio turinio tikrai neatskleis.

Ak…

– Vakar vakare Haidas įsibrovė į apartamentus ketindamas tave pagrobti.

Kristianas staiga sustingsta, o jo veidas suakmenėja nuo įtampos. Išgirdusi jo žodžius, prisimenu lipniąją juostą ir mane nukrečia šiurpas, nors giliai širdyje jau seniai nujaučiau, kokios buvo Haido užmačios.

– Koks mėšlas, – burbteliu.

– Taigi, – pritariamai tarsteli Kristianas.

Stengiuosi prisiminti, kaip Džekas elgdavosi leidykloje. Ar visuomet buvo kuoktelėjęs? Ir kaip jam šovė į galvą, kad galėtų išvengti atsakomybės už žmogaus pagrobimą? Tiesa, Džekas visada atrodė trenktas, bet kas galėjo pamanyti, kad jam visiškai pasimaišys protas?..

– Nesuprantu kodėl, – sumurmu. – Man visa tai atrodo beprasmiška.

– Žinau. Policija toliau narplioja šią bylą, Velčas taip pat dirba išsijuosęs. Bet manome, kad svarbiausia jungiamoji grandis yra Detroitas.

– Detroitas?

Nustebusi ir sumišusi įsispoksau į Kristianą.

– Taip. Siūlo galas turi būti ten.

– Vis tiek nieko nesuprantu.

Kristianas pakelia galvą, pažvelgia tiesiai man į akis, bet jo veidas lieka neperprantamas.

– Ana, aš gimiau Detroite.

DVYLIKTAS SKYRIUS

–Maniau, gimei čia, Siatle, – sumurmu.

O galvoje mintis mintį veja. Kuo čia dėtas Džekas? Kristianas kilsteli vieną ranką nuo veido ir ištiesęs ją paima pagalvę. Tada pasikiša ją po galva, atsirėmęs patogiai įsitaiso ir atidžiai, bet nerimaudamas pažvelgia į mane. Po kelių sekundžių papurto galvą.

– Ne. Mudu su Eliotu buvome įvaikinti Detroite. Įsisūniję mane, tėvai netrukus persikėlė į Siatlą. Greisė norėjo gyventi vakarinėje šalies dalyje, toliau nuo didžiųjų miestų šurmulio, tad susirado darbą Šiaurės vakarų klinikoje. Iš tų laikų prisimenu labai nedaug. O Mija buvo įvaikinta čia.

– Vadinasi, Džekas kilęs iš Detroito?

– Taip.

Hm…

– Iš kur žinai?

– Kai tapo tavo viršininku, pasidomėjau jo biografija.

Na, be abejonės, pasidomėjo.

– Turi ir jam skirtą rudą segtuvą? – kreivai šypsodama klausiu.

Nenorėdamas išsiduoti, kad mano klausimas jį pralinksmino, Kristianas vypteli.

– Ne. Jo asmeninės bylos segtuvas, rodos, šviesiai mėlynas.

Jis pirštais tebešukuoja man plaukus. Mane tai ramina.

– Kas toje byloje?

Kristianas sumirksi. Ištiesęs ranką, paglosto man skruostą.

– Tikrai nori žinoti?

– Ar jo praeitis labai baisi?

Jis gūžteli.

– Būna ir baisesnių, – sušnabžda.

Ne! Ar jis turi omenyje save? Man prieš akis vėl iškyla Kristianas: mažas, suskretęs, išsigandęs ir sutrikęs berniukas. Apkabinu jį, suspaudžiu stipriau, užkloju antklode ir priglaudžiu skruostą prie krūtinės.

– Kas yra? – suglumęs klausia Kristianas.

– Nieko, – sumurmu.

– Ne, ne, Ana. Jeigu kalbamės, ir tu turi būti atvira. Kas atsitiko?

Pakeliu akis mėgindama perprasti rūpestį Kristiano veide. Vėl priglaudusi skruostą jam prie krūtinės, nusprendžiu pasakyti.

– Kartais įsivaizduoju tave vaikystėje… prieš apsigyvenant pas Grėjus.

Kristianas sustingsta.

– Kalbėjau ne apie save. Tavo gailesčio man nereikia, Anastazija. Ta mano gyvenimo dalis baigta. Tai jau praeitis.

– Tai ne gailestis, – išgąstingai paaiškinu. – Tai užuojauta ir sielvartas, tai širdgėla, kad žmonės gali taip elgtis su mažu vaiku, – tvardydamasi giliai atsidūstu, mat kyla šleikštulys, o akyse vėl ima tvenktis ašaros. – Ta tavo gyvenimo dalis nėra baigta, Kristianai, kaipgi gali taip sakyti? Kasdien gyveni su savo praeitimi. Pameni, pats sakei: penkiasdešimt atspalvių… – beveik be garso sušnabždu.

Kristianas prunkšteli, pirštais persibraukia per plaukus, bet neprataria nė žodžio, ir jaučiu, kad lieka įsitempęs.

– Suprantu, kodėl trokšti mane kontroliuoti. Ir saugoti.

– Bet vis tiek nusprendei manęs neklausyti, – priblokštas sumurma Kristianas ir man į plaukus panardinti jo pirštai stabteli.

Susiraukiu. Po galais! Ar tyčia taip elgiuosi? Mano pasąmonė nusiima akinius pusmėnulio formos rėmeliais, įsikanda kojelės galą ir, papūtusi lūpas, pritariamai linkteli. Nekreipiu į ją dėmesio. Kaip viskas painu: juk aš Kristiano žmona, o ne nuolankioji ar samdyta darbuotoja draugijai palaikyti. Ir ne kekšė narkomanė kaip jo motina… Prakeikimas… Kokia šlykšti mintis. Ir staiga prisimenu daktaro Flino žodžius: „Tiesiog ir toliau taip elkitės. Kristianas neatpažįstamai pasikeitęs… Malonu tai matyti.“

Tai ir yra svarbiausia. Elgsiuosi taip, kaip visada. Argi ne tai iš pat pradžių Kristianui ir patiko?

Ak, šio vyro charakteris labai prieštaringas ir trikdantis.

– Daktaras Flinas sakė, kad turėčiau tavimi pasitikėti. Sakyčiau, pasitikiu, nors… nesu visiškai tikra. Gal taip elgdamasi savotiškai grąžinu tave į tikrovę, į dabartį ir padedu užmiršti, kas buvo? – sušnabždu. – Nežinau. Ir, rodos, ne visada numatau, kokia perdėta bus tavo reakcija.

Kristianas kelias akimirkas patyli.

– Tas prakeiktas Flinas, – burbteli sau po nosimi.

– Jis sakė, kad turėčiau ir toliau elgtis su tavimi taip, kaip anksčiau.

– Šit kaip? – piktai tarsteli jis.

Gerai. Daugiau neverta apie tai šnekėtis.

– Kristianai, žinau, kad mylėjai savo mamą ir negalėjai jos išgelbėti. Ir neturėjai išgelbėti. Bet aš – ne ji.

Kristianas vėl suakmenėja.

– Nereikia, – sukužda.

– Ne, paklausyk. Prašau… – Pakėlusi galvą atidžiai pažvelgiu į plačiai atmerktas ir baimės sustingdytas jo akis. Jis be žado. Ak, Kristianai… Man suspaudžia širdį. – Aš – ne ji. Aš už ją daug stipresnė. Turiu tave, o tu dabar taip pat gerokai stipresnis, be to, žinau, kad mane myli. Ir aš tave myliu, – sušnabždu.

Kristianas kilsteli antakius tarsi nesitikėjęs tokių žodžių.

– Vis dar myli mane? – klausia.

– Žinoma. Kristianai, aš visada tave mylėsiu. Nesvarbu, ką man padarysi.

Ko jis nori? Kad nuraminčiau jį ir padrąsinčiau?

Jis garsiai iškvepia, užsimerkia, dilbiu užsidengia akis, bet mane tebelaiko apkabinęs ir prisitraukia arčiau.

– Nesislėpk nuo manęs, – paimu jo ranką ir patraukiu nuo akių. – Visą gyvenimą slėpeisi. Prašau, daugiau nesislėpk. Bent jau nuo manęs.

Kristianas nepatikliai pažvelgia į mane ir susiraukia.

– Ar aš slepiuosi?

– Taip.

Staiga Kristianas sujuda, pasiverčia ant šono, o aš nuslystu ir po akimirkos jau guliu ant lovos šalia jo. Ištiesęs ranką, jis nubraukia man nuo veido plaukus ir užkiša juos už ausies.

– Šiandien klausei, ar tavęs nekenčiu. Tada nesupratau, kodėl to klausi, bet dabar…

Jis nutyla ir įsistebeilija į mane, tarsi būčiau neįmenama mįslė.

– Vis dar manai, kad tavęs nekenčiu? – klausiu ir dabar jau mano balse suskamba nepatiklumo gaidelė.

– Ne, – papurto galvą Kristianas. – Dabar jau ne. – Rodos, jam labai palengvėjo. – Bet turiu žinoti… kodėl ištarei saugos žodį, Ana?

Išblykštu. Ką jam pasakyti? Kad mane išgąsdino? Kad nežinojau, ar lemiamą akimirką sustos? Kad nesustojo, nors jo maldavau? Kad nenorėjau, jog prasidėtų žaidimas be taisyklių, kaip… kaip aną kartą? Nuo prisiminimo, kaip jis pliekė mane diržu, nukrečia šiurpas.

Kelias akimirkas patyliu.

– Nes… nes buvai toks įpykęs, toks svetimas ir… šaltas. Nežinojau, ar toli gali eiti.

Kristiano veidas suakmenėjęs, neperprantamas.

– Ar ketinai leisti man patirti orgazmą? – tyliai sušnabždu jusdama, kad rausta skruostai, bet jo žvilgsnį atlaikau.

– Ne, – pagaliau atsako Kristianas.

Po galais…

– Tai… žiauru.

Kristianas krumpliais švelniai brūkšteli man per skruostą.

– Bet veiksminga, – sumurma. Tada perveria mane tokiu žvilgsniu, tarsi mėgintų įžvelgti mano sielos gelmes, ir jo akys patamsėja. Po kelių amžinybei prilygstančių akimirkų tyliai priduria: – Džiaugiuosi, kad ištarei saugos žodį.

Šit kaip? Nežinia kodėl, bet ši mintis man patinka… Plačiai nusišypsau. Kodėl išgirdusi šiuos žodžius pasijutau tokia laiminga? Kristianas taip pat šypsosi.

– Nesuprantu, kodėl šypsotės, ponia Grėj.

– Ir aš nesuprantu…

Kristianas stipriai mane apkabina, prisiglaudžia ir padeda galvą ant krūtinės. Mudu pavirtę į nuogų bei džinsuotų galūnių ir raudonos atlasinės antklodės tumulą. Viena ranka glostau jam nugarą, kita braukau per plaukus. Kristianas atsidūsta ir mano glėbyje atsipalaiduoja.

– Vadinasi, galiu pasitikėti, kad mane… sustabdysi. Nieku gyvu nenoriu tavęs sužeisti, – sumurma jis. – Man reikia… – ir nutyla nebaigęs minties.

– Ko tau reikia?

– Turiu viską kontroliuoti, Ana. Kontrolės man reikia taip pat kaip ir tavęs. Kitaip negalėčiau gyventi. Negaliu atsisakyti kontrolės. Tiesiog negaliu. Mėginau… Ir vis dėlto… su tavimi… – jis suirzęs papurto galvą.

Tyliu stipriai sučiaupusi lūpas. Tai ir yra mūsų problemos esmė: jis nori ir viską kontroliuoti, ir turėti mane. Aš atsisakau patikėti, kad šie du dalykai tarpusavyje nesuderinami.

– Ir man tavęs reikia, – sukuždu dar stipriau jį glausdama. – Aš pasistengsiu, Kristianai. Pamėginsiu būti supratingesnė.

– Noriu, kad tau manęs reikėtų, – sumurma jis.

Po perkūnais!

– Man ir reikia! – aistringai šūkteliu.

Man jo labai reikia. Aš jį taip myliu…

– Trokštu tavimi rūpintis.

– Ir rūpiniesi. Nuolat. Kai išvykai, taip tavęs ilgėjausi…

– Šit kaip? – nustebęs klausia Kristianas.

– Taip, labai ilgėjausi. Nemėgstu, kai išvažiuoji.

Pajuntu Kristianą šypsantis.

– Galėjai vykti drauge.

– Liaukis, Kristianai. Nepradėkime vėl ginčytis. Aš noriu dirbti.

Jis atsidūsta, o aš švelniai perbraukiu jam per plaukus.

– Myliu tave, Ana.

– Ir aš tave, Kristianai. Ir visada mylėsiu.

Nurimus pačių sukeltai audrai, gulime nejudėdami, gaubiami tylos. Nuvargusi, klausydamasi ritmiško jo širdies plakimo, palengva imu snausti.

PAKIRSTU IŠ MIEGO ir ne iš karto susivokiu, kur esu. Kur aš? Žaidimų kambaryje. Lempos tebedega, blausiai apšviesdamos tamsiai raudonas sienas. Kristianas vėl sudejuoja ir tuomet suprantu, kad nuo to dejavimo ir pabudau.

– Ne… – sumurma Kristianas.

Jis guli šalia manęs išsikėtojęs, atlošęs galvą, stipriai užmerktomis akimis ir kančios iškreiptu veidu.

Po perkūnais… Jis sapnuoja košmarą.

– Ne! – rikteli jis.

– Kristianai, pabusk.

Nuspyrusi antklodę, paskubomis atsisėdu. Atsiklaupusi prie Kristiano, suimu jį už pečių ir papurtau, o akyse ima tvenktis ašaros.

– Kristianai, maldauju. Pabusk!

Staiga jis atsimerkia: akys pilkos, paklaikusios, vyzdžiai iš baimės išsiplėtę. Nieko nesuprasdamas jis spokso į mane.

– Kristianai, sapnavai košmarą. Tu namie. Saugus.

Jis sumirksi, neramiai apsidairo ir, supratęs, kur yra, susiraukia. Tada vėl pažvelgia į mane.

– Ana… – sušnabžda ir visiškai netikėtai abiem delnais suspaudžia man skruostus, prisitraukia prie krūtinės ir pabučiuoja. Siurbte įsisiurbia į lūpas. Jo liežuvis įslysta man į burną ir pajuntu Kristiano skonį – nevilties ir troškimo būti kartu skonį.

Neleidęs man nė atsikvėpti, jis pasiverčia nenutraukdamas bučinio, pasitiesia mane aukštielninką ant kieto lovos su baldakimu čiužinio ir visu svoriu užgula. Viena ranka suspaudžia man smakrą, kitą, išskėtęs pirštus, uždeda ant viršugalvio, kad nejudėčiau, tada keliu praskečia kojas ir, vis dar mūvėdamas džinsus, patogiai įsitaiso tarp šlaunų.

– Ana, – vos atgaudamas kvapą sušnabžda, tarsi negalėtų patikėti, kad esu čia, su juo.

Jis žvilgteli į mane, bent kartelį leisdamas įkvėpti. Tada jo lūpos vėl susiranda manąsias, liežuvis įsiveržęs į burną ima visa, ką galiu duoti. Kristianas garsiai sudejuoja ir, stumtelėdamas dubenį į priekį, dar stipriau prie manęs prisispaudžia. Jo varpa per džinsinį audinį įsiremia man į šlaunį. Ak… Sudejuoju ir visa ankstesnė, iki šiol tramdyta įtampa prasiveržia, siūbteli kūnu tarsi galinga nenumaldomo geismo banga. Skatinamas savų demonų, Kristianas skubriais bučiniais apiberia man veidą, akis ir skruostus nuo ausies iki pat smakro.

– Aš čia, – sušnabždu ramindama jį, nors, apimti aistros, abu alsuojame nelygiai ir ne vienu ritmu.

Apkabinu Kristianui pečius ir, pasitikdama jį, kilsteliu dubenį.

– Ak, Ana, – šnopuodamas aistringai ir dusliai ištaria Kristianas. – Man tavęs reikia.

– Ir man tavęs, – įsiaudrinusi sušnabždu, o mano kūnas trokšta jo prisilietimo.

Geidžiu jo. Noriu tuoj pat. Noriu jį pagydyti. Ir pasveikti pati. Man to reikia. Nuleidęs ranką, Kristianas atsisega kelnių antuko sagą ir, truputį pasičiupinėjęs, išlaisvina varpą.

Po perkūnais… Sunku patikėti, kad vos prieš minutę dar miegojau.

Kristianas pasikelia ir pasilenkęs trumpai, bet iškalbingai žvilgteli man į akis.

– Taip. Prašau… – apimta geismo dusliai sukuždu.

Ir jis vienu vikriu judesiu į mane įsiskverbia.

– Ai! – šūkteliu – ne iš skausmo, o nustebinta jo nekantrumo.

Kristianas kažin ką suniurna, jo lūpos vėl susiranda mano lūpas, jis juda manyje, stumia ir stumia, liežuvis vėl įslysta man į burną. Jis supasi galingu ritmu, verčiamas savo baimės, geismo, aistros ir… meilės? Nežinau, bet mielai jį priimu ir pasitinku kiekvieną stūmį.

– Ana… – sumurma jis taip, kad beveik neįmanoma suprasti, ką sako, ir perkreiptu veidu, staiga sustingęs, galingai išsilieja, nuleidžia į mane, o tada šnopuodamas visu svoriu užvirsta ir… vėl palieka mane neperžengusią ribos.

Po galais… Šiąnakt man nesiseka. Laikau jį apkabinusi, giliai alsuodama, jo prislėgta, apimta geismo ir nerasdama sau vietos. Kristianas ištraukia ir apkabinęs laiko mane kelias minutes… ne, daug ilgiau. Pagaliau papurto galvą ir atsiremia alkūne į patalus nukeldamas nuo manęs dalį kūno svorio. O tada įsistebeilija lyg pirmą kartą mane matydamas.

– Ak, Ana… Dieve mano… – pasilenkęs švelniai mane pabučiuoja.

– Patenkintas? – tyliai klausiu glamonėdama mielą jo veidą.

Jis linkteli, bet atrodo sukrėstas ir tikrai susijaudinęs. Mano sutrikęs berniukas… Jis susiraukia ir, tarsi tik dabar susivokęs, kur esąs, atidžiai pažvelgia man į akis.

– O tu? – susirūpinęs klausia.

– Hm…

Spaudžiama jo kūno neramiai pasimuistau ir Kristiano veide palengva nušvinta geisminga šypsena.

– Ponia Grėj, jūs taip pat turite savų lūkesčių, – sumurma jis.

Ir, greitai mane pabučiavęs, išlipa iš lovos.

Atsiklaupęs ant grindų lovos kojūgalyje, Kristianas ištiesia rankas, sučiumpa man už kojų truputį aukščiau kelių ir prisitraukia mane taip, kad užpakalis atsiduria ant lovos krašto.

– Atsisėsk, – sumurma.

Įtempusi jėgas šiaip taip atsisėdu, plaukai tarsi šydas užkrinta man ant veido ir krūtų. Nenuleisdamas nuo manęs pilkų akių, Kristianas švelniai skečia man kojas tol, kol daugiau prasižergti nebegaliu. Rankomis atsiremiu į čiužinį puikiai žinodama, ką jis ketina daryti. Bet… jis ką tik… hm…

– Prakeikimas, tu velniškai graži, Ana, – sukužda Kristianas, o tada nuleidžia rudaplaukę galvą ir ima kelti ją aukštyn bučiuodamas man dešinę šlaunį.

Nuo nekantraus laukimo visas mano kūnas įsitempia. Kristianas žvilgteli į mane ir aš prisimerkusi matau, kad jo akys patamsėjusios.

– Žiūrėk, – geismingai tarsteli jis kimiu balsu ir lūpomis paliečia mane ten.

Dieve… Garsiai šūkteliu, mat mano pasaulis susitraukia ir susitelkia vien tarpkojyje, be to – po perkūnais! – matant jį geismas tik dar stipriau suliepsnoja. Matant jo liežuvį, liečiantį, rodos, pačią jautriausią mano kūno vietelę. O Kristianas negailestingas, jis jaudrina ir provokuoja – garbina mane. Visi raumenys įsitempia, o ilgai buvusios ištiestos ir nejudinamos rankos ima virpėti.

– Ne… Ai… – sudejuoju.

Kristianas atsargiai įkiša į makštį didįjį pirštą ir daugiau tvardytis nebegaliu: aukštielninka krintu ant lovos apsalusi nuo jo lūpų ir liežuvio tarpkojyje, nuo jo piršto giliai manyje. Jis neskubėdamas ima švelniai masažuoti tą giliai glūdintį ir nepaprastą malonumą teikiantį taškelį. Ir to pakanka – peržengiu ribą. Sprogstu jo akivaizdoje, šaukdama kažką panašaus į jo vardą, o orgazmas toks stiprus, kad įsitempiu kaip styga ir kilsteliu nuo čiužinio nugarą. Tai toks pirmykštis, toks stiprus pojūtis, kad, rodos, pakylu ir pasiekiu žvaigždes… Paskui, palengva peikėdamasi, pajuntu, kad Kristianas nosimi brauko ir švelniai bučiuoja man papilvę. Nuleidusi ranką, paglostau jam plaukus.

– Aš dar nebaigiau, – sumurma Kristianas.

Man nespėjus grįžti į Žemę, į Siatlo miestą, jis palinksta, suima už klubų ir nusitraukia mane nuo lovos ten, kur klūpo, – ant kelių ir ant darbui pasiruošusio penio.

Kai jis užpildo mane, aikteliu. Po perkūnais…

– Ak, mažyte, – sukužda jis, apkabina mane ir sustingsta švelniai laikydamas mano galvą ir bučiuodamas veidą.

Jis stumteli dubenį į priekį ir iš mano kūno gelmių nelyginant karšta versmė išsiveržia neapsakomas malonumas. Suėmęs už sėdmenų ir tebesisūpuodamas, Kristianas mane pakelia.

– Ai… – sudejuoju, o jo lūpos vėl priglunda prie mano lūpų ir jis lėtai, kankinamai lėtai, ima kilnotis – aukštyn žemyn, aukštyn žemyn… Rankomis apsiveju jam kaklą, pasiduodama švelniam jo ritmui, ir leidžiuosi vedama, kur tik jis norės. Įtempusi šlaunų raumenis joju ant jo… Jausmas toks nuostabus… Truputį atšlyju, atlošiu galvą, plačiai išsižioju nebyliai reikšdama malonumą, mėgaudamasi šiuo meilės aktu.

– Ana, – sušnabžda Kristianas ir pasilenkęs pabučiuoja man į kaklą.

Jis stipriai mane laiko, lėtai kiša ir traukia, varsto mane, stumia… vis aukščiau… pačiu laiku… stumia mane skysčio pavidalą įgavusia kūniška jėga. Kristianas laiko mane priglaudęs, o iš mano kūno gelmių sklinda neapsakomas, protą temdantis malonumas.

– Myliu tave, Ana, – tyliai sukužda jis man į ausį ir vėl ima mane sūpuoti: aukštyn žemyn, aukštyn žemyn…

Vėl rankomis apsiveju jam kaklą ir panardinu pirštus į plaukus.

– Ir aš tave myliu, Kristianai.

Atsimerkiu, o jis atidžiai žvelgia į mane, ir aš nematau nieko, tik meilę, akinamai spindinčią blausioje žaidimų kambario šviesoje, tarsi jo sapnuoto košmaro apskritai nebūtų buvę. Jusdama, jog artėju prie ribos, suprantu, kad kaip tik to ir troškau – mūsų meilės patvirtinimo.

– Nagi, pasirodyk man, mažyte, – tyliai sušnabžda Kristianas.

Stipriai užsimerkiu, nuo žemo jo balso mano kūnas įsitempia ir, garsiai šaukdama, suktuku smigdama žemyn, patiriu stiprų orgazmą. Jis sustingsta, atrėmęs kaktą į mano kaktą švelniai sušnabžda mano vardą, stipriai mane apkabina ir pats patiria palaimą.

ATSARGIAI PAKĖLĘS, KRISTIANAS PAGULDO mane ant lovos. Guliu jo glėbyje išsekusi ir pagaliau pasisotinusi. Jis nosimi brūkšteli man per sprandą.

– Jautiesi geriau? – tyliai klausia.

– Hm…

– Eisime į lovą ar nori miegoti čia?

– Hm…

– Ponia Grėj, kalbėkite su manimi, – linksmai paragina mane Kristianas.

– Hm…

– Ar daugiau nieko negali pasakyti?

– Hm…

– Eikš. Leisk paguldyti tave į lovą. Nemėgstu čia miegoti.

Nenoriai pasiverčiu ir atsisuku į jį.

– Palauk, – sukuždu.

Jis pažvelgia į mane – ir nekaltas, išpūtęs akis, ir išsidulkinęs iki paskutinio lašo, patenkintas savimi.

– Ar tau viskas gerai? – klausiu.

Jis linkteli šypsodamasis kaip pasipūtęs paauglys.

– Dabar jau gerai.

– Ak, Kristianai, – priekaištingai sakau švelniai glostydama mielą jo veidą. – Turėjau galvoje tavo sapnuotą košmarą.

Kristiano veidas akimirksniu suakmenėja, jis užsimerkia, apkabina mane stipriau ir įsikniaubia į kaklą.

– Liaukis, – susijaudinęs dusliai sušnabžda.

Man širdis krūtinėje trumpai sustoja ir staiga ima daužytis; iš visų jėgų suspaudžiu jį glėbyje, rankomis perbraukiu per nugarą ir plaukus.

– Atleisk, – sušnabždu nerimaudama dėl Kristiano reakcijos. Po galais, kaip man ištverti tokią greitą jo nuotaikų kaitą?! Ir kokį velnią jis sapnavo? Nenoriu versti jo prisiminti visų smulkmenų ir sukelti dar daugiau kančių. – Viskas gerai, – tyliai sakau, iš paskutiniųjų stengdamasi susigrąžinti prieš akimirką su manimi buvusį Kristianą – tą žaismingą berniuką. – Viskas gerai, – kartoju ir kartoju norėdama jį nuraminti.

– Eime į lovą, – po minutėlės tyliai sako Kristianas, atsiskiria, palikdamas mane tuščią ir įsijautrinusią, ir išlipa iš lovos.

Išsiropščiu jam iš paskos ir, apsisiautusi atlasine antklode, pasilenkiu pasiimti drabužių.

– Palik juos, – sudraudžia Kristianas ir, man nespėjus nė mirktelėti, pakelia mane ant rankų. – Nenoriu, kad netyčia užmintum ant antklodės krašto ir nusisuktum sprandą.

Stebėdamasi, kaip jis taip greitai nusiramino, rankomis apsiveju jam kaklą ir priglaudžiu nosį prie odos, o jis laiptais nuneša mane į miegamąjį.

STAIGA ATSIMERKIU. KAŽKAS NEGERAI. Kristiano lovoje nėra, nors dar tamsu. Žvilgtelėjusi į žadintuvą su radiju matau, kad dar ankstyvi paryčiai, be dešimt pusė keturių. Kur Kristianas? Paskui išgirstu kažką skambinant fortepijonu.

Greitai atsikėlusi iš lovos čiumpu chalatą ir tekina pasileidžiu koridoriumi į didžiąją svetainę. Melodija, kurią jis groja, nepaprastai liūdna – tai graudulį kelianti elegija, kurią kartą jau girdėjau. Sustojusi tarpduryje žiūriu į jį, sėdintį šviesos rate, o į kambario erdvę plūsta skausmingai liūdna muzika. Baigęs kūrinį, jis pradeda skambinti jį iš naujo. Kodėl Kristianas pasirinko tokią graudžią melodiją? Apglėbusi save, lyg užkerėta klausausi. Bet man skauda širdį. Kristianai, kodėl muzika tokia liūdna? Dėl manęs? Ar aš dėl to kalta? Kai jis pradeda skambinti kūrinį trečią kartą, neištveriu. Man priėjus prie fortepijono jis nepakelia akių, tik pasislenka, kad galėčiau prisėsti šalia ant pianisto suolelio. Kristianas skambina, o aš padedu galvą jam ant peties. Jis pabučiuoja man į plaukus, bet skambinti nesiliauja, kol nebaigia kūrinio. Pakeliu galvą ir pažvelgiu į jį, o jis budriai ir įdėmiai žiūri į mane.

– Pažadinau? – klausia.

– Pabudau, nes atsikėlei iš lovos. Kaip vadinasi šis kūrinys?

– Tai Šopenas. Vienas iš jo preliudų E minor. – Kristianas kiek patyli. – Pavadintas „Dusulys“…

Paimu jį už rankos.

– Visi tie įvykiai tave tikrai sukrėtė, ar ne?

Jis piktai prunkšteli.

– Kažkoks pamišęs niekšas įsibrauna į mano butą grobti mano žmonos. O ši niekada nesielgs taip, kaip jai liepta. Ji mane iš proto varo. Net drįsta vartoti saugos žodžius, kad mane sustabdytų, – Kristianas užsimerkia ir tuoj vėl atsimerkia, jo akyse – šaltis ir sielvartas. – Taip, aš sukrėstas.

Spusteliu jam ranką.

– Atsiprašau.

Kristianas atremia kaktą į manąją.

– Sapnavau tave mirusią, – sušnabžda.

Ką?!

– Tysojai ant grindų visiškai šalta ir niekaip nenorėjai pabusti.

Ak, Penkiasdešimt…

– Liaukis, tai tik blogas sapnas, – pakeliu rankas ir delnais suspaudžiu jam skruostus. Jo akys įbestos į mane, degte dega, ir nuo kančios jose aš tarsi atitokstu. – Aš čia ir man lovoje šalta be tavęs. Prašau, grįžk į lovą.

Tebelaikydama jo ranką atsistoju ir laukiu norėdama įsitikinti, kad jis seks paskui mane. Pagaliau Kristianas taip pat atsistoja. Jis mūvi pižamos kelnes, jos, kaip visada, žemiau klubų taip gundomai krenta, kad užsimanau užkišti pirštus už jų juosmens ir perbraukti, bet atsispiriu pagundai ir nusivedu jį atgal į miegamąjį.

PABUDUSI RANDU KRISTIANĄ APSIVIJUSĮ mane rankomis ir kojomis, ramiai miegantį. Atsipalaiduoju ir mėgaujuosi kūną gaubiančia jo šiluma ir jo odos prisilietimu. Guliu nejudėdama, kad jo nepažadinčiau.

Tai bent naktis! Jaučiuosi lyg pervažiuota prekinio traukinio – traukinio, kuris iš tiesų yra mano sutuoktinis. Sunku patikėti, kad šalia manęs gulintis ir miegantis vyras, iš pirmo žvilgsnio toks romus ir jaunas, naktį galėjo taip kankintis ir… kankinti mane. Įsistebeiliju į lubas ir pagalvoju, kad visada įsivaizduoju Kristianą kaip stiprią ir vadovauti linkusią asmenybę, nors iš tiesų jis yra gležnas ir sutrikęs mano berniukas. O juokingiausia, kad, jo nuomone, aš esu trapi, nors pati taip nemanau. Palyginti su Kristianu, aš stipri.

Tik ar mano jėgų pakaks mums abiem? Ar man jų pakaks daryti, kas liepta, ir suteikti jam sielos ramybę? Atsidūstu. Tiek daug Kristianas iš manęs neprašo. Juk mudu nieko daugiau nesutarėme, tik abu truputį labiau pasistengti, kad viskas būtų gerai, tiesa? Svarbiausia, kad aš šį vyrą myliu ir turiu nužymėti kelią mums abiem. Kelią, kuriuo eidama likčiau ištikima sau ir savarankiška, bet labiau atsižvelgčiau į Kristiano norus. Aš esu jo, o jis – mano „daugiau“. Tvirtai nusprendžiu šį savaitgalį ypač pasistengti ir nekelti jam jokių rūpesčių.

Kristianas sujuda, pakelia galvą nuo krūtinės ir mieguistas pažvelgia į mane.

– Labas rytas, pone Grėjau, – pasisveikinu ir nusišypsau.

– Labas rytas, ponia Grėj. Gerai miegojote?

Gulėdamas šalia jis pasirąžo.

– Nuo tada, kai mano vyras liovėsi daužęs fortepijoną ir kėlęs baisų triukšmą, miegojau gerai.

Kristianas droviai šypteli ir man apsąla širdis.

– Baisų triukšmą? Būtinai parašysiu panelei Keiti laišką ir perduosiu, ką sakei.

– Panelei Keiti?

– Savo fortepijono mokytojai.

Prajunku.

– Malonu girdėti tavo juoką, – sako Kristianas. – Gal galėtume pasistengti, kad šiandien būtų ramesnė diena?

– Gerai, – pritariu. – Ką nori veikti?

– Pasimylėjęs su žmona ir suvalgęs jos paruoštus pusryčius, norėčiau nusivežti ją į Aspeną.

Įsistebeiliju į jį išsižiojusi iš nuostabos.

– Į Aspeną?

– Taip.

– Į Aspeną Kolorado valstijoje?

– Į tą patį. Nebent kas nors perkėlė jį kitur. Šiaip ar taip, už galimybę jame paviešėti suplojai dvidešimt keturis tūkstančius dolerių.

Šypteliu.

– Tie pinigai buvo tavo.

– Mūsų.

– Kai varžytynėse pasiūliau tą kainą, pinigai buvo tavo, – paaiškinu ir užverčiu akis.

– Ak, ponia Grėj, tas jūsų akių vartymas… – sušnabžda Kristianas, delnu braukdamas man per šlaunį aukštyn.

– Kol nusigausime iki Kolorado valstijos, tikriausiai praeis kelios valandos, ar ne? – klausiu norėdama atitraukti jo dėmesį nuo glamonių.

– Jei skrisime reaktyviniu lėktuvu – ne, – švelniai sako Kristianas ir jo ranka pasiekia mano užpakalį.

Žinoma, mano vyras turi reaktyvinį lėktuvą. Kaip galėjau pamiršti? Jo ranka keliauja mano kūnu, pakeliui keldama naktinius marškinius, ir netrukus pamirštu viską pasaulyje.

TEILORAS ĮSUKA Į ASFALTUOTĄ Siatlo-Takomos oro uosto kilimo ir leidimosi taką ir priveža mus prie Grėjaus įmonių holdingui priklausančio ir mūsų jau laukiančio reaktyvinio lėktuvo. Siatle pilka, apniukusi diena, bet nusprendžiu neleisti, kad oras gadintų man pakilią nuotaiką. Kristianas taip pat daug geriau nusiteikęs. Jis dėl kažko labai susijaudinęs: šviečia kaip Kalėdų eglutė ir nenustygsta vietoje kaip mažas berniukas, žinantis didžiulę paslaptį. Slapta svarstau, ką jis bus sumanęs. Kristianas atrodo užsisvajojęs, susitaršiusiais plaukais, apsirengęs baltais sportiniais marškinėliais ir juodais džinsais. Šiandien visai nepanašus į generalinį direktorių. Jis paima mane už rankos, o Teiloras privažiavęs sustoja prie lėktuvo trapo.

– Turiu tau staigmeną, – sako Kristianas ir pabučiuoja man krumplius.

Nusišypsau jam.

– Malonią?

– Tikiuosi, kad taip, – meiliai nusišypso Kristianas.

Hm… Kas tai galėtų būti?

Priekinėje sėdynėje sėdintis Sojeris vikriai iššoka iš mašinos ir atidaro man dureles. Teiloras atidaro dureles Kristianui, o tada išima iš bagažinės lagaminus. Trapo viršuje mus pasitinka Stivenas. Užmetusi akį į lakūnų kabiną pamatau pirmąją kapitono padėjėją Begli, įspūdingame kontrolinių prietaisų skyde junginėjančią mygtukus.

Kristianas ir Stivenas paspaudžia vienas kitam ranką.

– Labas rytas, sere, – nusišypso Stivenas.

– Ačiū, kad taip greitai pasiruošei skristi, – Kristianas taip pat atsako jam šypsena. – Ar svečiai jau susirinko?

– Taip, sere.

Svečiai? Atsisuku ir aikteliu. Šviesiai rusvuose odiniuose krėsluose sėdi Keitė, Eliotas, Mija ir Etanas ir visi plačiai man šypsosi. Tai bent! Atsisuku į Kristianą.

– Staigmena! – tyliai šūkteli jis.

– Kaip? Kada? Kas? – vos girdimai sumurmu maldydama džiaugsmą ir susižavėjimą.

– Sakei, per mažai bendrauji su draugais, – jis gūžteli ir tarsi atsiprašydamas kreivai man šypteli.

– Ak, Kristianai, ačiū!

Puolu jam ant kaklo ir visiems matant karštai pabučiuoju. Kristianas uždeda rankas man ant klubų, įkiša nykščius į džinsų diržo kilpas ir atsako dar aistringesniu bučiniu.

Dieve…

– Jei ir toliau taip darysi, nusitempsiu tave į miegamąjį, – sumurma.

– Neišdrįsi, – sušnabždu prikišusi lūpas jam prie burnos.

– Ak, Anastazija…

Jis plačiai nusišypso, papurto galvą. Paleidžia mane, o tada visiškai netikėtai pasilenkia, čiumpa už šlaunų ir persimeta per petį.

– Kristianai, paleisk mane! – pliaukšteliu jam per užpakalį.

Trumpai dar spėju pamatyti Stiveno šypsnį, mat jis nusisuka ir žengia į pilotų kabiną. Teiloras stovi tarpduryje mėgindamas nuslėpti šypseną. Nekreipdamas dėmesio į mano prašymus ir beviltišką priešinimąsi, pro Miją ir Etaną, kurie sėdi vienas prieš kitą vienviečiuose krėsluose, ir Keitę su Eliotu, kurie šūkauja nelyginant išprotėję gibonai, Kristianas nužingsniuoja siauru keleivių salono taku.

– Trumpam atsiprašysiu, – kreipiasi jis į keturis mūsų svečius. – Turiu šnektelėti su žmona akis į akį.

– Kristianai! – šaukiu. – Paleisk mane!

– Viskam savas laikas, mažyte.

Mano žvilgsnis trumpai užkliūva už besijuokiančių Mijos, Keitės ir Elioto. Prakeikimas! Visai nejuokinga, kaip man nepatogu… Etanas, išsižiojęs ir visiškai sutrikęs, spokso į mudu, žengiančius į miegamąjį.

Kai įeiname, Kristianas uždaro duris ir mane paleidžia: lėtai nuslystu per jo kūną pajusdama kiekvieną kietą raumenį. Labai patenkintas savimi, jis pamalonina mane berniokiška šypsena.

– Nieko sau spektaklis, pone Grėjau.

Sukryžiavusi rankas ant krūtinės perveriu jį teisėto pasipiktinimo kupinu žvilgsniu.

– Buvo smagu, ponia Grėj.

Kristiano šypsena išplatėja. Viešpatie… Jis atrodo toks jaunas…

– Ketini eiti iki galo? – klausiu kilstelėdama antakį, mat nežinau, ką manyti.

Dėl Dievo meilės, juk girdėtų svečiai… Staiga susidroviu. Neramiai žvilgtelėjusi į lovą pajuntu, kad rausta skruostai, ir prisimenu mūsų vestuvių naktį. Vakar tiek daug šnekėjomės ir tiek daug nuveikėme. Jaučiuosi taip, tarsi būtume peršokę kažkokią kliūtį, bet tai ir yra bėda. Nežinia, kokia ta kliūtis. Pakėlusi akis sutinku linksmą, bet įdėmų Kristiano žvilgsnį ir negaliu išlaikyti veide rimties. Jo šypsena pernelyg įtaigi.

– Manau, būtų nemandagu versti svečius laukti, – eidamas artyn tyliai sako Kristianas.

Ar seniai jam parūpo žmonių nuomonė? Žingteliu atatupsta prie miegamojo sienos ir Kristianas mane prie jos priremia, jo kūno karštis neleidžia man pajudėti. Pasilenkęs jis nosimi brūkšteli man per nosį.

– Staigmena maloni? – pašnabždomis klausia su šiokiu tokiu nerimu.

– Ak, Kristianai, tavo staigmena fantastiška.

Delnais perbraukiu jam per krūtinę, apsiveju rankomis kaklą ir jį pabučiuoju.

– Vakar naktį, kai negalėjau užmigti… parašiau Eliotui ir Mijai laiškelius, ir štai jie čia.

– Tu labai dėmesingas. Ačiū. Neabejoju, kad puikiai praleisime laiką.

– Tikiuosi, kad taip ir bus. Pamaniau, Aspene lengviau išvengsime žiniasklaidos dėmesio nei namie.

Paparacai! Jis teisus. Jei būtume likę Eskaloje, dabar jaustumės kaip kalėjime. Vos prisiminus tuos kelis spragsinčiais fotoaparatais ir akinančiomis blykstėmis ginkluotus reporterius, pro kuriuos spustelėjęs greičio pedalą šįryt pralėkė Teiloras, nukrečia šiurpas.

– Eikš. Geriau sėskime į savo vietas, nes Stivenas netrukus kils.

Kristianas ištiesia man ranką ir drauge grįžtame į keleivių saloną. Įeinančius mus džiaugsmingai pasveikina Eliotas.

– Neabejoju, kad aptarnavimas buvo pats greičiausias, kokio tik galima tikėtis lėktuve! – pašaipiai išdrožia jis.

Kristianas nekreipia į jį dėmesio.

– Ponios ir ponai, prašom sėsti į vietas, netrukus judėsime prie kilimo tako, – keleivių salone nuskamba ramus ir įsakmus Stiveno balsas.

Iš lėktuvo virtuvės į saloną ateina tamsiaplaukė mergina (hm… Natali?), kuri mudu su Kristianu lydėjo skrendant į povestuvinę kelionę, ir surenka tuščius vienkartinius kavos puodelius. Natalija… Jos vardas Natalija.

– Labas rytas, pone Grėjau, ponia Grėj… – sumurkia Natalija.

Kodėl dėl šios merginos man taip nemalonu? Gal todėl, kad ji tamsiaplaukė? Kristianas pats sakė paprastai nepriimantis į darbą tamsiaplaukių, nes jam jos atrodo patrauklios. Sėsdamasis prie stalo prieš Eliotą ir Keitę, jis Natalijai mandagiai nusišypso. Trumpai apkabinusi Keitę ir Miją, o Etanui ir Eliotui pamojavusi, atsisėdu šalia Kristiano ir prisisegu saugos diržą. Jis uždeda ranką man ant kelio ir švelniai spusteli. Kristianas atrodo ramus ir laimingas, nors esame ne vieni. Klausiu savęs, kodėl jis visada negali būti toks – visiškai pamiršęs maniją valdyti.

– Tikiuosi, pasiėmei žygių batus, – maloniai kreipiasi į mane Kristianas.

– Tai mes neslidinėsime?

– Rugpjūtį paslidinėti būtų tikras iššūkis, – linksmai sako jis.

Na, žinoma…

– Moki slidinėti, Ana? – įsiterpia į mudviejų pokalbį Eliotas.

– Ne.

Kristianas patraukia plaštaką nuo kelio ir paėmęs suspaudžia man ranką.

– Neabejoju, kad mano mažasis broliukas galėtų tave išmokyti, – pamerkia man akį Eliotas. – Jis greitas įveikti nuokalnes…

Nejučia nuraustu. Paskui, pakėlusi akis į Kristianą, pamatau, kad į Eliotą jis žiūri ramiai, bet, rodos, tramdydamas juoką. Lėktuvas trūktelėjęs pajuda ir ima riedėti prie kilimo tako.

Natalija aiškiu ir skambiu balsu pakartoja saugaus elgesio lėktuve taisykles. Ji apsirengusi dailia tamsiai mėlyna palaidinuke trumpomis rankovėmis ir prie jos derančiu tiesaus kirpimo sijonu. Ir nepriekaištingai pasidažiusi – ši mergina tikrai graži. Pasąmonė žvilgteli į mane ir kilsteli išpešiotą iki plonyčio brūkšniuko antakį.

– Ar tu gerai laikaisi? – pabrėždama kiekvieną žodį klausia Keitė. – Na, klausiu apie tą bėdą su Haidu.

Linkteliu. Apie Haidą nenoriu nei galvoti, nei kalbėti, bet Keitės planai, rodos, visiškai kitokie.

– Kodėl jis ėmė jus persekioti? – klausia ji, kaip įprasta, iš karto čiupdama jautį už ragų. Ruošdamasi kamantinėti mane toliau, ji užsimeta plaukus už nugaros.

Nudėbęs ją nedraugišku žvilgsniu, Kristianas gūžteli.

– Aš jį atleidau, – tiesiai rėžia.

– Šit kaip? O kodėl? – klausia Keitė pakreipusi galvą ir aš suprantu, kad ji nusiteikusi ryžtingai kaip Nensė Driu17.

– Jis prie manęs lindo, – sumurmu.

Mėginu po stalu įspirti Keitei į kulkšnį, bet nepataikau. Mėšlas!

– Kada? – Keitė rūsčiai dėbteli į mane.

– Jau seniai…

– Niekada man nepasakojai, kad jis prie tavęs lindo! – susijaudinusi šūkteli ji.

Pasijutusi nejaukiai, gūžteliu.

– Be abejo, negali būti, kad Haidas taip kerštautų vien už atleidimą iš darbo. Turiu omenyje, kad jo reakcija pernelyg audringa, – toliau samprotauja Keitė, bet dabar jos klausimai jau skirti Kristianui. – Ar jis psichiškai nestabilus? Visa ta informacija, kurią jis surinko apie jus, Grėjus…

Keitė ne juokais ima svilinti Kristianui padus ir dėl to mane ima siutas, bet ji jau įsitikino, kad aš nieko nežinau, tad toliau kvosti manęs nemato prasmės. Ši mintis mane suerzina.

– Mes manome, kad siūlo galo reikia ieškoti Detroite, – švelniai sako Kristianas. Neįprastai švelniai.

Ak, Keite, liaukis klausinėjusi, bent jau kol kas.

– Haidas taip pat kilęs iš Detroito, tiesa?

Kristianas linkteli.

Lėktuvas ima didinti greitį ir aš stipriau suspaudžiu Kristianui ranką. Jis drąsinamai į mane žvilgteli. Kristianas žino, kad nepakenčiu kilimo ir leidimosi. Ramindamas mane, jis suspaudžia ranką ir nykščiu ima glostyti krumplius.

– O ką tu apie jį žinai? – įsiterpia Eliotas, nepaisydamas nei to, kad sėdėdami nedideliame reaktyviniame lėktuve dardame kilimo taku ir netrukus kilsime, nei to, kad Keitės kvota Kristianą vis labiau erzina.

Keitė pasilenkia, ketindama įdėmiai klausytis.

– Tai nėra vieša informacija, – tiesiai sako jai Kristianas. Slėpdama nepasitenkinimą, Keitė stipriai sučiaupia lūpas. Netenku žado. Mėšlas… – Apie Haidą žinome nedaug, – toliau kalba Kristianas. – Jo tėvas žuvo per muštynes bare. Motina gėrė šviesios dienos nematydama. Vaikystę Haidas praleido prieglaudoje ir pas daugybę laikinų globėjų, be to, dažnai turėdavo bėdų su teisėsauga. Daugiausia dėl automobilių vagysčių. Nemažai laiko prabuvo nepilnamečių kolonijoje. Pagaliau jo motina kreipėsi į kažkokį alkoholikų reabilitacijos centrą, išlipo iš duobės ir Haidas atsitiesė. Paskui laimėjo stipendiją studijuoti Prinstono universitete.

– Prinstono universitete? – suklūsta Keitė.

– Taigi. Jis buvo galvotas vaikis, – gūžteli Kristianas.

– Nelabai. Juk galų gale įkliuvo, – burbteli Eliotas.

– Šiaip ar taip, aišku, kad šio pokšto jis negalėjo iškrėsti vienas, tiesa? – klausia Keitė.

Šalia manęs sėdintis Kristianas staiga įsitempia.

– To mes dar nežinome, – labai tyliai sako.

Po perkūnais… Ar gali būti, kad Haidas turėjo bendrininką? Pasibaisėjusi atsisuku į Kristianą. Jis vėl spusteli man ranką, bet į akis nepažvelgia. Lėktuvas ima grakščiai kilti ir man pasidaro labai negera: nutirpsta viduriai, tarsi krisčiau žemyn.

– Kiek jam metų? – klausiu Kristiano pasilenkusi, kad girdėtų tik jis.

Kad ir kaip trokštu žinoti, kas čia vyksta, nieku gyvu nenoriu skatinti Keitės kamantinėti toliau. Žinau, kad jos klausimai Kristianą erzina, be to, neabejoju, kad po kokteilių vakarėlio jis įtraukė Keitę į juodąjį sąrašą.

– Trisdešimt dveji. Kodėl klausi?

– Tiesiog smalsu.

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas.

– Kai kalbame apie Haidą, geriau nesmalsauk, – burbteli. – Džiaugiuosi, kad tas šunsnukis tupi už grotų.

Jo žodžiai nuskamba tarsi priekaištas, na ir tebūnie.

– Kaip manai, ar jis veikė ne vienas?

Man bloga vien pagalvojus, kad Haidas galėjo turėti bendrininką. Juk tai reikštų, kad pavojus dar nepraėjo.

– Nežinau, – sako Kristianas ir nepatenkintas vėl stipriai sučiaupia lūpas.

– Gal čia įsipainiojęs ir kas nors kitas, norintis suvesti su tavimi sąskaitas? – pakišu jam mintį. Po galais… Tikiuosi, ta peroksidinė kalė nagų čia neprikišo. – Kad ir Elena? – sušnabždu.

Staiga susigriebiu, kad jos vardą ištariau per garsiai. Laimė, tik Kristianas jį išgirdo. Baimingai žvilgteliu į Keitę, bet ji kalbasi su Eliotu, kuris, rodos, ne juokais ant jos supykęs. Hm…

– Tau patinka kalbėti apie ją kaip apie pabaisą, ar ne? – Kristianas užverčia akis ir bjaurėdamasis papurto galvą. – Gal ji ir griežia dantį, bet tikrai nedarytų nieko panašaus, – jis perveria mane įdėmiu pilkų akių žvilgsniu. – Nekalbėkime apie Eleną. Žinau, kad tau ji nėra mėgstamiausia pokalbių tema.

– Buvai su ja susitikęs? – sušnabždu, nors ir abejodama, ar noriu tai sužinoti.

– Ana, nesišnekėjau su ja nuo tos dienos, kai šventėme mano gimtadienį. Prašau liautis. Nenoriu apie ją kalbėtis.

Jis pakelia mano ranką, lūpomis švelniai brūkšteli per krumplius. Mane nutvilko liepsningas Kristiano žvilgsnis ir aš suprantu, kad bent jau kol kas bus geriau apie Eleną nieko neklausinėti.

– Eikite į atskirą kambarį, – patraukia mudu per dantį Eliotas. – Ai, tiesa, jau buvote nuėję, tik ilgai neužtrukote.

Kristianas pakelia akis ir perveria brolį rūsčiu žvilgsniu.

– Atsiknisk, Eliotai, – griežtai, bet nepiktai sako.

– Bičiuli, tik pasakiau, kaip yra, – Elioto akys linksmai žybteli.

– Lyg tu žinotum, – kilstelėdamas antakį, pašaipiai sumurma Kristianas.

Eliotas, mėgaudamasis šiuo geraširdišku apsižodžiavimu, plačiai nusišypso.

– Vedei pirmą savo merginą… – ir jis mosteli į mane.

Oi, velnias… Kuo tai baigsis? Nuraustu.

– Argi galėtum mane dėl to kaltinti? – Kristianas vėl pabučiuoja man ranką.

– Ne, – purtydamas galvą, nusijuokia Eliotas.

Nuraustu, o Keitė pliaukšteli Eliotui per šlaunį.

– Liaukis taip bjauriai elgtis, – subara ji Eliotą.

– Klausyk savo merginos, – plačiai šypsodamasis pritaria Keitei Kristianas ir ankstesnio jo susirūpinimo, rodos, nelieka nė ženklo.

Lėktuvui kylant man ima spengti ausyse, bet, pasiekus kreiserinį aukštį, oro slėgis keleivių kabinoje vėl pasidaro normalus. Keitė piktai dėbteli į Eliotą. Hm… Ar jųdviejų santykiai pašliję? Sunku pasakyti.

Eliotas teisus. Prisiminusi pašaipią jo pastabą prunkšteliu. Tikrai esu – buvau – pirma Kristiano mergina, o dabar esu jo žmona. Ankstesnės penkiolika ir ta pabaisa ponia Robinson nesiskaito. Bet Eliotas apie buvusias nieko nežino – akivaizdu, kad Keitė jam nieko nepapasakojo. Nusišypsau jai, o ji pamerkia man akį lyg sąmokslininkė. Galiu būti rami: mano paslapčių Keitė neišduos.

– Gerai, ponios ir ponai, pasiekėme kreiserinį, maždaug vienuolikos kilometrų, aukštį ir skrisime apie valandą ir penkiasdešimt šešias minutes, – praneša Stivenas. – Galite laisvai vaikščioti po keleivių saloną.

Iš lėktuvo virtuvėlės iš karto ateina Natalija.

– Gal kam nors galėčiau pasiūlyti kavos? – pasiteirauja ji.

17 Jauna seklė, pagrindinė paaugliams skirtų amerikiečių fantastinių detektyvinių romanų serijos „Nensės Driu paslaptys“ herojė.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Dvylika valandų dvidešimt penkios minutės standartiniu kalnų laiku be trukdžių nusileidžiame Sardifildo oro uoste. Stivenui pastačius lėktuvą šiek tiek atokiau nuo pagrindinio keleivių terminalo, pro langus pamatau mūsų laukiantį nedidelį „Volkswagen“ furgoną.

– Puikus nusileidimas, – mums ruošiantis lipti iš reaktyvinio lėktuvo sako Kristianas ir šypsodamasis paspaudžia Stivenui ranką.

– Viskas priklauso nuo aukščio ir atmosferos tankio, sere, – Stivenas taip pat nusišypso. – Begli puikiai skaičiuoja.

Kristianas linkteli pirmajai kapitono padėjėjai.

– Tau pavyko, Begli. Puikiai nusileista.

– Ačiū, sere, – padėkoja ji ir patenkinta nusišypso.

– Gražaus savaitgalio, pone Grėjau ir ponia Grėj. Iki rytojaus, – atsisveikina Stivenas ir pasitraukęs į šalį leidžia mums išlipti.

Laikydamas už rankos, Kristianas nusiveda mane trapu žemyn, prie mašinos, kur mūsų jau laukia Teiloras.

– Furgonas? – Teilorui atidarant slankiąsias dureles nustebęs klausia Kristianas.

Teiloras santūriai, gailiai šypteli ir vos pastebimai gūžteli.

– Suprantu, juk viską darei paskutinę minutę, – akimirksniu nurimęs sako Kristianas.

Teiloras grįžta į lėktuvą paimti mūsų bagažo.

– Nori įsitaisyti furgono gale? – sumurma Kristianas ir jo akys išdykėliškai sublizga.

Tyliai nusijuokiu. Kas šis vyras ir ką jis padarė baisiai piktam ponui, su kuriuo bendravau pastarąsias porą dienų?

– Nagi, lipkite, – paragina už nugaros šalia Etano stovinti ir nekantraujanti Mija.

Įlipame, nusiiriame į patį automobilio galą, kuriame yra dvivietė sėdynė, ir atsisėdame. Jaukiai prisiglaudžiu prie Kristiano, o jis uždeda ranką ant mano sėdynės atlošo.

– Tau patogu? – tyliai paklausia, kol Mija su Etanu sėdasi prieš mudu.

– Taip.

Nusišypsau ir Kristianas pabučiuoja man į kaktą. Nežinia kodėl, bet šiandien droviuosi jo artumo. Kodėl? Dėl vakarykštės nakties? Dėl to, kad turime draugiją? Negaliu tiksliai pasakyti.

Eliotas su Keite ateina paskutiniai, kai Teiloras pakelia užpakalines duris ketindamas sukrauti bagažą. Po penkių minučių jau važiuojame.

Mums artinantis prie Aspeno žiūriu pro langą. Medžių lapai dar žali, bet kai kurių galiukai jau pageltę – neabejotinas ateinančio rudens ženklas. Dangus žydras ir visiškai giedras, nors vakaruose matyti besitvenkiantys tamsūs debesys. Tolumoje per visą horizontą dunkso Uoliniai kalnai, o aukščiausia jų viršukalnė – tiesiai prieš akis. Jie apaugę sodria žaluma, aukščiausios viršukalnės pasipuošusios sniego kepurėmis – vaizdas toks, tarsi vaikas būtų nupiešęs kalnus.

Esame turtingų ir garsių žmonių mėgstamoje žiemos pramogų aikštelėje. Ir aš čia turiu namą. Sunku tuo patikėti. Mane vėl ima kankinti iš pačių sielos gelmių kylantis jau pažįstamas nejaukumas, apimantis kaskart mėginant pratintis prie Kristiano turtų. Ką nuveikiau, kuo nusipelniau tokio gyvenimo? Nepadariau nieko, tik… įsimylėjau.

– Ar jau teko būti Aspene? – atsisukęs klausia ir mano mintis išblaško Etanas.

– Ne, aš čia pirmą kartą. O tu?

– Paauglystėje mudu su Keite dažnai čia važiuodavome. Tėtis – aistringas slidininkas. O mama slidinėjimu taip nesižavi.

– Tikiuosi, vyras išmokys mane slidinėti, – žvilgteliu į savo vienintelį.

– Pasvajok, – burbteli Kristianas.

– Aš nebūsiu beviltiška mokinė!

– Gali nusisukti sprandą, – visiškai rimtai sako jis.

Ak… Nenoriu ginčytis ir gadinti Kristianui nuotaikos, tad prabylu apie ką kita:

– Ar seniai turi čia namą?

– Netrukus bus dveji metai. Dabar tas namas priklauso ir jums, ponia Grėj, – tyliai priduria jis.

– Žinau, – sušnabždu.

Tik kažkodėl nesijaučiu visiškai tuo tikra. Pasilenkusi pabučiuoju Kristianui į pažandę, vėl jaukiai priglundu jam prie šono ir klausausi, kaip jis juokiasi ir pokštauja su Etanu ir Eliotu. Kartais trumpai įsiterpia ir Mija, bet Keitė tyli, ir aš suku galvą, ar ji mąsto apie Džeką Haidą, ar apie ką kita. Paskui prisimenu. Aspenas… Čia esantį Kristiano namą perprojektavo Džija Mateo, o perstatė Eliotas. Kažin ar tik ne tai ir neduoda Keitei ramybės? Negaliu jos to klausti girdint Eliotui, juolab turėdama omenyje buvusius jo santykius su Džija. Tik ar Keitė žino, kad rekonstruojant šį namą prisidėjo ir Džija? Suraukusi kaktą pasvarstau, kas Keitei guli ant širdies, ir pagaliau nusprendžiu, kai liksime vienos, tiesiog paklausti.

Važiuojame per Aspeno centrą ir man nuotaika, regint miestą, iš karto pasitaiso. Pastatai čia žemi, daugiausiai raudonų plytų šveicariško stiliaus vasarnamiai, XIX ir XX amžių sandūroje statyti namukai, nudažyti įvairiausiomis ryškiomis spalvomis. Mieste daug bankų ir nedidelių firminių drabužių parduotuvėlių, iš kurių galima spręsti, kad čia gyvena ir lankosi pasiturintys žmonės. Žinoma, Kristianas – vienas iš jų.

– Kodėl pasirinkai Aspeną? – klausiu.

– Ką turi omenyje? – klausiamai į mane pažvelgia Kristianas.

– Kodėl namą pirkai būtent čia?

– Kai buvome vaikai, tėtis ir mama dažnai veždavosi mus į Aspeną. Čia išmokau slidinėti, be to, ir namas man patinka. Tikiuosi, ir tau patiks: jei ne, parduosime jį ir nusipirksime kur nors kitur.

Kaip paprasta!

Jis užkiša man už ausies plaukų sruogą.

– Šiandien atrodai žavingai, – sumurma.

Man užkaista skruostai. Aš apsirengusi paprastais kelioniniais drabužiais: džinsais, sportiniais marškinėliais ir plonu tamsiai mėlynu švarkeliu. Prakeikimas… Kodėl taip droviuosi Kristiano žodžių?

Jis pabučiuoja mane – švelniai, saldžiai ir su meile.

Teiloro vairuojamas furgonas išvažiuoja iš miesto ir vingriu kalnų keliuku imame kilti kitu slėnio šlaitu. Kuo aukščiau kylame, tuo labiau jaudinuosi, o šalia sėdintis Kristianas įsitempia.

– Kas negerai? – klausiu Teilorui sukant kelio vingiu.

– Tikiuosi, namas tau patiks, – tyliai sako Kristianas. – Jau atvažiavome.

Sumažinęs greitį, Teiloras pro vartus įsuka į pilka, gelsva ir rausva skalda išpiltą įvažą. Tada važiuoja tuo taku tolyn ir pagaliau sustoja prie įspūdingo namo. Jis su dideliais langais abipus pagrindinių durų, stačiašlaičiu stogu, pastatytas iš tamsios medienos ir tokių pat spalvų akmenų, kokiais išpilta įvaža. Šis namas pribloškiantis: ir paprastas, ir modernus, puikiai atitinkantis Kristiano stilių.

– Štai mes ir namie, – be garso, vien lūpomis, ištaria jis, kai mūsų svečiai ima lipti iš furgono.

– Atrodo gražiai.

– Eikš, pažiūrėk, – sako Kristianas jaudindamasis, nerimaudamas, spindinčiomis akimis, tarsi ketintų pristatyti man savo mokslinį projektą ar ką nors panašaus.

Mija tekina užlekia laiptais, kurių viršuje, tarpduryje, stovi moteris. Ji mažutė, smulkutė, juodus kaip anglis jos plaukus jau palietusi laiko šarma. Mija puola jai ant kaklo ir stipriai apkabina.

– Kas ji? – klausiu Kristiano, padedančio man išlipti iš furgono.

– Ponia Bentli. Ji su vyru čia gyvena. Prižiūri namą.

Po perkūnais… dar daugiau samdomų darbuotojų?

Mija supažindina namo prižiūrėtoją su Etanu ir Keite. Eliotas taip pat suspaudžia ponią Bentli glėbyje. Kai Teiloras iškrauna iš mašinos mūsų bagažą, Kristianas paima mane už rankos ir nusiveda prie lauko durų.

– Sveiki sugrįžę, pone Grėjau, – nusišypso ponia Bentli.

– Karmela, čia mano žmona Anastazija, – didžiuodamasis pristato mane Kristianas. Tardamas mano vardą jis, rodos, mėgaujasi kiekvienu garsu, ir man dėl to apmiršta širdis.

– Ponia Grėj, – linktelėdama pagarbiai pasisveikina ponia Bentli.

Mudvi paspaudžiame viena kitai ranką. Nė kiek nesistebiu, kad su Kristianu ji elgiasi gerokai santūriau nei su jo broliu ir seserimi.

– Tikiuosi, skrydis buvo malonus. Oras visą savaitgalį turėtų būti geras, nors ką gali žinoti… – ji žvilgteli į mums už nugaros kabančius ir vis tamsėjančius debesis. – Pietūs paruošti. Kai tik norėsite valgyti, pasakykite, – ponia Bentli vėl nusišypso, tamsios jos akys žybteli ir aš akimirksniu pajuntu jai simpatiją.

– Opa! – Kristianas čiumpa mane į glėbį ir pakelia.

– Ką darai?! – šūkteliu.

– Ketinu pernešti jus per dar vienų namų slenkstį, ponia Grėj.

Jis įneša mane, plačiai besišypsančią, į erdvų prieškambarį ir pabučiavęs atsargiai nuleidžia ant medinių grindų. Namo interjeras nuosaikus ir primena didžiosios svetainės interjerą Eskaloje: baltos sienos, tamsus medis ir šiuolaikiniai abstrakcionistinio meno kūriniai.

Prieškambario erdvė susilieja su didžiule svetainės zona, kurioje prie židinio iš akmenų, pagrindinio šio kambario akcento, stovi trys beveik baltos sofos. Spalvingumo svetainei teikia vien minkštos ant sofų išmėtytos pagalvėlės. Mija čiumpa už rankos Etaną ir tempiasi į namo gilumą. Kristianas prisimerkęs ir stipriai sučiaupęs lūpas stebi juos nueinančius. Paskui papurto galvą ir atsisuka į mane.

Keitė garsiai švilpteli.

– Koks gražus namas!

Dairydamasi pamatau, kad Eliotas padeda Teilorui nešti bagažą. Ir vėl paklausiu savęs, ar Keitė žino, kad prie šio namo ranką pridėjo ir Džija.

– Gal nori pasižvalgyti? – klausia manęs Kristianas.

Kad ir kokios mintys apie Miją ir Etaną nedavė jam ramybės, jos jau išgaravusios. Jis jaudinasi… o gal nerimauja? Sunku pasakyti.

– Žinoma.

Mane vėl pribloškia prabanga. Kiek šis namas kainavo? O aš visiškai niekuo neprisidėjau. Trumpai prisimenu tą dieną, kai Kristianas pirmą kartą atsivedė mane į Eskalą. Ir tuomet buvau priblokšta. „Priprasi…“ – irzliai sukužda man pasąmonė.

Kristianas suraukia kaktą, bet paima mane už rankos ir vedasi per kambarius. Šiuolaikiškai įrengtoje virtuvėje stalviršiai iš šviesaus marmuro, o spintelės juodos. Be to, namuose yra įspūdingas vyno rūsys, o žemutiniame aukšte – ir prabangus poilsio kambarys, kuriame stovi didžiulis plazminis televizorius, minkštos sofos ir… biliardo stalas. Įsistebeiliju į jį, o kai Kristianas sugauna mano žvilgsnį, nuraustu.

– Nori sužaisti? – klausia jis, o akys išdykėliškai žybteli.

Papurtau galvą ir jis vėl suraukia kaktą. Paėmęs už rankos, vedasi mane į antrą aukštą. Viršuje įrengti keturi miegamieji – kiekvienas su atskiru vonios kambariu.

Bet nė vienas iš jų neprilygsta šeimininko miegamajam. Jame stovi didžiulė lova, dar didesnė nei namie, o pro didelį langą atsiveria puikus viso Aspeno ir žaluma apaugusių kalnų vaizdas.

– Ten – Eidžakso, arba, jei tau labiau patinka, Aspeno kalnas, – sako Kristianas, žvelgdamas į mane skvarbiu žvilgsniu.

Jis stovi tarpduryje, nykščius sukišęs į juodų džinsų diržo kilpas. Linkteliu.

– Tu labai nešneki, – sumurma jis.

– Namas puikus, Kristianai.

Staiga skausmingai užsinoriu grįžti į Eskalą.

Žengęs penkis didelius žingsnius, jis atsiduria prieš mane ir timpteli man smakrą, kad paleisčiau apatinę lūpą, kurią nejučia buvau prikandusi.

– Kas yra? – neatlyžta Kristianas, mėgindamas pažvelgti man į akis.

– Tu labai turtingas.

– Taip.

– Kartais pamirštu, koks esi turtingas, o tada pasijuntu priblokšta.

– Mes turtingi.

– Mes… – pakartoju kaip papūga.

– Prašau, nesureikšmink to, Ana. Tai tik namas.

– O ką būtent jame pakeitė Džija?

– Džija? – Kristianas nustebęs kilsteli antakius.

– Taip, Džija. Juk ji rengė rekonstrukcijos projektą, tiesa?

– Tiesa. Ji suprojektavo poilsio kambarį pirmame aukšte. O Eliotas rūpinosi statybomis, – jis pirštais persibraukia per plaukus ir susiraukęs pažvelgia į mane. – Kodėl mudu kalbame apie Džiją?

– Ar žinai, kad ji buvo užmezgusi romaną su Eliotu?

Kristianas kelias akimirkas paspokso į mane, jo veidas neperprantamas.

– Eliotas krušosi su puse Siatlo, Ana.

Aikteliu iš nuostabos.

– Kaip suprantu, daugiausia su moterimis, – pašmaikštauja Kristianas.

Rodos, mano veido išraiška jį pralinksmino.

– Ne!

Kristianas linkteli.

– Tai ne mano reikalas, – sako jis ir lyg pasiduodamas kilsteli rankas.

– Kažin ar Keitė tai žino.

– Kažin ar jis apie tai visiems giriasi. O ji, rodos, mėgina neprarasti orumo.

Aš sukrėsta. Mielas, kuklus, šviesiaplaukis, mėlynakis Eliotas? Stebeiliju į Kristianą negalėdama tuo patikėti.

Jis pakreipęs galvą atidžiai mane nužvelgia.

– Negali būti, kad taip elgiesi vien dėl Džijos ir Elioto šėlionių.

– Tiesą sakai. Atsiprašau. Po visų šios savaitės įvykių aš tiesiog…

Gūžteliu ir staiga susigraudinu. Kristianas, rodos, lengviau atsikvepia, atsipalaiduoja. Apkabina mane, stipriai suspaudžia glėbyje ir įbeda nosį į plaukus.

– Suprantu. Man dėl to irgi labai gaila. Bet dabar atsipūskime ir pasistenkime puikiai praleisti laiką, sutarta? Gali likti namie ir skaityti, žiūrėti tą siaubingą, bet nepakeičiamą televizorių, išsiruošti į žygį ar net į žvejybą. Daryk, ką nori. Ir pamiršk, ką tau sakiau apie Eliotą. Pasielgiau netaktiškai.

– Dabar man jau lengviau suprasti, kodėl jis tave nuolat traukia per dantį, – sumurmu, įbedusi nosį Kristianui į krūtinę.

– Apie mano praeitį Eliotas tikrai nieko nežino. Jau sakiau tau: mano šeima manė, kad esu gėjus. Besilaikantis celibato, bet gėjus.

Prajukusi jo glėbyje imu atsipalaiduoti.

– Ir aš maniau, kad laikaisi celibato. Kaip klydau…

Apkabinu Kristianą stebėdamasi, kaip absurdiška buvo manyti, kad Kristianas gėjus.

– Ponia Grėj, šaipotės iš manęs?

– Galbūt. Truputį, – prisipažįstu. – Žinai, nesuprantu tik vieno: kam tau reikalingas šis namas?

– Ką turi omenyje?

Jis pabučiuoja man į plaukus.

– Suprantu, kodėl turi jachtą, suprantu, kodėl turi apartamentus Niujorke – apsistoji juose nuvykęs ten verslo reikalais, bet… kam tau namas Aspene? Neatrodo, kad būtum čia su kuo nors gyvenęs.

Kristianas sustingsta ir kelias akimirkas tyli.

– Laukiau tavęs, – pagaliau tyliai sako žvelgdamas į mane tamsiai pilkomis, spindinčiomis akimis.

– Hm… Kaip malonu girdėti…

– Tai tiesa. Tik tuo metu to dar nežinojau, – jis droviai nusišypso.

– Džiaugiuosi, kad laukei.

– Laukti jūsų buvo verta, ponia Grėj.

Priglaudęs pirštą, Kristianas kilsteli man smakrą, pasilenkia ir švelniai pabučiuoja.

– Tavęs taip pat, – nusišypsau. – Vis dėlto jaučiuosi taip, tarsi būčiau sukčiavusi. Man ilgai laukti neteko.

Kristianas plačiai nusišypso.

– Ar aš – aukso puodas?

– Kristianai, tu – viskas drauge: ir pagrindinis loterijos prizas, ir išgydytas vėžys, ir trys Aladino lempos pildomi norai.

Jis kilsteli antakį.

– Kada pagaliau suprasi? – papriekaištauju. – Buvai nepaprastai geidžiamas jaunikis. Ir turiu galvoje ne visa tai, – priduriu atsainiai mostelėdama į mudu supančią prabangą. – Kalbu apie dvasinius dalykus, – priglaudžiu delną Kristianui prie širdies ir jis išplečia akis. Mano savimi pasitikintis, patrauklus sutuoktinis kažkur dingo ir dabar prieš mane – mažas sutrikęs berniukas. – Prašau, patikėk manimi, Kristianai, – sušnabždu, delnais suspaudžiu jam skruostus ir palenkiu galvą, kad lengviau pasiekčiau lūpas. Jis sudejuoja: nežinau, ar dėl to, ką pasakiau, ar tai tiesiog įprastas kūniškas jo atsakas. Pasisavinu jį: mano lūpos priglunda prie jo lūpų, o liežuvis įslysta į burną.

Kai abiem pritrūksta kvapo, jis atšlyja ir nepatikliai mane nužvelgia.

– Kada per nepaprastai storą kiaušą įsikalsi į galvą, kad tave myliu? – suirzusi klausiu.

Kristianas kelias akimirkas patyli, tada tarsteli:

– Kada nors…

Tai jau pažanga. Nusišypsau ir jis atsakydamas apdovanoja mane drovia šypsena.

– Eime. Ko nors užkąskime, kitaip visi stebėsis, kur taip užtrukome. Galėsime aptarti, kas ką nori veikti.

– AK, NE! – STAIGA šūkteli Keitė.

Visų akys nukrypsta į ją.

– Tik pažiūrėkite, – priduria ji, pirštu rodydama į langą.

Lauke prapliupo lyti. Sėdime virtuvėje, prie tamsaus medinio stalo, ką tik dalyvavę tikroje itališkoje puotoje: prisivalgę įvairiausių ponios Bentli paruoštų užkandžių ir išgėrę porą butelių „Frascati“ vyno. Jaučiuosi soti ir šiek tiek apsvaigusi nuo alkoholio.

– Štai tau ir žygis, – su slaptu palengvėjimu sumurma Eliotas.

Keitė piktai į jį dėbteli. Tarp jų tikrai kažkas vyksta. Jie abu laisvai bendrauja su mumis visais, bet tik ne tarpusavyje.

– Galėtume eiti į miestą, – įsiterpia Mija.

Etanas žvilgteli į ją ir vypteli.

– Puikus oras žvejybai, – pasiūlo Kristianas.

– Eisiu žvejoti, – sako Etanas.

– Skirkimės, – suploja rankomis Mija. – Merginoms parduotuvės, vaikinams – nuobodybė po atviru dangumi.

Pakeliu akis į Keitę, atlaidžiai žiūrinčią į Miją. Žvejyba ar slankiojimas po parduotuves? Viešpatie, kas čia per pasirinkimas…

– Ana, ką nori veikti? – klausia Kristianas.

– Man tas pats, – pameluoju.

Sugavusi mano žvilgsnį, Keitė be garso sužiopčioja: „Parduotuvės.“ Gal ji nori pasišnekėti?

– Bet mielai eičiau pasižvalgyti po parduotuves, – kreivai šypteliu Keitei ir Mijai.

Kristianas nepatenkintas vypteli. Jis žino, kad vaikščioti po parduotuves nemėgstu.

– Jei nori, galiu likti su tavimi namie, – sumurma jis ir nuo šių žodžių man papilvėje atsiveria tamsus duburys.

– Ne, eik žvejoti, – papurtau galvą.

Kristianui reikia pabūti su vyriška draugija.

– Rodos, planas aiškus, – stodamasi nuo stalo sako Keitė.

– Teiloras jus palydės, – autoritetingai, nepageidaudamas jokių prieštaravimų, pareiškia Kristianas.

– Auklės mums nereikia, – kaip visuomet, tiesiai rėžia Keitė.

Uždedu plaštaką Keitei ant rankos.

– Keite, gerai, kad Teiloras važiuos kartu.

Ji susiraukia, gūžteli pečiais ir pirmą kartą gyvenime prikanda liežuvį.

Nedrąsiai šypteliu Kristianui. Jo veidas visiškai ramus. Ak, tikiuosi, jis nesiunta ant Keitės.

Eliotas suraukia kaktą.

– Turiu važiuoti į miestą, reikia nusipirkti bateriją rankiniam laikrodžiui.

Jis vos žvilgteli į Keitę ir truputį nurausta. O Keitė nieko nepastebi, mat demonstratyviai nekreipia į Eliotą dėmesio.

– Paimk „Audi“, Eliotai. Grįžęs dar galėsi pažvejoti, – sako Kristianas.

– Taip, – burbteli šis, bet jo mintys, rodos, krypsta kažkur kitur. – Gerai sugalvojai.

– ČIA.

Pačiupusi už rankos, Mija įsitempia mane į firminę parduotuvėlę, išpuoštą rožinėmis šilkinėmis dekoracijomis ir prigrūstą neoriginalių prancūziškų, paprastų, kaimiškų baldų. Keitė atseka paskui mus, o Teiloras, likęs lauke, pasislepia nuo lietaus po stogine. Per parduotuvėje sumontuotus stereogarsiakalbius Areta iš širdies plėšia „Sukalbėk maldelę“18. Man ši daina patinka. Reikėtų įrašyti ją į Kristiano „iPod“ grotuvą.

– Ji tau puikiai tiktų, Ana, – Mija paėmusi paduoda man sidabro spalvos medžiagos skiautę. – Imk, pasimatuok.

– Hm… Sijonas trumpokas…

– Atrodysi fantastiškai. Kristianui labai patiks.

– Tu taip manai?

Mija džiugiai nusišypso.

– Ana, tavo kojos tokios, kad virsk iš koto, ir jei mes šįvakar eisime į klubą, – sako ji pajutusi, kad lengvai mane nustebins, – savo vyrui atrodysi nepaprastai patraukli.

Apstulbusi įsistebeiliju į ją, sumirksiu. Mes eisime į klubą? Aš klubuose nesilankau.

Pamačiusi mano veidą, Keitė nusijuokia. Dabar, kai šalia nėra Elioto, ji atrodo ramesnė.

– Šį vakarą turėtume parodyti geriausia, ką turime, – sako ji.

– Eik, pasimatuok, – liepia Mija ir aš nenoromis patraukiu prie matavimosi kabinos.

LAUKDAMA, KOL KEITĖ SU MIJA išeis iš persirengimo kambarėlio, nužingsniuoju prie parduotuvės vitrinos ir nuobodžiaudama pažvelgiu pro langą į pagrindinę gatvę. Sielą virpinančios dainos nesibaigia: skamba Dionės Vorvik „Eik pro šalį“19. Puiki daina, viena iš mano mamos mėgstamiausių. Žvilgteliu į suknelę, kurią laikau rankoje. Nors vargu ar šį drabužėlį galima vadinti suknele. Ji atvira nugara, labai trumpu sijonu, bet Mija pareiškė, kad ji geriausia ir puikiai tiks visą naktį klube truksiantiems šokiams. Akivaizdu, kad man dar reikia batelių ir stambaus kaklo vėrinio, kurio ieškosime vėliau. Užvertusi akis į lubas dar kartą prisimenu, kaip man pasisekė, kad turiu Karoliną Akton, asmeninę asistentę aprangai įsigyti.

Staiga mano mintys susijaukia, nes žvilgsnis užkliūva už Elioto. Pamatau jį kitoje medžiais apsodintos gatvės pusėje lipantį iš „Audi“. Jis neria į parduotuvę tarsi slėpdamasis nuo lietaus. Rodos, tai juvelyrinių dirbinių parduotuvė… gal Eliotas joje tikisi gauti bateriją laikrodžiui? Po dešimties minučių jis išeina, ir ne vienas, o su moterimi.

Prakeikimas! Jis šnekasi su Džija! Po galais, ką ji čia veikia?

Man tebežiūrint, juodu trumpai apsikabina, paskui jis kažką pasako, o ji, atlošusi galvą, skambiai nusijuokia. Eliotas pabučiuoja jai į skruostą ir tekinas grįžta prie automobilio. Džija nusisuka ir nužingsniuoja gatve, o aš išpūtusi akis nulydžiu ją žvilgsniu. Kas čia dedasi? Nerimaudama atsisuku į persirengimo kambarėlį, bet nei Keitė, nei Mija iš jo dar neišėjusios.

Tada pažvelgiu į Teilorą, laukiantį prie parduotuvės. Mūsų žvilgsniai susitinka ir jis gūžteli. Teiloras taip pat matė šį trumpą Elioto susitikimą. Nuraustu susigėdusi, kad buvau užklupta šniukštinėjanti. Kai vėl atsisuku, juokdamosi iš kambarėlio išeina Mija su Keite ir ši nustebusi mane nužvelgia.

– Ana, kas atsitiko? – klausia ji. – Jau nepatinka suknelė? Vilkėdama ją atrodai pribloškiamai.

– Hm… Kažin…

– Ar tau viskas gerai? – Keitė iš nuostabos išpučia akis.

– Man viskas gerai. Eime sumokėti už pirkinius.

Taip tarusi, paskui du sijonus išsirinkusią Miją nueinu prie kasos.

– Laba diena, ponia, – pasisveikina jauna pardavėja, užsitepusi ant lūpų tiek blizgio, kiek dar išvis nesu mačiusi, ir nusišypso. – Aštuoni šimtai penkiasdešimt dolerių.

Ką?! Už medžiagos atraižėlę?! Išpūtusi akis sumirksiu ir paduodu jai savo juodąją „Amex“ kreditinę kortelę.

– Ponia Grėj… – lipšniai sumurkia panelė blizgiu išteptomis lūpomis.

Dvi valandas vaikštinėju su Keite ir Mija tarsi apsvaigusi, mat krūtinėje verda kova. Ar pasakyti Keitei? Mano pasąmonė ryžtingai papurto galvą. Taip, turiu jai pasakyti. Ne, neturėčiau. Juk gali būti, kad tai visiškai nekaltas susitikimas. Mėšlas. Ką man daryti?

– AR PATINKA BATELIAI, ANA? – kumščiais įsirėmusi į klubus klausia Mija.

– Na… Taip, žinoma…

Galų gale nusiperku firminius „Manolo Blahnik“ batelius neapsakomai aukšta pakulne ir su raišteliais, atrodančiais taip, tarsi būtų iš veidrodžių. Bateliai idealiai dera prie suknelės ir paplonina Kristiano piniginę dar daugiau nei tūkstančiu dolerių. Su ilga sidabrine grandinėle, kurią primygtinai siūlo Keitė, pasiseka labiau – įsigyju ją vos už aštuoniasdešimt keturis dolerius.

– Ar jau imi priprasti prie didelių pinigų? – grįžtant prie automobilio maloniai klausia Keitė.

Aplenkusi mudvi, Mija striksi priekyje.

– Juk žinai, kad tai ne man, Keite. Jaučiuosi truputį nepatogiai. Bet puikiai suprantu, kad turtus gavau kartu su vyru, – nepatenkinta papučiu lūpas ir Keitė mane apkabina.

– Priprasi, Ana, – užjaučiamai sako ji. – Puikiai atrodysi.

– Keite, kaip judu su Eliotu sutariate? – neištvėrusi klausiu.

Ji išpučia savo mėlynas akis ir įsistebeilija į mane.

Ak, ne…

Bet po akimirkos papurto galvą.

– Dabar visai nenoriu apie tai kalbėti, – Keitė krypteli galvą į Miją. – Bet mūsų santykiai… – sakinio ji taip ir nebaigia.

Ne, čia visai ne ta dalykiškoji Keitė, kurią pažįstu. Mėšlas. Taip ir žinojau, kad kažkas negerai. Ar pasakyti jai, ką mačiau? O ką mačiau? Besikalbančius ir besiglėbesčiuojančius Eliotą ir išsičiustijusią seksualinio grobio ieškančią panelę, o paskui nekaltą bučinį į skruostą. Tikriausiai juodu tik seni bičiuliai. Ne, aš jai neprasitarsiu. Dabar ne. Linkteliu leisdama Keitei suprasti, kad puikiai ją suprantu ir gerbiu jos privatumą. Keitė paima man už rankos ir dėkingai spusteli, dar žvilgteli į mane, ir per tą sekundės dalį spėju pamatyti jos akyse skausmą ir įžeistus jausmus, nors ji sumirksėdama tuoj pat viską paslepia. Staiga pajuntu stiprų norą ginti savo draugę. Po galais, kokius žaidimus žaidžia tas palaidūnas Eliotas Grėjus?

GRĮŽUS NAMO KEITĖ nutaria, kad po ekstravagantiško žygio po parduotuves nusipelnėme truputį išgerti, ir suplaka saldaus romo kokteilių su citrinų sultimis ir braškėmis. Įsitaisome ant svetainės sofų prie besikūrenančio židinio.

– Pastaruoju metu Eliotas kažkoks… šaltas, – įbedusi akis į liepsnas sumurma Keitė.

Mija nuėjo pasidėti pirkinių, tad mudvi su Keite turime kelias minutes.

– Šit kaip?

– Be to, manau, prisiviriau košės dėl to, kad pridariau tau nemalonumų.

– Jau girdėjai apie tai?

– Taip. Kristianas paskambino Eliotui, Eliotas paskambino man…

Suirzusi užverčiu akis. Ak, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt.

– Atleisk. Kristianas toks… globėjiškas. Nebuvai susitikusi su Eliotu nuo to vakaro, kai gėrėme kokteilius?

– Ne, nebuvau.

– Ak…

– Ana, man jis tikrai patinka, – sušnabžda Keitė.

Aš pašiurpstu iš siaubo pamaniusi, kad ji tuoj pravirks. Tarsi ji būtų visai ne Keitė. Ar tai reiškia, kad grįžta rožinių pižamų laikai? O ji atsisuka į mane ir vėl prabyla:

– Įsimylėjau jį. Iš pradžių maniau, kad tarp mūsų tik puikus seksas. Bet Eliotas žavus, kilnus, malonus ir sąmojingas. Nesunkiai įsivaizduoju, kad drauge galėtume pasenti… Na, žinai, vaikai, vaikaičiai ir visa kita…

– Laimingas gyvenimo saulėlydis, – sušnabždu.

Ji liūdnai linkteli.

– Gal galėtum su juo pasišnekėti. Bent pamėginti, kai būsite vienudu. Išsiaiškinti, koks kirminas jį graužia.

„Kokia kirmėlė jį graužia“, – pagiežingai įsiterpia mano pasąmonė. Stebėdamasi savo mintimis, niekinamai ją nužvelgiu.

– Gal rytoj rytą galėtumėte kartu pasivaikščioti?

– Pažiūrėsim.

– Keite, man nepatinka matyti tave tokią.

Ji gailiai šypteli ir aš pasilenkusi ją apkabinu. Nusprendžiu neužsiminti Keitei apie Džiją, bet tam paleistuviui gal ir užsiminsiu. Kaip jis drįsta taip begėdiškai žaisti su mano draugės jausmais?

Grįžta Mija, tad pradedame šnekučiuotis apie ne tokius asmeniškus dalykus.

KAI ĮDEDU Į ŽIDINĮ PASKUTINĘ PLIAUSKĄ, laužas sušnypščia, išlekia kelios žiežirbos. Mes jau beveik nebeturime malkų. Nors ir vasara, tokią lietingą dieną sėdėti prie besikūrenančio židinio labai malonu.

– Mija, gal žinai, kur laikomos malkos židiniui? – klausiu jos, gurkšnojančios romo kokteilį.

– Tikriausiai garaže.

– Einu, atnešiu dar kelias pliauskas. Kartu ir teritoriją apžiūrėsiu.

Surizikavusi iškišti nosį laukan pamatau, kad lietus apstojęs, ir patraukiu prie triviečio garažo šalia namo. Šoninės durys neužrakintos, tad įeinu į vidų ir uždegu šviesą, kad nereikėtų ieškoti malkų prieblandoje. Garsiai trakštelėjusios sušvinta dienos šviesos lempos.

Garaže stovi automobilis, ta pati „Audi“, kurioje šiandien po pietų mačiau Eliotą. Be to, čia laikomi ir du sniego motociklai. Bet labiausiai mano dėmesį patraukia du kroso motociklai 125 kubinių centimetrų tūrio varikliu. Prisimenu, kaip praeitą vasarą Etanas narsiai mėgino išmokyti mane tokiu važinėtis. Nejučia pasitrinu ranką toje vietoje, kur tada skaudžiai nusibrozdinau krisdama.

– Mėgsti važinėtis kroso motociklu? – klausia man už nugaros stovintis Eliotas.

Atsisuku.

– Jau grįžai?

– Rodos, taip, – plačiai nusišypso jis ir man dingteli, kad tą patį pasakytų ir Kristianas, tik be tokios plačios, širdį pavergiančios šypsenos. – Na? – tarsteli jis.

Palaidūnas!

– Nieko…

– Nori pamėginti?

Prunkšteliu.

– Na… ne… Vargu ar Kristianas labai apsidžiaugtų sužinojęs, kad važinėjausi.

– Kristiano čia nėra.

Eliotas patenkintas savimi kreivai nusišypso – ak, pasirodo, ši šypsena – bendras visų šeimos narių bruožas! – ir mosteli ranka norėdamas parodyti, kad mudu čia vieni. Tada neskubėdamas prieina prie vieno motociklo, aukštai kilstelėjęs ilgą koją apžergia jį, atsisėda ant sėdynės ir suspaudžia rankenas.

– Kristianas labai rūpinasi… mano saugumu. Man tikrai nederėtų…

– Visada darai tik tai, ką jis sako?

Žydrose kaip kūdikio Elioto akyse blyksteli išdykėliška kibirkštėlė ir man prieš akis šmėsteli blogiukas… blogiukas, kurį įsimylėjo Keitė. Blogiukas iš Detroito.

– Ne, – įspėjamai kilsteliu antakį. – Bet stengiuosi elgtis tinkamai. Kristianui ir be manęs rūpesčių pakanka. Beje, ar jis jau grįžo?

– Nežinau.

– Nežvejojai?

Eliotas papurto galvą.

– Turėjau reikalą mieste.

Reikalą! Po perkūnais, išsičiustijusį, šviesiaplaukį „reikalą“! Garsiai įkvepiu ir įsistebeiliju į jį.

– Jei nenori važinėtis, ko atėjai į garažą? – susidomėjęs klausia Eliotas.

– Paimti malkų židiniui.

– Štai kur tu. Oi, Eliotai, jau grįžai, – nutraukia mūsų pokalbį Keitė.

– Sveika, mažyte, – jis Keitei plačiai nusišypso.

– Ką nors sužvejojai?

Atidžiai stebiu, kaip Eliotas reaguos.

– Ne. Turėjau reikalų mieste.

Jo veide labai trumpai, sekundės dalį, pamatau šmėstelint netikrumą.

Ak, koks mėšlas…

– Atėjau pasižiūrėti, kodėl Ana taip ilgai užtruko.

Keitė sumišusi pažvelgia į mudu.

– O mes čia niekus tauškiam, – sako Eliotas ir pajuntu, kad tarp jo ir Keitės randasi didžiulė įtampa.

Išgirdę, kad lauke sustoja automobilis, visi nutylame. Ak! Kristianas grįžo. Ačiū Dievui. Išgąsdindamas mus visus, staiga garsiai suūžia garažo vartų keltuvas, vartai palengva pakyla ir pamatome Kristianą su Etanu, iš juodo sunkvežimiuko nedengta priekaba kraunančius žvejybos reikmenis. Pastebėjęs mus, stovinčius garaže, Kristianas liaujasi darbuotis.

– Įkūrėte muzikos grupę? – pašaipiai klausia eidamas į vidų ir iš karto žengia prie manęs.

Išsišiepiu iki ausų. Pamačius Kristianą, labai palengvėjo. Po specialiu žvejo švarku jis vilki kombinezoną, kurį pardaviau jam Kleitono ūkinių prekių parduotuvėje.

– Sveika, – sako Kristianas ir nustebęs įbeda žvilgsnį į mane, o į Keitę su Eliotu visiškai nekreipia dėmesio.

– Labas. Gražus kombinezonas.

– Daug kišenių. Labai patogus žvejojant, – taip tyliai, kad girdėčiau tik aš, ir gundomai paaiškina Kristianas, o kai pažvelgia į mane, jo veide atsispindi geismas.

Aš nuraustu, o jis plačiai nusišypso, išsišiepia iki ausų, ir ta šypsena skirta vien man.

– Tu šlapias, – sumurmu.

– Lijo. O ką jūs veikiate garaže? – pagaliau pasidomi jis, pripažindamas, kad mudu čia ne vieni.

– Ana atėjo atnešti malkų, – sako Eliotas ir kilsteli antakį. Nežinau kaip, bet jis pasiekia, kad šis sakinys nuskambėtų kažkaip… nešvankiai. – Mėginau sugundyti ją pasivažinėti.

Jis tikras dviprasmybių meistras.

Kristiano veidas apsiniaukia ir man sustoja širdis.

– Ji nesutiko. Sakė, kad tau tai nepatiktų, – maloniai ir be jokios slaptos užuominos paaiškina Eliotas.

Pilkų Kristiano akių žvilgsnis vėl įsminga į mane.

– Šit kaip? – sumurma jis.

– Klausykite, aš mielai pasiklausysiu pokalbio apie tai, ką Ana darė paskui, bet… gal grįžkime vidun? – pyktelėjusi pasiūlo Keitė.

Ji pasilenkusi pagriebia dvi pliauskas, apsisuka ir ryžtingai patraukia prie garažo durų. Prakeikimas… Keitė baisiai supyko, bet žinau, kad ne ant manęs. Atsidusęs ir netardamas nė žodžio, Eliotas nuseka jai iš paskos. Nulydžiu juos žvilgsniu, bet Kristianas išblaško mano dėmesį.

– Moki važinėti motociklu? – nepatikliai klausia jis.

– Truputį. Etanas mane išmokė.

Kristiano žvilgsnį akimirksniu sukausto šaltis.

– Teisingai nusprendei, – gerokai santūriau sako jis. – Dabar žemė labai kieta, o po lietaus dar ir nepatikima, nes slidi.

– Kur nešti žvejybos reikmenis?! – šūkteli lauke stovintis Etanas.

– Palik juos, Etanai, Teiloras viską sutvarkys.

– O kaip žuvis? – su šiokia tokia pašaipa klausia jis.

– Pagavote žuvį? – nustembu.

– Ne aš. Kavanagas, – ir Kristianas taip žaviai… susiraukia.

Nusijuokiu.

– Žuvį išdoros ponia Bentli! – šūkteli jis Etanui.

Šis nusišypso ir pasuka prie namo.

– Aš jums juokingas, ponia Grėj?

– Labai. Jūs šlapias… Leiskite paruošti jums vonią.

– Nebent maudytumėtės kartu.

Pasilenkęs jis mane pabučiuoja.

PALEIDŽIU VANDENĮ Į DIDELĘ kiaušinio pavidalo vonią prie šeimininko miegamojo esančiame vonios kambaryje ir įpilu šiek tiek brangaus vonios balzamo, šis iš karto suputoja. Aromatas dangiškas… sakyčiau, jazminų. Kol vonia pildosi, grįžtu į miegamąjį ketindama pasikabinti suknelę.

– Ar buvo smagu? – įėjęs į kambarį klausia Kristianas.

Jis basas, vilki sportinius marškinėlius ir mūvi treningo kelnes. Įžengęs į miegamąjį, uždaro duris.

– Taip, – sumurmu negalėdama atplėšti nuo jo akių.

Pasiilgau Kristiano. Argi ne juokinga? Juk praėjo vos kelios valandos…

Pakreipęs galvą, jis įdėmiai pažvelgia į mane.

– Kas yra?

– Kaip tik galvojau, kad labai tavęs pasiilgau.

– Sprendžiant iš jūsų žodžių, jums manęs labai trūko, ponia Grėj.

– Tikra tiesa, pone Grėjau.

Kristianas prieina ir sustoja prieš mane.

– Ką nusipirkai? – pašnabždomis paklausia ir aš suprantu, kad jam norisi pakeisti temą.

– Suknelę, batelius ir kaklo vėrinį. Išleidau nemažai tavo pinigų.

Jausdamasi kalta, droviai pakeliu į jį akis. Bet Kristianas puikiai nusiteikęs.

– Gerai, – sumurma jis ir užkiša man už ausies plaukų sruogą. – Ir… jau milijoną kartų sakiau, kad tie pinigai – mūsų.

Jis timpteli man smakrą, kad liaučiausi kramčiusi apatinę lūpą, ir smiliumi perbraukia per sportinių marškinėlių priekį – per krūtinkaulį, tarp krūtų, per pilvą ir papilvę, – kol pasiekia kraštą.

– Vonioje tau jų nereikės, – sušnabžda jis ir, abiem rankomis suėmęs už marškinėlių apačios, palengva ima traukti juos aukštyn. – Pakelk rankas.

Neatitraukdama nuo Kristiano akių pakeliu rankas ir netrukus jis numeta mano marškinėlius ant grindų.

– Maniau, tik maudysimės.

Man ima daužytis širdis.

– Pirmą kartą šiuose namuose noriu kaip reikiant ir negailestingai tave išdulkinti. Aš tavęs irgi pasiilgau.

Jis pasilenkia ir mane pabučiuoja.

– PO PERKŪNAIS, VANDUO!

Ką tik patyriau orgazmą, man svaigsta galva ir vis dėlto pamėginu atsisėsti. Bet Kristianas manęs nepaleidžia.

– Kristianai, vonia!

Guliu kniūbsčia, prigludusi jam prie krūtinės, bet pasikeliu ir pažvelgiu į jį. Kristianas nusijuokia.

– Nurimk, vonioje vanduo dažnai liejasi per kraštus, – jis apsiverčia ir trumpai mane pabučiuoja. – Užsuksiu čiaupą.

Grakščiai išlipęs iš lovos, Kristianas nužingsniuoja į vonią. Godžiai seku kiekvieną jo žingsnį. Hm… mano vyras… Jis nuogas ir netrukus bus šlapias… Strykteliu iš lovos.

SĖDIME VIENAS PRIEŠ KITĄ skirtinguose galuose vonios, kuri labai pilna – tokia pilna, kad mudviem krustelėjus vanduo pliūpteli per kraštus ir garsiai ištykšta ant grindų. Tai taip… dekadentiška. O dar labiau dekadentiška, kad Kristianas plauna man kojas, masažuoja pėdas, švelniai timpčioja kojų pirštus. Paeiliui visus juos pabučiuoja, o mažąjį nestipriai sukanda.

– Ai!

Tą jo krimstelėjimą pajuntu… ten, tarpkojyje.

– Patinka? – sukužda Kristianas.

– Mmm… – sumykiu.

Jis vėl ima masažuoti. Ak, koks nuostabus jausmas. Užsimerkiu.

– Mieste mačiau Džiją, – sumurmu.

– Šit kaip? Rodos, ji čia turi namą, – atsainiai tarsteli Kristianas.

Naujiena jo visiškai nesudomina.

– Ji buvo su Eliotu.

Kristianas liaujasi masažavęs man pėdas. Išgirdęs šią žinią jis suklūsta. Kai atsimerkiu, sėdi pakreipęs galvą, lyg nesuprasdamas, ką išgirdo.

– Kaip „su Eliotu“? – klausia jis veikiau suglumęs nei susirūpinęs.

Papasakoju, ką mačiau.

– Ana, juodu tik draugai. Manau, Eliotas iki ausų įsimylėjęs Keitę, – trumpai patylėjęs, jis tyliai priduria: – Tiesą sakant, aš žinau, kad Eliotas ją įsimylėjęs, – ir pažvelgia į mane tarsi sakydamas: „Tik neįsivaizduoju kodėl.“

– Keitė – nuostabus žmogus, – šiurkščiai atrėžiu gindama savo draugę.

Kristianas prunkšteli.

– O aš vis dar džiaugiuosi, kad mano kabinete tuomet parklupai tu.

Pabučiavęs didįjį kojos pirštą, jis paleidžia mano kairę koją, tada paima dešinę ir vėl ima masažuoti. Jo pirštai tokie stiprūs ir vikrūs, kad netrukus vėl atsipalaiduoju. Nenoriu ginčytis su juo dėl Keitės. Užsimerkiu ir leidžiu jo pirštams daryti stebuklus su mano pėdomis.

SPOKSAU Į SAVE PLAČIAME, aukštame veidrodyje ir nepažįstu į mane stebeilijančios raganos. Šį vakarą Keitė išsinėrė iš kailio žaisdama su manimi tarsi su Barbe, darydama man šukuoseną ir makiažą. Mano plaukai – palaidi ir tiesūs, akys paryškintos juodais vokų dažais, lūpos skaisčiai raudonos. Atrodau… patraukliai. Visų žvilgsniai pirmiausia kryps į mano kojas, juolab kad aviu „Manolo Blahnik“ aukštakulnius ir vilkiu tą nepadoriai trumpą suknelę. Bet dar turiu gauti Kristiano pritarimą ir niekaip neatsikratau siaubingo jausmo, kad taip apsinuoginusi jam nepatiksiu. Laikydamasi nuoširdaus mudviejų susitarimo, nusprendžiu, kad turėčiau jo atsiklausti. Tad pasiimu „BlackBerry“ telefoną.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Ar su šia suknele mano užpakalis atrodo didelis?

Data: 2011 m. rugpjūčio 27 d. 18:53 SKL20

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

man reikia jūsų patarimo dėl aprangos.

Jūsų

ponia G x

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Kaip iš pieno plaukęs

Data: 2011 m. rugpjūčio 27 d. 18:55 SKL

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

labai abejoju, ar jis didelis.

Bet kad būčiau visiškai tikras, ateisiu ir atidžiai jūsų užpakalį apžiūrėsiu.

Jūsų nekantraujantis

ponas G x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Man skaitant elektroninį laišką atsidaro miegamojo durys ir Kristianas ant slenksčio sustoja kaip nudiegtas. Iš nuostabos išpučia akis, be to, jam atvimpa lūpa.

Po galais… gali būti arba labai gerai, arba… labai blogai.

– Kaip tau patinka? – sušnabždu.

– Ana, tu atrodai… Čia tai bent…

– Patinka?

– Taip, manau, taip, – dusliai sako Kristianas.

Jis neskubėdamas įžengia į miegamąjį ir uždaro duris. Mūvi juodus džinsus, vilki baltus marškinius ir juodą švarką. Atrodo nuostabiai. Kristianas palengva prisiartina, vos mane pasiekęs, uždeda rankas ant pečių ir pasuka veidu į didįjį veidrodį, o pats lieka stovėti už nugaros. Veidrodyje mudviejų žvilgsniai susitinka, o paskui, pakerėtas apnuogintos mano nugaros, Kristianas žvilgteli žemyn. Jo pirštai nuslysta nugara, keliauja prie strėnų, prie suknelės krašto, ten, kur šviesiai rausvą odą pridengia sidabro spalvos suknelė.

– Ji labai atvira, – sumurma Kristianas.

Tada jo delnas nuslysta dar žemiau, per užpakalį ir nuogą šlaunį. Jis stabteli, pilkomis akimis atidžiai žvelgdamas į mano mėlynas. Paskui neskubėdamas ima pirštais braukti aukštyn, prie suknelės sijono krašto.

Žiūrėdama į ilgus jo pirštus, lengvai slystančius oda, kutenančius ją ir verčiančius šiurpti, iš malonumo išsižioju ir mano lūpos virsta tobula O raide.

– Nuo čia, – jis paliečia suknelės sijono kraštą ir ima kelti pirštą aukštyn, – visai netoli iki čia, – sušnabžda.

Staiga aikteliu, mat Kristiano pirštai ima glamonėti man tarpkojį, gundomai slysta per apatines kelnaites ir mane jaudrina.

– Ką nori tuo pasakyti? – pašnabždomis klausiu.

– Noriu pasakyti… kad nuo čia, – jo pirštai brūkšteli per kelnaičių medžiagą ir staiga vienas nuslysta per šilkines, sudrėkusias lytines lūpas, – visai netoli iki čia. O tada… iki ten, – ir jis įkiša pirštą į makštį.

Aikteliu ir tyliai suniurnu.

– Šis užpakalis mano, – prikišęs lūpas prie ausies sumurma Kristianas. Ir užsimerkęs imasi darbo: lėtai ištraukia pirštą ir vėl įkiša, ištraukia ir vėl įkiša… – Nenoriu, kad dar kas nors jį matytų.

Imu alsuoti nelygiai, šnopuoju judančio jo piršto ritmu. Matau jį veidrodyje darantį tai… Nepaprastas gundymas.

– Todėl būk gera mergaitė, nesilankstyk ir neturėsi jokių bėdų.

– Tau patinka mano apranga? – pašnabždomis klausiu.

– Ne, bet neketinu reikalauti, kad persirengtum. Atrodai pribloškiamai, Anastazija.

Staiga Kristianas ištraukia pirštą, palieka mane vieną galynėtis su įsiplieskusiu geismu ir atsistoja priešais. Įžūliojo piršto galiuką priglaudžia man prie apatinės lūpos. Instinktyviai suglaudžiu lūpas ketindama jį pabučiuoti ir Kristianas pamalonina mane išdykėliška šypsena. Jis įsikiša pirštą į burną; sprendžiant iš jo veido, mano skonis geras… tikrai geras. Nuraustu. Ar jam taip darant visuomet patirsiu tokį sukrėtimą?

Paskui jis čiumpa man už rankos.

– Eikš, – švelniai, bet įsakmiai sako.

Noriu jam pasipriešinti, bet, prisiminusi, kas vakar nutiko žaidimų kambaryje, apsigalvoju.

PRABANGIAME, IŠTAIGINGAME MIESTO RESTORANE laukiame deserto. Kol kas vakarą leidome labai maloniai ir Mija tvirtai apsisprendė, kad taip turi būti ir toliau ir kad turime eiti į klubą. Šią akimirką ji sėdi bent kartą užčiaupusi burną ir atidžiai klausosi Etano, besikalbančio su Kristianu. Akivaizdu, kad Mija dėl Etano eina iš proto, o Etanas… na, sunku pasakyti. Nežinau, ar juodu tik draugai, ar tarp jų vis dėlto yra ir kai kas daugiau.

Kristianas atrodo ramus. Jis įsitraukęs į pokalbį su Etanu. Matyt, meškeriodami su musele juodu susibičiuliavo. Dabar jie daugiausia kalba apie psichologiją. Keista, bet jų klausantis atrodo, kad Kristianas šią sritį išmano geriau. Neatidžiai klausydamasi vyrų pašnekesio tyliai prunkšteliu ir liūdnai pagalvoju, kad Kristianas įgijo šios srities žinių ilgus metus konsultuodamasis su daugybe psichoterapeutų.

Tu – geriausias gydymas. Man galvoje vėl nuskamba žodžiai, kuriuos kartą mylintis sušnabždėjo Kristianas. Iš tiesų? Ak, Kristianai, tikiuosi, kad taip ir yra.

Žvilgteliu į Keitę. Ji atrodo gražiai, bet juk taip būna visuomet. Juodu su Eliotu nėra smagiai nusiteikę. Jis atrodo nervingas, juokauja truputį per garsiai, o juokiasi truputį ne laiku. Ar jie susibarė? Kas Eliotui neduoda ramybės? Ar visa – dėl tos moters? Vien pagalvojusi, kad jis galėtų sutrypti mano draugės jausmus, labai nusimenu. Žvilgteliu į duris giliai širdyje tikėdamasi išvysti Džiją, per restorano salę ramiai nešančią savo iščiustytą užpakaliuką prie mūsų stalo. Mano sąmonė krečia pokštus, matyt, dėl to, kad per daug išgėriau. Man ima skaudėti galvą.

Staiga mus išgąsdina Eliotas: jis atsistoja ir patraukia kėdę taip, kad jos kojos garsiai brūkšteli per restorano salės grindų plyteles. Visų žvilgsniai nukrypsta į jį. Kelias akimirkas jis spokso į Keitę, o tada prieš ją priklaupia.

O… Dieve…

Eliotas paima Keitę už rankos ir restorano salėje įsiviešpatauja mirtina tyla: žmonės liaujasi valgę, liaujasi šnekučiavęsi, liaujasi vaikščioję ir įsistebeilija į juos.

– Mano gražioji Keite, myliu tave. Tavo grakštumui, tavo grožiui ir ugningai dvasiai nėra lygių ir tu pavergei man širdį. Noriu, kad nugyventum gyvenimą su manimi. Tekėk už manęs.

Po perkūnais!

18 Angl. Say a Little Prayer.

19 Angl. Walk on By.

20 Standartinis kalnų laikas.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Visų restorano svečių dėmesys nukrypęs į Keitę su Eliotu – sulaikę kvapą žmonės laukia. Tas laukimas nepakeliamas. Įtampos persmelkta tyla užtrunka. Atmosfera salėje slegianti, grėsminga, bet ir kupina vilties.

Keitė tuščiu žvilgsniu dėbso į Eliotą, o šis žvelgia į ją – plačiai atsimerkęs, ilgesingai ir net… baimingai. Po galais, Keite! Išvaduok jį nuo šitos kančios. Prašau… Viešpatie, ar Eliotas negalėjo jai pasipiršti akis į akį?

Keitės skruostu nusirita vieniša ašara, bet ji praradusi žadą tyli. Mėšlas! Keitė verkia? Bet netrukus ji atitoksta, veide palengva nušvinta tokia šypsena, tarsi ji būtų patyrusi nirvaną ir dar negalėtų tuo patikėti.

– Taip, – nuolankiai sušnabžda Keitė nelygiai alsuodama, nors jai toks elgesys visiškai nebūdingas.

Trumputę sekundės dalį dar viešpatauja tyla, visi restorano svečiai su palengvėjimu atsidūsta, o tada salėje kyla kurtinantis triukšmas. Nuošia spontaniškų plojimų, sveikinimo šūksnių ir švilpčiojimų banga, o man staiga ima riedėti ašaros, gadindamos Barbės-Džoanos Džet makiažą.

Nekreipdami dėmesio į sumaištį, Keitė ir Eliotas jaučiasi tarsi mažame uždarame savo pasaulyje. Eliotas iš kišenės išsitraukia dėžutę, atidaro ją ir paduoda Keitei. Žiedas. Kiek įžiūriu, puikus žiedas, bet dar reikėtų žvilgtelėti į jį iš arčiau. Tai štai ką jis veikė susitikęs su Džija… Rinko žiedą? Velnias! Ak, kaip džiaugiuosi, kad nieko nesakiau Keitei…

Keitė pakelia akis nuo žiedo ir pažvelgia į Eliotą, o tada rankomis apsiveja jam kaklą. Jie pasibučiuoja – neįprastai santūriai – ir žmonės visai pašėlsta. Atsistojęs Eliotas padėkoja restorano svečiams už pritarimą stebėtinai grakščiai nusilenkdamas, o tada patenkintas savimi plačiai nusišypso ir vėl atsisėda. Negaliu atitraukti nuo jųdviejų akių. Išėmęs iš dėžutės žiedą, Eliotas atsargiai užmauna jį Keitei ant piršto ir juodu vėl pasibučiuoja.

Kristianas spusteli man ranką. Nė nepastebėjau, kaip stipriai laikiau sučiupusi jo plaštaką. Truputį susigėdusi paleidžiu ją, o jis pakrato ranką ir be garso aikteli: „Oi…“

– Atsiprašau. Ar tu žinojai? – pašnabždomis klausiu.

Kristianas nusišypso ir iš to suprantu, kad žinojo. Jis mostu pasikviečia padavėją.

– Prašyčiau du butelius „Cristal“ šampano. 2002-ųjų, jei turite.

Aš pašaipiai šypteliu.

– Kas yra? – klausia jis.

– Nes 2002-ųjų derliaus šampanas daug geresnis nei 2003-iųjų, – paerzinu savo vyrą.

Kristianas nusijuokia.

– Tik jautriam gomuriui, Anastazija.

– Jūsų gomurys labai jautrus, pone Grėjau, be to, turite išskirtinį skonį, – sakau šypsodamasi.

– Tikra tiesa, ponia Grėj, – jis pasilenkia arčiau. – Bet geriausias skonis – jūsų, – sušnabžda ir pabučiuoja tokią vietelę paausyje, kad man pašiurpsta nugara.

Nuraudusi kaip žarija, su malonumu prisimenu, kaip visai neseniai Kristianas atskleidė mano suknelės trūkumą tiesiogine prasme.

Pirmoji Keitę ir Eliotą apkabina Mija, o paskui visi paeiliui pasveikiname laimingąją porą. Apkabinu Keitę ir stipriai suspaudžiu.

– Matai? Eliotas nerimavo tik dėl piršlybų, – sušnabždu.

– Ak, Ana… – Keitė pro ašaras nusijuokia.

– Keite, labai dėl tavęs džiaugiuosi. Ir sveikinu.

Man už nugaros stovi Kristianas. Jis paspaudžia Eliotui ranką, o tada – nustebindamas ir brolį, ir mane – prisitraukia jį ir suspaudžia glėbyje. Vos girdžiu, ką jis sako.

– Sėkmės, Leliotai, – sumurma Kristianas.

Eliotas, ko gero, pirmą kartą gyvenime praradęs žadą, nieko neatsako, tik taip pat mielai apkabina brolį.

Leliotas?

– Ačiū, Kristianai, – šiaip taip pralemena jis.

Paskui Kristianas trumpai, nerangiai ir, galima sakyti, labai santūriai apkabina Keitę. Žinau, kad jo požiūris į Keitę, švelniausiai tariant, yra tolerantiškas, o dažniausiai prieštaringas, tad šis apsikabinimas – jau pažanga. Paleidęs Keitę, Kristianas labai tyliai, kad girdėtų tik ji ir aš, sako:

– Tikiuosi, tavo santuoka bus tokia pat laiminga kaip manoji.

– Ačiū, Kristianai. Ir aš to tikiuosi, – maloniai padėkoja ji.

Nešinas šampanu grįžta padavėjas ir atkemša butelį su tokia proga pernelyg tyliu pokšt.

Kristianas pakelia taurę šampano.

– Už Keitę ir mano brangų brolį Eliotą. Sveikiname.

Visi gurkšteli šampano, tik aš viena… sriūbteliu. Hm… „Cristal“ toks skanus, kad nejučia prisimenu apsilankymą Kristiano klube, kai pirmą kartą jo gėriau, ir vėlesnę įvykių kupiną mudviejų kelionę liftu į pirmą aukštą.

Kristianas susiraukęs žvilgteli į mane.

– Apie ką galvoji? – pašnabždomis klausia.

– Apie pirmą kartą, kai gėriau šio šampano.

Vis dar suraukęs kaktą, jis klausiamai pažvelgia į mane.

– Buvome tavo klube, – primenu.

Jis plačiai nusišypso.

– A, taip. Pamenu… – ir pamerkia man akį.

– Eliotai, ar jau išsirinkote vestuvių datą? – sučiauška Mija.

Eliotas suirzęs dėbteli į seserį.

– Aš Keitei ką tik pasipiršau, tad kai jau sutarsime dėl datos, pranešiu tau, gerai?

– Ak, tuokitės per Kalėdas… Tai bus labai romantiška ir nebus sunku prisiminti vestuvių jubiliejus, – suploja rankomis Mija.

– Turėsiu tavo patarimą omeny, – vyptelėjęs sako jai Eliotas.

– Ar išgėrę šampaną jau galėsime eiti į klubą? Prašau… – Mija atsisuka į Kristianą ir maldaujamai pažvelgia apskritomis rudomis akimis.

– Manau, turėtume paklausti Elioto ir Keitės, ką jie norėtų veikti.

Visi sužiūrame į juodu laukdami atsakymo. Eliotas gūžteli, o Keitė tirštai nurausta. Jos ketinimas pasimėgauti kūniškais malonumais su sužadėtiniu toks akivaizdus, kad vos neišpurškiu ant stalo gurkšnio keturis šimtus dolerių kainuojančio šampano.

NAKTINIS KLUBAS „ZAX“ YRA prabangiausias Aspene – taip tvirtina Mija. Apglėbęs mane per juosmenį, Kristianas neskubėdamas prieina prie įėjimą į klubą atitveriančios virvės ir yra tuoj pat įleidžiamas. Pasvarstau, gal jam priklauso ir šis klubas. Žvilgteliu į rankinį laikrodį: pusė dvyliktos. Man sukasi galva. Dvi taurės šampano ir kelios taurės baltojo sauso „Pouilly-Fumé“, išgertos per vakarienę, pradeda veikti, todėl aš dėkinga Kristianui, kad laiko mane apglėbęs.

– Malonu jus vėl matyti, pone Grėjau, – pasisveikina labai patraukli ilgakojė mergina šviesiais plaukais, mūvinti juodas, atlasines, iš koto verčiančias kelnes, derančias prie berankovės palaidinukės, ir ryšinti raudoną peteliškę. Ji plačiai nusišypso parodydama tobulai baltus tikros amerikietės dantis ir aš atkreipiu dėmesį, kad skaisčiai raudonu lūpdažiu paryškintos jos lūpos puikiai dera prie peteliškės. – Maksas paims jūsų apsiaustą.

Jaunuolis, apsirengęs vien juodais, bet, laimė, ne atlasiniais drabužiais, šypsodamasis ištiesia ranką paimti mano apsiausto. Jo tamsių akių žvilgsnis šiltas ir kerintis. Aš vienintelė vilkiu apsiaustą, – mat Kristianas užsispyrė, kad užsimesčiau neperšlampamą Mijos lietpaltį ir prisidengčiau juo užpakalį, – tad Maksui reikia aptarnauti tik mane.

– Gražus apsiaustas, – sako jis, atidžiai žvelgdamas į mane.

Šalia stovintis Kristianas suirzęs krusteli ir perveria Maksą rūsčiu žvilgsniu, siunčiančiu aiškią žinią: „Atsiknisk.“ Šis nurausta ir skubriai paduoda Kristianui žetoną.

– Leiskite palydėti jus prie stalelio, – sako panelė gundančiomis atlasinėmis kelnėmis, mosteli blakstienomis mano vyrui, užmeta už nugaros ilgus šviesius plaukus ir koketiškai nužingsniuoja per fojė.

Stipriau apsikabinu Kristianą, jis nustebęs žvilgteli į mane, paskui pašaipiai šypteli ir mes patraukiame į barą paskui panelę gundančiomis atlasinėmis kelnėmis.

Salėje šviesa prislopinta, sienos juodos, baldai tamsiai raudoni. Pasieniuose pristatyta stalelių su atitvarais, o vidury įrengtas U raidės formos baras. Svečių daug, ypač turint omenyje, kad dabar ne sezonas, kita vertus, klubas ir neperpildytas pasiturinčių aspeniečių, nutarusių linksmai praleisti šeštadienio naktį. Aprangos kodas klube nenustatytas ir aš pirmą kartą pasijuntu apsirengusi per prabangiai… hm… arba priešingai – pernelyg apsinuoginusi. Nė nežinau kaip… Grindys ir sienos virpa nuo ritmingos muzikos, sklindančios iš šokių aikštelės už baro, o šviesos sukasi ir mirkčioja. Apsvaigusi pagalvoju, kad tai tikriausiai epileptikės sapnuojamas košmaras.

Panelė gundančiomis atlasinėmis kelnėmis nuveda mus prie kampinio virve atitverto stalelio. Jis arti baro ir šokių aikštelės. Akivaizdu, kad tai geriausios šio naktinio klubo vietos.

– Netrukus ateis padavėja ir priims jūsų užsakymą, – ji pamalonina mus plačia, akinama šypsena ir, dar kartą mostelėjusi mano vyrui blakstienomis, grakščiai nuplaukia ten, iš kur atplaukė.

Mija jau nesitveria savame kailyje, nekantrauja eiti šokti ir Etanas jos pasigaili.

– Gal šampano? – jiedviem einant į šokių aikštelę susikibus už rankų, pasiūlo Kristianas.

Etanas parodo jam iškeltus nykščius, Mija energingai linkteli.

Keitė ir Eliotas, susikibę už rankų, įsitaiso ant aksomu aptraukto minkštasuolio. Juodu atrodo laimingi, o jų veidai ant žemo stalelio į krištolines žvakides įstatytų žvakučių šviesoje mieli ir švytintys. Kristianas mostu pakviečia mane sėstis ir aš greitai atsisėdu prie Keitės. Jis įsitaiso šalia manęs ir neramiai apsižvalgo po salę.

– Parodyk žiedą, – perrėkdama muziką paprašau.

Kai išeisime iš naktinio klubo, tikriausiai būsiu užkimusi. Keitė džiugiai šypsodamasi pakelia ranką. Žiedas puikus, su dideliu brangakmeniu meniškuose aptaisuose, iš abiejų pusių apsuptu smulkesnių deimantų. Atrodo kaip senovinis karalienės Viktorijos laikų papuošalas.

– Koks gražus…

Ji patenkinta linkteli ir, ištiesusi ranką, spusteli Eliotui šlaunį. Jis pasilenkęs pabučiuoja Keitę.

– Žiūrėkite, kad nepritrūktų kvapo! – šūkteliu.

Eliotas plačiai nusišypso.

Prie mūsų prieina mergina trumpais tamsiais plaukais, su išdykėliška šypsena ir uniforminėmis – gundančiomis atlasinėmis – kelnėmis priimti užsakymo.

– Ko norėtumėte išgerti? – paklausia Kristianas.

– Tikiuosi, neketini mokėti dar ir už gėrimus, – suniurna Eliotas.

– Nepradėk, Eliotai, nereikia, – švelniai sako jam Kristianas.

Nepaisydamas Keitės, Elioto ir Etano prieštaravimų, Kristianas ką tik apmokėjo mūsų sąskaitą restorane. Jis tiesiog numojo į juos ranka ir nenorėjo nė girdėti, kad už vakarienę mokėtų kas nors kitas. Meiliai pažvelgiu į jį. Mano Penkiasdešimt Atspalvių… visada viską valdantis.

Eliotas jau žiojasi, kažką sakys, bet labai išmintingai laiku užsičiaupia.

– Išgerčiau alaus, – sako.

– O tu, Keite? – klausia Kristianas.

– Prašyčiau dar šampano. „Cristal“ puikus. Bet neabejoju, kad Etanas mieliau rinktųsi alų.

Ji meiliai – taip, meiliai! – nusišypso Kristianui. Keitė tiesiog spindi iš laimės. Jaučiu tą laimę sklindant iš pačių jos širdies gelmių ir man malonu mėgautis draugės džiaugsmu.

– Ko norėtum tu, Ana?

– Šampano.

– Butelį „Cristal“ šampano, tris butelius „Peroni“ alaus, butelį atšaldyto mineralinio vandens ir šešias taures, – kaip visada dalykiškai ir valdingai užsako Kristianas.

Tai savotiškai jaudina…

– Dėkoju, sere. Tuoj atnešiu.

Antroji panelė gundančiomis atlasinėmis kelnėmis maloniai nusišypso, bet blakstienomis nemosteli, nors jos skruostai, tiesa, truputį nurausta.

Atlaidžiai papurtau galvą. Jis priklauso man, mergužėle.

– Kas yra? – klausia manęs Kristianas.

– Ji nepamojo tau blakstienomis, – sakau atsainiai šyptelėdama.

– Šit kaip? O turėjo pamoti? – nustemba Kristianas mėgindamas nuslėpti, kad mano pastaba jį pralinksmino, bet aš juk matau.

– Moterys su tavimi paprastai taip elgiasi, – pašaipiai paaiškinu.

Jis vypteli.

– Ponia Grėj, ar tik nepavyduliaujate?

– Nė kiek.

Susiraukusi žvilgteliu į Kristianą. Tą akimirką suprantu, kad palengva imu nekreipti dėmesio į moteris, koketiškai žvilgčiojančias į mano vyrą. Na, beveik nekreipti… Kristianas suspaudžia man ranką ir pabučiuoja krumplius.

– Neturite nė menkiausios dingsties pavyduliauti, ponia Grėj, – pasilenkęs prie manęs sumurma ir jo iškvepiamas oras pakutena man ausį.

– Žinau.

– Gerai.

Grįžta padavėja ir po kelių akimirkų aš jau vėl gurkšnoju šampaną.

– Štai, – Kristianas paduoda man stiklinę mineralinio vandens. – Išgerk.

Susiraukusi pažvelgiu į jį ir veikiau pamatau, o ne išgirstu jo atodūsį.

– Trys taurės baltojo vyno per vakarienę ir dvi taurės šampano po saldaus kokteilio su romu ir braškėmis ir dviejų taurių „Frascati“ vyno per pietus. Gerk. Ir neatsikalbinėk, Ana.

Iš kur Kristianas žino, kad popiet gėriau saldaus romo kokteilio? Rūsčiai į jį dėbteliu. Bet, tiesą sakant, jis teisus. Paimu stiklinę ir, nors damai taip elgtis nederėtų, iš karto visą išgeriu, taip protestuodama, kad jis… vėl man nurodinėja, ką turiu daryti. Išmaukusi vandenį, atgalia ranka nusišluostau burną.

– Gera mergaitė, – atlaidžiai šypsodamasis sako jis. – Kartą jau mane apvėmei. Nenoriu, kad tai pasikartotų. Juolab taip greitai.

– Nesuprantu, ko skundiesi. Juk paskui su manimi miegojai.

Kristianas nusišypso, jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Taip, miegojau.

Grįžta Etanas su Mija.

– Kol kas Etanui šokių pakaks. Nagi, merginos! Sudrebinkime šokių aikštelę. Priblokškime visus, pademonstruokime figūras ir sudeginkime šokoladinių putėsių kalorijas.

Keitė iš karto atsistoja.

– Eini? – paklausia ji Elioto.

– Geriau leisk žiūrėti į tave šokančią, – sako Eliotas.

Man tenka skubiai sukti akis į šalį, nes nuraustu nuo žvilgsnio, kuriuo jis perveria Keitę. Pamačiusi, kad ruošiuosi stotis, ji džiugiai nusišypso.

– Eisiu deginti kalorijų, – paaiškinu ir pasilenkusi sušnabždu Kristianui į ausį: – Galėsi į mane žiūrėti.

– Tik nepasilenk, – suniurna jis.

– Gerai.

Staiga pakylu nuo stalelio. Ojojoi! Man svaigsta galva, tad įsitveriu Kristiano peties, o salė truputį krusteli ir pasvyra.

– Gal reikėjo išgerti daugiau vandens… – sumurma Kristianas aiškiai įspėdamas.

– Man viskas gerai. Suolai čia žemi, o mano batelių kulniukai aukšti…

Keitė paima mane už rankos ir aš, giliai įkvėpusi, nuseku paskui ją ir visus nustebinti pasiruošusią Miją į šokių aikštelę.

Visa aplink, rodos, pulsuoja, monotoniškai dunksi žemas technomuzikos ritmas. Šokių aikštelėje žmonių nedaug, vadinasi, turime nemažai erdvės. Šokančiųjų būryje matyti visokių veidų – čia šiąnakt linksminasi ir jauni, ir pagyvenę. Niekada nebuvau gera šokėja. Tiesą sakant, tik užsimezgus mudviejų su Kristianu draugystei pradėjau šokti. Keitė suspaudžia mane glėbyje.

– Aš tokia laiminga! – perrėkia muziką ji ir pradeda šokti.

Mija daro tai, ką moka tik ji: džiugiai mudviem nusišypsojusi, ima nesivaržydama darkytis. Viešpatie, kiek daug šokių aikštelėje jai reikia vietos… Žvilgteliu į mūsų stalelį. Mūsų vyrai į mus žiūri. Imu judėti. Ritmas pribloškiantis. Užsimerkiu ir jam atsiduodu.

Atsimerkusi matau, kad šokių aikštelė pildosi. Keitė, Mija ir aš turime truputį susispausti. Nustembu staiga supratusi, kad man tikrai smagu. Imu judėti… drąsiau. Keitė atsisuka į mane, pakelia nykščius ir aš jai plačiai nusišypsau.

Paskui vėl užsimerkiu. Ir kodėl pirmuosius dvidešimt savo gyvenimo metų praleidau nešokdama? Rinkausi skaitymą, o ne šokių aikštelę. Džeinė Ostin neturėjo geros, tikram šokiui tinkamos muzikos, o Tomas Hardis… Viešpatie, jis būtų jautęsis kaip baisus nusidėjėlis, kad pašoko ne su savo pirmąja žmona. Taip pagalvojusi nusijuokiu.

Visa tai – dėl Kristiano. Tai jis įkvėpė man tikėjimo savo kūnu ir jo galimybėmis judėti muzikos ritmu.

Staiga ant klubų pajuntu dvi plaštakas. Šypteliu. Atėjo Kristianas. Pakraipau klubus ir jo rankos paliečia man strėnas, spusteli, o tada grįžta prie klubų.

Atsimerkiu. Ir pamatau Miją, spoksančią į mane siaubo kupinomis akimis. Mėšlas… Ar aš tokia beviltiška? Griebiu Kristianui už rankų. Jos plaukuotos. Prakeikimas! Čia ne jo rankos. Akimirksniu atsisuku ir išvystu prie manęs prilipusį gerokai aukštesnį šviesiaplaukį milžiną, turintį daugiau dantų, nei paprastai žmogui duodama, gašliai išsiviepusį ir rodantį man juos visus.

– Patrauk nuo manęs rankas! – klykteliu perrėkdama ritmingai pulsuojančią muziką ir baisiausiai įniršusi.

– Nagi, aukseli, tai tik pramoga, – jis šypsodamasis kilsteli į beždžionės letenas panašias rankas, o jo mėlynos akys spindi, apšviečiamos ultravioletinių šviesų pliūpsnių.

Daug negalvodama, ką darau, skeliu jam antausį.

Oi! Mėšlas… ranka… Man skauda.

– Pasitrauk nuo manęs! – dar kartą rikteliu.

Jis spokso į mane, priglaudęs delną prie įraudusio skruosto. Pakeliu nesumuštą ranką, prikišu ją šviesiaplaukiam milžinui prie veido ir išskečiu pirštus, kad geriau matytų žiedus.

– Aš ištekėjusi, pašlemėke tu!

Jis gana išdidžiai gūžteli ir atsiprašydamas abejingai nusišypso.

Paklaikusi apsidairau. Mija stovi man iš dešinės rūsčiai stebeilydama į šviesiaplaukį milžiną. Keitė užsimiršusi tebešoka. Kristiano prie stalelio nėra. Ak, tikiuosi, bus nuėjęs į tualetą. Žingteliu atatupsta. Ak… Kristianas ranka apsiveja man juosmenį ir mane prisitraukia.

– Patrauk savo prakeiktas letenas nuo mano žmonos, – sako Kristianas.

Nors balso jis nekelia, kažkodėl jo žodžiai girdėti nepaisant garsios muzikos.

Po galais!

– Ji pati gali savimi pasirūpinti! – sušunka šviesiaplaukis milžinas.

Jis atitraukia ranką nuo skruosto, per kurį jam pliaukštelėjau, ir tą akimirką Kristianas jam smogia. Matau tai nelyginant sulėtintame kine. Smūgis į smakrą toks staigus ir netikėtas, kad šviesiaplaukis milžinas visiškai nespėja sureaguoti. Jis susmunka ant grindų kaip maišas.

Mėšlas…

– Kristianai, ne! – sušunku apimta panikos ir puolu prieš jį norėdama sulaikyti. Po galais, jis tą vyruką pribaigs. – Jau trenkiau jam! – vėl perrėkiu muziką.

Bet Kristianas į mane nė nežiūri. Jo rūstus žvilgsnis nukreiptas į mano užpuoliką ir tokio pykčio jo akyse dar nesu mačiusi. Na, gal tik vieną kartą, kai Džekas Haidas mėgino prie manęs lįsti.

Kiti šokėjai traukiasi tolyn nelyginant bangelės tvenkinyje nuo mesto akmenuko, palikdami aplink mus tuščią plotą ir laikydamiesi saugaus atstumo. Šviesiaplaukiam milžinui šiaip taip atsistojus, prie mūsų prieina Eliotas.

Oi, ne! Šalia manęs stovinti Keitė pasibaisėjusi spokso į mus visus. Eliotas čiumpa Kristianui už rankos ir tą akimirką prisiartina Etanas.

– Ramiau, ramiau… Aš nieko nenorėjau nuskriausti…

Gindamasis iškėlęs rankas, šviesiaplaukis milžinas paskubomis traukiasi. Kristianas žvilgsniu išlydi jį iš šokių aikštelės. Į mane jis nė nedirsteli.

Dainą „Sexy Bitch“, kurios žodžiai gana nepadorūs, keičia pulsuojantys technomuzikos ritmai ir aistringai dainuojanti moteris. Eliotas pažvelgia į mane, paskui į Kristianą ir, paleidęs brolio ranką, nusitempia Keitę šokti. Rankomis apsiveju Kristianui kaklą ir nepaleidžiu tol, kol galų gale mudviejų žvilgsniai susitinka – jo akys vis dar dega, jose atsispindi pirmykštė, laukinė liepsna. Tai peštuko paauglio žvilgsnis. Po perkūnais…

Kristianas atidžiai žiūri man į veidą.

– Ar tau viskas gerai? – pagaliau klausia.

– Taip.

Pasitrinu delną norėdama numaldyti peršėjimą ir nuleidžiu rankas jam ant krūtinės. Delnas tvinkčioja. Dar niekada niekam nesu skėlusi antausio. Ir kas mane apsėdo? Prisiliesti prie manęs tikrai nebuvo baisiausias nusikaltimas žmoniškumui. O gal… buvo?

Vis dėlto giliai širdyje jaučiu, kodėl jam trenkiau. Nes instinktyviai žinojau, kaip reaguos Kristianas pamatęs, kad mane grabalioja kitas vyras. Žinojau, kad jis praras man tokią brangią savitvardą. O mintis, kad kažkoks kvailys, kažkoks visiškai atsitiktinis tipelis, galėtų išmušti iš vėžių mano vyrą, mano mylimąjį… na, ta mintis mane siutina. Tikrai siutina.

– Gal nori atsisėsti? – klausia Kristianas perrėkdamas trankią muziką.

Ak, maldauju, grįžk pas mane…

– Ne. Pašok su manimi.

Netardamas nė žodžio, jis ramiai mane nužvelgia.

„Liesk mane…“ – dainuoja moteris.

– Pašok su manimi. – Jis vis dar įsiutęs. – Pašok. Kristianai, prašau…

Suimu jo rankas. Kristianas dar kartą piktai dėbteli į tą pusę, kur nuėjo tas vyrukas, bet aš imu judėti šokio ritmu, suktis aplink jį.

Mus vėl apsiaučia šokėjai, nors pusmetrio atstumą dėl viso pikto išlaiko.

– Tu jam trenkei? – sustingęs kaip stulpas klausia Kristianas.

Suimu sugniaužtus jo kumščius.

– O kaipgi. Maniau, tai tu, bet jo rankos buvo labiau apžėlusios plaukais. Prašau, pašok su manimi.

Kristianas tebežiūri į mane, bet liepsna jo akyse palengva keičiasi ir virsta niūriu geismu. Staiga jis čiumpa mane už riešų, trūktelėjęs prisispaudžia ir, sudėjęs rankas man už nugaros, stipriai jas suima.

– Nori šokti? Pašokime, – suniurna man į ausį ir prisiglaudęs prie manęs ima sukti dubenį, o aš, jusdama, kaip jo rankos spaudžia man sėdmenis, nieko negaliu padaryti, tik sekti paskui jį.

Ak… Kristianas moka šokti, gerai moka… Jis laiko mane priglaudęs, nepaleidžia, bet rankas varžantys jo gniaužtai atsilaisvina. Palengva ištraukiu rankas iš už nugaros ir mano plaštakos ima šliaužti jo rankomis aukštyn, per švarko audinį užčiuopdamos įtemptus raumenis, pasiekia pečius. Kristianas vėl mane prisitraukia ir aš kartoju jo judesius, kai jis lėtai ir jausmingai šoka su manimi kurtinančios šokių muzikos ritmu.

Kai sučiupęs ranką jis apsuka mane į vieną pusę, tada į kitą, suprantu, kad grįžo pas mane. Plačiai nusišypsau. Jis atsako tuo pačiu.

Mudu drauge šokame ir tas šokis išlaisvina. Jaučiuosi smagiai leidžianti laiką. Pamiršęs ar bent jau nuslopinęs pyktį, jis suka ir suka mane nedideliame mums priklausančiame šokių aikštelės plote kaip tikrai patyręs šokėjas. Dėl puikių jo įgūdžių ir pati pasijuntu grakščiai judanti. Su Kristianu jaučiuosi patraukli, nes toks yra jis. Su juo jaučiuosi mylima, nes, nepaisant penkiasdešimties atspalvių, giliai širdyje Kristianas turi tikrą meilės lobį, kurį gali man duoti. Žmogui, dabar iš šalies žiūrinčiam į Kristianą ir matančiam jį smagiai šokantį, turėtų būti atleista už dingtelėjusią mintį, kad šis vyras daugiau neturi jokių rūpesčių. Žinau, Kristiano meilę temdo polinkis pernelyg mane globoti ir kontroliuoti, bet dėl to mano meilė jam nė kiek nesumenksta.

Kai dainą pakeičia kita, uždususi sustoju.

– Gal galėtume prisėsti? – vos atgaudama kvapą paprašau.

– Žinoma.

Jis išveda mane iš šokių aikštelės.

– Per tave gerokai įkaitau ir suplukau, – sušnabždu, kai grįžtame prie stalelio.

Kristianas prisitraukia mane ir apkabina.

– Įkaitusi ir suplukusi tu man patinki, nors labiausiai mėgstu, kai tokia būni pašaliniams nematant, – meiliai sukužda Kristianas ir jo lūpas iškreipia geidulinga šypsena.

Atsisėdus prie stalelio to nemalonaus nutikimo šokių aikštelėje, rodos, nė būti nebuvo. Truputį stebiuosi, kodėl mūsų neišmetė iš klubo. Atsisukusi į barą apsidairau. Niekas nekreipia į mus dėmesio, o šviesiaplaukio milžino niekur nematyti. Gal išėjo, o gal buvo išprašytas? Keitė ir Eliotas šokių aikštelėje visiškai nesivaržo, o Etanas su Mija elgiasi santūriau. Išgeriu dar gurkšnelį šampano.

– Štai, – Kristianas pastato man dar vieną stiklinę vandens ir atidžiai į mane įsižiūri. Jo veide aiškiai matyti nekantrus laukimas: „Gerk. Tuoj pat.“

Padarau, kas liepta. Be to, jaučiuosi ištroškusi.

Iš kibirėlio su ledu Kristianas pasiima butelį „Peroni“ alaus ir godžiai gurkšteli tiesiai iš kaklelio.

– O jei čia būtų buvęs kas nors iš žiniasklaidos? – klausiu.

Jis iš karto supranta, kad kalbu apie patiestą ant grindų šviesiaplaukį milžiną.

– Turiu brangiai kainuojančių advokatų, – ramiai ir kaip tikras pasipūtėlis atšauna Kristianas.

Susiraukusi pakeliu į jį akis.

– Bet įstatymai galioja ir tau, Kristianai. Aš visiškai valdžiau padėtį…

Jo žvilgsnis staiga suledėja.

– Niekas nekiš nagų prie to, kas mano, – sako su kraują stingdančiu ryžtu, tarsi nesuprasčiau to, kas savaime suprantama.

Ak… Išgeriu dar gurkšnelį šampano. Ir staiga pajuntu, kad neištversiu. Muzika garsi, tranki, man skauda galvą ir kojas, be to, jaučiuosi įkaušusi.

Kristianas stveria mane už rankos.

– Eikš, eime iš čia. Noriu parvežti tave namo, – sako.

Prie mūsų prieina ir Keitė su Eliotu.

– Jau važiuojat? – viltingai klausia Keitė.

– Taip, – atsako jai Kristianas.

– Gerai, tada ir mes su jumis.

Prie rūbinės laukiant, kol Kristianas paims mano lietpaltį, Keitė ima mane kamantinėti:

– Kas nutiko tam vaikinui šokių aikštelėje?

– Jis mane grabaliojo.

– Atsimerkusi pamačiau, kaip teški jam per veidą.

Gūžteliu.

– Na, žinojau, kad Kristianas tai pamatęs baisiai supyktų ir tas jo pyktis sugadintų mums visą vakarą.

Vis dar gerai nesuvokiu, kaip jaučiuosi dėl tokio Kristiano elgesio. Bet šią lemtingą akimirką tik nerimauju, kad nebūtų dar blogiau.

– Mūsų vakarą, – pabrėžtinai pataiso mane Keitė ir, žiūrėdama į Kristianą, imantį iš rūbinės mano lietpaltį, šaltai priduria: – O jis tikras karštakošis, tiesa?

Prunkštelėjusi šypteliu.

– Galima ir taip sakyti.

– Manau, tu gerai jį valdai.

– Valdau?..

Suraukiu kaktą. Ar aš valdau Kristianą?

– Štai, – Kristianas palaiko man lietpaltį, kad galėčiau jį apsivilkti.

– ANA, PABUSK.

Kristianas švelniai mane judina. Parvažiavome namo. Nenoromis atsimerkiu ir šiaip taip išlipu iš furgono. Keitė su Eliotu kažkur dingo, o Teiloras kantriai tebestovi prie mašinos.

– Gal nunešti tave į vidų? – klausia Kristianas.

Papurtau galvą.

– Važiuoju parvežti panelės Grėj ir pono Kavanago, – sako Teiloras.

Kristianas linkteli ir nusiveda mane prie laukujų durų. Man linksta kojos, bet klupinėdama šiaip taip seku paskui jį. Prie durų Kristianas pasilenkia, sučiumpa man už kulkšnies ir atsargiai nuauna vieną batelį, paskui kitą. Ak, koks palengvėjimas… Atsitiesęs ir laikydamas rankoje „Manolo“ aukštakulnius, jis pažvelgia į mane.

– Geriau? – linksmai paklausia.

Linkteliu.

– Mane aplankė nuostabus regėjimas, kaip šitie pakilę man iki ausų… – sumurma Kristianas, mąsliai žiūrėdamas į batelius. Paskui papurto galvą ir, vėl paėmęs už rankos, per tamsoje skendintį namą laiptais nusiveda mane į miegamąjį.

– Tu nusivariusi nuo kojų, tiesa? – nenuleisdamas nuo manęs akių švelniai sako jis.

Linkteliu. Jis ima segti man lietpalčio diržą.

– Pati atsisegsiu, – burbteliu ir nestipriai jį stumteliu, kad atstotų.

– Leisk man.

Atsidūstu. Nė nemaniau, kad esu tokia pavargusi.

– Visa tai dėl aukščio. Tu prie jo nepratusi. Na ir, žinoma, alkoholis…

Kristianas kreivai šypteli, nuvelka man apsiaustą ir švysteli jį ant miegamojo kėdės. Tada paėmęs už rankos nuveda į vonios kambarį. Ko mums ten reikia?

– Sėsk, – liepia jis.

Klesteliu ant kėdės ir užsimerkiu. Girdžiu, kaip Kristianas kažko ieško tarp buteliukų ant tualetinio stalelio. Aš per daug nuvargusi, kad atsimerkčiau pažiūrėti, ką jis ten daro. Po kelių akimirkų jis atlošia man galvą ir aš nustebusi atsimerkiu.

– Užmerk akis, – sako Kristianas.

Po perkūnais, jis laiko vatos skrituliuką! Atsargiai brūkšteli juo man per dešinę akį. Sėdžiu nustėrusi, o jis kruopščiai nuvalo man makiažą.

– Aha! Štai ir moteris, kurią vedžiau, – šiek tiek pasidarbavęs taria.

– Tau nepatinka makiažas?

– Nesu prieš makiažą, bet man labiau patinka tai, kas po juo, – Kristianas pakšteli man į kaktą. – Štai. Išgerk.

Taip taręs, jis padeda man ant delno porą tablečių advilio ir paduoda stiklinę vandens. Susiraukusi žiūriu į vaistus ir vandenį.

– Išgerk, – liepia jis.

Užverčiu akis į lubas, bet darau, kas liepta.

– Gerai. Ar tau reikia porą minučių vienai pabūti vonios kambaryje? – pašaipiai klausia jis.

Prunkšteliu.

– Koks jūs kuklus, pone Grėjau. Taip, man reikia nusišlapinti.

Jis nusijuokia.

– Tikiesi, kad išeisiu?

Nusijuokiu ir aš.

– Nori likti?

Jis, linksmai nusiteikęs, pakreipia galvą.

– Esi šunsnukis ir iškrypėlis. Laũk. Nenoriu, kad žiūrėtum, kaip šlapinuosi. To jau per daug.

Atsistojusi nuo kėdės mosteliu jam, kad išeitų.

IŠĖJUSI IŠ VONIOS KAMBARIO, randu jį užsimovusį pižamos kelnes. Hm… Kristianas su pižamos kelnėmis. Tarsi pakerėta spoksau į jo pilvą, raumenis ir prie gaktos besileidžiančią plaukų juostą. Šis vaizdas labai blaško dėmesį. Kristianas prieina prie manęs.

– Gėriesi reginiu? – truputį pašaipiai klausia.

– Kaip visada.

– Sakyčiau, esate truputį apgirtusi, ponia Grėj.

– Sakyčiau, bent kartą turiu su jumis sutikti, pone Grėjau.

– Leiskite, padėsiu jums nusivilkti suknelę, kad ir kaip mažai jūsų kūno ji dengia. Tiesą sakant, parduotuvėse prie tokių suknelių turėtų būti įspėjimas dėl jų pavojaus sveikatai.

Kristianas apsuka mane ir atsega vienintelę sagą ant sprando.

– Buvai taip supykęs… – sumurmu.

– Taip. Buvau.

– Ant manęs?

– Ne. Ne ant tavęs, – jis pabučiuoja man į petį. – Bent kartą.

Nusišypsau. Kristianas pyko ne ant manęs. Tai jau pažanga.

– Kokia maloni permaina.

– Taip. Išties.

Jis pabučiuoja man į kitą petį, paskui nutraukia suknelę per juosmenį žemyn ir drabužis nukrinta ant grindų. Su suknele jis numauna ir apatines kelnaites, tad lieku visiškai nuoga. Tada Kristianas paima mane už rankos.

– Išlipk, – įsakmiai liepia ir aš, laikydama jo ranką, kad nepargriūčiau, išlipu iš suknelės.

Kristianas atsistoja ir suknelę su kelnaitėmis švysteli ant tos pačios kėdės, ant kurios neseniai numetė Mijos lietpaltį.

– Pakelk rankas, – tyliai priduria.

Jis apvelka man per galvą sportinius marškinėlius ir timptelėdamas juos žemyn pridengia mano nuogumą. Aš pasiruošusi gultis.

Tada Kristianas suspaudžia mane glėbyje, pabučiuoja ir mėtinis mano alsavimas susimaišo su jo.

– Kad ir kaip norėčiau užsimiršti jumyse, ponia Grėj, vis dėlto per daug išgėrėte, esate beveik dviejų tūkstančių penkių šimtų metrų aukštyje virš jūros lygio ir praeitą naktį nelabai gerai miegojote. Eikš. Lipk į lovą.

Kristianas atverčia antklodę ir aš atsigulu. Jis mane apkloja ir dar kartą pabučiuoja į kaktą.

– Užsimerk. Kai ateisiu gulti, tikiuosi, jau miegosi.

Kas tai? Grasinimas, įsakymas?.. Ne, tiesiog… Kristianas.

– Neišeik, – paprašau.

– Turiu dar kai kam paskambinti, Ana.

– Jau šeštadienis. Vėlus metas. Prašau…

Jis ranka persibraukia per plaukus.

– Ana, jei dabar su tavimi atsigulsiu, negalėsi pailsėti. Miegok.

Jis neperkalbamas. Užsimerkiu ir Kristiano lūpos dar kartą švelniai paliečia man kaktą.

– Labanakt, mažyte, – sukužda jis.

Man prieš akis ima šmėsčioti šiandienos vaizdai… Kristianas, lėktuve persimetęs mane per petį. Jo nerimas, ar man patiks šis namas. Popietinis mūsų pasimylėjimas. Maudynės vonioje. Jo reakcija pamačius mano suknelę. Ant grindų patiestas šviesiaplaukis milžinas – prisiminus jį man ima dilgčioti delną. Ir dar Kristianas, guldantis mane į lovą miegoti.

Tik pamanyk. Plačiai nusišypsau ir, mintyse kartodama žodį „pažanga“, imu snausti.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Man per karšta. Kristianas mane šildo. Jis miega padėjęs galvą man ant peties, kvėpuodamas švelniai pučia orą man į kaklą, jo kojos susipynusios su mano kojomis, o ranka apsivijusi liemenį. Delsiu peržengti ribą, skiriančią miegą ir pabudimą, nes žinau, kad jei visiškai pabusiu, pažadinsiu ir Kristianą, o jis ir taip per mažai miegojo. Miglose skendinčioje sąmonėje vėl šmėsteli praėjusio vakaro įvykiai. Per daug gėriau… Viešpatie, kaip prisiplempiau! Stebiuosi, kad Kristianas man leido. Šypteliu prisiminusi, kaip jis guldė mane miegoti. Tai buvo malonu, labai malonu ir netikėta. Tada skubriai pasitikrinu, kaip jaučiuosi. Skrandis? Gerai. Galva? Keista, bet gerai, tik truputį svaigsta. Nuo vakarykščio pliaukštelėjimo delnas vis dar paraudęs. Ai, ai! Nejučia pagalvoju apie Kristiano delnus, kai jis iškaršia man užpakalį… Sujudu ir jis pabunda.

– Kas negerai? – į mane susminga mieguistos pilkos akys.

– Viskas gerai. Labas rytas.

Neperšinčiu delnu perbraukiu jam per plaukus.

– Ponia Grėj, šįryt žaviai atrodote, – sako Kristianas, pabučiuoja į skruostą ir mane nutvieskia ypatinga vidinė šviesa.

– Ačiū, kad vakar vakare manimi pasirūpinai.

– Man patinka tavimi rūpintis. Aš ir noriu tai daryti, – tyliai sako Kristianas, bet jį išduoda akys, kurių pilkose gelmėse šmėsteli pergalės spindesys. Tarsi būtų laimėjęs beisbolo pirmenybių finalą arba didžiąją amerikietiškojo futbolo taurę.

Ak, mano Penkiasdešimt…

– Jaučiuosi mylima.

– Nes ir esi mylima, – sumurma jis ir man apsąla širdis.

Kristianas suspaudžia man ranką ir aš susiraukiu. Sunerimęs akimirksniu ją paleidžia.

– Skauda nuo smūgio? – klausia.

Jo žvilgsnis ledinis, jis atidžiai žiūri man į akis, o balse girdėti staiga vėl atgijęs pyktis.

– Aš skėliau jam antausį. Nebuvo jokio smūgio.

– Tas išgama!

Maniau, vakar tą reikalą jau baigėme.

– Negaliu susitaikyti su tuo, kad jis tave palietė.

– Jis manęs neužgavo, tik netinkamai elgėsi. Kristianai, man nieko neatsitiko. Man truputį paraudęs delnas, ir tiek. Juk žinai, koks tas jausmas, tiesa? – kreivai šypteliu ir jo veide pamatau linksmumą bei nuostabą.

– O kaipgi, ponia Grėj, šis jausmas man labai gerai pažįstamas, – pralinksmėjęs vypteli jis. – Bet, jei pageidaujate, galiu bet kada vėl jį patirti.

– Ak, tramdykite savo niežintį delną, pone Grėjau.

Peršinčia ranka paglostau jam veidą, pirštais braukiu per žandenas. Švelniai timpteliu plaukelius. Šio judesio paskatintas, jis suima mano plaštaką ir atsargiai pabučiuoja delną. Tikras stebuklas, bet skausmas dingsta.

– Kodėl vakar vakare nesakei, kad taip skauda?

– Na… Vakar tokio skausmo nejutau. Dabar jau praėjo.

Jo žvilgsnis sušvelnėja, lūpas iškreipia šypsnys.

– Kaip jautiesi?

– Geriau, nei nusipelniau.

– Turite gana smagią dešinę ranką, ponia Grėj.

– Niekada to nepamirškite, pone Grėjau.

– Ak, šit kaip?

Staiga jis pasiverčia ir atsiduria ant manęs, užgula visu svoriu ir, pakėlęs mano rankas virš galvos ir laikydamas už riešų, įspaudžia mane į čiužinį. Tada įsistebeilija man į veidą.

– Esu pasiruošęs bet kada su jumis kovoti, ponia Grėj. Tiesą sakant, sutramdyti jus lovoje – viena iš mano fantazijų.

Jis pabučiuoja man į kaklą.

Ką?!

– Maniau, ir taip visada mane nugali…

Staiga aikteliu, nes Kristianas ima kramsnoti man ausies spenelį.

– Na, taip, bet… norėčiau sulaukti šiokio tokio pasipriešinimo, – sumurma jis, nosimi braukdamas man per skruosto apačią.

Pasipriešinimo? Įsitempiu. Kristianas liaujasi, paleidžia mano rankas ir alkūnėmis įsiremia į patalus.

– Nori, kad tau priešinčiausi? Čia? – sušnabždu mėgindama neparodyti, kad esu nustebusi. Na, gerai jau – priblokšta.

Kristianas linkteli ir neišsiduodamas, ką galvoja, budriai žiūri, kaip reaguosiu.

– Dabar?

Kristianas gūžteli, matau, kad apmąsto mintį. Paskui droviai man nusišypso ir vėl lėtai linkteli.

Viešpatie… Jis įsitempęs, tyso ant manęs, o didėjanti jo varpa gundomai remiasi į minkštą, geismo apimtą mano kūną taip, kad stipriai juntu. Ką visa tai reiškia? Ar čia konfliktas? O gal tai fantazija? Ar jis sukels man skausmo? Mano vidinė dievaitė papurto galvą: „Nieku gyvu.“

– Ar tai ir turėjai galvoje, kai sakei, kad visą pyktį ant tavęs išliečiau lovoje?

Kristianas vėl linkteli, o jo žvilgsnis budrus.

Hm… mano Penkiasdešimt nori mane perprasti.

– Nekramtyk lūpos, – įspėja jis mane.

Klusniai atitraukiu nuo lūpos dantis.

– Pone Grėjau, manau, jau dabar turite prieš mane pranašumą.

Jo užgulta, kelis kartus sumirksiu ir provokuojamai pasirangau. Galėtų būti smagu…

– Kokį pranašumą?

– Jau guliu taip, kaip norite. Argi tai ne pranašumas?

Kristianas pašaipiai vypteli ir vėl prispaudžia dubenį prie manęs.

– Taikli ir puikiai suformuluota pastaba, ponia Grėj, – sušnabžda ir trumpai pabučiuoja mane į lūpas.

Staiga, nepaleisdamas manęs, jis apsiverčia, kad sėdėčiau jį apžergusi. Čiumpu Kristiano rankas ir, nepaisydama įkyraus plaštakos skausmo, prispaudžiu jas jam abipus galvos. Ant mudviejų nusileidžia mano kaštoninių plaukų šydas, judinu galvą taip, kad jų galiukai kutentų Kristianui veidą. Jis atitraukia veidą, bet manęs nestabdo.

– Tikrai nori šiurkštesnio žaidimo? – klausiu tarpkoju trindamasi į jį.

Kristianas išsižioja ir aikteli.

– Taip, – iškošia pro sukąstus dantis ir aš paleidžiu jo rankas.

– Palauk.

Ištiesusi ranką nuo naktinės spintelės paimu stiklinę vandens. Matyt, ją čia paliko Kristianas. Vanduo šaltas, su burbuliukais – toks šaltas, kad negali būti ilgai čia stovėjęs, – ir aš pagalvoju, kada gi Kristianas atsigulė miegoti.

Kol traukiu į burną didelį vandens gurkšnį, Kristianas, sukdamas ratukus, pirštais braukia man per šlaunis jaudrindamas odą, o paskui suima ir spusteli nuogus sėdmenis. Hm…

Prisimindama įspūdingą Kristiano meilės žaidimų repertuarą, pasilenkiu jo pabučiuoti ir iš burnos supilu švarų vėsų vandenį jam į burną.

Jis geria.

– Labai skanu, ponia Grėj, – sumurma ir demonstratyviai, jaunatviškai, žaismingai nusišypso.

Pastačiusi stiklinę ant naktinės spintelės, nuimu Kristiano rankas sau nuo užpakalio ir vėl prispaudžiu jam abipus galvos.

– Vadinasi, turiu vaidinti sunkiai prieinamą? – klausiu kreivai šypsodamasi.

– Taip.

– Nesu gera aktorė.

Kristianas vypteli.

– Pamėgink.

Pasilenkiu ir santūriai jį pabučiuoju.

– Gerai, suvaidinsiu, – sušnabždu burna braukdama jam per skruosto apačią, ir dantimis, ir liežuviu jusdama dygius barzdos šerelius.

Dusliai ir gundomai sudejavęs, Kristianas sujuda ir nustumia mane ant lovos šalia savęs. Iš netikėtumo šūkteliu, o jis užgriūva ant manęs, mėgindamas sučiupti rankas. Imu priešintis. Stipriai įsiremiu delnais jam į krūtinę ir iš visų jėgų stumiu, mėginu jį parversti, o jis, įkišęs kelį man tarp kojų, nori jas praskėsti.

Nesiliauju stūmusi Kristiano, – Viešpatie, koks sunkus! – bet jis nė nekrusteli, net nesustingsta kaip anksčiau. Jis tuo mėgaujasi! Mėgina sučiupti mane už riešų ir galų gale vieną pastveria, kad ir kaip stengiuosi išsivaduoti. Man tą ranką skauda, tad pasiduodu, bet kitos rankos pirštais įsikimbu jam į plaukus ir stipriai trūkteliu.

– Ai!

Jis staigiai patraukia galvą, išsivaduoja ir perveria mane laukiniu, kūniško geidulio kupinu žvilgsniu.

– Laukinė… – sušnabžda Kristianas su sultingu malonumu balse.

Šis vienas žodis visiškai sužadina man lytinį potraukį ir aš liaujuosi vaidinusi. Vėl mėginu išvaduoti ranką iš jo gniaužtų, bet nepavyksta. Tuo pat metu stengiuosi sukryžiuoti kulkšnis ir jį nustumti. Bet Kristianas per sunkus. Ak! Tai ir siutina, ir… gundo.

Kažką niurnėdamas Kristianas sučiumpa kitą mano ranką. Kairė jo ranka sugniaužia abu mano riešus, o dešinė ramiai ir, galima sakyti, net įžūliai nuslysta mano kūnu čiupinėdama ir glamonėdama, pagnaibo krūties spenelį.

Atsakydama šūkteliu, nuo spenelio į tarpkojį tarsi žaibas šauna stiprus, jaudinantis malonumas. Nieko nelaukdama įžūli jo ranka nuo sportinių marškinėlių krašto keliauja aukštyn prie smakro, suspaudžia jį, kad nejudėčiau, o tada jo burna nuslysta mano skruosto apačia – Kristianas mėgdžioja tai, ką visai neseniai dariau aš.

– Ak, mažyte, priešinkis man, – sumurma jis.

Sukinėjuosi ir rangausi mėgindama išsivaduoti iš negailestingų jo gniaužtų, bet tai beviltiška. Kristianas už mane daug stipresnis. Jis švelniai kramsnoja man apatinę lūpą, o jo liežuvis mėgina skverbtis į burną. Tada suvokiu, kad visai nenoriu jam priešintis. Geidžiu jo – noriu tuoj pat, kaip visada. Liaujuosi priešintis ir aistringai atsakau į jo bučinį. Nesvarbu, kad neišsivaliau dantų. Nesvarbu, kad buvome sutarę žaisti tam tikrą žaidimą. Man gyslomis siūbteli geismas – stiprus, tvilkinantis geismas ir aš… bejėgė. Atkabinu kulkšnis, kojomis apsiveju Kristianui strėnas ir kulnais imu smaukti jam per užpakalį pižamos kelnes.

– Ana, – sukužda jis ir ima mane bučiuoti kur pakliuvo.

Mudu jau nesigalynėjame, mūsų rankos ir liežuviai susipynę, mes aistringai ir nekantriai liečiame ir ragaujame vienas kitą.

– Oda, – greitai alsuodamas dusliai sumurma Kristianas.

Tada, pasodinęs mane, vienu vikriu mostu nutraukia per galvą marškinėlius.

– Tu… – sėdėdama sušnabždu, mat nesumoju, ką daugiau pasakyti.

Tada suspaudžiu pižamos kelnių juosmenį, trūkteliu jį žemyn ir išlaisvinu jo varpą. Suimu ją ir spusteliu. Ji standi. Kristianas staiga garsiai įkvepia, o aš gėriuosi jo reakcija.

– Po galais… – sumurma jis.

Tada atsilošia, kilsteli šlaunis ir stumteli mane ant lovos, o aš laikau jį tvirtai sugniaužusi, spusčioju ir kilnoju ranką aukštyn žemyn. Pajutusi ant galo ištryškus lašelį drėgmės, nykščiu sukdama ratukus ją išskirstau. Kai Kristianas paguldo mane ant čiužinio, įsikišu nykštį į burną ir paragauju tos drėgmės, o jo rankos tuo metu slysta mano kūnu aukštyn, glamonėdamos klubus, pilvą, krūtis.

– Skanu? – klausia Kristianas pasilenkęs virš manęs ir žvelgdamas liepsningu žvilgsniu.

– Taip. Paragauk.

Įkišu nykštį Kristianui į burną ir jis ima čiulpti ir kramsnoti jo pagalvėlę. Sudejavusi rankomis suspaudžiu jam galvą ir prisitraukiu jį, kad galėčiau pabučiuoti. Kojomis apsivijusi jam strėnas ir pėdomis užkabinusi juosmenį, nusmaukiu pižamos kelnes, tada vėl apsiveju strėnas ir imu atsargiai sūpuotis. Berdamos švelnius bučinius, jo lūpos mano žandikauliu nuslysta prie smakro.

– Tu tokia graži… – jis palenkia galvą ir pasiekia mano kaklo duobutę. – Kokia puiki oda…

Kristianas kvėpuoja lygiai, vienodai, o jo lūpos nuslysta mano krūtimis.

Ką? Aš jau dūsuoju ir dabar jaučiuosi sutrikusi – apimta geismo, laukianti. Maniau, viskas vyks greitai…

– Kristianai… – maldaujamai sušnabždu ir, nuleidusi rankas, čiumpu jį už plaukų.

– Ššš, – sudraudžia jis, liežuviu apibrėžia kelis ratus apie spenelį, o tada apžioja jį, suspaudžia lūpomis ir trūkteli.

– Ai! – sudejuoju ir muistydamasi kilsteliu dubenį mėgindama Kristianą sugundyti.

Jo lūpos prie pat mano odos nusišypso, o tada imasi kitos krūties.

– Nekantraujate, ponia Grėj? – paklausia jis ir ima stipriai čiulpti spenelį. Timpteliu jam plaukus. Kristianas sudejuoja, pakelia akis. – Supančiosiu tave, – įspėja.

– Paimk mane, – maldauju.

– Viskam savas laikas, – vėl prikišęs lūpas prie odos, sumurma jis.

Kristiano ranka erzinamai lėtai nusileidžia prie klubo, o burna tuo metu jaudrina spenelį. Garsiai sudejuoju, alsuoju negiliai, nelygiai ir toliau mėginu jį sugundyti siūbuodama ir trindamasi. Jo penis išpampęs, sunkus ir taip arti, bet Kristianas niekur neskuba ir mėgaujasi manimi.

Velniop viską. Vėl imu spurdėti ir priešintis, tvirtai apsisprendusi jį nustumti.

– Kas čia…

Sučiupęs už rankų, Kristianas išskečia jas ir prispaudžia prie lovos, o tada visu svoriu vėl užgula mane ir galutinai sutramdo. Alsuoja giliai, įniršęs.

– Norėjai, kad priešinčiausi, – vos atgaudama kvapą sakau.

Jis truputį pasitraukia, kad geriau matytų, ir, nepaleisdamas rankų, įsistebeilija į mane. Uždedu kulnus jam žemiau sėdmenų ir stumteliu. Jis nė nekrusteli. Prakeikimas!

– Nenori švelnaus žaidimo? – klausia nustebęs, iš jaudulio spindinčiomis akimis.

– Aš tik noriu, kad mane pamylėtum, Kristianai.

Jo elgesys labai glumina. Iš pradžių galynėjomės ir kovojome, o paskui staiga jis ėmė elgtis meiliai ir švelniai. Tai labai trikdo. Guliu lovoje su ponu, kurio neįmanoma perprasti.

– Prašau…

Vėl įremiu kulnus jam į sėdmenis. Liepsningos pilkos akys susiranda manąsias. Ak, apie ką jis galvoja? Kelias akimirkas atrodo sutrikęs ir susipainiojęs. Paleidžia mano rankas, klesteli ant blauzdų ir prisitraukęs pasisodina mane ant kelių.

– Gerai, ponia Grėj, darysime taip, kaip norite jūs.

Jis mane pakelia ir palengva pasisodina taip, kad jį apžergčiau.

– Ai!

Pagaliau. Kaip tik to ir noriu. To man ir reikia. Rankomis apsiveju jam kaklą, panardinu pirštus į plaukus ir mėgaujuosi, jusdama jį savyje. Paskui imu suptis. Visiškai valdydama padėtį, atsiduodu jam savo greičiu. Kristianas dejuoja, jo lūpos randa manąsias ir mudu tampame… bejėgiai.

PIRŠTAIS PERBRAUKIU PER PLAUKELIUS Kristianui ant krūtinės. Jis guli šalia ant nugaros, tylus, nejudėdamas, ir mudu abu gaudome kvapą. Ritmingai barbendami, jo pirštai leidžiasi mano nugara.

– Tu toks tylus, – sušnabždu ir pabučiuoju jam į petį. Atsisukęs Kristianas pažvelgia į mane, bet iš jo veido negali pasakyti, ką galvoja. – Buvo smagu.

Po galais, ar kas negerai?

– Nustebinai mane, Ana.

– Nustebinau?

Jis pasislenka, kad būtume arčiau vienas kito.

– Taip. Nustebinai. Perimdama iniciatyvą. Tai… visiškai kitoks jausmas.

– Geras ar blogas?

Pirštu perbraukiu jam per lūpas. Kristianas suraukia kaktą tarsi ne iki galo supratęs klausimą. Paskui susimąstęs pabučiuoja man pirštą.

– Geras, – sako, bet nelabai įtikinamai.

– Niekada anksčiau apie tai nefantazavai? – klausiu jusdama, kad raustu.

Ar tikrai noriu daugiau sužinoti apie spalvingą… hm… kaleidoskopišką savo vyro seksualinę praeitį? Pasąmonė įdėmiai mane nužvelgia per savo akinių pusmėnulio formos stiklais ir vėžlio kiauto rėmeliais viršų. „Ar tikrai nori apie tai kalbėtis?“

– Ne, Anastazija. Nes tik tu gali mane liesti.

Atsakymas paprastas, bet labai iškalbingas. Suprantama, tos prieš mane buvusios penkiolika nebūtų galėjusios…

– Ponia Robinson galėdavo tave liesti, – sumurmu nespėjusi nė pagalvoti, ką sakau.

Mėšlas. Kam apie ją užsiminiau?

Kristianas sustingsta. Iš baimės išpučia akis tarsi sakydamas: „Ak, na ir kodėl ji vėl pradeda?“

– Tai buvo visai kas kita, – pagaliau tyliai sušnabžda.

Staiga mane apima smalsumas.

– Gera ar bloga?

Kristianas spokso į mane. Jo veide šmėsteli abejonė ir kažkas panašaus į skausmą, kelias akimirkas jis atrodo tarsi skęstantis.

– Manau, bloga, – vos girdimai ištaria.

Po perkūnais!

– Maniau, tau patiko?

– Patiko. Anuomet.

– O dabar?

Plačiai atsimerkęs, jis įsistebeilija į mane, paskui lėtai papurto galvą.

Dieve…

– Ak, Kristianai…

Mane užplūsta jausmai. Mano sutrikęs berniukas. Puolu jam ant kaklo ir imu bučiuoti veidą, kaklą, krūtinę ir nedideles apskritas nudeginimo žymes. Jis sudejuoja, prisitraukia mane ir aistringai pabučiuoja. O tada labai lėtai ir švelniai, savu tempu vėl mane pamyli.

– ANA TAISON. NOKAUTAVO sunkesnės svorio kategorijos priešininką! – man įžengus į virtuvę sušunka Etanas ir paploja.

Jis su Mija ir Keite sėdi prie pusryčių baro, o ponia Bentli kepa vaflius. Kristiano niekur nematyti.

– Labas rytas, ponia Grėj, – šypsodamasi pasisveikina ponia Bentli. – Ko norėtumėte pusryčių?

– Labas rytas. Ačiū, tiks viskas, ką paruošėte. Kur Kristianas?

– Lauke, – atsako Keitė ir galva mosteli į užpakalinį kiemą.

Prieinu prie lango, pro kurį matyti užpakalinis kiemas ir tolumoje dunksantys kalnai. Išaušo graži, giedra vasaros diena; mano gražuolis sutuoktinis stovi maždaug už šešių metrų nuo manęs, įsitraukęs į pokalbį su kažkokiu vyru.

– Jis šnekasi su ponu Bentliu! – nuo pusryčių baro šūkteli Mija.

Atsisukusi pažvelgiu į ją, nes mano dėmesį patraukia irzlus jos tonas. Mija piktai dėbteli į Etaną. Varge… Man vėl parūpsta, kas tarp jųdviejų vyksta. Susiraukusi įbedu akis į savo vyrą ir poną Bentlį.

Ponios Bentli vyras – šviesiaplaukis, tamsiomis akimis, liesas, bet raumeningas, vilkintis darbinėmis kelnėmis ir sportiniais marškinėliais su Aspeno priešgaisrinės gelbėjimo stoties emblema. Kristianas mūvi juodus džinsus ir vilki sportinius marškinėlius. Kai jie abu, įsitraukę į pokalbį, per pievelę palengva žingsniuoja prie namo, Kristianas lyg niekur nieko pasilenkia ir nuo žemės pakelia kažką panašaus į bambukinę lazdelę, – matyt, užmirštą ar numestą į gėlių lysvę. Laikydamas ją, Kristianas stabteli, ištiesia ranką, atsargiai pakilnoja lazdelę ir kartą – tik vieną kartą! – šmaukšteli ja ore.

Ak…

Ponui Bentliui toks jo elgesys nė kiek nepasirodo keistas. Artindamiesi prie namo vyrai šnekučiuojasi toliau, paskui vėl sustoja ir Kristianas pakartoja veiksmą. Lazdelės galas dunksteli į žemę. Pakėlęs akis, Kristianas pamato mane, stovinčią prie lango. Staiga pasijuntu taip, tarsi būčiau jį sekusi. Jis sustoja. Sutrikusi jam pamojuoju ir apsisukusi grįžtu prie pusryčių baro.

– Ką ten veikei? – klausia Keitė.

– Tiesiog žiūrėjau į Kristianą.

– Rodos, įklimpai iki ausų, – prunkšteli ji.

– O tu – ne, būsimoji svaine? – atsakau plačiai šypsodamasi ir stumdama iš galvos nerimą keliantį Kristiano, laikančio rankose lazdelę, vaizdą.

Keitė netikėtai pašoka ir suspaudžia mane glėbyje.

– Svaine! – sušunka, ir sunku nepasiduoti jos džiaugsmui.

– Ei, miegale, – pažadina mane Kristianas. – Netrukus leisimės. Prisisek diržą.

Užsimiegojusi imu apgraibomis ieškoti saugos diržo, bet Kristianas pats jį užsega. Ir, pabučiavęs man į kaktą, vėl įsitaiso savo vietoje. Vėl padedu galvą jam ant peties ir užsimerkiu.

Neįmanomai ilgas žygis pėsčiomis ir pietūs gryname ore ant nuostabaus grožio kalno atėmė iš manęs visas jėgas. Visa mūsų kompanija tyli, net Mija. Šiandien ji visą dieną atrodo nusiminusi. Kažin kaip jai sekasi vilioti Etaną. Net nežinau, kur juodu šiąnakt miegojo. Mūsų žvilgsniai susitinka ir aš šypteliu tarsi klausdama Mijos, kaip ji laikosi. Atsakydama ji man taip pat šypteli – trumpai ir liūdnai – ir vėl ima skaityti knygą. Prisimerkusi slapta žvilgteliu į Kristianą. Jis dirba su sutartimi ar kažkokiu kitu dokumentu: skaito jį ir paraštėse rašo pastabas. Bet atrodo ramus. Eliotas, užsnūdęs šalia Keitės, tyliai knarkia.

Turiu priremti Eliotą prie sienos ir išklausinėti apie Džiją, bet kol kas jo neįmanoma atplėšti nuo Keitės. Kristianas nemato reikalo kamantinėti brolio ir dėl to man pikta, bet jo nespaudžiu. Pastaruoju metu mudviem buvo taip gera, kad negaliu taip elgtis. Eliotas uždėjęs ranką Keitei ant kelio, tarsi visiems rodydamas, kad ši mergina priklauso jam. Keitė tiesiog švyti iš laimės, – kas galėtų pagalvoti, kad dar vakar popiet ji nebuvo tikra dėl Elioto jausmų? Kaip Kristianas jį pavadino? Leliotu? Gal tai šeimoje įprasta pravardė? Taip jį pavadinti buvo miela, daug geriau nei palaidūnu. Staiga Eliotas atsimerkia ir pažvelgia tiesiai į mane. Užklupta spoksanti į jį, nuraustu.

Jis plačiai nusišypso.

– Man labai patinka, kai rausti, Ana, – rąžydamasis paerzina jis mane.

Keitė, patenkinta savimi kaip katė, surijusi kanarėlę, taip pat man nusišypso.

Pirmoji kapitono padėjėja Begli praneša, kad artėjame prie Siatlo-Takomos oro uosto, ir Kristianas suspaudžia man ranką.

– Kaip praleidote savaitgalį, ponia Grėj? – „Audi“ grįžtant į Eskalą, teiraujasi Kristianas.

Teiloras su Rajanu sėdi priekyje.

– Ačiū, gerai, – sakau ir staiga susidrovėjusi nusišypsau.

– Bet kada galime ten nuvažiuoti. Gali pasikviesti, ką nori.

– Turėtume nusivežti ten Rėjų. Jam patiktų pažvejoti.

– Gera mintis.

– O kaip tu praleidai laiką? – klausiu.

– Puikiai, – po akimirkos, rodos, nustebintas mano klausimo, atsako Kristianas. – Tikrai puikiai.

– Atrodei ramus.

Jis gūžteli.

– Žinojau, kad esi saugi.

Suraukiu kaktą.

– Kristianai, dažniausiai aš ir šiaip būnu saugi. Jau kartą tau sakiau: jei taip nerimausi, patiesi kojas sulaukęs vos keturiasdešimties. O aš noriu su tavimi pasenti ir pražilti.

Suspaudžiu jam ranką. Jis žvelgia į mane tarsi nesuprasdamas, ką sakau. Paskui švelniai pabučiuoja krumplius ir paklausia apie ką kita:

– Kaip tavo delnas?

– Ačiū, jau geriau.

Jis šypteli.

– Labai gerai, ponia Grėj. Pasiruošusi vėl susitikti su Džija?

Ak, mėšlas… Visai pamiršau, kad šįvakar turime su ja susitikti ir peržiūrėti galutinį projektą. Užverčiu akis.

– Gali būti, kad aš norėsiu tave saugoti ir prašysiu tame susitikime nedalyvauti, – sakau pašaipiai šypsodamasi.

– Argi mane reikia saugoti? – nusijuokia Kristianas.

– Reikia. Kaip visuomet, pone Grėjau. Turiu jus saugoti nuo seksualinių plėšrūnių, – sušnabždu.

Į lovą įsiropščiu Kristianui dar valantis dantis. Rytoj grįšime į tikrovę: į darbą, pas paparacus ir prie Džeko – suimto, bet galbūt turinčio bendrininką. Hm… Kristianas apie tai kalbėjo labai miglotai. Ar jis žino? O jei žinotų, ar pasakytų man? Atsidūstu. Pešti informaciją iš Kristiano – tas pats kaip traukti dantį, o mudu praleidome tokį malonų savaitgalį… Ar tikrai noriu gadinti šią pilnatvės akimirką mėgindama išpešti iš jo informacijos?

Buvo labai netikėta matyti jį nutolusį nuo įprastos aplinkos, palikusį savo apartamentus, ramų ir laimingą drauge su šeimos nariais. Nejučia imu svarstyti, gal jis toks neramus tik todėl, kad gyvename čia, šiuose apartamentuose, saugančiuose visus prisiminimus ir asociacijas? Gal reikėtų persikraustyti kitur?

Prunkšteliu. Juk mes ir ketiname persikraustyti – vandenyno pakrantėje turime didžiulį namą, kurį tereikia atnaujinti. Džijos projektas baigtas ir patvirtintas, tad ateinančią savaitę Elioto brigada pradės statybos darbus. Trumpai nusijuokiu prisiminusi, kokia priblokšta atrodė Džija, kai pasakiau mačiusi ją Aspene. Pasirodo, tai buvo paprastas atsitiktinumas. Ji atvažiavo į savo vasarnamį, kad niekieno netrukdoma galėtų padirbėti prie namo projekto. Baisėdamasi trumpai pagalvojau, kad ji padėjo Eliotui išrinkti žiedą, bet, matyt, apsirikau. Vis dėlto aš Džija nepasitikiu. Noriu, kad jos žodžius savo pasakojimu patvirtintų Eliotas. Tiesa, šį kartą ji bent jau laikėsi atokiau nuo Kristiano.

Pakeliu akis į naktinį dangų. Pasiilgsiu šio vaizdo. Šios panoramos… Siatlo, plytinčio mums po kojomis, kupino galimybių ir vis dėlto tokio tolimo. Gal tai ir yra didžiausia Kristiano bėda: savo noru pasirinkęs tremtį, jis per ilgai buvo atsiribojęs nuo gyvenimo tikrovės. Tačiau supamas savo šeimos jis mažiau linkęs viską kontroliuoti ir dėl visko nerimauti – atrodo laisvesnis, laimingesnis. Įdomu, ką apie visa tai pasakytų Flinas? Po perkūnais! Gal tai ir yra atsakymas? Gal Kristianui reikia savo šeimos? Bet papurtau galvą – tam mudu dar per jauni ir per mažai pragyvenę drauge. Į kambarį įžengia Kristianas, kaip visada nuostabiai atrodantis ir liūdnai susimąstęs.

– Ar viskas gerai? – klausiu.

Jis išsiblaškęs linkteli ir įlipa į lovą.

– Visai nenoriu grįžti į tikrovę, – sumurmu.

– Šit kaip?

Palinguoju galvą ir paglostau mielą jo veidą.

– Savaitgalis buvo nuostabus. Ačiū.

Kristianas meiliai šypteli.

– Tu esi mano tikrovė, Ana, – sumurma jis ir mane pabučiuoja.

– Ar tau to trūksta?

– Ko? – suglumęs klausia jis.

– Na, žinai… Mušimo vytele ir panašių dalykų, – sušnabždu jausdamasi nejaukiai.

Kristianas stebeilija į mane, bet jo žvilgsnis visiškai ramus. Paskui veide šmėsteli abejonė ir jis pažvelgia į mane tarsi svarstydamas, kodėl to klausiu.

– Ne, Ana, netrūksta, – tyliai, bet tvirtai sako. Tada paglosto man skruostą. – Kai buvai mane palikusi, daktaras Flinas pasakė kai ką, ko niekada nepamiršiu. Jis paaiškino, kad negaliu taip elgtis, jei tu į tokius dalykus nelinkusi. Man tai buvo didžiulis atradimas. – Kristianas patyli, suraukia kaktą. – Kitaip mylėtis nemokėjau, Ana. O dabar jau moku. Nuo to laiko tu mane daug ko išmokei.

– Aš? Išmokiau tave? – pašaipiai nusijuokiu.

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– O tau to trūksta? – klausia jis.

Ak!

– Nenoriu, kad keltum man skausmą, bet žaisti mėgstu, Kristianai. Tu tai žinai. Jei norėtum ką nors padaryti… – įdėmiai į jį žvelgdama gūžteliu.

– Ką nors?

– Na, žinai, su bizūnu ar šmaikščiu… – nutylu nuraudusi kaip žarija.

Jis nustebęs kilsteli antakį.

– Na… pažiūrėsim. O dabar norėčiau seno gero vanilinio sekso.

Nykščiu jis perbraukia man per apatinę lūpą ir dar kartą mane pabučiuoja.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Labas rytas

Data: 2011 m. rugpjūčio 29 d. 09:14

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pone Grėjau,

norėjau pasakyti, kad jus myliu.

Tik tiek.

Visada jūsų

A x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Atsikratyk pirmadienio melancholijos

Data: 2011 m. rugpjūčio 29 d. 09:18

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

kaip malonu pirmadienio rytą iš savo žmonos (nesvarbu, paklydėlės ar ne) išgirsti tokius žodžius.

Leiskite jus patikinti, kad ir aš jaučiu tą patį.

Atsiprašau dėl priėmimo šį vakarą. Tikiuosi, jame per daug nenuobodžiausi.

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

A, taip. Oficialūs Amerikos laivų statyklų asociacijos pietūs… Užverčiu akis į lubas. Vėl tos įmitusios marškiniais apvilktos iškamšos… Kristianas tikrai vedasi mane į pačius nuostabiausius oficialius renginius.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Tamsoje dingstantys laivai

Data: 2011 m. rugpjūčio 29 d. 09:26

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Mielas pone Grėjau,

neabejoju, kad sugalvosite, kaip tą vakarienę paįvairinti…

Jūsų nekantriai laukianti

Ponia G. x

Anastazija (nepaklydėlė) Grėj,

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Įvairovė suteikia gyvenimui pikantiškumo

Data: 2011 m. rugpjūčio 29 d. 09:35

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

turiu kelis sumanymus…

x

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius, dabar jau nekantraujantis vykti į oficialią ALSA vakarienę

Man susitraukia visi papilvės raumenys. Hm… Įdomu, ką jis sugalvos. Mano svajas išblaško į duris pasibeldusi Hana.

– Ar pasiruošusi susidėlioti šios savaitės darbotvarkę, Ana?

– Žinoma. Sėsk.

Atsitokėjusi nusišypsau ir nuleidžiu elektroninio pašto langą į darbalaukio apačią.

– Turime perkelti porą susitikimų. Ateinančią savaitę su ponu Foksu ir su daktare…

Haną nutraukia suskambęs telefonas. Roučas. Prašo mane užeiti.

– Ar galėtume pratęsti po dvidešimties minučių?

– Žinoma.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Vakar vakare…

Data: 2011 m. rugpjūčio 30 d. 09:24

Gavėjas: Anastazija Grėj

…buvo smagu.

Kas gi būtų pamanęs, kad kasmet ALSA organizuojama oficiali vakarienė gali būti tokia jaudinanti?

Jūs, ponia Grėj, kaip visuomet nenuviliate.

Myliu jus.

x

Kristianas Grėjus

Susižavėjęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Dievinu gerą žaidimą rutuliukais…

Data: 2011 m. rugpjūčio 30 d. 09:33

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Mielas pone Grėjau,

jau buvau pasiilgusi tų sidabro spalvos rutuliukų.

Tai jūs niekada nenuviliate.

Šį kartą tiek.

Ponia G. x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Tyliai pabarbendama į duris Hana nuveja šalin erotiškus vakarykščio vakaro prisiminimus. Kristiano rankos… jo burna…

– Užeik.

– Ana, ką tik skambino pono Roučo sekretorė. Jis norėtų, kad šiandien priešpiet dalyvautum susirinkime. Vadinasi, vėl turiu perkelti kelis suplanuotus tavo susitikimus. Ar gerai?

Jo liežuvis…

– Žinoma, perkelk, – burbteliu mėgindama surikiuoti neklusnias mintis.

Nusišypsojusi ji skubiai išeina iš kabineto… palikdama mane vieną su maloniais vakarykščio vakaro prisiminimais.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Haidas

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 15:24

Gavėjas: Anastazija Grėj

Anastazija,

noriu pranešti, kad teisėjas atmetė prašymą paleisti Haidą už užstatą ir jis lieka laukti teismo už grotų. Jam pateikti kaltinimai dėl mėginimo pagrobti žmogų ir tyčinio padegimo. Kol kas teismo posėdžio data nepaskirta.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Haidas

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 15:53

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Puikios naujienos.

Ar tai reiškia, kad sumažinsi apsaugą?

Man tikrai nepatinka nuolat prieš akis šmėžuojanti Preskot.

Ana x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Haidas

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 15:59

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ne. Apsauga liks tokia, kokia buvo. Ir nepakęsiu jokių prieštaravimų.

Kuo tau neįtinka Preskot? Jei jos nemėgsti, pakeisime ją.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Rūsčiai dėbteliu į šį valdingą laišką. Preskot ne tokia ir bloga.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Neniršk ir nesirauk plaukų!

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 16:03

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Aš tik paklausiau (vartau akis). O apie Preskot pagalvosiu.

Tramdyk savo niežtintį delną!

Ana x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Negundyk manęs

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 16:11

Gavėjas: Anastazija Grėj

Galiu jus patikinti, ponia Grėj, kad mano plaukai taip lengvai nenuraunami – tai dažnai patvirtinate ir jūs pati savo veiksmais.

Tačiau delną man tikrai niežti.

Gali būti, kad šiandien vakare man teks šią problemą kaip nors spręsti.

x

Kristianas Grėjus

Dar neplikas Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Jau spurdu

Data: 2011 m. rugsėjo 1 d. 16:20

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Pažadai, pažadai…

O dabar liaukitės man trukdyti. Mėginu susikaupti, manęs laukia neplanuotas susitikimas su autoriumi. Stengsiuosi, kad per tą susitikimą manęs neblaškytų mintys apie jus.

A x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Buriavimas, sklandymas ir pėrimas

Data: 2011 m. rugsėjo 5 d. 09:18

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Sutuoktini,

puikiai mokate parodyti merginai, kaip gerai praleisti laiką.

Žinoma, dabar to iš jūsų lauksiu kiekvieną savaitgalį.

Jūs mane lepinate. Ir man tai labai patinka.

Jūsų žmona

xox

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Mano gyvenimo prasmė…

Data: 2011 m. rugsėjo 5 d. 09:25

Gavėjas: Anastazija Grėj

…ir yra lepinti jus, ponia Grėj.

Ir dar saugoti, nes aš jus myliu.

Kristianas Grėjus

Iki ausų įsimylėjęs Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Dieve. Ar begalima būti dar romantiškesniam?

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Mano gyvenimo prasmė…

Data: 2011 m. rugsėjo 5 d. 09:33

Gavėjas: Kristianas Grėjus

…yra leistis lepinamai, nes ir aš jus myliu.

O dabar liaukitės būti toks sentimentalus.

Jūs mane graudinate.

Anastazija Grėj

Ne mažiau įsimylėjusi SIP leidyklos redaktorė

Kitą dieną sėdžiu ir spoksau į kalendorių ant savo darbo stalo. Iki rugsėjo dešimtosios, mano gimtadienio, liko vos penkios dienos. Žinau, kad ruošiamės važiuoti į savo būsimus namus pažiūrėti, kaip sekasi darbuotis Eliotui ir jo brigadai. Hm… Įdomu, ar Kristianas turi ir kokių nors kitų planų? Pagalvojusi apie tai nusišypsau. Į duris pasibeldžia Hana.

– Užeik.

Už durų stoviniuoja Preskot. Keista…

– Labas, Ana, – pasisveikina Hana. – Atėjo Leila Viljams ir nori su tavimi susitikti. Sako, reikalas asmeninis.

– Leila Viljams? Nepažįstu jokios…

Staiga man išdžiūsta burna, o Hana, pamačiusi mano veidą, išpučia akis.

Leila? Prakeikimas. Ko ji nori?

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

–Nori, kad jai atsakyčiau? – sunerimusi klausia Hana.

– Hm… Ne. Kur ji?

– Priimamajame. Ir su kažkokia mergina.

Ak!

– Be to, su jumis norėtų šnektelėti panelė Preskot, – priduria Hana.

Kaipgi nenorės.

– Tegul užeina.

Hana pasitraukia į šalį ir į mano kabinetą įžengia Preskot. Ji vykdo misiją, tad tiesiog trykšta profesionalumu ir dalykiškumu.

– Trumpai palik mus vienas, Hana. Sėskitės, Preskot.

Hana išeina ir uždaro duris.

– Ponia Grėj, Leila Viljams yra lankytojų, kuriems draudžiama su jumis susitikti, sąraše.

– Ką?

Man sudarytas nepageidaujamų lankytojų sąrašas?

– Atidžiai stebėtinų asmenų sąraše, ponia. Teiloras su Velču yra labai aiškiai nurodę, kad neleisčiau Leilai Viljams prie jūsų artintis.

Nieko nesuprasdama suraukiu antakius.

– Ar ji pavojinga?

– Šito pasakyti negaliu, ponia.

– O kodėl apskritai sužinojau, kad ji čia?

Preskot nuryja seilę, kelias akimirkas atrodo sutrikusi.

– Turėjau pertraukėlę. Buvau tualete. Tuo metu atėjo ji, kreipėsi tiesiai į Klerę, o ši paskambino Hanai.

– Šit kaip? Aišku… – supratusi, kad ir Preskot kartais prispiria reikalas, nusijuokiu. – Varge…

– Taigi, ponia.

Pasijutusi nepatogiai, Preskot man nusišypso ir aš pirmą kartą įžvelgiu silpną vietą jos šarvuose. Jos šypsena graži.

– Reikės dar kartą pasikalbėti su Klere apie elgesio taisykles, – truputį suirzusi sako ji.

– Taip ir padarykite. Ar Teiloras žino, kad ji čia?

Nė pati nepajuntu, kaip sukryžiuoju pirštus tikėdamasi, kad Preskot nepranešė apie Leilą Kristianui.

– Palikau jam žinutę balso pašte.

Ak…

– Jei taip, daug laiko neturiu. Būtų įdomu sužinoti, ko ji nori.

Preskot kelias akimirkas paspokso į mane.

– Privalau jums, ponia, primygtinai patarti to nedaryti.

– Ji atėjo pas mane, vadinasi, turi kažkokį reikalą.

– Ponia, aš čia tam, kad šis susitikimas neįvyktų, – tyliai, bet ryžtingai sako ji.

– Labai norėčiau išgirsti, ką ji man pasakys, – ištariu įsakmiau, nei norėjau.

Preskot nuslopina atodūsį.

– Bet prieš jums susitinkant su tomis merginomis norėčiau jas abi apieškoti.

– Sutinku. Ar galite tai padaryti?

– Esu čia tam, kad jus saugočiau, ponia Grėj, tad galiu. Taip pat norėčiau būti su jumis per pokalbį.

– Gerai, – dėl šito jai nusileidžiu. Šiaip ar taip, kai pastarąjį kartą mačiau Leilą, ji buvo ginkluota. – Darykite, ką privalote daryti.

Preskot atsistoja.

– Hana! – sušunku.

Hana išdygsta labai jau greitai. Matyt, stoviniavo prie durų ir klausėsi.

– Prašyčiau patikrinti, ar laisvas pasitarimų kambarys.

– Jau patikrinau. Laisvas.

– Preskot, ar galėtumėte apieškoti merginas tenai? Ar ta erdvė bus pakankamai privati?

– Taip, ponia.

– Tad ateisiu ten po penkių minučių. Hana, nuvesk Leilą Viljams ir ją lydinčią merginą į pasitarimų kambarį.

– Tuoj pat, – Hana sutrikusi atitraukia akis nuo Preskot ir pažvelgia į mane. – Ar man atšaukti artimiausią jūsų susitikimą? Jis numatytas ketvirtą valandą, bet reikia važiuoti per visą miestą.

– Taip, – užsigalvojusi burbteliu.

Hana linkteli ir išeina.

Po galais, ko iš manęs nori ta Leila? Kažin ar būtų ėjusi čia ketindama pakenkti. Ji ir anksčiau nieko blogo man nepadarė, nors turėjo progą. Kristianas siuste pasius. Mano pasąmonė papučia lūpas, manieringai sukryžiuoja kojas ir linkteli. Reikėtų pranešti jam, ką ketinu daryti. Paskubomis brūkšteliu laiškelį, paskui stabteliu, žvilgteliu į laikrodį. Trumpai pajuntu apmaudą. Po viešnagės Aspene mudu taip gerai sutarėme… Paspaudžiu „Siųsti“.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Lankytojai

Data: 2011 m. rugsėjo 6 d. 15:27

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Kristianai,

atėjo Leila ir nori su manimi susitikti. Priimsiu ją susitikime dalyvaujant ir Preskot.

Jei reikės, pasinaudosiu visai neseniai įgytais antausių skaldymo įgūdžiais ir pamosuosiu ką tik sugijusia ranka.

Pamėgink – primygtinai prašau, pamėgink – nesijaudinti.

Aš jau didelė mergaitė.

Pasikalbėjusi su Leila iš karto paskambinsiu.

Ana x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Paskubomis paslepiu savo „BlackBerry“ telefoną stalo stalčiuje. Tada atsistoju, delnais persibraukiu per klubus lygindama pilką siaurą sijoną, gnybteliu skruostus, kad atrodytų truputį įraudę, ir atsisegu dar vieną pilkos šilkinės palaidinukės sagą. Gerai, aš pasiruošusi. Giliai atsidususi ir nepaisydama prislopinto „Your Love Is King“ dainos motyvo, sklindančio iš darbo stalo gilumos, išeinu iš kabineto susitikti su nekaip pagarsėjusia Leila.

Leila atrodo daug geriau. Net ne geriau – ji atrodo labai patraukli. Jos skruostai rausvi, rudos akys spindi, plaukai švarūs ir blizga. Leila vilki šviesiai rožinę palaidinę ir mūvi baltas laisvas kelnes. Atsistoja vos man įžengus į pasitarimų kambarį, jos pavyzdžiu paseka ir draugė – taip pat jauna tamsiaplaukė švelniomis rusvomis, brendžio spalvos akimis. Nė akimirkos nenuleisdama akių nuo Leilos, Preskot stoviniuoja kambario kampe.

– Ponia Grėj, labai jums dėkoju, kad sutikote mane priimti, – tyliai, bet aiškiai sako Leila.

– Hm… Atleiskite dėl apsaugos, – sumurmu nesumodama, ką daugiau sakyti. Ir atsainiai mosteliu į Preskot.

– Čia mano draugė, Siuzė.

– Labas.

Linkteliu Siuzei. Ji atrodo visai kaip Leila. Ir… kaip aš. Ak, ne… Dar viena…

– Taip, – sako Leila tarsi skaitydama mano mintis, – Siuzė taip pat pažįsta poną Grėjų.

Po galais, ką gi turėčiau atsakyti? Mandagiai šypteliu.

– Prašom sėstis, – sumurmu.

Kažkas pasibeldžia į duris. Hana. Puikiai žinodama, kodėl ji mums trukdo, mostu pakviečiu ją užeiti.

– Atsiprašau, kad trukdau, Ana. Skambina ponas Grėjus…

– Pasakyk jam, kad aš užsiėmusi.

– Jis gana atkaklus, – verksmingai sako Hana.

– Žinau. Ar galėtum atsiprašyti jo mano vardu ir pasakyti, kad labai greitai paskambinsiu?

Hana dvejoja.

– Hana, prašau…

Ji linkteli ir išskuba iš pasitarimų kambario. Vėl atsisuku į sėdinčias merginas. Jos abi spokso į mane neslėpdamos susižavėjimo. Man nejauku.

– Taigi… kuo galėčiau padėti? – klausiu.

Pirmoji prabyla Siuzė:

– Suprantu, atrodo gana keista, bet ir aš norėjau su jumis susipažinti. Su moterimi, suvysčiusia Kris…

Kilstelėdama ranką ją užčiaupiu. Nenoriu to klausytis.

– Hm… Esmę supratau… – tarsteliu.

– Mes vadinamės nuolankiųjų klubu, – Siuzė plačiai man nusišypso, o jos akys spindi džiaugsmu.

Viešpatie…

Leila aikteli ir įsistebeilija į Siuzę – ir pagyvėjusi, ir priblokšta. Siuzė susiraukia. Nujaučiu, kad Leila po stalu jai įspyrė.

Po perkūnais, ką joms atsakyti? Nervingai žvilgteliu į Preskot, bet ši stovi ramiai, nė nekrustelėdama, nenuleisdama akių nuo Leilos.

Netrukus Siuzė, rodos, atitoksta. Nuraudusi linkteli ir atsistoja.

– Palauksiu priimamajame. Čia Lulu pasirodymas…

Aiškiai matyti, kad ji jaučiasi nepatogiai.

Lulu?

– Viskas gerai, tiesa? – paklausia ji Leilos, o ši, pakėlusi galvą, draugei nusišypso.

Tada, plačiai, atvirai ir nuoširdžiai nusišypsojusi man, Siuzė išeina.

Siuzė ir Kristianas… nenoriu apie tai galvoti. Preskot išsitraukia iš kišenės mobilųjį ir atsiliepia. Negirdėjau, kad telefonas būtų skambėjęs.

– Ponas Grėjus, – sako.

Mudvi su Leila atsisukame į ją. Preskot užsimerkia tarsi kęsdama skausmą.

– Klausau, sere, – tarsteli ir, žingtelėjusi pirmyn, paduoda telefoną man.

Užverčiu akis į lubas.

– Kristianai… – sumurmu stengdamasi nuslėpti irzulį.

Atsistoju nuo kėdės ir skubriai išeinu iš kambario.

– Po perkūnais, kokius žaidimus čia žaidi?! – užrinka Kristianas.

Jis nesitveria pykčiu.

– Nerėk ant manęs.

– Ką, nerėkti ant tavęs?! – vėl surinka jis, šį kartą dar garsiau. – Daviau visiškai aiškius nurodymus, o tu į juos vėl tiesiog nusispjovei. Po galais, Ana, aš baisiai įtūžęs.

– Pasišnekėsime, kai truputį aprimsi.

– Nedrįsk padėti ragelio, – sušnypščia jis.

– Sudie, Kristianai.

Baigusi pokalbį išjungiu Preskot telefoną.

Po perkūnais… Pokalbiui su Leila daug laiko neturiu. Giliai įkvėpusi, grįžtu į pasitarimų kambarį. Ir Leila, ir Preskot laukiamai sužiūra į mane ir aš pastarajai atiduodu telefoną.

– Kur mes sustojome? – klausiu sėsdamasi prieš Leilą.

Ji truputį išpučia akis.

„Taip. Akivaizdu, kad jį valdau“, – noriu jai pasakyti. Bet vargu ar ji norėtų tai išgirsti.

Leila nervingai pešioja plaukų galiukus.

– Pirmiausia norėčiau atsiprašyti, – tyliai prabyla ji.

Ak…

Pakėlusi akis ji pamato mano nuostabą.

– Taip, – paskubomis priduria. – Ir padėkoti, kad nepateikėte kaltinimų. Na, žinote, dėl sugadinto automobilio ir dėl įsibrovimo į jūsų butą.

– Žinau, kad turėjote bėdų… dėl sveikatos, – sumurmu jusdama, kad ima svaigti galva. Atsiprašymo nesitikėjau.

– Taip, turėjau.

– Ar dabar jums geriau? – maloniai pasiteirauju.

– Daug geriau. Ačiū.

– Ar jūsų gydytojas žino, kad jūs čia?

Leila papurto galvą.

Ak…

Rodos, ji ir pati supranta, kad rimtai nusikalto.

– Žinau, kad už šitą poelgį vėliau teks atkentėti. Bet turėjau pasiimti kelis daiktus, be to, norėjau pamatyti Siuzę, jus ir… poną Grėjų.

– Norite susitikti su Kristianu?

Staiga pajuntu, kad man silpna. Tai štai ko ji čia atvažiavo.

– Taip. Ir norėjau atsiklausti jūsų, ar neprieštarausite.

Po perkūnais… Žiūrėdama į ją noriu pasakyti, kad prieštarauju. Nesutinku, kad ji artintųsi prie mano vyro. Ko ji čia atsibeldė? Įvertinti priešininkės? Išmušti manęs iš vėžių? O gal jai to reikia, kad šis reikalas pagaliau būtų baigtas?

– Leila… – suirzusi pritrūkstu žodžių. – Tai priklauso ne nuo manęs, o nuo Kristiano. Turėsite paklausti jo. Jam mano leidimo nereikia. Jis suaugęs vyras… dažniausiai.

Menką sekundės dalį ji spokso tarsi nustebusi dėl mano reakcijos, o tada patyliukais nusijuokia nervingai vyniodama ant piršto plaukų galiukus.

– Jis jau ne kartą griežtai atsisakė su manimi susitikti, – tyliai sako.

Ak, koks mėšlas. Turiu didesnių nemalonumų, nei maniau.

– Kodėl jums taip svarbu jį pamatyti? – švelniai klausiu.

– Noriu padėkoti. Jei ne jis, dabar pūčiau dvokiančio kalėjimo ligoninės psichiatrijos palatoje, – nudelbusi akis, Leila pirštu brūkšteli per stalo kraštą. – Patyriau rimtą psichozės priepuolį, ir be pono Grėjaus ir Džono… daktaro Flino…

Ji gūžteli ir dar kartą žvilgteli į mane, o jos veidas kupinas dėkingumo.

Man vėl pritrūksta žodžių. Ką ji tikisi iš manęs išgirsti? Akivaizdu, kad visa tai derėtų pasakyti Kristianui, o ne man.

– Ir už meno mokyklą. Neišmanau, kaip galėčiau jam už tai atsidėkoti.

Taip ir maniau! Kristianas tikrai finansuoja jos studijas. Neišsiduodu, lieku rami ir patyliukais mėginu suprasti, ką jaučiu šiai merginai dabar, kai ji patvirtino mano įtarimus dėl Kristiano dosnumo. Keista, bet nieko pikto Leilai nejaučiu. Man tai labai netikėta, be to, džiaugiuosi, kad jai pasitaisė sveikata. Tikiuosi, dabar ji galės gyventi toliau ir visiškai dingti iš mūsų gyvenimo.

– Ar dabar turėtumėte būti paskaitose? – klausiu, nes man smalsu.

– Praleisiu tik dvi. Rytoj grįžtu namo.

Ak, kaip gerai.

– Ką ketinate veikti, kol būsite čia?

– Pasiimsiu iš Siuzės savo daiktus ir grįšiu į Hamdeną. Toliau tapysiu ir mokysiuosi. Ponas Grėjus jau turi porą mano paveikslų.

Po perkūnais! Jaučiu, kad man vėl pakerta kojas. Ar jie kaba mano svetainėje? Nuo tos minties net krūpteliu.

– Kokius paveikslus tapote?

– Daugiausiai abstrakčius.

– Šit kaip…

Prisimenu dabar jau gana gerai pažįstamus paveikslus, kabančius didžiojoje svetainėje. Gali būti, kad du iš jų – buvusios Kristiano nuolankiosios…

– Ponia Grėj, ar galiu kalbėti atvirai? – klausia Leila, nenutuokdama apie prieštaringus mano jausmus.

– Žinoma, – sumurmu žvilgtelėdama į Preskot, kuri, rodos, truputį atsipalaidavo.

Leila palinksta prie manęs tarsi norėdama atskleisti ilgai saugotą paslaptį.

– Mylėjau Džeofą, savo draugą, kuris šiemet žuvo, – pašnabždomis liūdnai sako ji.

Po galais, prabilo apie asmeninį gyvenimą…

– Užjaučiu, – nesusimąstydama tarsteliu, bet Leila kalba toliau, tarsi neišgirdusi, ką sakau.

– Mylėjau ir savo vyrą… ir kitą, – sumurma ji.

– Mano vyrą, – lepteliu nespėjusi prikąsti liežuvio.

– Taip, – be garso, vien lūpomis, ištaria Leila.

Man tai ne naujiena. Leila stebeilija į mane rudomis, plačiai atmerktomis ir prieštaringų jausmų kupinomis akimis, ir iš visų tų jausmų stipriausias, rodos, suvokimas… gal – mano reakcijos suvokimas? Bet aš šiai merginai pirmiausia jaučiu užuojautą. Prisimenu visus klasikinius literatūros kūrinius, kuriuose kalbama apie nelaimingą meilę. Susitvardžiusi ir stipriai sučiaupusi lūpas, mėginu rodyti didžiadvasiškumą.

– Žinau. Jį labai lengva mylėti, – sušnabždu.

Nustebusi ji dar labiau išpučia akis ir nusišypso.

– Taip. Tikrai lengva. Buvo lengva… – greitai pasitaiso Leila ir nurausta.

O tada taip užkrečiamai nusijuokia, kad nesusilaikau ir aš. Nusijuokiu. Taip, kalbėdamosi apie Kristianą Grėjų mudvi imame juoktis. Mano pasąmonė nusivylusi užverčia akis ir vėl ima skaityti „Džeinę Eir“ užsilanksčiusiais puslapiais. Žvilgteliu į rankinį laikrodį. Giliai širdyje jaučiu, kad Kristianas netrukus išdygs čia.

– Jūs turėsite progą pamatyti Kristianą.

– Taip ir maniau. Žinau, koks jis gali būti globėjiškas, – šypteli Leila.

Tai štai koks jos planas. Ji labai gudri. „Arba mokanti manipuliuoti“, – sukužda man pasąmonė.

– Dėl to pas mane ir atėjote?

– Taip.

– Suprantu.

Atvažiavęs Kristianas pateks tiesiai jai į rankas. Kad ir nenoromis, vis dėlto turiu pripažinti, jog Leila puikiai jį pažįsta.

– Jis atrodė labai laimingas. Su jumis, – sako ji.

Ką?!

– Iš kur žinote?

– Juk anąkart buvau įsigavusi į apartamentus, – nedrąsiai paaiškina Leila.

Po galais… kaip galėjau pamiršti.

– Dažnai ten lankydavotės?

– Ne. Bet su jumis jis elgdavosi visiškai kitaip…

Ar noriu to klausytis? Mane nukrečia šiurpas. Prisimenu, kaip bijojau, kai Leila buvo virtusi nematomu šešėliu mūsų apartamentuose, ir man pašiurpsta oda.

– Juk žinote, kad tai nusikaltimas. Brautis į svetimą butą.

Nudelbusi akis į stalą, ji linkteli. Tada nagu brūkšteli per jo kraštą.

– Apartamentuose buvau tik kelis kartus ir man labai pasisekė, kad nebuvau sučiupta. Už tai irgi turiu padėkoti ponui Grėjui. Jis galėjo pasirūpinti, kad būčiau įmesta į kalėjimą.

– Kažin ar jis būtų taip pasielgęs, – sumurmu.

Staiga už pasitarimų kambario durų kyla bruzdesys ir aš iškart suprantu, kad į leidyklą įžengė Kristianas. Po akimirkos, kai jis įpuola pro duris ir dar nespėja jų uždaryti, pagaunu žvilgsnį Teiloro, kantriai stovinčio koridoriuje. Jis stipriai sučiaupęs lūpas ir į nedrąsią mano šypseną neatsako. Po galais, net jis ant manęs pyksta…

Liepsningu žvilgsniu Kristianas prikausto prie kėdės Leilą, paskui mane. Jis santūrus ir ryžtingas, bet aišku, kad siunta, ir Leila tai tikriausiai taip pat žino. Jo akys spindi grėsmingai šaltai ir jose atsiskleidžia tiesa: Kristianas spinduliuoja įniršį, nors ir tobulai jį slepia. Su pilku kostiumu, tamsiu atlaisvintu kaklaraiščiu ir atsegta viršutine marškinių saga jis atrodo tikras verslininkas, toks kasdieniškas ir… patrauklus. Jo plaukai susitaršę – neabejoju, dėl to, kad suirzęs braukė per juos rankomis.

Leila nervingai stebeilija į stalo kraštą ir brauko per jį smiliumi, o Kristianas pažvelgia į mane, paskui į Leilą ir pagaliau – į Preskot.

– Tu, – tyliai kreipiasi į Preskot. – Tu atleista. Nešdinkis. Tuoj pat.

Išblykštu. Ak, ne, taip neteisinga.

– Kristianai… – sakau mėgindama atsistoti.

Jis ištiesia smilių ir kilsteli jį, mane įspėdamas.

– Nesikišk, – sako taip tyliai ir grėsmingai, kad iš karto užsičiaupiu ir vėl klesteliu ant kėdės.

Nuleidusi galvą, Preskot išsliūkina iš kambario pas Teilorą. Jai išėjus, Kristianas uždaro duris ir prieina prie stalo. Mėšlas! Mėšlas! Mėšlas! Aš dėl to kalta. Kristianas sustoja prieš Leilą ir, delnais pasirėmęs į medinį stalą, palinksta į priekį.

– Po galais, ką čia veiki?! – piktai užsipuola jis Leilą.

– Kristianai! – aikteliu.

Bet jis į mane nekreipia dėmesio.

– Ką čia veiki? – primygtinai klausia.

Leila žvilgteli į jį išplėtusi akis ilgomis blakstienomis, mirtinai išblyškusi, jau toli gražu netrykštanti sveikata.

– Norėjau tave pamatyti, o tu nebūtum sutikęs… – sušnabžda ji.

– Tad atėjai čia priekabiauti prie mano žmonos? – tyliai klausia jis. Per tyliai…

Leila vėl nuduria akis į stalą.

Kristianas stovi verdamas ją rūsčiu žvilgsniu.

– Leila, jei dar kartą bent prisiartinsi prie mano žmonos, nutrauksiu paramą. Nemokėsiu nei už lankymąsi pas gydytoją, nei už mokslą meno mokykloje, nei sveikatos draudimo. Nieko nemokėsiu. Ar supratai?

– Kristianai… – vėl pamėginu įsiterpti.

Bet jis nutildo mane stingdančiu žvilgsniu. Kodėl Kristianas taip žiauriai elgiasi? Pajuntu šiai liūdnai merginai dar didesnę užuojautą.

– Taip, – vos girdimai atsako Leila.

– Ką priimamajame veikia Siuzana?

– Mudvi kartu atėjome.

Piktai žvelgdamas į ją, Kristianas ranka persibraukia per plaukus.

– Kristianai, prašau… – imu maldauti. – Leila tik nori padėkoti. Tik padėkoti.

Jis nekreipia į mane dėmesio ir visą rūstybę lieja ant Leilos.

– Ar sirgdama taip pat gyvenai pas Siuzaną?

– Taip.

– Ar ji žinojo, ką veiki pas ją gyvendama?

– Ne. Ji buvo išvažiavusi atostogų.

Kristianas smiliumi persibraukia per apatinę lūpą.

– Kam tau reikia mane pamatyti? Juk žinai, kad visus prašymus turi perduoti per Fliną. Ar tau ko nors reikia? – lyg ir truputėlį švelniau klausia jis.

Leila vėl perbraukia pirštu per stalo kraštą.

Liaukis prie jos kabinėtis, Kristianai!

– Turėjau tai sužinoti, – Leila pirmą kartą pažvelgia jam į akis.

– Ką sužinoti? – piktai klausia jis.

– Įsitikinti, kad tau viskas gerai.

Kristianas išpučia akis.

– Kad man viskas gerai? – pašaipiai ir nepatikliai pakartoja.

– Taip.

– Man viskas gerai. Štai, į klausimą atsakyta. Dabar Teiloras nuveš tave į Siatlo-Takomos oro uostą, kad galėtum grįžti į Rytų pakrantę. Jei žengsi bent žingsnį į vakarinį Misisipės krantą, nutrauksiu visą paramą. Supratai?

Po perkūnais… Kristianai! Spoksau į jį. Po galais, kas jam užėjo? Jis negali apriboti Leilai laisvės ir liepti jai gyventi tik vienoje šalies pusėje.

– Taip. Supratau, – tyliai atsako Leila.

– Gerai, – šiek tiek taikiau tarsteli Kristianas.

– Gal Leilai nepatogu grįžti dabar pat. Ji turi planų, – paprieštarauju pasipiktinusi, norėdama ją užstoti.

Kristianas piktai dėbteli į mane.

– Anastazija, – įspėja mane lediniu tonu, – tai ne tavo reikalas.

Rūsčiai žvilgteliu į jį. Žinoma, kad reikalas mano. Ji sėdi mano biure. Reikalas tikriausiai daug painesnis ir aš toli gražu ne viską žinau. Kristianas elgiasi kažkaip… neprotingai.

„Penkiasdešimt atspalvių…“ – šnipšteli man pasąmonė.

– Leila atvažiavo susitikti su manimi, o ne su tavimi, – suirzusi sakau.

Leila išpūtusi akis atsisuka į mane.

– Esu gavusi nurodymus, ponia Grėj. Aš jų nevykdžiau, – ji nerimaudama žvilgteli į mano vyrą, paskui vėl į mane. – Kaip tik tokį Kristianą Grėjų ir pažįstu, – liūdnai ir ilgesingai priduria.

Kristianas susiraukęs dėbteli į Leilą, o aš netenku žado. Man trūksta oro. Ar Kristianas visuomet taip su ja elgdavosi? Ar iš pradžių taip bendravo ir su manimi? Man sunku tai prisiminti. Liūdnai man šyptelėjusi, Leila pakyla nuo stalo.

– Norėčiau likti čia iki rytojaus. Mano skrydis rytoj vidurdienį, – tyliai sako ji Kristianui.

– Dešimtą valandą atsiųsiu žmogų, kad paimtų tave ir nuvežtų į oro uostą.

– Ačiū.

– Apsistojai pas Siuzaną?

– Taip.

– Gerai.

Vėl rūsčiai dėbteliu į Kristianą. Jis negali Leilai šitaip įsakinėti, be to… iš kur žino, kur gyvena Siuzana?

– Sudie, ponia Grėj. Ačiū, kad sutikote mane priimti.

Atsistoju ir ištiesiu ranką. Leila dėkinga ją paima ir mudvi paspaudžiame viena kitai ranką.

– Hm… viso gero. Laimingo kelio, – sumurmu, mat nežinau, kaip dera atsisveikinti su buvusia savo vyro nuolankiąja.

Ji linkteli ir kreipiasi į Kristianą:

– Lik sveikas, Kristianai.

Šio žvilgsnis truputį sušvelnėja.

– Sudie, Leila, – tyliai ištaria. – Ir nepamiršk prašymų perduoti per daktarą Fliną.

– Taip, sere.

Kristianas atidaro duris norėdamas išlydėti Leilą, bet ji sustoja prieš jį ir pakelia akis. Jis sustingsta ir nerimaudamas žvelgia į ją.

– Džiaugiuosi, kad tu laimingas. Nusipelnei tos laimės, – sako Leila ir išeina Kristianui nespėjus nieko atsakyti.

Jis susiraukęs žvilgteli į ją, tada linkteli Teilorui ir tas nuseka paskui Leilą į priimamąjį. Uždaręs duris, Kristianas neryžtingai pažvelgia į mane.

– Nė nemėgink ant manęs pykti, – sušnypščiu. – Paskambink Klodui Bastiliui ir suspardyk jį arba važiuok konsultuotis pas Fliną.

Kristianas net išsižioja; mano puolimas jį labai nustebina ir jam kaktą vėl išvagoja raukšlės.

– Žadėjai, kad to nedarysi, – dabar jau priekaištingai sako jis.

– Ko?

– Kad man neprieštarausi.

– Ne, nežadėjau. Sakiau, kad pamėginsiu būti supratingesnė. Pranešiau tau, kad Leila čia. Liepiau Preskot apieškoti ir ją, ir jos draugę. Preskot visą laiką buvo su manimi. O dabar atleidai tą vargšę moterį, nors ji tik vykdė mano nurodymus. Sakiau, kad nesijaudintum, bet tu vis tiek atkūrei. Nepamenu, kad būtum įteikęs man popiežiaus bulę, draudžiančią susitikti su Leila. Nežinojau, kad pas mane patekti norintys žmonės pirmiausia turi prasprūsti pro pavojingų asmenų sąrašo sietą, – sakau vis labiau piktindamasi ir keldama balsą, vis tikresnė, kad esu teisi.

Kristianas žiūri į mane, bet jo veidas neperprantamas. Po akimirkos jis vypteli.

– Popiežiaus bulė? – pralinksmėjęs ir gerokai aprimęs klausia jis.

Nesiekiau palengvinti mūsų pokalbio, bet štai Kristianas man paikai šypsosi, ir tai mane tik dar labiau siutina. Klausytis Kristiano ir jo buvusios nuolankiosios pokalbio buvo skaudu. Kaip jis galėjo taip atšiauriai elgtis su Leila?

– Kas negerai? – neišvydęs mano veide nė menkiausios šypsenos ir dėl to suirzęs klausia Kristianas.

– Tu negeras. Kodėl taip šiurkščiai su ja elgeisi?

Jis atsidūsta, krusteli, žingteli prie manęs ir atsisėda ant stalo.

– Anastazija, – kreipiasi į mane lyg į mažą vaiką, – tu nesupranti. Leila, Siuzana – visos jos man tėra malonios pramogos praeityje. Bet tik tiek. Tu esi mano visatos centras. O kai pastarąjį kartą buvai atsidūrusi su Leila viename kambaryje, ji taikėsi tave nušauti. Nenoriu, kad ji prie tavęs artintųsi.

– Kristianai, betgi tuomet ji sirgo.

– Žinau. Taip pat žinau, kad dabar Leilai jau geriau, bet daugiau ja nebepasitikiu. Ji pasielgė nedovanotinai.

– Bet atvažiuodamas čia tu patekai tiesiai jai į rankas. Leila norėjo vėl tave pamatyti ir žinojo, kad jei ateis susitikti su manimi, tu tekinas atlėksi čia.

Kristianas gūžteli, tarsi jam tai visiškai nerūpėtų.

– Nenoriu, kad susiterštum buvusiu mano gyvenimu.

Ką?

– Kristianai… dėl buvusio ir galbūt būsimo savo gyvenimo šiandien esi tas, kas esi. Visa, kas susiję su tavimi, susiję ir su manimi. Susitaikiau su tuo sutikdama už tavęs tekėti, nes tave myliu.

Kristianas įsitempia. Žinau, kad jam sunku to klausytis.

– Leila man nieko blogo nepadarė. Ji tave taip pat myli.

– Man tas pats.

Priblokšta įsistebeiliju į jį. Stulbina dar ir tai, kad Kristianui vis dar pavyksta mane priblokšti. „Kaip tik tokį Kristianą Grėjų ir pažįstu“, – galvoje nuskamba ką tik Leilos pasakyti žodžiai. Kristianas sutiko ją labai šaltai – visiškai kitaip, nei būtų sutikęs vyras, kurį pažinau ir pamilau. Susiraukiu prisiminusi gailestį, kurį jis jautė, kai Leilą buvo ištikęs nervų priepuolis, kai jis manė, jog tam tikra prasme galėtų būti atsakingas dėl jos kančių. Taip pat prisimenu, kad Kristianas ją prausė, ir stipriai sučiaupiu lūpas. Nuo tos minties man net skrandį nudiegia, burnoje pajuntu šleikštulį. Kaipgi Kristianas gali sakyti, kad jam tas pats? Anuomet jis nebuvo toks abejingas. Tad kas pasikeitė? Kartais, pavyzdžiui, kad ir dabar, aš Kristiano tiesiog nesuprantu. Jis elgiasi vadovaudamasis tik jam vienam žinomais, o man visiškai nesuprantamais motyvais.

– Kodėl staiga ėmei ją ginti? – suglumęs ir pyktelėjęs klausia Kristianas.

– Klausyk, Kristianai, nemanau, kad mudvi su Leila artimiausiomis dienomis imsime keistis receptais ir mezgimo raštų pavyzdžiais. Bet niekad nemaniau, kad galėtum būti toks beširdis.

Jo žvilgsnis padvelkia šalčiu.

– Kartą tau jau sakiau: aš neturiu širdies, – sumurma jis.

Užverčiu akis į lubas – ak, dabar jis tikrai kaip paauglys…

– Tai netiesa, Kristianai. Nekvailiok. Leila tau rūpi. Jei nerūpėtų, nemokėtum už jos studijas meno mokykloje ir už visa kita.

Staiga pasirodo, tarsi priversti Kristianą tai suprasti būtų svarbiausia mano gyvenimo užduotis. Visiškai akivaizdu, kad Leila jam rūpi. Tik kodėl tai neigia? Elgiasi labai panašiai kaip ir su savo jausmais tikrajai motinai. Po velnių, tai ir yra esmė! Jo jausmai Leilai ir kitoms nuolankiosioms neatskiriamai susiję su jo jausmais tikrajai motinai. Tad nieko nuostabaus, kad Kristianas taip siunta. Atsidususi papurtau galvą. Prašyčiau pakviesti daktarą Fliną! Kaip jis gali nematyti to, kas akivaizdu?

Staiga dėl Kristiano man suspaudžia širdį. Mano sutrikęs berniukas… Kodėl jam taip sunku grįžti prie žmoniškumo ir užuojautos, kurią parodė Leilai, kai ją buvo ištikęs nervų priepuolis?

Jis rūsčiai dėbteli į mane pykčiu degančiomis akimis.

– Šis pokalbis baigtas. Važiuokime namo.

Žvilgteliu į rankinį laikrodį. Dabar keturios valandos ir dvidešimt trys minutės. Manęs laukia darbas.

– Dar per anksti, – sumurmu.

– Namo, – primygtinai pakartoja jis.

– Kristianai, – suirzusi sakau, – pavargau nuolat ginčytis su tavimi dėl to paties.

Jis suraukia kaktą tarsi nesuprasdamas, ką turiu galvoje.

– Na, žinai… Padarau ką nors, kas tau nepatinka, o tada tu sugalvoji, kaip man atkeršyti, – paaiškinu. – Paprastai pasinaudoji iškrypėlišku dulkinimu, kuris būna arba pritrenkiantis, arba žiaurus.

Šiek tiek atlyžusi gūžteliu. Tokie pokalbiai sekina jėgas ir jaukia mintis.

– Pritrenkiantis? – nustemba Kristianas.

Ką?

– Paprastai taip.

– Kas tave taip pritrenkė? – klausia jis žvelgdamas iš linksmumo, geidulingumo ir smalsumo spindinčiomis akimis. Iš karto suprantu, kad mėgina išblaškyti mano dėmesį.

Mėšlas! Nenoriu SIP leidyklos pasitarimų kambaryje šnekėtis apie tokius dalykus. Mano pasąmonė neslėpdama paniekos atidžiai apžiūrinėja savo kruopščiai sutvarkytus nagus. „Tada nereikėjo apie tai nė užsiminti.“

– Pats žinai…

Pyktelėjusi ir ant jo, ir ant savęs, nuraustu.

– Įsivaizduoju, – sušnabžda Kristianas.

Po perkūnais. Mėginu jam papriekaištauti, o jis niekais verčia visas mano pastangas.

– Kristianai, aš…

– Man patinka teikti tau malonumą.

Kristianas nykščiu atsargiai perbraukia man per apatinę lūpą.

– Ir teiki jį, – pašnibždomis pripažįstu.

– Žinau, – tyliai atsako jis. Tada pasilenkia ir sukužda man į ausį: – Ką jau ką, o tą tikrai žinau.

Ak, kaip maloniai Kristianas kvepia. Jis atšlyja, įdėmiai į mane pažvelgia ir pasipūtėliškai šypteli, tarsi besąlygiškai jam priklausyčiau.

Papūtusi lūpas deduosi, kad jo prisilietimas manęs nė kiek nejaudina. Kristianas puikiai moka nukreipti mano dėmesį nuo to, kas skausminga, arba nuo to, apie ką nenori šnekėti. „O tu jam leidi taip elgtis“, – įsiterpia mano išdavikė pasąmonė, pakėlusi akis nuo „Džeinės Eir“ ir verdama mane įdėmiu žvilgsniu.

– Kas tave taip pritrenkė, Anastazija? – neatlyžta Kristianas, o jo akys išdykėliškai tviska.

– Nori, kad pateikčiau sąrašą? – klausiu.

– Turi visą sąrašą?

Jis labai patenkintas. Ak, koks šitas vyras įkyrus…

– Na, kad ir antrankiai, – sumurmu prisiminusi mūsų medaus mėnesį.

Kristianas suraukia kaktą, čiumpa man už rankos ir nykščiu brūkšteli per tą riešo vietą, kur paprastai ieškoma pulso.

– Nenoriu palikti žymių.

Ak…

Jo veide palengva nušvinta geisminga šypsena.

– Grįžkime namo, – gundomai sako.

– Turiu darbo.

– Namo, – šį kartą įsakmiau liepia jis.

Spoksome vienas į kitą, – pilkos, lydyto plieno spalvos akys žvelgia į suglumusias žydras akis, – mėgindami vienas kitą įvertinti, atrasti vienas kito ribas ir suprasti norus. Kristiano akyse ieškau supratimo, stengiuosi suvokti, kaip šis vyras iš įsiutusio kontrolės maniako per akimirką gali virsti gundančiu meilužiu. Kristianas dar labiau išplečia akis, jo žvilgsnis patamsėja ir jo ketinimai aiškūs kaip ant delno. Jis švelniai paglosto man skruostą.

– Galime likti čia, – tyliai sako prikimusiu balsu.

Oi, ne. Ne. Ne. Ne. Tik jau ne biure.

– Kristianai, nenoriu čia mylėtis. Šiame kambaryje ką tik buvo tavo meilužė.

– Ji niekada nebuvo mano meilužė, – nepatenkintas suniurna jis ir stipriai sučiaupia lūpas.

– Tai tik toks žodis, Kristianai.

Suglumęs jis suraukia kaktą. Gundantis meilužis kažkur dingo.

– Per daug apie tai negalvok, Ana. Ji – jau istorija, – atsainiai sako Kristianas.

Atsidūstu. Gal jis ir teisus. Aš tik noriu, kad Kristianas pripažintų sau, jog Leila jam rūpi. Staiga man apmiršta širdis. Ak, ne… Štai kodėl man tai taip svarbu. O jei aš padaryčiau ką nors neatleistino? Jei, pavyzdžiui, nesugebėčiau prisitaikyti? Ar taip pat tapčiau istorija? Jei Kristianas gali taip pasikeisti, nors dėl sergančios Leilos buvo susirūpinęs ir nusiminęs, tai galbūt… galėtų atsukti nugarą ir man? Aikteliu prisiminusi neseniai sapnuoto košmaro nuotrupas: auksuotus veidrodžius ir jo žingsnių aidą – jo, einančio marmurinėmis grindimis, palikusio stovėti mane vieną, apsuptą tos prabangios didybės.

– Ne, – nejučia išsprūsta man, apimta siaubo ištariu šį žodį pašnibždomis.

– Taip, – paprieštarauja Kristianas, pirštais suspaudžia man smakrą ir pasilenkęs švelniai pabučiuoja į lūpas.

– Ak, Kristianai, kartais tu mane labai gąsdini…

Delnais suspaudžiu jam galvą, panardinu pirštus į plaukus ir palenkiu jį, kad galėčiau pasiekti lūpas. Akimirką padvejojęs, jis mane apglėbia.

– Kodėl?

– Taip lengvai nuo jos nusigręžei…

Jis susiraukia.

– Ir manai, kad galėčiau panašiai nusigręžti nuo tavęs? Po galais, Ana, kodėl tau taip atrodo? Kas verčia tave taip manyti?

– Niekas. Pabučiuok mane. Ir vežkis namo, – maldaujamai sakau.

Kai Kristiano lūpos prisiliečia prie mano lūpų, pasijuntu bejėgė.

– Ak, prašau… – maldauju Kristiano, švelniai čiulpsinčio mano lytį.

– Viskam savas laikas, – burbteli jis.

Traukau diržus ir garsiai dejuoju, protestuodama dėl tokio geismingo jo puolimo. Mano rankos užlaužtos ir sukaustytos minkštais odiniais antrankiais, abi alkūnės pririštos prie kelių, Kristiano galva sūpuojasi ir šokčioja tarpkojyje, o įgudęs liežuvis negailestingai mane jaudrina. Atsimerkusi, bet nieko nematydama spoksau į mūsų miegamojo lubas, nutviekstas švelnios vėlyvos popietės šviesos. Jo liežuvis nepaliaujamai suka ratus, rangosi ir judina mano visatos centrą. Noriu ištiesti kojas, tad imu muistytis bergždžiai mėgindama valdyti savo malonumą. Bet ištiesti jų negaliu. Panardinu pirštus jam į plaukus ir smarkiai trūkteliu, taip tikėdamasi nutraukti malonų kankinimą.

– Neperženk ribos, – prikišęs lūpas perspėjamai sumurma Kristianas ir, atsispyręs plaukus pešantiems pirštams, švelniai pūsteli šilto oro į drėgną mano odą. – Jei peržengsi ribą, gausi per užpakalį.

Sudejuoju.

– Tvardykis, Ana. Svarbiausia – valdyti padėtį.

Jo liežuvis tęsia erotinį puolimą.

Ak, jis puikiai žino, ką daro. Aš bejėgė atsispirti arba susilaikyti nuo vergiškos reakcijos, be to, stengiuosi – tikrai stengiuosi, – bet negailestingą patarnavimą priimantis mano kūnas vis tiek sprogsta, o Kristiano liežuvis nė nestabteli: jis iki paskutinio lašelio išlaižo tolydžio silpnėjantį mano malonumą.

– Ak, Ana, – subara jis mane, – peržengei ribą…

Jis kalba tyliai – ir pergalingai, ir priekaištingai. Tada apverčia mane ant pilvo ir aš virpančiais dilbiais atsiremiu į čiužinį. Kristianas skaudžiai pliaukšteli man per užpakalį.

– Ai! – surinku.

– Svarbiausia – valdyti padėtį, – įtaigiai perspėja jis ir, čiupęs už klubų, į mane įsiskverbia.

Vėl šūkteliu, o mano kūnas dar virpa nuo ką tik patirto orgazmo. Giliai įstūmęs jis sustingsta, paskui pasilenkęs atsega abu antrankius. Apsiveja ranka man juosmenį, pasitraukia ant kelių, lieka priekiu prisiglaudęs man prie nugaros, o tada ranka brūkšteli man per smakrą ir apkabina kaklą. Mėgaujuosi pilnatvės pojūčiu.

– Judėk, – liepia Kristianas.

Dejuodama imu kilnotis aukštyn žemyn.

– Smarkiau, – sušnabžda jis.

Ir aš imu kilnotis vis smarkiau. Jis sudejuoja, ranka suėmęs atlošia man galvą ir dantimis ima graibšnoti kaklą. Kita jo ranka lėtai slysta mano kūnu: nuo klubo prie lyties, per klitorį… vis dar jautrų nuo ypatingo dėmesio, rodyto prieš kelias akimirkas. Kai Kristianas vėl prispaudžia ten pirštus ir ima mane jaudrinti, suinkščiu.

– Taip, Ana, – man į ausį tarsteli Kristianas. – Tu esi mano. Tik tu.

– Taip, – sušnabždu ir raumenys vėl įsitempia, apglėbia jį, glamonėja pačiu intymiausiu būdu.

– Parodyk man, kaip sprogsti, – liepia jis.

Ir aš pasiduodu, mano kūnas klusniai vykdo jo įsakymą. Jis stipriai laiko mane, kad nejudėčiau, o mano kūnu ritasi orgazmo bangos ir aš kelis kartus šūkteliu jo vardą.

– Ak, Ana, aš tave myliu, – dusliai sudejuoja Kristianas, o tada, sekdamas mano pavyzdžiu, ima ritmiškai judėti manyje ir netrukus patiria palaimą.

JIS PABUČIUOJA MAN Į PETĮ, nubraukia nuo veido plaukus.

– Tai ar yra sąrašas, ponia Grėj? – sumurma.

Aš guliu ant pilvo, dar nevisiškai atsipeikėjusi, išsipleikusi lovoje. Kristianas švelniai pamasažuoja man užpakalį. Jis guli šalia manęs, alkūne įsirėmęs į patalus.

– Hm…

– Ar tai reiškia „taip“?

– Hm…

Šypteliu.

Kristianas nusišypso, dar kartą mane pabučiuoja, o aš nenoromis pasiverčiu ant šono ir atsisuku į jį.

– Na? – klausia jis.

– Taip. Sąrašas yra. Bet ilgas.

Išsišiepęs iki ausų, Kristianas pasilenkia ir švelniai mane pabučiuoja.

– Gerai. Gal papietaukime?

Kristianas žvelgia linksmai, o jo akyse atsispindi meilė.

Linkteliu. Aš alkana kaip vilkas. Ištiesiu ranką ketindama peštelėti jam krūtinės plaukelius.

– Noriu, kad man kai ką pasakytum, – sušnabždu.

– Ką?

– Bet nepyk.

– Kas yra, Ana?

– Ji tau rūpi.

Kristianas plačiai atsimerkia, gera nuotaika akimirksniu išgaruoja.

– Noriu, kad pripažintum, jog ji tau rūpi. Nes Kristianui, kurį aš myliu ir pažįstu, Leilos likimas rūpėtų.

Nenuleisdamas nuo manęs akių, jis tyli ir aš matau, kad Kristiano širdyje vyksta kova, tarsi jam reikėtų priimti Saliamono vertą sprendimą. Netrukus jis prasižioja ketindamas kažką sakyti, bet staiga vėl susičiaupia ir jo veide šmėsteli kažkoks jausmas, gal… sielvartas.

„Pasakyk“, – netardama nė žodžio, vien valios jėga paraginu jį.

– Taip. Taip, ji man rūpi. Patenkinta? – vos girdimai sušnabžda jis.

Ak, ačiū Dievui, po galais. Tai bent palengvėjimas.

– Taip. Labai.

Kristianas suraukia kaktą.

– Sunku patikėti, kad dabar, čia, mūsų lovoje, šnekuosi su tavimi apie…

Prispaudžiu pirštą jam prie lūpų.

– Apie nieką mes nešnekame. Eime valgyti. Išalkau.

Jis atsidūsta, papurto galvą.

– Jūs mane ir žavite, ir trikdote, ponia Grėj.

– Na ir puiku.

Pasikeliu ir jį pabučiuoju.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Sąrašas

Data: 2011 m. rugsėjo 9 d. 09:33

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Tai neabejotinai yra pačioje sąrašo pradžioje.

:)

A x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pasakyk man ką nors naujo

Data: 2011 m. rugsėjo 9 d. 09:42

Gavėjas: Anastazija Grėj

Kartoji tai pastarąsias tris dienas.

Apsispręsk.

Arba… galėtume išmėginti ką nors kita.

:)

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius, kuriam labai patinka šis žaidimas

Tebespoksodama į monitorių plačiai nusišypsau. Kelis pastaruosius vakarus buvo… labai smagu. Mudu vėl nusiraminome, gyvenimą trumpai sujaukusią Leilą pamiršome. Taip ir nedrįsau paklausti Kristiano, ar kuris nors iš paveikslų ant sienų yra jos, bet, tiesą sakant, man tai nelabai rūpi. Suzvimbia mano telefonas ir aš atsiliepiu tikėdamasi išgirsti Kristiano balsą.

– Ana?

– Taip.

– Ana, mieloji. Čia Chosė vyresnysis.

– Pone Rodrigesai! Sveiki!

Visa pašiurpstu. Ko iš manęs nori Chosė tėvas?

– Mieloji, atsiprašau, kad trukdau darbe. Skambinu dėl Rėjaus… – jis staiga užsikerta.

– Dėl Rėjaus? Kas nutiko?

Širdis ima plakti gerklėje.

– Rėjus pateko į automobilio avariją.

Ak, ne. Tėtis…

Man užgniaužia kvapą.

– Jis ligoninėje. Bus geriau, jei kuo greičiau atvažiuosi.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

–Pone Rodrigesai, kaip tai nutiko? – klausiu kimiu balsu, vos tramdydama ašaras.

Rėjus. Mielasis Rėjus. Mano tėtis…

– Jis pateko į avariją.

– Gerai, atvažiuosiu… tuoj pat atvažiuosiu.

Gyslomis plūstelėjus adrenalinui pajuntu, kad palengva apima panika. Man sunku kvėpuoti.

– Jie perkėlė jį į Portlandą.

Į Portlandą? Po galais, ką jis veikia Portlande?

– Nuskraidino sraigtasparniu, Ana. Dabar ten važiuoju. Į Oregono sveikatos mokslų universiteto ligoninę. Ak, Ana, aš to automobilio nemačiau. Tiesiog nepamačiau… – jam užlūžta balsas.

Pone Rodrigesai, ne!

– Susitiksime tenai, – šiaip taip ištaria ponas Rodrigesas ir baigia pokalbį.

Juoda baimės letena sugniaužia man gerklę ir parbloškia. Rėjus… Ne. Ne. Giliai įkvepiu mėgindama nusiraminti, paskui griebiu telefoną ir skambinu Roučui. Jis atsiliepia po antro signalo.

– Ana…

– Džeri… Mano tėvas…

– Ana, kas atsitiko?

Vos atgaudama kvapą viską jam iškloju.

– Važiuokite. Žinoma, kad turite važiuoti. Tikiuosi, jūsų tėvas pasveiks.

– Ačiū. Pranešiu apie esamą padėtį.

Neapsižiūrėjusi numetu ragelį, bet šią akimirką mandagumas man visiškai nerūpi.

– Hana! – sušunku ir pajuntu, kad išsiduodu labai nerimaujanti.

Po kelių akimirkų į kabinetą kyštelėjusi galvą Hana išvysta mane besikraunančią rankinę ir grūdančią į portfelį šūsnį popierių.

– Klausau, Ana, – sako ji suraukusi kaktą.

– Mano tėvas pateko į avariją. Turiu pas jį važiuoti.

– O Viešpatie…

– Atšauk visus šiandienos susitikimus. Ir pirmadienio. Taip pat turėsi baigti rengtis elektroninės knygos pristatymui – pastabas rasi bendrai naudoti skirtoje rinkmenoje. Jei reikės, pasikviesk į pagalbą Kortnę.

– Gerai, – sušnabžda Hana. – Tikiuosi, kad jis pasveiks. Daugiau dėl nieko nesirūpink. Mes kaip nors išsikapstysime.

– Nepamiršk, kad turiu telefoną.

Matydama išblyškusį, išsigandusį Hanos veidą ir jame atsispindintį rūpestį, vos sulaikau ašaras.

Tėtis…

Čiumpu švarkelį, rankinę ir portfelį.

– Jei ko nors reikės, paskambinsiu.

– Taip ir padaryk. Sėkmės, Ana. Tikiuosi, jis pasveiks.

Įsitempusi, bet iš paskutiniųjų tvardydamasi santūriai šypteliu Hanai ir išeinu iš kabineto. Turiu kaip reikiant susiimti, kad į priimamąjį nepasileisčiau tekina. Kai įžengiu į jį, Sojeris akimirksniu pašoka ant kojų.

– Ponia Grėj… – suglumęs, kad taip staiga čia išdygau, tarsteli jis.

– Važiuojam į Portlandą. Tuoj pat.

– Klausau, ponia, – sako jis suraukęs kaktą, bet duris atidaro.

Eidama jaučiuosi geriau.

– Ponia Grėj, ar galėčiau paklausti, kodėl leidžiamės į šią netikėtą kelionę? – mudviem skubant į automobilių aikštelę teiraujasi Sojeris.

– Dėl mano tėčio. Jis pateko į avariją.

– Suprantu. Ar ponas Grėjus žino?

– Paskambinsiu jam iš mašinos.

Linktelėjęs Sojeris atidaro užpakalines „Audi“ visureigio dureles ir aš įlipu vidun. Virpančiais pirštais paimu telefoną ir susirandu Kristiano mobiliojo numerį.

– Laba diena, ponia Grėj, – maloniai ir dalykiškai atsiliepia Andrėja.

– Kur Kristianas? – sušnabždu.

– Hm… jis kažkur šiame pastate, ponia. Paliko telefoną mano kabinete krautis.

Suirzusi tyliai suniurnu.

– Ar galėtumėte jam perduoti, kad skambinau ir kad man reikia su juo pasikalbėti. Reikalas labai skubus.

– Galėčiau pamėginti jį surasti. Jis turi įprotį kartais pavaikštinėti.

– Tiesiog pasakykite, kad būtinai man paskambintų, – tramdydama ašaras maldaujamai sakau.

– Žinoma, ponia Grėj. – Akimirką padvejojusi, Andrėja dar paklausia: – Ar viskas gerai?

– Ne, – sušnabždu baimindamasi kalbėti garsiau, kad neužlūžtų balsas. – Prašau, pasakykite, kad man paskambintų.

– Gerai, ponia.

Padedu ragelį. Ilgiau slėpti sielvarto negaliu. Sulenkusi kojas ir prispaudusi kelius prie krūtinės, susirangau ant užpakalinės sėdynės ir skruostais plūsteli ašaros.

– Kur važiuosime Portlande, ponia Grėj? – švelniai klausia Sojeris.

– Į OSMU21 ligoninę, – pro ašaras šiaip taip ištariu. – Į didelę ligoninę.

Sojeris įsuka į kelią ir važiuoja prie Penktojo tarpregioninio greitkelio, o aš ant užpakalinės sėdynės tyliai raudu ir murmu be žodžių melsdamasi. Prašau, kad jam nieko blogo nenutiktų. Prašau, kad jam nieko blogo nenutiktų.

Suskamba mano mobilusis. Mantrą staiga nutraukia „Your Love Is King“ melodija.

– Kristianai, – aiktelėjusi atsiliepiu.

– Viešpatie, Ana, kas atsitiko?

– Rėjus… Jis pateko į avariją.

– Mėšlas!

– Taip. Aš važiuoju į Portlandą.

– Į Portlandą? Prašau, pasakyk, kad Sojeris su tavimi.

– Taip, jis vairuoja.

– Kur Rėjus?

– OSMU ligoninėje.

Telefone, kažkur netoliese, išgirstu prislopintą balsą.

– Taip, Ros, – piktai atšauna Kristianas. – Žinau! Atleisk, mieloji, galiu ten būti tik po maždaug trijų valandų. Turiu čia verslo reikalų, kuriuos privalau sutvarkyti. Paskui iš karto atskrisiu.

Oi, koks mėšlas… „Čarlis Tango“ suremontuotas ir vėl tinkamas pilotuoti, o kai pastarąjį kartą Kristianas juo skrido…

– Manęs laukia seniai planuotas susitikimas su partneriais iš Taivano. Negaliu jų išvyti. Tai verslo sandoris, kuriam ruošėmės kelis mėnesius.

Kodėl aš apie tai nieko nežinau?

– Išvyksiu, kai tik galėsiu.

– Gerai, – sušnabždu.

Noriu pasakyti: „Nesirūpink, lik Siatle ir tvarkyk savo verslo reikalus“, bet iš tikrųjų trokštu, kad Kristianas būtų šalia manęs.

– Ak, mažyte… – sušnabžda jis.

– Aš susitvarkysiu, Kristianai. Neskubėk. Nelėk kaip akis išdegęs. Nenoriu nerimauti dar ir dėl tavęs. Pilotuok saugiai.

– Pažadu.

– Myliu tave.

– Ir aš tave, mažyte. Atskrisiu, kai tik galėsiu. Ir laikykis arčiau Luko.

– Gerai, laikysiuosi.

– Iki pasimatymo.

– Sudie.

Baigusi pokalbį vėl apglėbiu kelius. Apie Kristiano verslo reikalus nieko nežinau. Po galais, ir ką jis veikia su tais taivaniečiais? Mums važiuojant pro Tarptautinį Karaliaus apygardos oro uostą ir lėktuvų „Boeing“ statyklą, žvelgiu pro automobilio langą. Pilotuodamas jis turėtų pasisaugoti. Vėl pajuntu skrandžio spazmą ir mane supykina. Atsirėmusi į sėdynės atlošą, vėl imu kalbėti mantrą: „Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo. Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo.“

– PONIA GRĖJ, – SOJERIS GRĄŽINA mane į tikrovę, – įvažiavome į ligoninės teritoriją. Man tik reikia rasti Skubiosios pagalbos korpusą.

– Žinau, kur jis.

Prisimenu savo paskutinį apsilankymą OSMU ligoninėje, kai vos pradėjusi dirbti jau antrą dieną nukritau nuo kopėčių Kleitono ūkinių prekių parduotuvėje ir išsisukau kulkšnį. Prieš akis iškyla nė per žingsnį nesitraukiantis Polas Kleitonas ir mane nukrečia šiurpas.

Sojeris sustoja aikštelėje, skirtoje keleiviams išlaipinti, ir vikriai iššokęs atidaro man dureles.

– Pastatysiu mašiną, ponia, ir tuoj vėl jus susirasiu. Portfelį palikite, aš atnešiu.

– Ačiū, Lukai.

Jis linkteli, o aš protekine nulekiu į Skubiosios pagalbos korpuso priimamąjį, kuriame girdėti zirziantys aparatai. Priimamajame dirbanti mergina mandagiai man nusišypso, per kelias akimirkas sužino, kur Rėjus, ir liepia pakilti į trečią aukštą ir laukti prie operacinės.

Jis operacinėje? Mėšlas!

– Ačiū, – sumurmu, mėgindama įsiminti slaugės nuorodas, kaip rasti liftus.

Pasileidžiu prie jų kone tekina ir pajuntu vėl kylant šleikštulio bangą.

Kad tik jam nebūtų nieko blogo nutikę. Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo.

Liftas kyla kankinamai lėtai, stabčiodamas kiekviename aukšte. Nagi… Greičiau! Minties jėga mėginu priversti jį judėti greičiau ir rūsčiai dėbčioju į žmones, kurie neskubėdami įlipa ir išlipa, gaišindami mane ir neleisdami greičiau patekti pas tėtį.

Pagaliau liftas pasiekia trečią aukštą, durys atsidaro ir aš puolu prie dar vieno priimamojo stalo, aplink kurį būriuojasi slaugės tamsiai mėlynais darbo drabužiais.

– Kuo galėčiau padėti? – klausia nesimpatiška, trumparegė slaugė.

– Mano tėvas, Reimondas Stilas. Jį ką tik atvežė. Regis, dabar jis ketvirtoje operacinėje, – net tardama šiuos žodžius trokštu, kad tai būtų netiesa.

– Palaukite, panele Stil, patikrinsiu.

Linkteliu nusprendusi nutylėti, kad ji apsiriko dėl mano pavardės, o slaugė įbeda žvilgsnį į kompiuterio ekraną.

– Taip. Jis jau porą valandų operacinėje. Jei norėtumėte palaukti, praneščiau gydytojams, kad atvykote. Laukiamieji tenai, – ir ji mosteli į dideles baltas duris, ant kurių paslaugiai užkabinta lentelė su užrašu didelėmis juodomis raidėmis: LAUKIAMASIS.

– Ar operacija buvo sėkminga? – klausiu kaip įmanydama ramiau.

– Turėsite palaukti vieno iš operavusių gydytojų, ponia, jis viską jums pasakys.

– Dėkoju, – burbteliu, bet giliai širdyje visa gerkle rėkiu: „Noriu sužinoti tai dabar pat!“

Atidarau duris ir įžengiu į praktiškai ir paprastai įrengtą laukiamąjį, kuriame jau sėdi ponas Rodrigesas ir Chosė.

– Ana! – nustebęs šūkteli ponas Rodrigesas.

Jo ranka sugipsuota, o vienas skruostas sumuštas ir nubrozdintas. Jis sėdi neįgaliųjų vežimėlyje, ant vienos kojos – taip pat gipso tvarstis. Atsargiai jį apkabinu.

– Ak, pone Rodrigesai… – sukūkčioju.

– Ana, mieloji… – sveikąja ranka jis patapšnoja man per nugarą. – Man taip gaila… – sumurma kimiu balsu ir staiga pritrūksta žodžių.

Ak…

– Nereikia, tėti, – sustojęs man už nugaros, truputį priekaištingai, bet švelniai sako Chosė.

Kai atsisuku, jis suspaudžia mane glėbyje ir nepaleidžia.

– Chosė… – sumurmu.

Ir neišlaikau – pasiduodu tris valandas kankinančiai įtampai, baimei bei sielvartui ir apsipilu ašaromis.

– Liaukis, Ana, neverk.

Chosė švelniai paglosto man plaukus. Rankomis apsivijusi jam kaklą tyliai kūkčioju. Mudu taip stovime labai ilgai ir aš jaučiu didžiulį dėkingumą, kad mano bičiulis čia, su manimi. Į laukiamąjį įžengia Sojeris ir mudu su Chosė atšlyjame vienas nuo kito. Iš dėžutės po ranka ponas Rodrigesas paduoda man vienkartinę nosinaitę ir aš nusišluostau akis.

– Tai ponas Sojeris. Apsaugininkas, – sumurmu.

Sojeris mandagiai linkteli Chosė ir ponui Rodrigesui, paskui pasitraukia ir įsitaiso kambario kampe.

– Prisėsk, Ana.

Chosė nuveda mane prie krėslo viniplastiko danga.

– Kas atsitiko? Ar žinome, kaip Rėjus laikosi? Ką gydytojai jam daro?

Chosė kilsteli rankas stabdydamas mano klausimų krušą ir prisėda šalia.

– Neturime jokių žinių. Rėjus, tėtis ir aš buvome Astorijoje žvejoti. Ir susidūrėme su kažkokiu prakeiktu girtu šiknium…

Ponas Rodrigesas mėgina įterpti nelabai rišlų atsiprašymą.

– Cálmate, Papa!22 – suirzęs sušunka Chosė. – Man nieko nenutiko, tik nusibrozdinau porą šonkaulių ir susitrenkiau galvą. O tėčiui… jam lūžo riešas ir kulkšnis. Bet avariją sukėlęs automobilis rėžėsi į priekines keleivio dureles ir į Rėjų.

Ak, ne, ne… Mane vėl apima panika, nutirpsta rankos ir kojos. Ne, ne, ne. Pamėginus įsivaizduoti, ką Rėjus patiria operacinėje, kūnu nusirita šiurpo ir šalčio banga.

– Jis operuojamas. Iš pradžių buvome nuvežti į viešąją ligoninę Astorijoje, bet paskui Rėjų jie sraigtasparniu atskraidino čia. Nežinau, ką gydytojai jam daro. Laukiame žinių.

Imu drebėti.

– Ak, Ana, tau šalta?

Linkteliu. Vilkiu baltą berankovę palaidinukę ir juodą vasarinį švarkelį, bet jie manęs nė kiek nešildo. Chosė nusivelka odinį švarką ir nedrąsiai apsiaučia man pečius.

– Gal atnešti arbatos, ponia? – priėjęs pasisiūlo Sojeris.

Dėkinga linkteliu ir jis išeina iš laukiamojo.

– Kodėl sumanėte važiuoti į Astoriją žvejoti? – klausiu.

Chosė gūžteli.

– Girdėjome, kad ten daug žuvų. Ketinome praleisti šiek tiek laiko tik mes, vyrai. Prieš prasidedant paskutiniams studijų metams, norėjau truputį pabūti su tėvu…

Tamsios Chosė akys plačiai atmerktos, blizgančios, kupinos baimės ir gailesčio.

– Galėjai ir tu susižeisti. O ponui Rodrigesui… taip pat galėjo baigtis blogiau.

Vien pagalvojusi apie tai vėl vos susilaikau nepravirkusi. Kūno temperatūrai vis krintant, imu dar labiau drebėti. Chosė paima man už rankos.

– Po galais, Ana, tu šąli.

Ponas Rodrigesas palengva privažiuoja prie manęs ir sveikąja ranka suspaudžia man kitą plaštaką.

– Ana, man labai gaila.

– Prašau, pone Rodrigesai, liaukitės. Tai buvo nelaimingas atsitikimas… – vos girdimai sušnabždu.

– Vadink mane Chosė, – sako jis.

Sutelkusi visas jėgas, santūriai jam šypteliu. Mane vėl ima krėsti šaltis.

– Policija tą niekšą sulaikė. Septintą ryto vyrukas jau buvo užsipylęs akis… – neslėpdamas pasibjaurėjimo piktai paaiškina Chosė.

Grįžta Sojeris, nešinas vienkartiniu puodeliu karšto vandens ir atskirai – arbatos maišeliu. Jis žino, kaip aš mėgstu gerti arbatą! Ir nustembu, ir pradžiungu. Ponas Rodrigesas ir Chosė paleidžia mano rankas ir aš dėkinga paimu iš Sojerio puodelį.

– Gal jūs taip pat ko nors norėtumėt? – pasiteirauja Sojeris pono Rodrigeso ir Chosė.

Abu vyrai papurto galvas ir Sojeris vėl įsitaiso laukiamojo kampe. Įmerkiu arbatos maišelį į vandenį, paskui ištraukiu, nuvarvinu ir išmetu į nedidelę šiukšliadėžę.

– Ką jie ten taip ilgai daro? – sumurmu išgėrusi gurkšnelį arbatos, į nieką konkrečiai nesikreipdama.

Tėtis… Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo. Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo.

– Netrukus sužinosime, Ana, – švelniai sako Chosė.

Linkteliu ir išgeriu dar arbatos. Vėl atsisėdu šalia jo. Paskui dar ilgai laukiame: ponas Rodrigesas užsimerkęs ir, rodos, melsdamasis, o Chosė laikydamas mano ranką ir kartkartėmis spustelėdamas. Neskubėdama geriu arbatą. Ne „Twinings“, o kažkokios kitos pigios ir prastos rūšies, tad skonis šlykštokas.

Prisimenu, kada paskutinį kartą laukiau panašių žinių. Paskutinį kartą maniau viską praradusi tuomet, kai dingo „Čarlis Tango“. Užsimerkiu ir tyliai pasimeldžiu prašydama Dievo, kad mano vyras saugiai atskristų. Tada žvilgteliu į laikrodį: penkiolika minučių po dviejų. Kristianas netrukus turėtų būti čia. Mano arbata ataušo… Fui!

Atsistojusi kelis kartus žingsniais išmatuoju laukiamąjį ir vėl atsisėdu. Kodėl pas mane neatėjo niekas iš gydytojų? Paimu Chosė ranką, jis drąsinamai spusteli manąją. Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo. Prašau, neleisk, kad jam nutiktų kas nors blogo.

Laikas slenka labai lėtai.

Staiga durys atsidaro, visi pakeliame akis laukdami, aš vėl pajuntu šleikštulį. Ar jau?

Įeina Kristianas. Bet vos tik pamato, kad Chosė laiko mane už rankos, jo veidas akimirksniu apsiniaukia.

– Kristianai! – susijaudinusi šūkteliu ir pašoku nuo krėslo dėkodama Dievui, kad jis laimingai atskrido.

Kristianas suspaudžia mane glėbyje, panardina nosį į plaukus ir aš įkvepiu jo aromato, jo šilumos, jo meilės. Giliai širdyje pasijuntu ramesnė, stipresnė ir viltingesnė, nes… jis čia. Ak, kiek dvasios ramybės Kristianas man suteikia vien būdamas šalia!

– Ar yra naujienų?

Negalėdama nė žodžio pratarti, papurtau galvą.

– Labas, Chosė, – sveikindamasis linkteli Kristianas.

– Kristianai, čia mano tėvas, Chosė vyresnysis.

– Pone Rodrigesai, mudu susipažinome per vestuves. Kaip suprantu, per avariją nukentėjote ir jūs?

Chosė trumpai papasakoja, kas atsitiko.

– Ar judu jaučiatės gerai ir turite jėgų čia laukti? – klausia Kristianas.

– Nenorėtume būti niekur kitur, – tyliai ir neslėpdamas sielvarto atsako ponas Rodrigesas.

Kristianas linkteli. Tada, paėmęs už rankos, pasodina mane, ir pats atsisėda šalia.

– Ar pavalgei? – pasiteirauja.

Papurtau galvą.

– Nori valgyti?

Papurtau galvą.

– Bet… tau šalta? – klausia jis dėbtelėjęs į Chosė švarką.

Linkteliu. Kristianas sėdėdamas neramiai pasimuisto, bet pasielgia išmintingai ir daugiau nieko nesako.

Vėl atsidaro durys ir įeina jaunas gydytojas, vilkintis šviesiai mėlynais operaciniais drabužiais. Jis atrodo pavargęs ir susirūpinęs.

Išbalusi kaip drobė šiaip taip atsistoju.

– Rėjus Stilas, – sušnabždu, o Kristianas atsistoja šalia ir ranka apsiveja man juosmenį.

– Jūs giminaičiai? – klausia gydytojas.

Jo akys beveik tokios pat mėlynos kaip drabužiai, kitomis aplinkybėmis palaikyčiau jį patraukliu vyru.

– Aš jo duktė, Ana.

– Panele Stil…

– Ponia Grėj, – pertraukia jį Kristianas.

– Atsiprašau, – sutrikęs ištaria gydytojas, o aš staiga pajuntu norą Kristianui įspirti. – Aš daktaras Krou. Jūsų tėvo būklė kritiška, bet stabili.

Ką tai reiškia? Man ima linkti keliai ir ant grindų nesusmunku tik todėl, kad Kristianas mane laiko.

– Jis patyrė labai sunkių vidinių sužalojimų, – toliau kalba daktaras Krou, – ypač diafragmos srityje, tačiau mes sėkmingai operavome, be to, pavyko išsaugoti blužnį. Deja, per operaciją, netekus daug kraujo, jam sustojo širdis. Pasiekėme, kad ji vėl imtų plakti, bet širdies darbą vis dar reikia atidžiai sekti. O didžiausią susirūpinimą kelia tai, kad jam labai stipriai sumušta galva ir magnetinio rezonanso tyrimas rodo, jog smegenys patinusios. Priverstinai sukėlėme jam komą, kad nejudėtų ir nešnekėtų, kol stebėsime smegenų patinimą.

Jam pažeistos smegenys? Ne…

– Tokiais atvejais tai įprasta procedūra. Kol kas turime laukti ir stebėti.

– O kokios prognozės? – ramiai klausia Kristianas.

– Pone Grėjau, dabar labai sunku pasakyti. Gali būti, kad jis visiškai pasveiks, bet tai Dievo rankose.

– Ar ilgai laikysite jį komos būklės?

– Tai priklausys nuo to, kaip reaguos smegenys. Paprastai tai trunka tris keturias paras.

Ak, kaip ilgai!

– Ar galiu jį pamatyti? – pašnabždomis klausiu.

– Taip, galėsite jį pamatyti maždaug po pusvalandžio. Jis nuvežtas į intensyviosios terapijos skyrių šeštame aukšte.

– Ačiū, daktare.

Daktaras Krou linkteli, apsisuka ir išeina.

– Na, jis gyvas, – sušnabždu Kristianui.

O skruostais vėl ima ristis ašaros.

– Sėskis, – švelniai paragina mane Kristianas.

– Tėti, manau, mums jau metas eiti. Tau reikia pailsėti. Dabar gana ilgai nesulauksime jokių naujienų, – tyliai sako Chosė ponui Rodrigesui, kuris tuščiu žvilgsniu stebeilija į sūnų. – Galėtume grįžti čia vakare, kai pailsėsi. Juk galime ateiti dar kartą, ar ne, Ana? – maldaujamai klausia manęs Chosė.

– Žinoma.

– Lieki Portlande? – klausia Kristianas.

Chosė linkteli.

– Gal parvežti namo?

Chosė suraukia kaktą.

– Ketinau išsikviesti taksi.

– Lukas gali jus parvežti.

Sojeris atsistoja, o Chosė, rodos, pasidaro nejauku.

– Lukas Sojeris, – sumurmu, kad Chosė suprastų, apie ką kalbame.

– Ak… žinoma… Taip, būtume dėkingi. Ačiū, Kristianai.

Atsistojusi trumpai apkabinu poną Rodrigesą.

– Laikykis, Ana, – sukužda man į ausį Chosė. – Jis sveikas ir stiprus vyras. Visi koziriai jo rankose.

– To ir tikiuosi.

Stipriai apkabinu Chosė. Paskui atšlijusi nusiimu nuo pečių švarką ir grąžinu jam.

– Jei tau dar šalta, gali pasilikti.

– Ne, man jau geriau. Ačiū.

Nervingai žvilgtelėjusi į Kristianą pamatau, kad jis ramiai į mudu žiūri. Paskui Kristianas paima man už rankos.

– Jei bus kokių nors pokyčių, iš karto jums pranešiu, – sakau Chosė, stumiančiam vežimėlyje sėdintį tėvą prie durų, kurias atidaręs laiko Sojeris.

Ponas Rodrigesas kilsteli ranką ir vyrai tarpduryje stabteli.

– Melsiuosi už jį, Ana, – trūkčiojančiu balsu ištaria jis. – Kaip gera buvo po šitiek metų vėl susitikti su Rėjumi. Jis man tapo geru draugu.

– Žinau.

Jie išeina. Mudu su Kristianu liekame vieni. Jis paglosto man skruostą.

– Tu tokia išblyškusi. Eikš…

Klestelėjęs į krėslą, jis prisitraukia mane, pasisodina ant kelių, vėl apkabina, o aš mielai leidžiuosi. Glaudžiuosi prie Kristiano jausdamasi prislėgta dėl įtėvį ištikusios nelaimės, bet dėkinga, kad vyras atvyko manęs paguosti. Jis švelniai paglosto man plaukus ir paima už rankos.

– Kaip „Čarlis Tango“? – klausiu.

Kristianas plačiai nusišypso.

– Ak, jis veikia kaip pateptas, – neslėpdamas pasididžiavimo sako.

Pirmą kartą per kelias valandas nuoširdžiai nusišypsau ir suglumusi žvilgteliu į Kristianą.

– Kaip pateptas?

– Tai citata iš „Filadelfijos istorijos“. Mėgstamiausio Greisės filmo.

– Nemačiau jo.

– Rodos, namie turiu jį įrašytą į „Blue-Ray“ diską. Galėsime pažiūrėti ir pasiglamonėti, – jis pabučiuoja man į plaukus ir aš vėl nusišypsau. – Ar man pavyktų įkalbėti tave ko nors užkąsti? – klausia Kristianas.

Mano šypsena užgęsta.

– Ne dabar. Pirma noriu pamatyti Rėjų.

Kristiano pečiai nusvyra, bet nuo kelių jis manęs nenustumia.

– Kaip sekėsi derėtis su taivaniečiais?

– Pakenčiamai.

– Ką reiškia „pakenčiamai“?

– Savo laivų statyklą jie pardavė man pigiau, nei buvau nusiteikęs mokėti.

Jis nusipirko laivų statyklą?

– Tai gerai?

– Taip. Tai gerai.

– Bet… maniau, kad turi laivų statyklą čia.

– Turiu. Toje, kurią nusipirkau, įrenginėsime laivus. Ir gaminsime laivų korpusus Tolimuosiuose Rytuose. Savikaina bus mažesnė.

Ak…

– O kas laukia čia esančios statyklos darbuotojų?

– Perkelsime juos kitur. Turime pasirūpinti, kad būtų atleista kuo mažiau, – Kristianas pabučiuoja man į plaukus. – Gal jau eikime pas Rėjų? – švelniai paragina mane.

INTENSYVIOSIOS TERAPIJOS SKYRIAUS PALATA šeštame aukšte nejauki, steriliai švari ir praktiškai įrengta, joje girdėti prislopinti slaugių balsai ir medicinos aparatų pypčiojimas. Visi keturi pacientai įkurdinti atskirtose zonose su moderniausia įranga. Rėjus guli prie tolimosios sienos.

Tėti…

Didelėje lovoje, supamas visos tos modernios aparatūros, jis atrodo labai mažas. Apstulbstu. Tėtis niekada neatrodė toks bejėgis. Jam į burną įkištas vamzdelis, o iš kelių lašinių kapsi skystis ir per kateterius, įbestus į abiejų rankų venas, smelkiasi į kūną. Prie piršto prisegtas nedidelis gnybtas. Trumpai pasvarstau, kam jis reikalingas. Jo koja padėta ant antklodės, ant jos – melsvas gipso tvarstis. Ekrane matyti kreivės, rodančios širdies darbą: pypt, pypt, pypt. Širdis plaka stipriai ir ritmingai. Tai aš žinau. Palengva prie jo prieinu. Krūtinę dengia platus, baltutėlis tvarstis, kurio apatinis kraštas slepiasi po plona audeklo skiaute, dengiančia tarpkojį.

Man dingteli, kad vamzdelis dešiniame lūpų kamputyje prijungtas prie plaučių ventiliatoriaus. Jo ūžesys pinasi su širdies darbą rodančio monitoriaus pypčiojimu ir kuria savotišką ritmingą muziką. Įsiurbia – išstumia, įsiurbia – išstumia, įsiurbia – išstumia pypčiojimų ritmu. Širdies darbą fiksuojančiame monitoriuje matyti keturios kreivės, ir visos jos tolygiai sklinda per ekraną aiškiai rodydamos, kad Rėjus vis dar gyvas ir yra su mumis.

Ak, tėti…

Nors Rėjaus lūpos perkreiptos plaučių ventiliacijos vamzdelio, jis, rodos, guli lovoje ramus ir kietai miega.

Iš vienos lovos pusės stovi jauna smulkutė slaugė ir tikrina aparatų rodmenis.

– Ar galiu jį paliesti? – klausiu jos nedrąsiai imdama Rėjaus ranką.

– Žinoma, – maloniai nusišypso ji.

Slaugei prie atlapo prisegtoje kortelėje parašyta: „RMS23 Keli“, ji greičiausiai pradėjusi trečią dešimtį. Jos plaukai šviesūs, o akys labai tamsios.

Kristianas stovi lovos kojūgalyje ir atidžiai žiūri į mane, laikančią Rėjaus ranką. Ji stebėtinai šilta ir tai mane labai sujaudina. Klesteliu ant kėdės šalia lovos, atsargiai priglaudžiu galvą prie Rėjaus rankos ir pravirkstu.

– Ak, tėti… Prašau, pasveik, – šnabždu. – Prašau…

Kristianas uždeda ranką man ant peties ir drąsinamai spusteli.

– Visų pono Stilo gyvybinių funkcijų rodikliai geri, – tyliai sako slaugė Keli.

– Ačiū, – sumurma Kristianas.

Laiku pakeliu akis ir pamatau ją stebeilijančią. Pagaliau ji atidžiai įsižiūrėjo į mano vyrą. Bet man tai nerūpi. Tegul spokso į Kristianą, kiek patinka, kad tik rūpintųsi mano tėvu ir padėtų jam sveikti.

– Ar jis mane girdi? – pasiteirauju.

– Jis giliai miega. Bet… ką gali žinoti.

– Ar galiu čia truputį pasėdėti?

– Žinoma.

Slaugė Keli išdavikiškai nuraudusiais skruostais man nusišypso. Nei iš šio, nei iš to man dingteli, kad jos plaukai iš prigimties nėra šviesūs.

Nekreipdamas dėmesio į slaugę, Kristianas nenuleidžia nuo manęs akių.

– Turiu paskambinti, – sako. – Būsiu prie palatos. Trumpai paliksiu tave su tėčiu vieną.

Linkteliu. Pabučiavęs man į plaukus, jis išeina. Laikydama Rėjaus ranką galvoju: „Argi ne keista, kad tik dabar, kai jis guli be sąmonės ir manęs negirdi, iš visos širdies trokštu pasakyti, kaip jį myliu. Šis žmogus visuomet buvo man atrama. Uola. Tik iki šiol niekada apie tai nesusimąsčiau. Nesu jo kūnas ir kraujas, bet Rėjus – mano tėtis, ir aš jį labai myliu.“ Ašaros ritasi man skruostais. Prašau, prašau, pasveik…

Labai tyliai, kad niekam netrukdyčiau, papasakoju jam apie mūsų kelionę į Aspeną ir apie praėjusį savaitgalį, praleistą sklandant ir plaukiojant burlaiviu „Greisė“. Pasakoju jam apie naująjį mūsų namą, apie mūsų planus ir kad tikimės jį padaryti ekologišką. Pažadu nusivežti jį į mūsų namus Aspene, kad galėtų pažvejoti su Kristianu, ir patikinu, kad ponas Rodrigesas ir Chosė ten taip pat laukiami. Prašau, nepalik mūsų ir kada nors ten nuvažiuok, tėti. Prašau.

Rėjus nejuda, tik ventiliatorius įsiurbia ir išstumia orą, vienintelis atsakymas – monotoniškas širdies darbą registruojančio monitoriaus pypsėjimas.

Pakėlusi akis išvystu gale lovos tyliai sėdintį Kristianą. Nenutuokiu, ar seniai jis čia.

– Sveika, – sako jis, o jo žvilgsnis kupinas užuojautos ir rūpesčio.

– Sveikas.

– Vadinasi, žvejosiu su tavo tėčiu, ponu Rodrigesu ir Chosė? – klausia Kristianas.

Linkteliu.

– Gerai. O dabar eime valgyti. Tegul jis miega.

Suraukiu kaktą. Nenoriu palikti Rėjaus vieno.

– Ana, jam koma. Daviau slaugėms mūsų mobiliųjų numerius. Jei bus kokių pokyčių, jos paskambins. Pavalgysime, užsiregistruosime viešbutyje, pailsėsime, o vakare grįšime čia.

APARTAMENTAI „HEATHMAN“ VIEŠBUTYJE tokie patys, kokius prisimenu. Kaip dažnai galvodavau apie pirmąją naktį ir rytą su Kristianu Grėjumi! Sustoju tarpduryje tarsi paralyžiuota. Viešpatie, juk čia viskas ir prasidėjo…

– Namai, nors… ir toli nuo namų, – tyliai sako Kristianas, dėdamas mano portfelį prie minkštos sofos. – Gal nori po dušu? O gal išsimaudyti vonioje? Kuo galėčiau tau padėti, Ana?

Kristianas žiūri į mane nenuleisdamas akių ir aš suprantu, kad nesijaučia viskam vadovaujantis – mano sutrikęs berniukas susidūrė su įvykiais, kurių negeba kontroliuoti. Visą popietę Kristianas buvo užsisklendęs ir susimąstęs. Šios situacijos jis negalėjo nei valdyti, nei nuspėti. Tai tikro gyvenimo proza, o Kristianas jos taip ilgai vengė, kad dabar atrodo bejėgis ir pažeidžiamas. Mano mielas, ilgai slapstęsis Penkiasdešimt Atspalvių…

– Išsimaudyti? Taip, norėčiau išsimaudyti vonioje, – sumurmu sumetusi, kad jei nuolat parūpinsiu Kristianui veiklos, jis geriau jausis ir bus naudingas.

Ak, Kristianai, aš sustingusi, sušalusi, išsigandusi, bet laiminga, kad esi čia, su manimi.

– Vonia. Taip… Gerai…

Jis nueina į miegamąjį ir dingsta man iš akių didžiuliame prabangiame vonios kambaryje. Po kelių akimirkų iš ten atsklinda į vonią leidžiamo vandens šniokštimas.

Pagaliau išsijudinu ir prisiverčiu nueiti paskui jį į miegamąjį. Nustembu ant lovos išvydusi kelis „Nordstrom“ drabužių parduotuvės pirkinių maišelius. Kristianas grįžta paraitotomis rankovėmis, nusivilkęs švarką ir nusirišęs kaklaraištį.

– Pasiunčiau Teilorą nupirkti drabužių. Naktinių. Na, žinai… – nenuleisdamas nuo manęs akių sako jis.

Žinoma, Kristianas tuo pasirūpino. Pritariamai linkteliu, kad jis pasijustų geriau. Kur Teiloras?

– Ak, Ana… – sumurma Kristianas. – Tokios tavęs dar nesu matęs. Paprastai tu būni narsi ir stipri.

Nežinau, ką pasakyti. Todėl išplėtusi akis tiesiog stebeiliju į jį. Šią akimirką nieko negaliu Kristianui duoti. Manau, esu stipriai sukrėsta. Rankomis apsiglėbiu šonus mėgindama neleisti šalčiui smelktis į kūną, nors suprantu, kad ši užduotis neįgyvendinama, nes šaltis sklinda iš vidaus. Kristianas suspaudžia mane glėbyje.

– Mažyte, jis gyvas. Jo gyvybiškai svarbių organizmo funkcijų rodikliai geri. Mums tik reikia kantrybės, – murma jis. – Eikš.

Paėmęs už rankos, jis vedasi mane į vonią. Atsargiai nuvelka švarkelį ir padeda ant kėdės, paskui atsisukęs atsagsto palaidinukę.

VANDUO MALONIAI ŠILTAS IR KVAPNUS, tvankiame vonios kambario ore tvyro stiprus lotosų žiedų kvapas. Guliu Kristianui tarp kojų, nugara remdamasi jam į pilvą ir krūtinę, kojas užkėlusi ant jo kojų. Abu sėdime tylūs, susimąstę, be to, pagaliau jaučiuosi sušilusi. Kartais Kristianas pabučiuoja man į plaukus, o aš išsiblaškiusi sprogdinu vonios putų burbulus vandens paviršiuje. Jis sėdi viena ranka apglėbęs man pečius.

– Su Leila juk nebuvai įlipęs į vonią, tiesa? Tada, kai ją maudei? – klausiu.

Jis įsitempia, prunkšteli ir ranka stipriau apglėbia man pečius.

– Hm… ne, – sako neabejotinai apstulbintas.

– Taip ir maniau. Gerai.

Kristianas atsargiai trūkteli man už plaukų, paskubomis susuktų į paprastą kuodą, ir atlošia galvą, kad matytų mano veidą.

– Kodėl klausi?

Gūžteliu.

– Liguistas smalsumas… Nežinau… Kai šią savaitę ją pamačiau…

Kristiano veidas sugriežtėja.

– Suprantu, ką turi omenyje. Bet nebūk tokia liguistai smalsi, – priekaištingai sako.

– Ar ilgai dar ketini ją išlaikyti?

– Kol atsistos ant kojų. Nežinau, ar ilgai, – pečiais patraukia jis. – Kodėl tau tai svarbu?

– Ar turi ir kitų?

– Kitų?

– Kitų išlaikytinių, buvusių nuolankiųjų?

– Taip, dar vieną turėjau. Bet dabar jau nebeturiu.

– Šit kaip?

– Ji studijavo mediciną. Bet gavo gydytojos licenciją ir turi kitą partnerį.

– Kitą dominantą?

– Taip.

– Leila sako, kad turi du jos paveikslus, – sušnabždu.

– Turėjau. Bet, tiesą sakant, man jie visai nerūpėjo. Jie nutapyti profesionaliai, bet pagal mano skonį per daug spalvingi. Rodos, dabar tie paveikslai pas Eliotą. Kaip visi žinome, jis neturi skonio.

Nusijuokiu ir Kristianas sujudindamas vandenį ir ištėkšdamas jo per vonios kraštą apglėbia mane kita ranka.

– Taip bus geriau, – sukužda jis ir pabučiuoja man į smilkinį.

– Jis ketina vesti mano geriausią draugę.

– Tai geriau prikąsiu liežuvį, – sako jis.

IŠSIMAUDŽIUSI VONIOJE APRIMSTU. Susisupusi į minkštą „Heathman“ viešbučio chalatą, įbedu žvilgsnį į kelis ant lovos padėtus maišelius. Viešpatie, juose tikrai turėtų būti daugiau drabužių, ne vien naktiniai. Į vieną nedrąsiai žvilgteliu. Džinsai ir šviesiai mėlynas medvilninis sportinis nertinis su gobtuvu – kaip tik mano dydžio. Po perkūnais… Teiloras pripirko drabužių visam savaitgaliui, ir jis žino, kas man patinka. Šypteliu prisiminusi, kad tai ne pirmas kartas, kai man apsistojus „Heathman“ viešbutyje jis parūpina drabužių.

– Ar, neskaitant to karto, kai priekabiavai prie manęs Kleitono ūkinių prekių parduotuvėje, esi bent kartą ėjęs į parduotuvę tiesiog ko nors nusipirkti?

– Aš priekabiavau?

– Taip. Būtent priekabiavai.

– Jei gerai pamenu, nervinaisi. O tas jaunuolis akių nuo tavęs nenuleido. Kuo jis vardu?

– Polas.

– Vienas iš daugybės tavo gerbėjų.

Užverčiu akis į lubas, o Kristianas su palengvėjimu, nuoširdžiai nusišypso ir mane pabučiuoja.

– Gera mano mergaitė, – sušnabžda. – Apsirenk. Nenoriu, kad vėl sušaltum.

– AŠ PASIRUOŠUSI, – sumurmu.

Kristianas įsitaisęs apartamentų darbo zonoje prie „Mac“ kompiuterio. Jis mūvi juodus džinsus ir pilką pynių raštu megztą megztinį, o aš vilkiu džinsais, nertiniu su gobtuvu ir baltais sportiniais marškinėliais.

– Atrodai tokia jauna, – pakėlęs spindinčias akis tyliai sako Kristianas. – Ir kai pagalvoju, kad rytoj būsi visais metais vyresnė… – mąsliai priduria.

Liūdnai šypteliu.

– Švęsti aš nenusiteikusi. Ar jau galėtume važiuoti pas Rėjų?

– Žinoma. Tik gaila, kad nieko nevalgei. Vos paknaibei maisto.

– Kristianai, maldauju… Aš nealkana. Gal pavalgysiu, kai pamatysiu Rėjų. Noriu palinkėti jam labos nakties.

PRIE INTENSYVIOSIOS TERAPIJOS SKYRIAUS sutinkame išeinantį Chosė. Jis vienas.

– Ana, Kristianai, sveiki.

– Kur tavo tėtis?

– Jis toks nuvargęs, kad negali čia grįžti. Juk šiandien ryte pateko į avariją, – liūdnai šypteli Chosė. – Be to, pradėjo veikti skausmą malšinantys vaistai. Jis kietai miega. Man teko pakovoti, kad slaugės leistų pamatyti Rėjų, mat nesu jo giminaitis.

– Kaip jis? – nerimaudama klausiu.

– Gerai, Ana. Vis taip pat, bet… viskas gerai.

Man gyslomis plūsteli palengvėjimas. Šį kartą tai, kad nėra naujienų, jau yra gera naujiena.

– Rytoj pasimatysime, sukaktuvininke?

– Žinoma. Būsime čia.

Chosė dirsteli į Kristianą, o tada trumpai suspaudžia mane glėbyje.

– Mañana.

– Labanakt, Chosė.

– Sudie, Chosė, – atsisveikina ir Kristianas.

Chosė linkteli ir nueina koridoriumi.

– Jis vis dar iki ausų tave įsimylėjęs, – tyliai sako Kristianas.

– Nieko panašaus. O jei ir būtų…

Patraukiu pečiais, nes dabar man tai tikrai visiškai nerūpi. Kristianas kreivai šypteli ir aš atlyžtu.

– Puikiai laikeisi, – burbteliu.

Jis suraukia kaktą.

– Kad neišmalei jam dantų.

Kristianas įsistebeilija į mane – ir įsižeidęs, ir pralinksmėjęs.

– Niekada niekam nemalu dantų. Geriau eime pas tavo tėtį. Be to, turiu tau staigmeną.

– Staigmeną? – sunerimusi išplečiu akis.

– Eikš.

Kristianas paima mane už rankos ir mudu stumtelime dvivėres Intensyviosios terapijos skyriaus duris.

Rėjaus lovos kojūgalyje stovi Greisė, įsitraukusi į rimtą pokalbį su daktaru Krou ir dar viena gydytoja, kurios dar nesu čia mačiusi. Išvydusi mudu, Greisė nusišypso.

Ak, ačiū Dievui.

– Labas, Kristianai.

Ji pabučiuoja sūnui į skruostą, o tada atsisuka į mane ir jausmingai apkabina.

– Ana, kaip laikaisi?

– Gerai. Man neramu dėl tėvo.

– Jis gerose rankose. Daktarė Sluder – puiki savo srities specialistė. Mudvi kartu studijavome Jeilyje.

Ak…

– Laba diena, ponia Grėj, – labai oficialiai su manimi pasisveikina daktarė Sluder. Ji smulkaus sudėjimo, trumpais plaukais, be to, droviai šypsosi, o kai kalba, girdėti akcentas, įprastas pietinėse valstijose. – Kaip pagrindinė jūsų tėvą gydanti gydytoja, su malonumu galiu patikinti, kad ligos eiga visiškai įprasta. Jo gyvybinių funkcijų rodikliai stabilūs ir geri. Turime pagrindo tikėtis, kad jūsų tėvas visiškai pasveiks. Smegenų tinimas liovėsi ir net ėmė mažėti. Tokia didelė pažanga per trumpą laiką teikia daug vilčių.

– Tai geros naujienos, – sumurmu.

Ji man maloniai nusišypso.

– Išties geros, ponia Grėj. Mes juo tikrai gerai rūpinamės.

– Džiaugiuosi vėl tave sutikusi, Greise, – kreipiasi ji į Greisę.

Greisė šypteli.

– Ir aš džiaugiuosi, Lorena.

– Daktare Krou, palikime šiuos gerus žmones vienus pabūti su ponu Stilu.

Ir daktaras Krou paskui daktarę Sluder patraukia prie durų.

Pažvelgiu į Rėjų ir pirmą kartą po avarijos pagalvoju, kad viskas bus gerai. Mieli daktarės Sluder ir Greisės žodžiai grąžino man viltį.

Greisė suima mano ranką ir spusteli.

– Ana, mieloji. Pasėdėk prie jo. Pasikalbėk. Viskas bus gerai. Mudu su Kristianu būsime laukiamajame.

Linkteliu. Kristianas drąsinamai man nusišypso ir juodu su Greise palieka mane akis į akį su mylimu tėvu, kuris ramiai miega liūliuojamas švelnios ventiliatoriaus ir širdies darbą rodančio prietaiso lopšinės.

APSIVILKUSI BALTUS KRISTIANO MARŠKINĖLIUS, įlipu į lovą.

– Atrodai linksmesnė, – vilkdamasis pižamą nedrąsiai sako Kristianas.

– Taip. Manau, pokalbis su daktare Sluder ir tavo mama man labai padėjo. Ar prašei Greisės atvažiuoti?

Kristianas įsirango po antklode, apkabina mane ir apsuka taip, kad gulėčiau nugara į jį.

– Ne. Ji pati norėjo atvykti ir pasidomėti, kokia tavo tėvo būklė.

– Iš kur ji sužinojo apie nelaimę?

– Šiandien rytą aš jai skambinau.

Ak…

– Mažyte, tu mirtinai nuvargusi. Turėtum pamiegoti.

– Hm… – pritardama murmteliu.

Jis teisus. Aš išsekusi. Diena psichologiškai buvo labai sunki. Atsisuku ir žvilgteliu į Kristianą. Nesimylėsime? Supratus, kad ne, palengvėja. Tiesą sakant, jis visą dieną nė nemėgino manęs vilioti. Klausiu savęs, ar turėčiau dėl to nerimauti, bet kadangi mano vidinė dievaitė paspruko iš viešbučio išsinešdama ir lytinį potraukį, manau, bus geriausia pamąstyti apie tai rytoj ryte. Apsivertusi prisiglaudžiu prie Kristiano ir koja apsiveju jo koją.

– Pažadėk man vieną dalyką, – švelniai prašo jis.

– Hm? – tai klausimas, tik aš per daug pavargusi jį ištarti.

– Pažadėk, kad rytoj ką nors suvalgysi. Šiaip taip galiu pakęsti, kad nešioji kito vyro švarką, ir neišmalti jam dantų, bet, Ana… turi valgyti. Prašau.

– Hm, – nuolankiai suniurnu. Jis pabučiuoja man į plaukus. – Ačiū, kad čia esi, – sumurmu ir mieguista pabučiuoju jam į skruostą.

– O kur dar man būti? Noriu būti ten, kur tu, Ana. Būdamas čia galvoju apie tai, kaip toli mudu nuėjome. Ir apie pirmą naktį, kai su tavimi miegojau. Kokia buvo naktis!.. Kelias valandas į tave žiūrėjau. Atrodei tokia… nuostabi, – sukužda jis.

Įsikniaubusi Kristianui į krūtinę, nusišypsau.

– Miegok, – sumurma jis, ir tai – įsakymas.

Užsimerkiu ir imu snūduriuoti.

21 Oregono sveikatos mokslų universiteto ligoninė.

22 Nusiramink, tėti (isp.).

23 Registruota medicinos sesuo.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Krusteliu ir atmerkusi akis pasitinku giedrą rugsėjo rytą. Įšilusi, jaukiai įsitaisiusi švariuose, šiugždančiuose pataluose, per kelias akimirkas susivokiu kur esanti, ir mane apima jausmas, kad visa tai jau kažkur matyta. Na, žinoma, juk esu „Heathman“ viešbutyje!

– Po galais! Tėtis! – garsiai aikteliu nutvilkyta skausmingo, širdį gniaužiančio ir daužytis verčiančio prisiminimo, kodėl esu čia, Portlande.

– Sveika.

Kristianas sėdi ant lovos krašto. Jis krumpliais paglosto man skruostą ir akimirksniu nuramina.

– Šįryt jau skambinau į Intensyviosios terapijos skyrių. Rėjus naktį praleido be komplikacijų. Viskas gerai, – drąsinamai sako jis.

– Gerai. Ačiū, – sėsdamasi sumurmu.

Pasilenkęs Kristianas priglaudžia lūpas man prie kaktos.

– Labas rytas, Ana, – sušnabžda ir pabučiuoja man į smilkinį.

– Labas, – sumurmu.

Jis jau atsikėlęs ir apsirengęs juodais marškinėliais ir mėlynais džinsais.

– Labas, – atsako jis, o jo žvilgsnis meilus ir geraširdiškas. – Noriu pasveikinti tave gimtadienio proga. Ar gerai?

Nedrąsiai jam šypteliu, paglostau skruostą.

– Taip, žinoma. Ačiū. Už viską.

Jis suraukia kaktą.

– Už viską?

Kristianas kelias akimirkas atrodo sutrikęs, bet netrukus atitoksta ir plačiai atmerktos jo akys suspindi nekantriu laukimu.

– Štai.

Jis paduoda man gražiai supakuotą dėžutę su mažyčiu gimtadienio atviruku.

Nors ir būgštauju dėl tėvo, persiimu Kristiano nekantrumu ir jauduliu. Perskaitau įrašą atviruke.

Už visus mūsų pirmus kartus pirmojo tavo,

kaip mano mylimos žmonos, gimtadienio proga.

Myliu tave

K x

Dieve, kaip miela…

– Ir aš tave myliu, – šypsodamasi sumurmu.

Kristianas plačiai nusišypso.

– Atidaryk.

Atsargiai nuvyniojusi popierių, kad nesuplyštų, randu nuostabią raudona oda aptrauktą dėžutę. „Cartier“. Šis vardas man pažįstamas: jau turiu mūsų susitaikymo proga gautus auskarus ir rankinį laikrodį. Nedrąsiai atidarau dėžutę, o joje – graži, plona, sidabrinė, platininė arba baltojo aukso apyrankė, – nežinau, iš ko ji pagaminta, bet atrodo tiesiog nuostabi. Ant jos prikabinti keli karuliai: Eifelio bokštas, juodas Londono taksi, sraigtasparnis – „Čarlis Tango“, sklandytuvas, simbolizuojantis sklandymą, katamaranas – burinė jachta „Greisė“, lova ir… ledai vafliniame indelyje? Suglumusi pakeliu akis į Kristianą.

– Vaniliniai… – lyg atsiprašydamas sako jis ir gūžteli, o aš nesusilaikau ir imu juoktis.

Žinoma, o kaipgi…

– Kristianai, ji graži. Ačiū. Nuostabi dovana.

Jis plačiai nusišypso.

Bet labiausiai man patinka širdelės formos medalionas.

– Gali įsidėti į jį nuotrauką ar šiaip ką nors.

– Tavo portretą, – sutrikusi žvilgteliu į jį. – Visada esi mano širdyje.

Kristianas nusišypso taip meiliai ir droviai, kad man net kvapą užgniaužia.

Pirštais perbraukiu per paskutinius du karulius. Raidė K – taip, buvau pirma jo mergina, vadinusi jį vardu. Pagalvojusi apie tai, šypteliu. Ir pagaliau paimu raktelį.

– Nuo mano širdies ir sielos, – sušnabžda Kristianas.

Man akyse susitvenkia ašaros. Puolu jam ant kaklo, apkabinu ir atsisėdu ant kelių.

– Kaip dėmesingai išrinkta dovana. Ji man labai patinka. Ačiū, – murmu, prikišusi lūpas Kristianui prie ausies.

Ak, jis taip maloniai kvepia – švara, naujais apatiniais, kūno prausikliu ir… Kristianu. Kaip namuose, mano namuose. Skruostais ima ristis susitvenkusios ašaros.

Kristianas kažką tyliai suniurna ir suspaudžia mane glėbyje.

– Nežinau, ką be tavęs daryčiau… – pratariu ir užsikertu mėgindama suvaldyti gresiantį jausmų antplūdį.

Kristianas tylėdamas apkabina mane stipriau.

– Prašau, neverk, – sako.

Garsiai šniurkšteliu, nors tikrai damai taip elgtis nederėtų.

– Atleisk. Aš tiesiog ir laiminga, ir liūdna, ir nerami. Man tarsi… maloniai graudu.

– Taip, – kuo švelniausiai sukužda Kristianas. Tada atlošia man galvą ir pabučiuoja į lūpas. – Suprantu.

– Žinau, kad supranti, – sušnabždu ir jis mane vėl pamalonina drovia šypsena.

– Norėčiau, kad aplinkybės būtų visiškai kitokios ir kad būtume namie. Bet esame čia, – jis vėl beviltiškai gūžteli. – Nagi, stokis. Po pusryčių aplankysime Rėjų.

KAI APSIMAUNU NAUJUS DŽINSUS, apsivelku sportinius marškinėlius ir apartamentuose susėdame pusryčiauti, apetitas nors ir trumpai, bet grįžta. Žinau, kad Kristianui patinka žiūrėti į mane, valgančią javainius su graikišku jogurtu.

– Ačiū, kad užsakei man mėgstamiausius pusryčius.

– Juk tavo gimtadienis, – švelniai sako Kristianas. – Ir galėtum liautis nuolat man dėkoti.

Irztelėjęs, bet, rodos, nesupykęs jis užverčia akis į lubas.

– Aš tik noriu, kad žinotum, kaip visa tai vertinu.

– Anastazija, darau tai, ką reikia daryti.

Kristiano veidas rimtas – na, žinoma, jis vėl vadovauja ir viską kontroliuoja. Kaip galėjau pamiršti… Bet ar norėčiau, kad jis elgtųsi kitaip?

Šypteliu.

– Taip, iš tiesų.

Jis suglumęs pažvelgia į mane ir papurto galvą.

– Gal jau važiuokime?

– Tik išsivalysiu dantis.

Jis vypteli.

– Gerai.

Ko jis vaiposi? Einant į vonios kambarį ši mintis neduoda man ramybės. Ir staiga prisimenu… Praleidusi su Kristianu pirmą naktį pasinaudojau jo dantų šepetėliu. Paikai šyptelėjusi ir užsigeidusi savotiškai paminėti tą „pirmą kartą“, čiumpu jo dantų šepetėlį. Valydamasi dantis spoksau į save veidrodyje – išbalusi, pernelyg išbalusi. Kita vertus, aš visada išblyškusi. Kai praeitą kartą čia lankiausi, dar buvau laisva, o dabar – jau ištekėjusi ir sulaukusi dvidešimt dvejų! Ką gi, senstu. Išsiskalauju burną.

Pakėlusi ranką papurtau riešą ir apyrankės karuliai maloniai sudzingsi. Iš kurgi mano mielasis Penkiasdešimt visada žino, ką geriausia man dovanoti? Giliai įkvepiu slopindama kūno gelmėse tebeglūdintį ir besiveržiantį jaudulį, ir dar kartą pažvelgiu į apyrankę. Galiu lažintis, kad ji kainuoja krūvą pinigų… Ak… nesvarbu. Tiek Kristianas gali sau leisti.

Traukiant prie liftų Kristianas paima mane už rankos ir pabučiuoja krumplius, jo nykštys brūkšteli per „Čarlį Tango“, prikabintą prie apyrankės.

– Patinka apyrankė?

– Dar ir kaip. Dievinu ją. Neapsakomai. Kaip ir tave.

Jis nusišypso ir vėl pabučiuoja man krumplius. Aš linksmesnė nei vakar. Gal todėl, kad dabar rytas, o rytą pasaulyje, rodos, visuomet daugiau vilties nei naktį. Gal todėl, kad vyras mane taip meiliai pažadino. O gal todėl, kad žinau, jog Rėjaus būklė nepablogėjo.

Kai įžengiame į tuščią liftą, pakeliu akis į Kristianą. Jo žvilgsnis tuoj pat nukrypsta į mane ir jis vėl paikai šypteli.

– Nereikia… – durims užsidarius šnipšteli.

– Ko nereikia?

– Nereikia į mane taip žiūrėti.

– Velniop tą nuobodžią kasdienybę, – šypsodamasi sakau.

Jis nusijuokia – berniokiškai ir nerūpestingai. Tada prisitraukia mane, suspaudžia glėbyje ir atlošia man galvą.

– Vieną gražią dieną išsinuomosiu šį liftą visai popietei.

– Tik popietei? – nustebusi kilsteliu antakį.

– Ponia Grėj, jūs nepasotinama.

– Taip, jei kalbame apie jus.

– Labai malonu girdėti.

Jis švelniai mane pabučiuoja. Nežinau, gal todėl, kad esame šitame lifte, gal todėl, kad Kristianas jau daugiau nei para manęs nepalietė, o gal todėl, kad jis mano vyras ir vien jo artumas svaigina, bet man pabunda geismas ir palengva išplinta po visą papilvę. Panardinu pirštus jam į plaukus, įleidžiu į burną liežuvį, priremiu prie sienos ir visu kūnu prisispaudžiu.

Jis neatitraukdamas lūpų dusliai sudejuoja, atsargiai suima man galvą ir laiko ją besibučiuojant: tai tikras bučinys, mūsų liežuviai tiria puikiai pažįstamą, bet vis tiek dar naują ir jaudulį keliančią teritoriją – vienas kito burną. Mano vidinė dievaitė ištraukia mano lytinį potraukį, slėptą po skraiste, ir ima alpėti. Glamonėju neapsakomai mielą Kristiano veidą.

– Ana… – vos atgaudamas kvapą tyliai prataria jis.

– Myliu tave, Kristianai Grėjau. Nepamiršk to, – sušnabždu stebeilydama į pilkas, tamsėjančias jo akis.

Liftas palengva sustoja ir durys atsidaro.

– Geriau eime aplankyti tavo tėvo, kol dar nenusprendžiau šiandien išsinuomoti lifto.

Kristianas mane pabučiuoja, paima už rankos ir vedasi į vestibiulį. Einant pro durininką, jis duoda vos pastebimą ženklą maloniam pagyvenusiam prie registracijos stalo dirbančiam vyrui. Šis linkteli ir paima mobilųjį. Klausiamai pažvelgiu į Kristianą, o jis paslaptingai man nusišypso. Susiraukiu ir jis, rodos, kiek sunerimsta.

– Kur Teiloras? – klausiu.

– Netrukus jį pamatysime.

Na, taip, jis tikriausiai nuėjo atvaryti mašinos.

– O Sojeris?

– Tvarko reikalus.

Kokius reikalus?

Pro sukamąsias duris Kristianas neina, ir man aišku kodėl – kad nereikėtų paleisti mano rankos. Pagalvojus apie tai, krūtinėje išplinta šiluma. Lauke gražus besibaigiančios vasaros rytas, bet vėjelis jau plukdo artėjančio rudens kvapą. Apsižvalgau tikėdamasi pamatyti „Audi“ visureigį ir Teilorą. Bet jų – nė ženklo. Kristianas stipriau suspaudžia man ranką ir aš pakeliu į jį akis. Rodos, jis nerimauja.

– Kas yra?

Jis gūžteli. Mano dėmesį patraukia automobilio variklio ūžesys. Duslus… pažįstamas. Atsisuku tikėdamasi išvysti mašiną, bet ūžesys staiga liaujasi. Iš sustojusio tviskančio balto sportinio automobilio išlipa Teiloras.

Po perkūnais! Juk čia „Audi R8“. Staiga atsisuku į Kristianą, kuris įdėmiai žvelgia į mane. „Galėtum nupirkti man tokį gimtadienio proga… Man patiktų baltas.“

– Sveikinu gimtadienio proga, – sako Kristianas atidžiai stebėdamas, kaip reaguosiu.

Nesumodama, ką daugiau daryti, įsistebeiliju į jį. Jis paduoda raktelį.

– Visai išprotėjai, – sušnabždu.

Jis man nupirko prakeiktą „Audi R8“! Po perkūnais. Kaip ir prašiau! Išsišiepiu iki ausų ir, apimta netikėto ir nevaržomo jaudulio, kelis kartus pašoku. Kristianas taip pat plačiai šypsosi ir aš puolu jam ant kaklo. Suspaudęs glėbyje, jis mane apsuka aplink.

– Pinigų tu turi daugiau nei proto! – šūkteliu. – Ak, kaip jis man patinka! Ačiū.

Kristianas sustingsta, tada visiškai netikėtai palenkia mane ir aš, kad neparvirsčiau, įsitveriu jo žastų.

– Jums, ponia Grėj, nieko nepagailėsiu, – sako jis ir žiūrėdamas man į akis nusišypso. Dieve… Koks viešas jausmų demonstravimas. Kristianas pasilenkia ir mane pabučiuoja. – Eikš. Metas aplankyti tavo tėvą.

– Taip. Ar leisi man vairuoti?

Kristianas vėl šypteli.

– Žinoma. Automobilis tavo.

Jis pastato mane ant kojų ir paleidžia, o aš nuskubu prie vairuotojo durelių. Teiloras plačiai šypsodamasis man jas atidaro.

– Su gimtadieniu, ponia Grėj.

– Ačiū, Teilorai.

Išmušu Teilorą iš vėžių skubriu apkabinimu, bet, nors ir nerangiai, jis taip pat mane apkabina. Kai lipu į mašiną, Teiloras stovi išraudęs ir, vos tik įsitaisau vairuotojo sėdynėje, mitriai užtrenkia dureles.

– Vairuokite atsargiai, ponia Grėj, – sako kimiu balsu.

Sunkiai tramdydama jaudulį maloniai jam nusišypsau.

– Stengsiuosi, – pažadu kišdama raktelį į spynelę, o Kristianas tuo metu įlipa ir patogiai įsitaiso šalia.

– Tik ramiai. Dabar mūsų niekas nesiveja, – įspėja mane Kristianas.

Pasuku raktelį ir variklis suūžia. Žvilgtelėjusi į užpakalinio vaizdo ir šoninius veidrodėlius ir pamačiusi, kad gatve niekas nevažiuoja, ant asfalto nubrėžiu milžinišką tobulą U raidę ir šaunu OSMU ligoninės link.

– Pala! – sunerimęs šūkteli Kristianas.

– Kas yra?

– Nenoriu, kad atgultum į ligoninę šalia tėvo. Sumažink greitį, – piktai suniurna Kristianas ir aš tuoj suprantu, kad su juo geriau nesiginčyti.

Atleidžiu greičio pedalą ir nusišypsau.

– Geriau?

– Daug geriau, – sumurma Kristianas iš paskutiniųjų stengdamasis atrodyti rūstus, bet jam nepavyksta.

Rėjaus būklė nepasikeitė. Pamačiusi jį po svaiginančios kelionės į ligoninę vėl nusileidžiu ant žemės. Išties turėčiau vairuoti atsargiau. Visų girtų pasaulio vairuotojų nenubausi. Reikės paklausti Kristiano, kokios bausmės sulaukė į Rėjų rėžęsis šunsnukis, – neabejoju, kad jis žino. Nors ir apkarstytas vamzdeliais, mano tėvas, rodos, guli patogiai įsitaisęs, be to, jo skruostai jau ne tokie išbalę. Kol pasakoju jam, kaip praleidau rytą, Kristianas išeina į laukiamąjį paskambinti keliems žmonėms.

Slaugė Keli stoviniuoja prie lovos tikrindama Rėjaus gyvybines funkcijas fiksuojančių aparatų rodomas vertes ir kažką rašydama jo lentelėje.

– Visi jo organai funkcionuoja gerai, ponia Grėj, – padrąsina ji mane.

– Tai labai gera žinia.

Netrukus lydimas dviejų slaugių į palatą įžengia daktaras Krou ir draugiškai kreipiasi į mane:

– Ponia Grėj, laikas vežti jūsų tėvą atlikti radiologinių tyrimų. Darysime kompiuterinę tomografiją. Patikrinsime smegenų būklę.

– Ar ilgai užtruksite?

– Maždaug valandą.

– Palauksiu. Norėčiau sužinoti rezultatus.

– Suprantama, ponia Grėj.

Nueinu į, laimė, tuščią laukiamąjį, po kurį žingsniuodamas Kristianas šneka telefonu. Kalbėdamas jis žiūri pro langą į Portlando panoramą. Kai uždarau duris, jis atsisuka į mane, iš pažiūros piktas.

– Kaip gerokai viršijo?.. A… Visi kaltinimai, viskas… Anos tėvas ligoninėje, Intensyviosios terapijos skyriuje. Sviesk jam į veidą tą prakeiktą kodeksą, tėti… Gerai. Pranešk man, – sako jis ir baigia pokalbį.

– Kalbėjai apie avariją sukėlusį vairuotoją?

Kristianas linkteli.

– Kažkoks prakeiktas girtuoklis vilkiko vairuotojas, pašlemėkas iš pietinio Portlando, – piktai išrėžia jis. Mane pribloškia jo vartojami žodžiai ir neslepiama pašaipa. Paskui jis prie manęs prieina ir prabyla švelniau: – Pabuvai pas Rėjų? Jau nori važiuoti?

– Na… ne.

Žvelgiu į Kristianą pakėlusi akis, nuo tokios jo parodytos paniekos net galva sukasi.

– O kas atsitiko?

– Nieko. Rėjų išvežė į Radiologijos skyrių daryti kompiuterinės tomografijos ir patikrinti, ar smegenys vis dar patinusios. Norėčiau sulaukti rezultatų.

– Gerai, palauksime.

Jis atsisėda ir ištiesia rankas. Kadangi esame vieni, mielai įsitaisau jam ant kelių.

– Ne taip įsivaizdavau švęsiantis tavo gimtadienį, – prikišęs lūpas man prie plaukų sumurma Kristianas.

– Ir aš, bet dabar bent jau atgavau viltį. Tavo mama mane labai nuramino. Ji labai gera, kad vakar vakare čia atvyko.

Kristianas paglosto man nugarą ir priglaudžia smakrą prie viršugalvio.

– Mano mama – nuostabus žmogus.

– Taigi. Tau labai pasisekė, kad ją turi.

Kristianas pritariamai linkteli.

– Man irgi reikėtų paskambinti mamai. Pranešti apie Rėjų… – sumurmu ir Kristianas įsitempia. – Stebiuosi, kodėl ji man nepaskambino.

Į galvą atėjus vienai minčiai suraukiu kaktą. Tiesą sakant, man skaudu. Šiaip ar taip, šiandien mano gimtadienis ir ji čia ne niekuo dėta. Tad kodėl nepaskambino?

– Gal skambino? – sako Kristianas.

Iš kišenės išsitraukiu „BlackBerry“ telefoną. Praleistų skambučių nėra, bet atėjusios kelios žinutės – linkėjimai gimtadienio proga nuo Keitės, Chosė, Mijos ir Etano. O iš mamos nieko. Nusiminusi papurtau galvą.

– Paskambink jai, – švelniai paragina jis.

Taip ir padarau, bet niekas neatsiliepia, tik įsijungia atsakiklis. Žinutės nepalieku. Kaip mama galėjo pamiršti mano gimtadienį?

– Jos nėra namie. Paskambinsiu vėliau, kai žinosiu smegenų tyrimo rezultatus.

Kristianas stipriau mane apglėbia, vėl įkiša nosį į plaukus ir išmintingai patyli: apie nedovanotiną mamos išsiblaškymą neprataria nė žodžio. Veikiau pajuntu, nei išgirstu jo telefono zirzimą. Tebelaikydamas mane ant kelių, Kristianas šiaip taip išsitraukia jį iš kišenės.

– Klausau, Andrėja, – griežtai tarsteli.

Krusteliu mėgindama atsistoti, bet Kristianas mane sulaiko suraukdamas kaktą ir stipriau ranka apsivydamas juosmenį. Vėl priglundu jam prie krūtinės ir klausausi vienos pusės pokalbio.

– Gerai… Kada turėtų atkeliauti? O kiti… paketai? – Kristianas žvilgteli į savo rankinį laikrodį. – Ar „Heathman“ viešbučio personalas žino visas smulkmenas? Gerai… Taip. Tai gali palaukti iki pirmadienio ryto, bet dėl viso pikto atsiųsk elektroniniu paštu: aš išsispausdinsiu, pasirašysiu ir nusiųsiu tau faksu. Jie gali palaukti. Eik namo, Andrėja… Ne, mes laikomės gerai, ačiū.

Jis padeda ragelį.

– Ar viskas gerai? – klausiu.

– Taip.

– Tai dėl sandorio su taivaniečiais?

– Taip, – Kristianas neramiai krusteli.

– Aš per sunki?

Jis prunkšteli.

– Ne, mažyte.

– Nerimauji dėl to sandorio su taivaniečiais?

– Nieko panašaus.

– Maniau, ta sutartis svarbi.

– Taip ir yra. Nuo jos priklauso čionykštės laivų statyklos likimas. Ant kortos pastatyta daug darbo vietų.

Ak!

– Mums tereikia rasti bendrą kalbą su profesinėmis sąjungomis. Tai Semo ir Ros darbas. Bet, turint omenyje dabartinę ekonomikos raidą, niekas neturi didelio pasirinkimo.

Nusižiovauju.

– Mano šnekos jums nuobodžios, ponia Grėj?

Kristianas pralinksmėjęs vėl kyšteli nosį man į plaukus.

– Ne! Visai ne… Tik sėdėti ant kelių labai patogu. Labai norėčiau daugiau sužinoti apie tavo verslo reikalus.

– Šit kaip? – nustebęs tarsteli jis.

– Žinoma, – truputį atšlyju, kad galėčiau pažvelgti Kristianui į akis. – Mielai klausausi visos informacijos, kokia tik teikiesi su manimi dalytis.

Kreivai šypteliu, o jis linksmai žvilgteli į mane ir papurto galvą.

– Nuolat jaučiate informacijos badą, ponia Grėj?

– Papasakok man, – paraginu Kristianą ir vėl prisiglaudžiu jam prie krūtinės.

– Ką papasakoti?

– Kodėl tai darai?

– Ką?

– Kodėl užsiimi tuo, kuo užsiimi.

– Juk reikia užsidirbti pragyvenimui.

Jis, rodos, puikiai nusiteikęs.

– Kristianai, tu uždirbi daug daugiau, nei reikia pragyvenimui, – pašaipiai sakau.

Kristianas susiraukęs patyli. Man dingteli, kad neketina atskleisti jokių paslapčių, bet jis mane nustebina.

– Nenoriu būti vargšas, – tyliai sako. – Man pavyko pasiekti, kad toks nebūčiau. Ir neketinu grįžti atgal. Be to… tai lyg žaidimas, – sumurma jis. – Svarbiausia laimėti. Tai žaidimas, kuris man visada atrodė labai lengvas.

– Kitaip nei gyvenimas, – suburbu po nosimi. Ir susigriebiu, kad šiuos žodžius ištariau balsu.

– Regis, taip, – susiraukia jis. – Bet su tavimi man lengviau.

Su manimi lengviau? Stipriai jį apkabinu.

– Verslas tau negali būti vien žaidimas. Juk užsiimi labdara.

Kristianas gūžteli ir aš suprantu, kad jam ši tema nemaloni.

– Galbūt, bet… tik kai kuriose srityse, – tyliai sako jis.

– Dievinu labdara užsiimantį Kristianą, – sukuždu.

– Tik jį?

– Na, dievinu ir didybės manijos apimtą Kristianą, ir Kristianą kontrolės maniaką, ir Kristianą sekspertą, ir Kristianą iškrypėlį, ir Kristianą romantiką, ir Kristianą drovuolį… Šis sąrašas be pabaigos.

– Daugybė Kristianų…

– Sakyčiau, mažiausiai penkiasdešimt.

Jis nusijuokia.

– Penkiasdešimt Atspalvių.

Jis sujuda, atlošia man galvą ir pabučiuoja.

– Ką gi, ponia Penkiasdešimt Atspalvių, eime pažiūrėti, kaip laikosi jūsų tėvas.

– Gerai.

– AR GALIME PASIVAŽINĖTI?

Mudu su Kristianu vėl sėdime „Audi R8“ ir aš nusiteikusi papramogauti. Rėjaus smegenų funkcijos normalios, patinimas praėjo. Daktarė Sluder nusprendė rytoj pažadinti jį iš komos. Ji sako esanti labai patenkinta ligonio pažanga.

– Žinoma, – Kristianas plačiai nusišypso. – Juk šiandien tavo gimtadienis – galime daryti viską, ką tik nori.

Ak! Išgirdusi šiuos Kristiano žodžius atsisuku ir įsižiūriu į jį. Jo žvilgsnis geismingas.

– Viską?

– Viską.

Kiek visko apima šis žodis?

– Na, dabar noriu pasivažinėti.

– Tai pirmyn, mažyte.

Kristianas plačiai nusišypso ir aš atsakau jam tuo pačiu.

Šį automobilį nepaprastai lengva vairuoti, todėl kai įvažiuojame į Penktąjį tarpregioninį greitkelį, neatkreipdama Kristiano dėmesio spusteliu greičio pedalą, „Audi R8“ staiga šauna į priekį ir mudu nugaromis prisiplojame prie sėdynių.

– Atsargiai, mažyte, – įspėja Kristianas.

GRĮŽTANT Į PORTLANDĄ MAN šauna viena mintis.

– Ar ketinai pietauti? – nedrąsiai paklausiu Kristiano.

– Ne. Tu alkana? – suklūsta jis.

– Taip.

– Kur nori pietauti? Šiandien – tavo diena, Ana.

– Žinau vieną vietelę.

Pasuku prie galerijos, eksponavusios Chosė nuotraukas, ir pastatau automobilį prie „Le Picotin“ restorano, į kurį ėjome apžiūrėję tą parodą.

Kristianas šypteli.

– Vieną akimirką man dingtelėjo, kad ketini važiuoti į tą šlykštų barą, iš kurio man skambinai prisigėrusi.

– Kam man tave ten vestis?

– Patikrinti, ar azalijos dar žaliuoja, – jis pašaipiai kilsteli antakį.

Nuraustu.

– Geriau neprimink! Be to… vis tiek parsivedei mane į viešbučio apartamentus, – paikai šypteliu.

– Tai buvo geriausias iš visų mano sprendimų, – sako Kristianas, žvelgdamas į mane meiliu, geru žvilgsniu.

– Taip. Tiesa.

Pasilenkiu ir jį pabučiuoju.

– Kaip manai, ar tas išpuikęs šiknius vis dar aptarnauja restorano svečius? – klausia Kristianas.

– Išpuikęs? Man jis pasirodė visai nieko…

– Jis norėjo padaryti tau įspūdį.

– Na, tai ir padarė.

Kristianas su apsimestiniu pasibjaurėjimu vypteli.

– Gal eime pažiūrėti? – pasiūlau.

– Rodykite kelią, ponia Grėj.

PAPIETAVĘ IR UŽSUKĘ Į „HEATHMAN“ viešbutį paimti Kristiano nešiojamojo kompiuterio, vėl nuvažiuojame į ligoninę. Popietę praleidžiu su Rėjumi: garsiai skaitau iš leidyklos atsiųstą rankraštį. Man pritaria visokius garsus skleidžiantys aparatai, palaikantys Rėjui gyvybę, neleidžiantys jam manęs palikti. Dabar, žinodama, kad jis sveiksta, galiu truputį lengviau atsikvėpti ir nusiraminti. Aš kupina vilties. Jam tik reikia laiko, kad pasveiktų. Aš laiko turiu – ir galiu jo duoti Rėjui. Pasvarstau, gal vėl paskambinti mamai, bet nusprendžiu, kad paskambinsiu vėliau. Skaitydama švelniai laikau Rėjaus ranką ir kartais spusteliu trokšdama, kad viskas būtų gerai. Ant jo piršto matyti vestuvinio žiedo paliktas įspaudas, nors jau praėjo šitiek laiko…

Po kelių valandų, – tiksliai nežinau po kelių, – pakeliu akis ir išvystu Kristianą, rankose laikantį nešiojamąjį kompiuterį ir su slauge Keli stovintį Rėjaus lovos kojūgalyje.

– Mums jau metas, Ana.

Ak. Stipriai suspaudžiu Rėjui ranką. Nenoriu jo palikti.

– Turi pavalgyti. Eikš. Jau vėlu, – įsakmiai sako Kristianas.

– Ketinau apšluostyti poną Stilą kempine, – įsiterpia slaugė Keli.

– Gerai, – nusileidžiu. – Atvažiuosime rytoj rytą.

Pabučiuoju Rėjui į skruostą ir lūpomis pajuntu neįprastus dygius barzdos šerius. Tas pojūtis nemalonus. Sveik, tėti. Myliu tave.

– MANIAU, VAKARIENIAUSIME VIEŠBUČIO RESTORANE. Asmeniniame kambaryje, – atidaręs mūsų apartamentų duris sako Kristianas, o jo akys spindi.

– Šit kaip? Nori baigti tai, ką pradėjai ten prieš kelis mėnesius?

Jis paikai šypteli.

– Jei jums labai pasiseks, ponia Grėj.

Nusijuokiu.

– Kristianai, aš neturiu elegantiškų vakarienei restorane tinkamų drabužių.

Kristianas nusišypso, ištiesia ranką ir nusiveda mane į miegamąjį. Atidaręs spintą parodo man baltą apsauginį drabužių maišą.

– Teiloras pasirūpino? – klausiu.

– Kristianas, – įtikinamai, bet truputį įsižeidęs atsako jis.

Kristiano tonas mane prajuokina. Atitraukusi maišo užtrauktuką, randu tamsiai mėlyną atlasinę suknelę ir ją ištraukiu. Ji nuostabi – priglundanti, su siauromis petnešėlėmis. Atrodo labai maža…

– Ji žavi. Ačiū. Tikiuosi, tiks.

– Tiks, – sako kupinas pasitikėjimo savimi Kristianas. – O čia, – jis paima batų dėžę, – prie jos derantys bateliai.

Ir geismingai šypteli.

– Tu apie viską pagalvoji. Ačiū.

Pasistiebiu ir jį pabučiuoju.

– Pagalvoju.

Kristianas paduoda man dar vieną maišelį. Klausiamai pažvelgiu į jį. Maišelyje – juodas korsetas be petnešėlių su per vidurį einančia siaura nėrinių juosta. Kristianas paglosto man veidą, kilsteli smakrą ir pabučiuoja.

– Nekantriai lauksiu tos akimirkos, kai galėsiu tave nurengti.

KĄ TIK IŠSIMAUDŽIUSI VONIOJE, nusipraususi, nusidepiliavusi ir pasilepinusi, atsisėdu ant lovos krašto ir įjungiu plaukų džiovintuvą. Į miegamąjį įeina Kristianas. Turbūt iki šiol dirbo.

– Leisk man, – sako jis rodydamas į krėslą prie tualetinio staliuko.

– Nori džiovinti man plaukus?

Jis linkteli. Žiūrėdama į jį kelis kartus sumirksiu.

– Eikš, – paragina jis atidžiai žvelgdamas į mane. Tokią veido išraišką jau esu mačiusi ir žinau, kad geriau neprieštarauti. Kristianas neskubėdamas, kruopščiai, sruoga po sruogos ir, kaip įprasta, įgudusiais judesiais džiovina man plaukus.

– Šis darbas tau, rodos, ne naujiena, – sumurmu.

Veidrodyje matau jo šypseną, bet jis neprataria nė žodžio ir toliau šukuoja. Hm… Tai bent atsipalaidavimas.

IŠSIRUOŠĘ VAKARIENIAUTI ĮLIPAME Į LIFTĄ, bet šį kartą kabinoje mudu ne vieni. Su baltais firminiais marškiniais, juodais džinsais ir švarku Kristianas atrodo kaip saldainiukas. Kaklaraiščio neryši. Dvi kabinoje stovinčios moterys susižavėjimo kupinais žvilgsniais nužvelgia Kristianą ir ne taip maloniai dėbteli į mane. Sulaikau šypseną. Taip, ponios, jis – mano. Tylomis leidžiantis į pusrūsio aukštą, Kristianas paima mane už rankos ir prisitraukia arčiau.

Restoranas pilnas žmonių vakariniais drabužiais, visi sėdi prie stalelių, šnekučiuojasi, gurkšnoja gėrimus ir pradeda smagiai leisti šeštadienio vakarą. Kaip gerai, kad apranga iš jų neišsiskiriu. Mano suknelė prigludusi, išryškinanti visus figūros išlinkius. Turiu prisipažinti, kad vilkėdama ją jaučiuosi… patraukli. Žinau, kad Kristianui ji taip pat patinka.

Iš pradžių pamanau, kad einame į tą patį asmeninį valgomąjį, kuriame anksčiau aptarinėjome sutarties sąlygas, bet Kristianas praeina pro tas duris, nusiveda mane į koridoriaus galą ir praveria duris kito kambario, kurio sienos iškaltos medinėmis plokštėmis.

– Staigmena!

O Viešpatie… Keitė ir Eliotas, Mija ir Etanas, Karikas ir Greisė, ponas Rodrigesas ir Chosė, mano mama ir Bobas – visi sėdi čia pakėlę taures. Spoksau į juos netekusi žado. Kaip jis tai padarė? Kada? Apstulbusi atsisuku į Kristianą ir jis tvirčiau suima man ranką. Mama žingteli artyn ir suspaudžia mane glėbyje. Ak, mama!

– Mieloji, puikiai atrodai. Su gimtadieniu.

– Mama! – apkabindama ją sukūkčioju.

Ak, mamyte… Nors valgomasis pilnas svečių, man skruostais ima ristis ašaros ir aš įsikniaubiu mamai į kaklą.

– Mieloji, aukseli, neverk. Rėjus pasveiks. Jis toks stiprus vyras. Neverk. Tik jau neverk per savo gimtadienį, – mamai užlūžta balsas, bet ji lieka rami. Delnais suspaudžia man skruostus ir nykščiais nubraukia ašaras.

– Maniau, pamiršai…

– Ak, Ana! Kaip galėčiau pamiršti? Septyniolikos valandų gimdymo kančių taip lengvai iš galvos neišmesi.

Nusijuokiu pro ašaras, o mama nusišypso.

– Nusišluostyk ašaras, mieloji. Čia daug žmonių, kurie šią ypatingą dieną nori su tavimi pabūti.

Šniurkšteliu vengdama žiūrėti į kitus svečius, sutrikusi ir sujaudinta, kad visi taip pasistengė ir atvažiavo čia su manimi pasimatyti.

– Kaip čia atvykai? Kada?

– Tavo vyras atsiuntė lėktuvą, mieloji, – linksmai šypsodamasi paaiškina mama.

Kristianas jai tikrai padarė įspūdį. Ir aš nusijuokiu.

– Ačiū, kad atskridai, mama.

Ji nosine nušluosto man nosį, kaip gali nušluostyti tik motina.

– Mama! – po truputį rimdama priekaištingai šūkteliu.

– Štai, taip daug geriau. Su gimtadieniu, mieloji.

Mama žingteli į šalį, kad kiti, išsirikiavę į eilę, galėtų mane apkabinti ir pasveikinti gimtadienio proga.

– Jis sparčiai sveiksta, Ana. Daktarė Sluder – viena geriausių šalies gydytojų. Su gimtadieniu, angelėli, – Greisė mane apkabina.

– Gali verkti, dėl ko tik nori, Ana, nes šiandien – tavo šventė, – mane apkabina ir Chosė.

– Su gimtadieniu, miela mergaite, – Karikas šypsodamasis delnais švelniai suspaudžia man skruostus.

– Kas negerai, gražuole? Tavo tėvas pasveiks, – Eliotas irgi suspaudžia mane glėbyje. – Su gimtadieniu.

– Gerai jau, gerai, – paėmęs už rankos, Kristianas ištraukia mane iš Elioto glėbio. – Pakaks glėbesčiuoti mano žmoną. Glaustykis prie savo sužadėtinės.

Eliotas išdykėliškai nusišypso broliui ir pamerkia akį Keitei.

Padavėjas, kurio anksčiau nepastebėjau, paduoda mudviem su Kristianu po taurę rausvo šampano.

Kristianas krenkšteli.

– Ši diena būtų tobula, jei su mumis būtų ir Rėjus, bet jis – visai netoli. Jis sparčiai sveiksta ir žinau, jog norėtų, kad gerai praleistum laiką, Ana. Ačiū jums visiems, kad susirinkote čia švęsti mano gražuolės žmonos gimtadienio – pirmojo iš daugybės, kurių dar sulauksime. Su gimtadieniu, mano mylimoji.

Atsisukęs į mane, Kristianas kilsteli taurę, svečiai sutartinai užtraukia „Su gimimo diena“ ir man vėl tenka susiimti, kad įveikčiau jaudulį ir neapsipilčiau ašaromis.

ŽIŪRIU Į ŽMONES, linksmai besišnekučiuojančius prie stalo. Keista būti saugiai, apsuptai šeimos narių, ir žinoti, kad vyras, kurį laikau savo tėvu, prijungtas prie gyvybines funkcijas palaikančių aparatų guli sterilioje ir nejaukioje Intensyviosios terapijos skyriaus palatoje. Pokalbių nesiklausau, bet jaučiu dėkingumą, kad visi šie žmonės čia atvyko. Matau Eliotą su Kristianu, traukiančius vienas kitą per dantį, taikliai ir geraširdiškai juokaujantį Chosė, vietoje nenustygstančią ir su apetitu vakarienę valgančią Miją ir slapta ją stebintį Etaną. Man rodos, Mija jam patinka, nors… sunku pasakyti. Ponas Rodrigesas kaip aš sėdi truputį nuo visų atsiribojęs ir su malonumu klausosi pokalbių. Jis atrodo žvalesnis. Pailsėjęs. Chosė tėvui labai dėmesingas: supjausto maistą, rūpinasi laiku pripilti gėrimo. Suprantu, kad, ponui Rodrigesui vos per plauką išvengus mirties ir dabar sėdint šalia, Chosė labiau vertina tėvo draugiją.

Pažvelgiu į mamą. Ji kaip žuvis vandenyje: žavi, sąmojinga ir maloni. Aš ją taip myliu… Tik turiu nepamiršti jai to pasakyti. Dabar suprantu, koks brangus gyvenimas.

– Ar tau viskas gerai? – neįprastai švelniai klausia Keitė.

Linkteliu ir suspaudžiu jai ranką.

– Taip. Ačiū, kad atvažiavai.

– Manai, ponas milijonierius būtų galėjęs neleisti man susitikti su tavimi per tavo gimtadienį? Skridome sraigtasparniu! – plačiai nusišypso ji.

– Šit kaip?

– Taip. Visi. Tik pamanyk, Kristianas moka jį pilotuoti…

Linkteliu.

– Tai labai… kaitina kraują.

– Ir aš taip manau.

Mudvi vyptelime.

– Liksi Portlande nakvoti? – pasiteirauju.

– Taip. Turbūt visi liksime. Tu apie šią vakarienę nieko nežinojai?

Papurtau galvą.

– Kristianas labai geras, tiesa?

Linkteliu.

– Ką tau padovanojo gimtadienio proga?

– Šitą, – kilsteliu ranką ir parodau Keitei apyrankę.

– Ak, kokia graži!

– Taigi.

– Londonas, Paryžius… ledai?

– Patikėk, tau geriau to nežinoti.

– Numanau…

Mudvi nusijuokiame, o aš, prisimindama ledus „Ben & Jerry & Ana“, nuraustu.

– Tiesa… dar gavau „Audi R8“.

Su gurkšniu burnoje Keitė iš nuostabos išsižioja ir vynas gana negražiai pasrūva jai per smakrą. Mudvi dar garsiau sukikename.

– Niekšelis visai pametė galvą, tiesa? – juokdamasi tarsteli ji.

KAIP DESERTĄ GAUNU puošnų šokoladinį tortą, ant kurio dega dvidešimt dvi sidabrinės žvakutės, ir svečių garsiai traukiamą „Ilgiausių metų“. Greisė žiūri į Kristianą, dainuojantį su mano draugais ir šeima, ir jos akys spindi meile. Sugavusi mano žvilgsnį, ji pasiunčia man oro bučinį.

– Sugalvok norą, – sušnabžda man Kristianas.

Vienu pūstelėjimu užgesinu visas žvakutes, iš širdies trokšdama, kad mano tėvas pasveiktų. Sveik, tėti. Prašau, sveik. Labai tave myliu.

VIDURNAKTĮ PONAS RODRIGESAS su Chosė išeina.

– Labai ačiū, kad atėjote, – padėkoju ir stipriai suspaudžiu Chosė glėbyje.

– Tavo gimtadienio nė už ką nebūčiau praleidęs. Džiaugiuosi, kad Rėjus taisosi.

– Taip. Jūs, pone Rodrigesai, su Rėjumi turite atvažiuoti pas Kristianą į Aspeną pažvejoti.

– Šit kaip? Didžiai viliojantis pasiūlymas, – linksmai nusišypso Chosė ir nueina paimti tėvo apsiausto, o aš tuo metu pasilenkiu prie pono Rodrigeso atsisveikinti.

– Žinai, Ana, buvo toks metas, kai… na, kai maniau, kad judu su Chosė… – jis nutyla nebaigęs sakinio ir pažvelgia į mane tamsiomis, skvarbiomis, bet meilės kupinomis akimis.

Ak, ne…

– Labai mėgstu jūsų sūnų, pone Rodrigesai, bet jis man – kaip brolis.

– Būtum buvusi puiki marti. Ir esi. Grėjams, – jis susimąstęs šypteli, o aš nuraustu.

– Tikiuosi, susitaikysite su tuo, kad esu jūsų šeimos draugė.

– Žinoma. Tavo vyras – geras žmogus. Vykęs pasirinkimas, Ana.

– Ir aš taip manau, – sušnabždu. – Labai jį myliu.

Taip tarusi, apkabinu poną Rodrigesą.

– Rūpinkis juo, Ana.

– Būtinai, – pažadu.

KRISTIANAS UŽDARO MŪSŲ viešbučio apartamentų duris.

– Pagaliau likome vieni, – sumurma nugara atsirėmęs į duris ir žvelgdamas į mane.

Žingteliu artyn ir pirštais perbraukiu jam per švarko atlapus.

– Ačiū už nuostabią gimtadienio šventę. Tu pats dėmesingiausias, maloniausias ir dosniausias vyras.

– Buvo malonu.

– Taip… reikia, kad tau būtų malonu. Padarykime ką nors dėl tavo malonumo, – sušnabždu.

Ir, stipriau gniauždama švarko atlapus, prisitraukiu jį, kad galėčiau pabučiuoti.

Po bendrų pusryčių išpakuoju visas dovanas, o tada linksmai atsisveikinu su visais Grėjais ir abiem Kavanagais, „Čarliu Tango“ ketinančiais grįžti į Siatlą. Mano mama, Kristianas ir aš sėdame į Teiloro vairuojamą automobilį ir važiuojame į ligoninę – mat trise į sportinį „Audi A8“ netilptume. Bobas atsisakė aplankyti Rėjų ir aš slapta tuo džiaugiuosi. Toks vizitas būtų labai jau keistas, be to, esu tikra, kad Rėjui nepatiktų, jei Bobas pamatytų jį tokį bejėgį, o ne trykštantį sveikata.

Iš esmės Rėjus atrodo taip pat. Tik barzdos šereliai ilgesni. Pamačiusi jį mama patiria sukrėtimą ir mudvi dar truputį paverkiame.

– Ak, Rėjau…

Ji suspaudžia jam ranką, švelniai paglosto skruostą, o aš, regėdama mamos meilę buvusiam vyrui, labai susijaudinu. Laimė, rankinėje turiu vienkartinių nosinaičių. Taip ir sėdime prie Rėjaus: aš laikau mamos ranką, o mama – jo.

– Ana, kadaise šis vyras man atstojo visą pasaulį. Su juo saulė tekėdavo, su juo ir leisdavosi. Amžinai jį mylėsiu. Jis tavimi taip gerai rūpinosi…

– Mama… – pratariu ir pritrūkusi žodžių staiga nutylu, o ji paglosto man skruostą ir užkiša už ausies plaukų sruogą.

– Žinau, kad visada Rėjų mylėsiu. Mudu tiesiog palengva nutolome vienas nuo kito, – ji atsidūsta. – Ir daugiau negalėjau su juo gyventi.

Mama stebeilija į savo pirštus, o aš klausiu savęs, gal ji galvoja apie Stivą, savo trečiąjį vyrą, apie kurį niekada nekalbame.

– Žinau, kad myli Rėjų, – sušnabždu šluostydamasi ašaras. – Šiandien gydytojai ketina pažadinti jį iš komos.

– Gerai. Neabejoju, kad jis pasveiks. Rėjus užsispyręs. Manau, užsispyrimo išmokai ne iš ko kito, o iš jo.

Šypteliu.

– Šnekėjaisi su Kristianu?

– Ar ir jam atrodo, kad esi užsispyrusi?

– Regis, taip.

– Paaiškinsiu jam, kad tai šeimos charakterio bruožas. Judu atrodote puiki pora, Ana. Tokie laimingi…

– Manau, iš tiesų esame laimingi. Bent jau tikrai artėjame prie laimės. Aš jį myliu. Jis man svarbiausias visame pasaulyje. Man taip pat su juo saulė teka, su juo ir leidžiasi.

– Akivaizdu, kad ir jis tave dievina, mieloji.

– O aš dievinu jį.

– Tik nepamiršk jam to pasakyti. Vyrams, kaip ir mums, patinka tai girdėti.

UŽSISPIRIU PALYDĖTI MAMĄ SU BOBU į oro uostą ir ten su jais atsisveikinti. Teiloras važiuoja iš paskos sportine „Audi R8“, o Kristianas vairuoja visureigį. Gaila, kad mama su Bobu negali pabūti ilgiau, bet jie turi grįžti į Savaną. Man šis atsisveikinimas graudus.

– Rūpinkis ja, Bobai, – sušnabždu, kai jis mane apkabina.

– Žinoma, Ana, rūpinsiuosi. O tu žiūrėk savęs.

– Būtinai. – Atsisuku į mamą. – Sudie, mama. Ačiū, kad atvažiavote, – tyliai sušnabždu kimstančiu balsu. – Labai tave myliu.

– Ak, mano miela mergaite, ir aš tave myliu. O Rėjus pasveiks. Jis dar nepasiruošęs padėti šaukšto. Be to, tikriausiai netrukus žais „Mariners“, o tų rungtynių jis negali praleisti.

Nusijuokiu. Ji teisi. Nusprendžiu šiandien vakare skaityti jam sporto puslapius iš sekmadieninio laikraščio. Žiūriu, kaip mama su Bobu trapu lipa į Grėjaus įmonių holdingui priklausantį reaktyvinį lėktuvą. Mama pamoja su ašaromis akyse ir daugiau jos nebematau. Kristianas uždeda ranką man ant peties.

– Grįžkime, mažyte, – sumurma jis.

– Vairuosi tu?

– Žinoma.

KAI VAKARE VĖL NUVAŽIUOJAME Į ligoninę, Rėjus atrodo pasikeitęs. Ne iš karto pastebiu, kad nebėra plaučių ventiliavimo aparato. Rėjus kvėpuoja pats. Mane užplūsta palengvėjimas. Paglostau dygų jo skruostą ir, išsiėmusi nosinaitę, atsargiai nušluostau iš burnos nudrykusią seilę.

Kristianas išeina ieškoti daktarės Sluder arba daktaro Krou, tikėdamasis sužinoti, kas naujo, o aš klesteliu ant savo kėdės šalia lovos, nusiteikusi budėti ir akylai stebėti situaciją.

Atsiverčiu sekmadieninį „Oregonian“, susirandu sporto skyrių ir pradedu raiškiai ir garsiai skaityti straipsnį apie europietiško futbolo rungtynes tarp „Sounders“ ir „Real Salt Lake“ komandų. Sprendžiant iš visko, rungtynės buvo permainingos, bet „Sounders“ komanda pralaimėjo, praleidusi lemiamą Keisio Kelerio įvartį. Tvirtai spausdama Rėjui ranką, perskaitau šį straipsnį.

– Rungtynės baigėsi rezultatu 1:2 „Real Salt Lake“ komandos naudai.

– Eik jau, Ane, mes prapylėm? Ne! – dusliai suniurna Rėjus ir spusteli man ranką.

Tėti!

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Man skruostais rieda ašaros. Jis grįžo. Mano tėtis grįžo.

– Neverk, Ane, – dusliai sako Rėjus. – Kas čia darosi?

Abiem rankomis suspaudžiu jo ranką ir pakėlusi atsargiai priglaudžiu sau prie skruosto.

– Patekai į avariją. Tu Portlande, ligoninėje.

Rėjus susiraukia, nežinia, ar dėl to, kad man taip staiga atvirai parodžius švelnius jausmus pasijuto nejaukiai, ar dėl to, kad neprisimena avarijos.

– Gal nori vandens? – paklausiu, nors net nežinau, ar jam išvis galima gerti vandenį.

Jis sutrikęs linkteli. Man suspaudžia širdį. Atsistoju, pasilenkiu prie jo ir pabučiuoju į kaktą.

– Myliu tave, tėti. Sveikas sugrįžęs.

Jis sutrikęs tik mosteli ranka.

– Ir aš, Ane. Vandens…

Nuskubu į netoliese esantį slaugių budėjimo postą.

– Mano tėvas atgavo sąmonę!

Džiugiai nusišypsau slaugei Keli ir ji atsako man nuoširdžia šypsena.

– Pakvieskite daktarę Sluder, – liepia ji savo kolegei ir paskubomis išeina iš už stalo.

– Jis nori vandens.

– Atnešiu.

Labai atlėgusia širdimi nuskubu atgal prie tėvo lovos. Randu jį užsimerkusį ir iš karto sunerimstu, ar tik vėl nebus nugrimzdęs į komą.

– Tėti?

– Aš čia, – sumurma jis, o kai ateina slaugė Keli, nešina ąsočiu vandens su ledukais ir stikline, staiga plačiai atsimerkia.

– Laba diena, pone Stilai. Aš Keli, slaugė. Jūsų duktė sako, kad norite gerti.

Laukiamajame Kristianas labai susikaupęs ir neatitraukdamas akių spokso į nešiojamojo kompiuterio ekraną. Kai įėjusi uždarau duris, jo žvilgsnis nukrypsta į mane.

– Jis pabudo, – pranešu naujieną.

Kristianas nusišypso ir įtampa aplink akis išnyksta. Ak… anksčiau nė nepastebėjau. Ar jis visą laiką buvo toks įsitempęs? Kristianas padeda į šalį kompiuterį, atsistoja ir mane apkabina.

– Kaip jis jaučiasi? – klausia, o aš rankomis apsiveju jam juosmenį.

– Jis kalba, nori gerti ir yra sutrikęs. Ir visiškai neprisimena avarijos.

– Tai suprantama. Dabar, kai atgavo sąmonę, noriu perkelti jį į Siatlą. Tada galėsime grįžti namo, o mano mama prižiūrės jo gydymą.

Jau taip greitai?

– Nežinau, ar Rėjus pakankamai stiprus, kad jį būtų galima pervežti.

– Pasikalbėsiu su daktare Sluder. Išklausysiu, ką ji mano.

– Pasiilgai namų?

– Taip.

– Tada grįžkime.

– TU NĖ AKIMIRKOS NESILIOVEI ŠYPSOTIS, – man sustojus prie „Heathman“ viešbučio sako Kristianas.

– Man tarsi akmuo nuo širdies nusirito. Jaučiuosi laiminga.

Kristianas plačiai nusišypso.

– Gerai.

Palengva temsta, tad, išlipus iš automobilio į vėsų ir gaivų vakaro orą ir padavus raktelius mašinas pastatančiam viešbučio patarnautojui, mane nukrečia šiurpas. Tas vaikinas pavydžiai nužvelgia „Audi R8“, bet argi yra ko stebėtis. Kristianas mane apglėbia.

– Gal atšvęsime? – mums žengiant į vestibiulį klausia jis.

– Ką atšvęsime?

– Tavo tėčio sugrįžimą.

Nusijuokiu.

– Ak, sugrįžimą…

– Man trūko tavo juoko.

Kristianas pabučiuoja man į plaukus.

– Gal galėtume pavalgyti apartamentuose? Tiesiog ramiai ir jaukiai praleisti vakarą?

– Žinoma. Eikš.

Paėmęs už rankos, jis nusiveda mane prie liftų.

– Buvo skanu, – stumdama lėkštę sakau patenkinta, pirmą kartą per nežinia kiek dienų jausdamasi soti. – Jie gerai moka kepti karamelizuotą vaisių pyragą.

Ką tik išsimaudžiusi, vilkiu tik Kristiano marškinėlius ir mūviu apatines kelnaites. Kambario gilumoje tyliai groja Kristiano „iPod“ ir Dido dainuoja apie baltas vėliavas.

Kristianas susimąstęs atidžiai žvelgia į mane. Po bendrų maudynių vonioje jo plaukai dar drėgni, jis vilki tik juodus marškinėlius ir mūvi mėlynus džinsus.

– Per visą laiką čia pirmą kartą matau, kad tiek daug valgytum, – sako jis.

– Buvau alkana.

Jis sėdėdamas palinksta į priekį, patenkintas savimi nusišypso ir išgeria gurkšnelį vyno.

– Ką dabar norėtum veikti? – švelniai klausia.

– O tu?

Jis linksmai kilsteli antakį.

– Tai, ko noriu visada.

– O ko būtent?

– Ponia Grėj, nebūkite tokia kukli.

Paimu Kristiano ranką, apverčiu ir pirštu perbraukiu per delną.

– Norėčiau, kad liestum mane šituo pirštu, – sakau, kai mano pirštas keliauja per jo smilių.

Kristianas neramiai sujuda.

– Tik šituo?

Jo akys akimirksniu ir patamsėja, ir užsiliepsnoja.

– Gal dar šituo? – brūkšteliu per didįjį pirštą ir vėl grįžtu prie delno. – Ir šituo, – mano pirštas stabteli prie Kristiano vestuvinio žiedo. – Šitas žiedas labai gundantis…

– Šit kaip?

– Žinoma. Juo tarsi skelbiama: „Šis vyras mano“, – aš perbraukiu per nuospaudą, jau atsiradusią nuo žiedo.

Kristianas pasilenkia ir kita ranka suima man smakrą.

– Gundote mane, ponia Grėj?

– Tikiuosi, kad gundau.

– Anastazija, aš bejėgis tau atsispirti, – tyliai sako jis. – Eikš, – patraukęs mane už rankos, pasisodina ant kelių. – Man patinka, kad galiu turėti tave kada panorėjęs.

Jo ranka nuslysta per mano šlaunį ir sustoja pasiekusi užpakalį. Kita ranka jis apgniaužia man sprandą ir, laikydamas, kad nejudėčiau, pabučiuoja.

Jo burnoje – baltojo vyno, obuolių pyrago ir Kristiano skonis. Pirštais suimu jo plaukus, laikau, kad nepasitrauktų nuo manęs, o tuo metu mūsų liežuviai grumiasi, rangosi, pinasi vienas su kitu ir man kaista kraujas. Kai abu pritrūkstame kvapo, Kristianas atšlyja.

– Eime į lovą, – sumurma man prie lūpų.

– Į lovą?

Jis dar kiek atšlyja ir, suėmęs už plaukų, trūkteli taip, kad pakelčiau akis.

– O jums, ponia Grėj, labiau patiktų kur nors kitur?

Apsimestinai abejingai gūžteliu.

– Nustebinkite mane…

– Šį vakarą jūs labai linkusi prieštarauti, – jis nosimi brūkšteli man per nosį.

– Gal reikėtų mane sukaustyti?

– Galbūt taip ir padarysiu. Metams bėgant darotės vis valdingesnė.

Kristianas prisimerkia, bet linksmos kibirkštėlės akyse nuslėpti negali.

– Tai ką darysite? – tarsi metu jam iššūkį.

Jo akys suspindi.

– Žinau, kaip norėčiau spręsti šią problemą. Bet viskas priklauso nuo to, ar ištversite.

– Ak, pone Grėjau, jau kelias dienas elgiatės su manimi labai švelniai. Žinokite, aš ne stiklinė.

– Nemėgstate švelnumo?

– Su jumis, žinoma, mėgstu. Bet suprantate… įvairovė yra geriausias gyvenimo prieskonis, – žvelgdama į jį pavirpinu blakstienas.

– Norėtumėte, kad su jumis elgčiausi ne taip švelniai?

– Taip, kad pajusčiau, jog tikrai gyvenu.

Kristianas nustebęs kilsteli antakius.

– Kad pajustum, jog tikrai gyveni? – pakartoja ir nustebęs, ir pralinksmėjęs.

Linkteliu. Jis kelias akimirkas paspokso į mane.

– Nekramtyk lūpos, – sušnabžda, o tada, čiupęs mane į glėbį, staiga atsistoja.

Aiktelėjusi suspaudžiu jo bicepsus, mat bijau, kad nepaleistų. Kristianas nuneša mane prie mažiausios iš trijų sofų ir paguldo.

– Palauk čia. Nejudėk.

Jis trumpai pažvelgia į mane skubriu, gundomu, įdėmiu žvilgsniu, apsisuka ir nužingsniuoja į miegamąjį. Ak… basas Kristianas… Kodėl matydama jo pėdas taip užkaistu? Po kelių akimirkų jis grįžta ir, užėjęs už sofos atlošo, užklumpa mane iš netyčių staiga pasilenkdamas.

– Pirmiausia, matyt, reikėtų atsikratyti šitų…

Čiupęs už marškinėlių, Kristianas nutraukia juos man per galvą ir palieka beveik nuogą, tik su kelnaitėmis. Tada trūkteli žemyn į uodegą surištus plaukus ir mane pabučiuoja.

– Stokis, – liepia jis prikišęs lūpas man prie lūpų ir mane paleisdamas.

Iš karto paklūstu. Jis ant sofos patiesia rankšluostį.

Kam tas rankšluostis?

– Maukis kelnaites.

Nuryju seilę, bet padarau, kas liepta, ir numetu jas šalia sofos.

– Sėskis, – jis vėl sučiumpa už plaukų uodegos ir atlošia man galvą. – Jei tau bus per daug, liepsi liautis, gerai?

Linkteliu.

– Pasakyk, – griežtai pareikalauja Kristianas.

– Gerai, – spygteliu.

Jis geidulingai nusišypso.

– Gerai. Taigi, ponia Grėj… jūsų primygtiniu reikalavimu dabar jus supančiosiu, – labai tyliai, vos girdimai, sušnabžda Kristianas.

Vien išgirdus šiuos žodžius kūną tarsi žaibas perskrodžia geismas. Ak, mano mielas Penkiasdešimt, liksime čia, ant sofos?

– Sulenk kelius, – tyliai įsako jis. – Dabar atsisėsk ir atsilošk.

Įremiu pėdas į sofos kraštą, sulenkiu kojas ir keliai atsiduria man prieš akis. Kristianas suspaudžia man kairę koją ir, paėmęs maudymosi chalato diržą, vieną jo galą pririša man aukščiau kelio.

– Chalato diržas?

– Improvizuoju.

Jis vėl geidulingai šypteli, užveržia pakinklį slankiąja kilpa, kitą diržo galą pririša prie dekoratyvaus sofos porankio ir gerokai mane pražargdina.

– Nejudėk, – įspėja ir tą patį padaro su dešine koja, tik kitą diržo galą pririša prie dekoratyvinės smailės kitame sofos gale.

Dieve… Sėdžiu ant sofos išsipleikusi, plačiai išsižergusi.

– Viskas gerai? – rūpestingai klausia Kristianas, stovėdamas už sofos atlošo ir pasilenkęs žvelgdamas į mane.

Linkteliu tikėdamasi, kad jis man suriš ir rankas. Bet jis to nedaro. Tik pasilenkia ir mane pabučiuoja.

– Nė neįsivaizduoji, kaip patraukliai dabar atrodai, – sumurma ir nosimi brūkšteli man per nosį. – Bet muziką, regis, geriau pakeisti.

Kristianas atsitiesia ir ramiai nužingsniuoja prie „iPod“ grotuvo.

Kaip jis taip gali? Sėdžiu surišta ir beprotiškai įsiaudrinusi, o jis toks ramus ir abejingas. Akies krašteliu stebiu Kristianą ir matau, kaip jam keičiant muziką po marškinėliais įsitempia ir vėl atsipalaiduoja jo nugaros raumenys. Kambaryje akimirksniu pasklinda mielas, beveik vaikiškas balsas moters, kuri dainuoja apie tai, kad žiūri į mane.

Ak, ta daina man patinka.

Kristianas atsisuka, mudviejų žvilgsniai susitinka, jis prieina prie sofos ir grakščiai atsiklaupia prieš mane.

Staiga pasijuntu labai atsivėrusi.

– Jautiesi atvira? Pažeidžiama? – klausia jis, vėl atskleisdamas savo šiurpų gebėjimą atspėti ir garsiai pasakyti mano mintis.

Jis rankomis įsirėmęs į kelius. Linkteliu.

Kodėl jis manęs neliečia?

– Gerai, – sumurma Kristianas. – Ištiesk rankas.

Ištiesiu rankas negalėdama atitraukti akių nuo hipnotizuojančio jo žvilgsnio. Iš mažo skaidraus stiklo buteliuko Kristianas man į abu delnus įlašina į aliejų panašaus skysčio. Jis aromatizuotas: kvapas sodrus, muskusinis, žadinantis jausmus, bet ką jis primena – neatpažįstu.

– Patrink delnus.

Svilinama geismingo ir tamsaus jo žvilgsnio, nejučia pasimuistau.

– Nejudėk, – įspėja jis.

Dieve…

– Dabar, Anastazija, noriu, kad liestum save.

Po perkūnais…

– Pradėk nuo kaklo ir leiskis žemyn.

Sutrinku.

– Nesidrovėk, Ana. Glamonėk save. Greičiau.

Kristiano veide aiškiai matyti ir linksmumas, ir iššūkis, ir geismas.

Saldžiabalsė moteris dainuoja, kad ji anaiptol nėra miela. Priglaudžiu delnus sau prie kaklo, brūkšteliu ir sustoju pasiekusi krūtis. Aliejuoti delnai oda slysta labai lengvai. Mano rankos šiltos.

– Žemiau, – sumurma Kristianas ir jo žvilgsnis susidrumsčia. Manęs jis neliečia.

Suimu sau krūtis.

– Jaudink save.

Viešpatie… Švelniai timpteliu krūtų spenelius.

– Stipriau, – paragina Kristianas. Jis man tarp kojų, nejuda, tik žiūri. – Taip, kaip tampyčiau aš, – priduria ir patamsėjusios jo akys žybteli.

Gilieji raumenys man papilvėje susitraukia. Sudejuoju ir drąsiau timpteliu krūtų spenelius jusdama, kaip nuo lietimosi jie standėja ir pūra.

– Taip. Šitaip. Dar kartą.

Užsimerkusi imu stipriai juos timpčioti, sukti ir trinti tarp pirštų. Sudejuoju.

– Atsimerk.

Atsimerkusi pamatau Kristianą ir kelis kartus sumirksiu.

– Toliau… Noriu tave matyti. Noriu matyti, kaip mėgaujiesi save liesdama.

Prakeikimas. Pradedu viską iš pradžių. Kaip… erotiška.

– Rankas… žemiau…

Pasimuistau.

– Nejudėk, Ana. Sugerk visą malonumą. Žemiau… – tyliai, kimiu balsu, gundomai ir viliojamai liepia Kristianas.

– Geriau tu, – sušnabždu.

– Ak, aš tuoj. Kol kas liesk save. Žemiau. Nagi, – nevaržydamas geidulingumo, Kristianas liežuviu brūkšteli per dantis.

Po perkūnais… Imu rangytis, traukyti chalatų diržus.

Jis lėtai papurto galvą.

– Nejudėk, – ir uždeda rankas man ant kelių, kad negalėčiau nė krustelėti. – Nagi, Ana. Žemiau…

Mano delnai nuslysta per papilvę.

– Žemiau, – be garso, vien lūpomis, tarsi kūniškų malonumų demonas ragina jis.

– Kristianai, maldauju…

Jo delnai nuo kelių slysteli žemyn mano šlaunimis ir priartėja prie lyties.

– Nagi, Ana. Liesk save.

Mano kairė ranka slysteli per tarpkojį, imu palengva sukti ratus pirštais ir šnopuodama iš malonumo plačiai išsižioju.

– Dar, – sušnabžda jis.

Sudejuoju garsiau, toliau suku ratus ir dūsaudama atlošiu galvą.

– Dar.

Garsiai sudejuoju ir staiga Kristianas giliai įkvepia. Sučiupęs mano rankas, jis pasilenkia ir nosimi, o paskui ir liežuviu ima braukyti man per tarpkojį.

– Ai!

Trokštu jį liesti, bet vos pamėginu pajudinti rankas, jis tvirčiau suspaudžia riešus.

– Surišiu ir rankas. Nejudėk.

Sudejuoju. Jis paleidžia rankas, o tada, delną priglaudęs prie klitorio, įkiša didįjį ir bevardį pirštą į makštį.

– Pasistengsiu, kad sprogtum greitai. Pasiruošusi?

– Taip, – dūsuodama atsakau.

Jo ranka ima judėti greitai, aukštyn žemyn, vienu metu jaudrindama ir jautrų taškelį manyje, ir klitorį. Ai! Pojūtis stiprus, dar ir koks stiprus. Nuo susitvenkusio malonumo man net bado apatinę kūno dalį. Noriu ištiesti kojas, bet negaliu. Stipriai sugniaužusi laikau po manimi patiestą rankšluostį.

– Pasiduok, – sušnabžda Kristianas.

Sprogstu liečiama jo pirštų, kažką padrikai šūkčiodama. Kol kūnu ritasi bangos nuo orgazmo, jis prispaudžia delną prie klitorio pratęsdamas malonią kančią. Tarsi per miglą suvokiu, kad jis atriša man kojas.

– Dabar mano eilė, – sumurma Kristianas, apverčia mane kniūbsčią ant sofos ir mano keliai atsiduria ant grindų.

Jis praskečia man kojas ir skaudžiai pliaukšteli per užpakalį.

– Ai! – sušunku ir jis šiurkštokai įsiskverbia.

– Ak, Ana… – pro sukąstus dantis sušnypščia Kristianas ir ima sūpuotis.

Pirštais stipriai spausdamas klubus, jis smeigia ir smeigia. Pajuntu vėl artėjant orgazmą. Ne… Ai…

– Nagi, Ana! – rikteli jis ir aš vėl pasiduodu sprogdama, šaukdama, užgulta jo ir trūkčiodama.

– AR PAKANKAMAI AIŠKIAI PAJUTAI, kad gyveni?

Kristianas pabučiuoja man į plaukus.

– O taip.. – burbteliu spoksodama į lubas.

Tysau ant savo vyro, nugara remdamasi jam į krūtinę. Mes abu gulime ant grindų šalia sofos. Kristianas net nenusirengęs.

– Manau, turime tai pakartoti. Tik šį kartą reikia tave nurengti.

– Viešpatie, Ana… Leisk žmogui atsikvėpti.

Nusijuokiu, Kristianas taip pat tyliai sukikena.

– Džiaugiuosi, kad Rėjus atgavo sąmonę. Rodos atgavai apetitą. Ir ne tik valgiui, – su geraširdiška pašaipėle sako jis.

Apsiverčiu ir rūsčiai į jį dėbteliu.

– Ar jau pamiršai praeitą vakarą ir šį rytą? – aikštingai klausiu.

– Kaip galėčiau pamiršti tai, kas nepamirštama? – Kristiano veide nušvinta plati šypsena ir tą akimirką jis atrodo jaunas, nerūpestingas ir laimingas. Jis delnais suima man sėdmenis. – Jūsų užpakaliukas nuostabus, ponia Grėj.

– Jūsų ne prastesnis, – pažvelgiu į Kristianą ir kilsteliu antakį. – Bet jūsiškis vis dar kelnėse…

– Tai ką dabar darysite, ponia Grėj?

– Ką gi, teks jus išrengti, pone Grėjau. Nuogai.

Jis nusišypso.

– Be to, manau, jūs daug kuo esate mielas, – tyliai priduriu turėdama omenyje dainą, kuri tebeskamba, nes nustatyta kartojimo funkcija.

Kristiano šypsena išblėsta.

Oi, ne…

– Tai tiesa, – sušnabždu.

Pasilenkusi pabučiuoju Kristianui į lūpų kamputį. Jis užsimerkęs stipriau mane apkabina.

– Kristianai, tu tikrai mielas. Pasistengei, kad šis savaitgalis būtų ypatingas, nors Rėjui ir nutiko nelaimė. Ačiū tau.

Kristianas atmerkia dideles, rimtas, pilkas akis ir, pamačius jo išraišką, man suspaudžia širdį.

– Tai todėl, kad tave myliu, – sumurma jis.

– Žinau. Ir aš tave myliu, – švelniai paglostau jam veidą. – Be to, tu man nepaprastai brangus. Juk supranti tai, tiesa?

Kristianas sustingsta ir sutrikęs pažvelgia į mane.

Ak, Kristianai… mano mielas Penkiasdešimt.

– Patikėk manimi, – sušnabždu.

– Ne taip lengva… – vos girdimai ištaria jis.

– Pasistenk. Labai pasistenk patikėti, nes tai tiesa.

Vėl paglostau jam veidą, pirštais brūkšteliu per skruostus. Jo akys – pilki netekties, skausmo ir kančios vandenynai. Noriu įsilipti į jį kaip į medį, stipriai apsikabinti ir laikyti. Galėčiau padaryti bet ką, kad tik jo žvilgsnis nebūtų toks. Ir kada Kristianas supras, kad jis man atstoja visą pasaulį? Kad jis neabejotinai nusipelno ir mano, ir savo tėvų, ir brolio, ir sesers meilės? Vis nesiliauju jam to kartojusi, bet šią akimirką Kristianas vis tiek žiūri į mane sumišęs ir vienišas. Reikia laiko. Tiesiog reikia laiko.

– Sušalsi. Eikš.

Kristianas grakščiai atsistoja ir trūktelėdamas už rankos padeda atsistoti man. Apglėbiu jį per juosmenį ir mudu nueiname į miegamąjį. Stengiuosi Kristianui neįkyrėti, bet po Rėjaus avarijos man atrodo dar svarbiau parodyti jam, kaip stipriai jį myliu.

Kai įžengiame į miegamąjį, neapsakomai trokštu, kad grįžtų tas nuostabus lengvabūdiškumas, kuris mudu buvo apėmęs vos prieš kelias minutes.

– Gal pažiūrėkime televizorių? – pasiūlau.

Kristianas prunkšteli.

– Tikėjausi antro kėlinio…

Mano nepastovusis Penkiasdešimt grįžo. Kilsteliu antakį ir sustoju prie lovos.

– Jei jau taip, vadovavimą perimsiu aš.

Kristianas įsistebeilija į mane, o aš stumteliu jį, pargriaunu ant čiužinio, apžergiu ir abipus galvos prispaudžiu rankas.

Jis plačiai nusišypso.

– Taigi, ponia Grėj, dabar, kai atsidūriau jūsų valioje, ką ketinate su manimi daryti?

Pasilenkiu ir sušnabždu jam į ausį:

– Dulkinsiu jus. Burna.

Kristianas užsimerkia, garsiai įkvepia, o aš dantimis švelniai brūkšteliu jam per žandikaulį.

Kristianas dirba prie kompiuterio. Dabar giedras ankstyvas rytas ir jis tikriausiai rašo elektroninį laišką.

– Labas rytas, – droviai sumurmu sustojusi tarpduryje.

Jis atsisuka ir man nusišypso.

– Ponia Grėj, kokia jūs ankstyva, – ir ištiesia rankas, norėdamas mane apkabinti.

Tekina nuskuodžiu per kambarį ir patogiai įsitaisau jam ant kelių.

– Kaip ir tu.

– Aš tik dirbau.

Krustelėjęs krėsle, jis pabučiuoja man į plaukus.

– Kas yra? – klausiu nujausdama, kad atsitiko kažkas negero.

Kristianas atsidūsta.

– Gavau laišką nuo detektyvo Klarko. Jis nori su tavimi pasikalbėti apie tą šunsnukį Haidą.

– Šit kaip?

Truputį atšlijusi, įdėmiai pažvelgiu Kristianui į akis.

– Taip. Pasakiau jam, kad šiuo metu esi Portlande, tad turės palaukti. Bet jis pareiškė, kad norėtų apklausti tave čia.

– Jis atvyks čia?

– Tikriausiai.

Kristianas atrodo sutrikęs. Suraukiu kaktą.

– Kas gali būti taip svarbu, kad negalima truputį palaukti?

– Taigi.

– Kada jis atvažiuos?

– Šiandien. Aš jam dar parašysiu.

– Neturiu ko slėpti. Įdomu, ką dar jis nori sužinoti?

– Sužinosime, kai ateis. Man irgi smalsu, – Kristianas vėl sujuda. – Tuoj mums atneš pusryčius. Pavalgykime, o tada galėsime važiuoti aplankyti tavo tėčio.

Linkteliu.

– Jei nori, gali likti viešbutyje. Juk matau, kad esi užsiėmęs.

Jis nužvelgia mane rūsčiu žvilgsniu.

– Ne, noriu važiuoti kartu.

– Gerai.

Nusišypsojusi rankomis apsiveju Kristianui kaklą ir jį pabučiuoju.

RĖJUS PRASTAI NUSITEIKĘS. Smagu jį tokį matyti. Jis kandus, kibus, nekantrus ir nerimstantis.

– Tėti, patekai į didelę avariją. Kad pasveiktum, reikia laiko. Mudu su Kristianu norime perkelti tave į Siatlą.

– Nesuprantu, kam su manimi vargstat. Aš ir pats išsikapstysiu.

– Nekvailiok.

Švelniai spusteliu Rėjui ranką, o jis teikiasi man šyptelėti.

– Gal ko nors nori?

– Mielai suleisčiau dantis į spurgą, Ane.

Atlaidžiai šypteliu.

– Atnešiu tau porą spurgų. Nueisiu į „Voodoo“ užkandinę.

– Puiku!

– Tikriausiai nori ir normalios kavos?

– Po šimts, aišku!

– Gerai, einu ir tuoj atnešiu.

Kristianas vėl laukiamajame, vėl kalba telefonu. Jam vertėtų perkelti į ligoninę savo kontorą. Keista, bet laukiamajame jis vienas, nors visos kitos Intensyviosios terapijos skyriaus palatos lovos taip pat užimtos. Trumpai pasvarstau, gal kitus lankytojus Kristianas išgąsdino ar išvijo. Jis baigia pokalbį.

– Klarkas atvažiuos į viešbutį ketvirtą popiet.

Susiraukiu. Kas galėtų būti taip skubu?

– Gerai. Rėjus nori kavos ir spurgų.

Kristianas nusijuokia.

– Jei būčiau pakliuvęs į avariją, ir aš norėčiau. Pasakyk Teilorui, tegul nuperka.

– Ne, pati nueisiu.

– Tegul Teiloras tave palydi, – griežtai sako jis.

– Gerai.

Užverčiu akis ir Kristianas piktai į mane dėbteli. Paskui vypteli ir pakreipia galvą.

– Mudu čia vieni, – tyliai ir gundomai sako Kristianas ir aš suprantu, kad taip grasina užploti man per užpakalį.

Jau ketinu jį padrąsinti, bet į laukiamąjį įžengia jauna pora. Moteris tyliai verkia.

Apgailestaudama gūžteliu ir Kristianas pritariamai linkteli. Tada pasiima nešiojamąjį kompiuterį, suspaudžia man ranką ir išveda iš kambario.

– Vėliau pasismaginsime.

Koridoriuje mūsų kantriai laukia Teiloras.

– Visi eime pirkti kavos ir spurgų.

Lygiai ketvirtą pasigirsta beldimas į duris. Teiloras įleidžia detektyvą Klarką, kuris atrodo nusiteikęs dar prasčiau. Bet juk jis visada prastai nusiteikęs. O gal tokia veido išraiška jam įgimta?

– Pone Grėjau, ponia Grėj, dėkoju, kad sutikote mane priimti.

– Sveiki, detektyve Klarkai.

Kristianas paspaudžia jam ranką ir mostu pakviečia sėstis. Aš įsitaisau ant tos pačios sofos, ant kurios vakar vakare patyriau didžiulį malonumą. Pagalvojusi apie tai nuraustu.

– Norėčiau pasikalbėti su ponia Grėj, – reikšmingai sako Klarkas Kristianui ir prie durų stovinčiam Teilorui.

Kristianas žvilgteli į Teilorą, vos pastebimai jam linkteli, šis apsisukęs išeina ir uždaro duris.

– Visa, ką norite pasakyti mano žmonai, galite kloti man girdint, – ramiai ir dalykiškai pareiškia Kristianas.

Tada detektyvas Klarkas kreipiasi į mane:

– Ar tikrai norite, kad mūsų pokalbyje dalyvautų jūsų vyras?

Susiraukusi žvilgteliu į jį.

– Žinoma. Neturiu ko slėpti. Norite mane tik apklausti?

– Taip, ponia.

– Norėčiau, kad mano vyras liktų čia.

Kristianas atsisėda šalia ir pajuntu nuo jo sklindančią įtampą.

– Gerai, – nuolaidžiai sako Klarkas ir krenkšteli. – Ponia Grėj, ponas Haidas tvirtina, kad seksualiai prie jo priekabiavote ir kelis kartus mėginote nepadoriai suartėti.

Ak! Vos neprajunku, bet Kristianui krustelėjus raminamai uždedu ranką jam ant šlaunies.

– Tai absurdas, – susijaudinęs sako Kristianas.

Spusteliu jam šlaunį, kad patylėtų.

– Netiesa, – ramiai ištariu. – Tiesą sakant, buvo priešingai. Jis labai agresyviai siūlėsi užmegzti su manimi intymius santykius ir buvo atleistas.

Detektyvas Klarkas trumpai sučiaupia lūpas, paskui pratęsia apklausą:

– Haidas teigia, jog išgalvojote tą seksualinio priekabiavimo istoriją, kad galėtumėte juo atsikratyti. Jis sako, jog taip padarėte todėl, kad jums nepavyko jo suvilioti, ir todėl, kad troškote leidykloje užimti jo vietą.

Susiraukiu. Po perkūnais. Džekas kuoktelėjęs labiau, nei įsivaizdavau.

– Tai melas, – sakau purtydama galvą.

– Tik nesakykite, detektyve, jog sukorėte tokį kelią vien tam, kad pasikabinėtumėte prie mano žmonos ir pažertumėte jai šiuos juokingus kaltinimus.

Detektyvas Klarkas perveria Kristianą skvarbiu žydrų akių žvilgsniu.

– Man reikia, kad į klausimus atsakytų ponia Grėj, sere, – supykęs, bet to nerodydamas tyliai paaiškina jis.

Vėl spusteliu Kristianui šlaunį, nebyliai maldaudama neprarasti savitvardos.

– Tau nereikia klausytis šitos bjaurasties, Ana.

– Manau, turėčiau detektyvui Klarkui papasakoti, kas iš tiesų įvyko.

Kristianas žvilgteli į mane, o tada tarsi susitaikęs su likimu numoja ranka.

– Tai, ką šneka Haidas, yra netiesa, – sakau ramiai, nors rami anaiptol nesijaučiu. Tie kaltinimai pribloškiantys ir man neramu, kad Kristianas nepratrūktų. Kokį žaidimą Džekas sugalvojo? – Vieną vakarą ponas Haidas ėmė prie manęs priekabiauti leidyklos virtuvėlėje. Paaiškino, girdi, į darbą buvau priimta tik jo dėka ir dabar jis tikisi, kad atsilyginsiu jam seksu. Mėgino mane šantažuoti naudodamasis mano elektroniniais laiškais, išsiųstais Kristianui, kuris tuo metu dar nebuvo mano vyras. Nežinojau, kad Haidas tikrina mano laiškus. Jis visai kuoktelėjo – net apkaltino mane, kad esu Kristiano siųsta šnipė, girdi, turinti padėti jam perimti leidyklą. Haidas nežinojo, kad tuo metu Kristianas jau buvo SIP leidyklą nusipirkęs, – prisimindama baisų ir kupiną įtampos susidūrimą su Haidu papurtau galvą. – Ir galų gale aš jį… partrenkiau.

Klarkas nustebęs kilsteli antakius.

– Partrenkėte?

– Mano tėvas – buvęs kariškis. Haidas… na, jis ėmė mane grabinėti, o apsiginti aš moku.

Kristianas žvilgteli į mane ir jo akyse tvyksteli pasididžiavimas.

– Šit kaip, – Klarkas atsiremia į sofos atlošą ir sunkiai atsidūsta.

– Ar kalbėjotės su kuria nors iš buvusių Haido asistenčių? – beveik genialų klausimą užduoda Kristianas.

– Taip, mėginome jas apklausti. Bet, tiesą sakant, nė vienos nepavyko prakalbinti. Jos visos kaip viena kartoja, kad Haidas buvo pavyzdingas viršininkas, nors nė viena iš tų merginų neištvėrė darbe daugiau kaip tris mėnesius.

– Ir mes susidūrėme su ta pačia problema, – sumurma Kristianas.

Šit kaip?! Ir aš, ir detektyvas Klarkas įsistebeilijame į Kristianą.

– Na, mano apsaugos būrio viršininkas susidūrė. Jis apklausė penkias buvusias asmenines Haido asistentes.

– Kodėl?

Kristianas perveria detektyvą skvarbiu kaip plieniniai peilio ašmenys žvilgsniu.

– Nes mano žmona pas jį dirbo, o aš saugumo sumetimais tikrinu visus, su kuriais ji turi darbo reikalų.

Detektyvas Klarkas nurausta. Apgailestaudama gūžteliu, tarsi sakydama jam: „Sveikas atvykęs į mano pasaulį.“

– Suprantu, – sumurma Klarkas. – Rodos, už viso šito slypi kur kas daugiau, nei matyti plika akimi, pone Grėjau. Rytoj dar kartą itin atidžiai apieškosime Haido butą, gal tada kas nors paaiškės. Bet, iš visko sprendžiant, tame bute jis jau senokai negyveno.

– Jau apieškojote Haido butą?

– Taip. Bet kratą pakartosime. Šį kartą ieškosime pirštų atspaudų.

– Jūs vis dar nepateikėte jam kaltinimų dėl pasikėsinimo nužudyti Ros Beili ir mane, – tyliai sako Kristianas.

Ką?

– Pone Grėjau, vis dar tikimės rasti daugiau įrodymų, kad jūsų sraigtasparnis buvo sugadintas tyčia. Mums reikia svaresnių įrodymų nei dalinis piršto atspaudas, o kol Haidas sulaikytas, galime rengti jam bylą.

– Ar jau sužinojote viską, dėl ko čia atvažiavote?

Klarkas pykteli.

– Taip, pone Grėjau, viską, nebent jums kilo minčių dėl to raštelio.

Raštelio? Kokio raštelio?

– Ne. Aš jums jau sakiau. Man jo turinys nieko nereiškia, – Kristianui sunku nuslėpti susierzinimą. – Be to, nesuprantu, kodėl negalėjome pasikalbėti telefonu.

– Rodos, sakiau jums, kad labiau mėgstu susitikti su liudytojais akis į akį. Be to, aplankiau Portlande gyvenančią savo senelės seserį, taigi, kaip sakoma, vienu šūviu du zuikiai…

Klarko veidas taip ir lieka tarsi akmeninis, o į subjurusią mano vyro nuotaiką jis visiškai nekreipia dėmesio.

– Ką gi, jei apklausa baigta, man reikia grįžti prie darbo.

Kristianas atsistoja, jo pavyzdžiu paseka ir detektyvas Klarkas.

– Ačiū, kad skyrėte man laiko, ponia Grėj, – mandagiai padėkoja jis.

Linkteliu.

– Sudie, pone Grėjau.

Kristianas atidaro duris ir Klarkas išeina. Lengviau atsikvėpusi, sudrimbu ant sofos.

– Ar gali patikėti, ko pripasakojo tas šunsnukis?! – pratrūksta Kristianas.

– Klarkas?

– Ne. Tas šūdausis Haidas.

– Ne, negaliu.

– Kokį prakeiktą žaidimą jis žaidžia? – sukandęs dantis iškošia Kristianas.

– Nežinau. Kaip manai, ar Klarkas manimi patikėjo?

– Žinoma. Jis žino, kad Haidas – sumautas šiknius.

– Bet tu ir keiksmakalbis…

– Keiksmakalbis? – pašaipiai vypteli Kristianas. – Ar apskritai yra toks žodis?

– Dabar jau tikrai yra.

Staiga, visiškai netikėtai, jis nusišypso, atsisėda šalia ir prisitraukęs mane apkabina.

– Negalvok apie tą niekšelį. Važiuokime pas tavo tėtį ir pamėginkime su juo pasikalbėti apie rytoj numatytą perkėlimą.

– Jis buvo griežtai apsisprendęs likti Portlande ir niekam nebūti našta.

– Aš su juo pasišnekėsiu.

– Norėčiau jį lydėti.

Kristianas įsistebeilija ir man dingteli, kad jau ketina tai uždrausti.

– Gerai. Ir aš prisidėsiu. Sojeris ir Teiloras galės parvairuoti mašinas. Šiandien vakare leisiu Sojeriui pasivažinėti tavo „Audi R8“.

KITĄ DIENĄ RĖJUS JAU IMA apsiprasti naujoje aplinkoje – erdviame, šviesiame kambaryje Siatlo Šiaurės Vakarų ligoninės reabilitacijos centre. Jau vidurdienis, jis atrodo mieguistas. Kelionė, nors ir sraigtasparniu, atėmė daug jėgų.

– Perduok Kristianui, kad aš labai dėkingas, – tyliai sako jis.

– Pats galėsi padėkoti. Šiandien vakare jis ateis.

– Neketini važiuoti į darbą?

– Žinoma, važiuosiu. Bet pirma turėjau patikrinti, ar gerai įsikūrei.

– Gyvenk kaip pratusi. Tau nereikia manimi rūpintis.

– Man patinka tavimi rūpintis.

Suzvimbia mano telefonas. Užmetu akį, kas skambina – numeris nepažįstamas.

– Neatsiliepsi? – klausia Rėjus.

– Ne. Nežinau, kas skambina. Tegul palieka balso pašto žinutę. Atnešiau tau kai ko paskaityti, – sakau rodydama į stirtą sporto žurnalų ant naktinės spintelės.

– Ačiū, Ane.

– Pavargai, tiesa?

Rėjus linkteli.

– Leisiu tau truputį pamiegoti, – sakau ir pabučiuoju jam į kaktą. – Iki, tėti, – sumurmu.

– Iki pasimatymo, mieloji. Man patinka, kad vadini mane tėčiu. Padeda prisiminti senus laikus.

Ak, tėti…

Atsakydama į spustelėjimą, taip pat suspaudžiu jam ranką.

IŠĖJUSI PRO PAGRINDINES LIGONINĖS DURIS ir traukdama prie „Audi“ visureigio, kuriame manęs laukia Sojeris, išgirstu kažką šaukiant mane pavarde:

– Ponia Grėj! Ponia Grėj!

Atsisukusi pamatau artyn skubančią daktarę Grin, kaip visada nepriekaištingai atrodančią, nors ir truputį įraudusiais skruostais.

– Ponia Grėj, kaip laikotės? Ar gavote mano žinutę? Neseniai jums skambinau.

– Ne, – sakau šiurpdama.

– Matote, svarsčiau, kodėl atšaukėte net keturis planuotus vizitus.

Keturis vizitus? Įsispoksau į ją. Aš praleidau keturis vizitus? Negali būti!

– Gal būtų geriausia, jei pasikalbėtume apie tai mano kabinete. Kaip tik ėjau pietauti… Ar dabar turite laiko?

Nuolankiai linkteliu.

– Žinoma. Aš…

Man pritrūksta žodžių. Praleidau keturis vizitus? Aš vėluoju susileisti tuos vaistus. Mėšlas…

Svaigstančia galva nuseku paskui gydytoją į ligoninę, o paskui ir į jos kabinetą. Kaip galėjau praleisti keturis vizitus? Lyg per miglą prisimenu, kad perkėlėme vieną, – Hana kažką minėjo, – bet keturis? Kaip galėjau praleisti keturis?

Daktarės kabinetas erdvus, minimalistinio stiliaus, bet su visa reikalinga įranga.

– Labai dėkoju, kad užkalbinote mane, dar nespėjusią išvažiuoti, – sumurmu vis dar labai sukrėsta. – Mano tėvas pateko į avariją ir ką tik iš Portlando perkėlėme jį čia.

– Ak, kaip gaila. Kaip jis jaučiasi?

– Jam jau geriau, ačiū. Po truputį taisosi.

– Džiugu girdėti. Dabar suprantu, kodėl penktadienį atšaukėte vizitą.

Daktarė Grin pajudina pelę ir jos kompiuterio ekranas nušvinta.

– Taip… praėjo jau daugiau kaip trylika savaičių. Truputį per daug rizikuojate. Bus geriau, jei prieš injekciją padarysime testą.

– Kokį testą? – sušnabždu baldama kaip drobė.

– Nėštumo testą.

Oi, ne…

Daktarė atsidaro stalo stalčių ir kažką išima.

– Žinote, ką su juo daryti, tiesa? – ji paduoda man nedidelį indelį. – Tualetas – prieš mano kabinetą.

Atsistoju tarsi apimta transo, tarsi valdoma savotiško autopiloto, ir klupinėdama einu į tualetą.

Mėšlas, mėšlas, mėšlas, mėšlas, mėšlas. Ir kaip galėjau taip neapsižiūrėti… vėl? Staiga man pasidaro bloga ir tyliai sukalbu maldą. Prašau, ne. Prašau, ne. Dar per anksti. Per anksti. Per anksti.

Kai vėl įžengiu į daktarės Grin kabinetą, ji man santūriai šypteli ir mostu pakviečia sėstis ant kėdės prieš jos stalą. Atsisėdu ir, netardama nė žodžio, paduodu mėginį. Ji įmerkia į šlapimą siaurą baltą juostelę ir stebi ją. Kai ši nusidažo šviesiai mėlynai, daktarė kilsteli antakius.

– Ką reiškia mėlyna? – nuo įtampos man gniaužia gerklę.

Ji pakelia į mane akis ir pažvelgia labai rimtu žvilgsniu.

– Ką gi, ponia Grėj, tai reiškia, kad laukiatės.

Ką? Ne. Ne. Ne. Po perkūnais…

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Spoksodama į daktarę Grin jaučiu, kaip griūva visas mano pasaulis. Kūdikis. Kūdikis. Nenoriu kūdikio… kol kas dar ne. Prakeikimas! Be to, giliai širdyje žinau, kad Kristianas pasius.

– Ponia Grėj, jūs labai išblyškote. Gal atnešti stiklinę vandens?

– Prašyčiau, – vos girdimai sušnabždu.

Mano mintys veja viena kitą. Aš laukiuosi? Ar seniai?

– Kaip suprantu, jums tai netikėta.

Tylomis linkteliu gerajai daktarei, o ji paduoda man stiklinę vandens iš po ranka pastatyto vandens vėsintuvo. Gurkšnelį godžiai išgeriu.

– Aš priblokšta, – sušnabždu.

– Galėtume padaryti ultragarso tyrimą ir nustatyti, kiek savaičių esate nėščia. Sprendžiant iš jūsų reakcijos, pastojote prieš porą savaičių – daugiausiai prieš keturias ar penkias. Kaip suprantu, ankstyvojo nėštumo simptomų kol kas nejaučiate?

Netardama nė žodžio papurtau galvą. Simptomų? Atrodo, nejaučiu jokių simptomų.

– Maniau… Tikėjausi, kad tai patikima kontracepcijos priemonė.

Daktarė Grin kilsteli antakį.

– Paprastai – taip, jei tik nepamirštate pakartoti injekcijos, – šaltakraujiškai paaiškina ji.

– Matyt, praradau laiko nuovoką…

Kristianas pasius. Žinau, kad pasius.

– Ar jums buvo menstruacijos?

Susiraukiu.

– Ne.

– Nėštumo laikotarpiu tai normalu. Gal vis dėlto padarykime ultragarso tyrimą? Kaip tik turiu laiko…

Suglumusi linkteliu ir daktarė Grin nusiveda mane prie juodo odinio gulto, atskirto širma.

– Nusimaukite sijoną ir kelnaites, prisidenkite štai šiuo baltu apklotu ir galėsime pradėti, – greitai paaiškina ji.

Kelnaites? Tikėjausi, kad ultragarso tyrimas bus daromas per pilvą… Kam reikia nusimauti kelnaites? Nustebusi gūžteliu, o tada vikriai padarau, kaip liepė gydytoja, ir atsigulu po minkštu baltu apklotu.

– Gerai.

Daktarė Grin prieina prie gulto kojūgalio, prisitraukdama ultragarso aparatą. Jį sudaro keli moderniausi kompiuteriai. Atsisėdusi ji pakreipia monitorių taip, kad abi matytume, ir pajudina rutuliuką klaviatūroje. Ekranas nušvinta.

– Prašyčiau sulenkti kojas per kelius ir plačiai prasižergti, – dalykiškai liepia ji.

Įsitempusi linkteliu.

– Tai vaginalinis ultragarso tyrimas. Jei pastojote visai neseniai, naudodamosi šiuo metodu vis tiek turėtume rasti vaisių, – ji kilsteli ilgą baltą zondą.

Ak, tikriausiai juokaujate?!

– Gerai, – drovėdamasi sumurmu ir padarau, ką ji liepė.

Ant zondo galo Grin užmauna prezervatyvą ir patepa jį skaidriu geliu.

– Ponia Grėj, pamėginkite atsipalaiduoti.

Atsipalaiduoti? Po perkūnais, aš laukiuosi! Kaip ji gali tikėtis, kad atsipalaiduosiu? Nuraudusi pamėginu rasti patogesnę pozą… bet jos, matyt, reikėtų ieškoti kažkur netoli nuskendusios Atlantidos.

Gydytoja palengva, švelniai įkiša zondą.

Po galais!

Kompiuterio ekrane nematau nieko kito, tik grafinę eterio trukdžių išraišką, nors tas sniegas – rusvesnis. Daktarė Grin lėtai judina zondą ir mane labai trikdo.

– Štai, – sumurma.

Spustelėdama mygtuką ji sustabdo vaizdą ekrane ir parodo dribsniuką, supamą rusvos pūgos.

Tai tik mažytis dribsniukas. Mano pilve – mažytis dribsniukas. Vos matomas. Nieko sau… Pamiršusi nejaukumą, priblokšta stebeiliju į tą dribsniuką.

– Pamatyti širdies plakimą dar per anksti, bet taip, jūs neabejotinai laukiatės. Sakyčiau, nėštumas keturių arba penkių savaičių, – daktarė suraukia kaktą. – Rodos, injekcijos poveikis baigėsi anksčiau, nei turėtų. Ką gi, kartais taip jau nutinka.

Aš taip apstulbusi, kad nesumoju, ką pasakyti. Tas dribsniukas – kūdikis. Tikrų tikriausias į pasaulį ateisiantis kūdikis. Kristiano kūdikis. Mano kūdikis. Po galais… Kūdikis!

– Gal norėtumėte, kad atspausdinčiau jums nuotrauką?

Vis dar neatgavusi žado linkteliu ir daktarė Grin paspaudžia mygtuką. Paskui ji atsargiai ištraukia zondą ir paduoda popierinį rankšluostį nusišluostyti.

– Sveikinu, ponia Grėj, – man atsisėdus sako ji. – Turime susitarti dėl kito vizito laiko. Siūlyčiau atvykti po keturių savaičių. Tada galėsime nustatyti tikslų jūsų kūdikio amžių ir apytikriai numatyti gimdymo laiką. Jau galite apsirengti.

– Gerai.

Svaigstančia galva paskubomis apsirengiu. Turiu dribsniuką, mažą dribsniuką. Išėjusi iš už širmos, daktarę Grin vėl randu sėdinčią prie stalo.

– Kol kas siūlau pradėti gerti folio rūgštį ir nėščiosioms skirtus vitaminus. Ir paimkite informacinį lapelį, ką galite daryti, o ko ne.

Duodama man pakelį vitaminų ir atmintinę, daktarė dar kažką kalba, bet aš nesiklausau. Aš priblokšta. Sukrėsta. Žinoma, reikėtų džiaugtis. Žinoma, turėčiau būti mažiausiai… trisdešimties. O dabar per anksti, švelniai tariant, per anksti. Mėginu numalšinti kylančią paniką.

Mandagiai atsisveikinusi su daktare Grin, vėl nueinu prie ligoninės durų ir žengiu į vėsų rudens popietės orą. Staiga pajuntu į kaulus besismelkiantį šaltį ir giliai širdyje besitvenkiančią blogą nuojautą. Žinau, kad Kristianas supyks, bet ar labai ir kaip elgsis, nenumanau. Prisimenu jo žodžius: „Aš dar nepasiruošęs tavimi su kuo nors dalytis.“ Mėgindama nuginti šaltį, stipriau susisiaučiu švarkelį.

Sojeris iššoka iš visureigio ir atidaro dureles. Pamatęs mano veidą suraukia kaktą, bet aš į jį nekreipiu dėmesio.

– Kur važiuosime, ponia Grėj? – švelniai klausia jis.

– Į SIP leidyklą.

Jaukiai įsitaisau ant užpakalinės automobilio sėdynės, užsimerkiu ir atremiu pakaušį į sėdynės atlošą. Turėčiau būti laiminga. Suprantu, kad turėčiau būti laiminga. Bet nesu. Per anksti. Gerokai per anksti. O kaipgi mano darbas? Ir SIP leidykla? Kas bus su manimi ir Kristianu? Ne. Ne. Ne. Mudviem viskas bus gerai. Kristianas mylėjo mažytę Miją, – pamenu, Karikas pasakojo, – ir dabar beprotiškai ją myli. Gal reikėtų įspėti Fliną?.. Gal Kristianui nieko nesakyti? Gal man… Gal man viską baigti? Sunerimusi dėl to, kur krypsta mintys, sudraudžiu save ir liaujuosi kūrusi tokius šiurpius scenarijus. Nevalingai nuleidžiu ranką ir priglaudžiu prie pilvo, norėdama jį apginti. Ne. Mano mažytis dribsniukas. Akys paplūsta ašaromis. Ką man daryti?

Staiga sąmonėje iškyla vaizdas: berniukas rudais plaukais ir šviesiai pilkomis akimis bėga per veją, besidriekiančią prie naujojo mūsų namo, – ir mintis, kad tai gali virsti tikrove, sukelia man ir susierzinimą, ir sielvartą. Berniukas krizena ir patenkintas spygauja, nes Kristianas jį vejasi. Kristianas sučiumpa jį, aukštai iškelia, paskui pasisodina ant klubo, ir mudu, susikibę rankomis, grįžtame į namą.

Paskui ši vizija transformuojasi ir man prieš akis iškyla Kristianas, kuris pasibjaurėjęs nuo manęs nusigręžia. Aš nutukusi ir nerangi, apsunkusi ir netrukus gimdysianti. Jis žingsniuoja per ilgą veidrodžių salę, tolsta nuo manęs, o jo žingsnių aidas atsimuša nuo sidabruotų veidrodžių, sienų ir grindų. Kristianai…

Staiga atitokstu. Ne. Jis baisiai supyks.

Kai tik Sojeris sustoja prie leidyklos, išlipu iš mašinos ir nuskubu vidun.

– Ana, malonu tave matyti. Kaip laikosi tėvas? – vos man įžengus klausia Hana.

Perveriu ją šaltu žvilgsniu.

– Ačiū, jis jau sveiksta. Ar galėtum užeiti į mano kabinetą?

– Žinoma, – ji nustebusi atseka man iš paskos. – Ar viskas gerai?

– Noriu žinoti, ar perkėlei arba atšaukei mano planuotus vizitus pas daktarę Grin?

– Daktarę Grin? Taip. Gal du ar tris kartus. Daugiausia dėl to, kad numatei kitus susitikimus arba kur nors vėlavai. O kodėl klausi?

„Todėl, po galais, kad pastojau!“ – mintyse išlieju ant jos pyktį.

Tada giliai atsidūstu ir pamėginu nusiraminti.

– Jei perkeli susitikimus, prašau man apie tai pranešti. Ne visada žiūriu į savo darbo kalendorių.

– Gerai, – tyliai sako Hana. – Atsiprašau. Ar padariau ką nors ne taip?

Papurtau galvą ir garsiai atsidūstu.

– Gal galėtum išvirti man arbatos? O tada aptarsime, kas atsitiko leidykloje, kol manęs nebuvo.

– Žinoma. Tuoj atnešiu.

Šiek tiek geriau nusiteikusi Hana išeina iš kabineto.

Nulydžiu ją žvilgsniu. „Matai tą moterį? – tyliai klausiu dribsniuko. – Gali būti, kad tik jos dėka tu čia.“ Patapšnoju sau per pilvą ir staiga pasijuntu kaip visiška kvaiša, nes šnekuosi su dribsniuku. Su savo mažyčiu Dribsniuku. Pyktelėjusi ant savęs ir ant Hanos, papurtau galvą, nors… giliai širdyje žinau, kad iš tiesų negaliu jos kaltinti. Prislėgta įsijungiu kompiuterį. Gavau laišką nuo Kristiano.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. rugsėjo 13 d. 13:58

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia Grėj,

praleidau biure vos tris valandas ir jau pasiilgau jūsų.

Tikiuosi, Rėjus naujoje vietoje įsikūrė patogiai. Šiandien po pietų mama nuvažiuos ir jį apžiūrės.

Vakare, apie šeštą valandą, atvažiuosiu tavęs pasiimti, tad prieš grįždami namo dar galėsime pas jį užsukti.

Ar planas geras?

Tavo mylintis vyras

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Paskubomis parašau atsakymą.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. rugsėjo 13 d. 14:10

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Žinoma.

x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. rugsėjo 13 d. 14:14

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ar tau viskas gerai?

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Ne, Kristianai, negerai. Labai bijau, kad siuste pasiusi. Nežinau, ką daryti. Bet pranešti šios naujienos elektroniniu laišku negaliu.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Pasiilgau tavęs

Data: 2011 m. rugsėjo 13 d. 14:17

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Taip. Tik labai daug darbo.

Pasimatysime šeštą.

x

Anastazija Grėj

SIP leidyklos redaktorė

Kada jam pasakysiu? Šiandien vakare? Gal kai pasimylėsime? O gal besimylint? Ne, tai galėtų būti pavojinga mums abiem. Tai gal kai jis miegos? Susiimu galvą rankomis. Po galais, ką daryti?

– Sveika, – man įlipus į visureigį nedrąsiai pasisveikina Kristianas.

– Labas, – burbteliu.

– Kas yra?

Jis susiraukia. Aš papurtau galvą, o Teiloro vairuojama mašina pajuda ligoninės link.

– Nieko.

Gal dabar? Galėčiau pasakyti jam dabar, kol esame ribotoje erdvėje ir su mumis Teiloras.

– Ar darbe viskas gerai? – nesiliauja kamantinėjęs Kristianas.

– Taip. Viskas gerai. Ačiū.

– Ana, kas atsitiko? – jau valdingiau klausia jis ir mane apima baimė.

– Tiesiog pasiilgau tavęs. Ir nerimavau dėl Rėjaus.

Kristianas iš karto lengviau atsikvepia.

– Rėjui viskas gerai. Šiandien popiet šnekėjau su mama: ji nustebo, kad Rėjus taip greitai sveiksta, – Kristianas suspaudžia man ranką. – Dieve, kokia šalta tavo ranka. Ar šiandien ko nors valgei?

Nuraustu.

– Ana, – suirzęs priekaištingai tarsteli Kristianas.

Nevalgiau, nes žinau, kad baisiai supyksi, kai tau pasakysiu, jog laukiuosi.

– Pavalgysiu vakare. Tiesą sakant, neturėjau laiko.

Jis piktai papurto galvą.

– Gal nori, kad į apsaugos darbuotojams skirtų darbų sąrašą įtraukčiau ir punktą „pamaitinti mano žmoną“?

– Atsiprašau. Pavalgysiu. Tiesiog diena buvo keista… Supranti, tas tėčio perkėlimas ir visa kita…

Kristianas stipriai sučiaupia lūpas, bet neprataria nė žodžio. Imu spoksoti pro langą. „Pasakyk jam!“ – piktai sušnypščia pasąmonė. Ne. Aš bailė.

Kristianas nutraukia mano apmąstymus sakydamas:

– Gali būti, kad man teks skristi į Taivaną.

– Šit kaip? Kada?

– Šios savaitės pabaigoje. Arba ateinančią savaitę.

– Gerai.

– Noriu, kad vyktum kartu.

Nuryju seilę.

– Kristianai, prašau… Aš turiu darbą. Nepradėkime vėl ginčytis.

Jis atsidūsta ir papučia lūpas kaip nepatenkintas paauglys.

– Pamaniau, paklausiu, – įsižeidęs sumurma.

– Ar ilgam išvažiuosi?

– Ne daugiau kaip porai dienų. Gaila, kad nepasakai, kas tau neduoda ramybės.

Ir iš kur jis žino?

– Na, dabar, kai mano mylimas vyras ketina išvažiuoti…

Kristianas pabučiuoja man krumplius.

– Neilgam.

– Gerai.

Ir aš santūriai jam šypteliu.

RĖJŲ RANDAME DAUG GERIAU NUSITEIKUSĮ ir ne tokį aikštingą. Mane sujaudina nebylus jo dėkingumas Kristianui ir kelias akimirkas pamirštu žinią, kurią netrukus neišvengiamai turėsiu pranešti savo vyrui, tiesiog sėdžiu ir klausausi, kaip juodu šnekasi apie žvejybą ir „Mariners“ futbolo komandą. Bet Rėjus greitai nuvargsta.

– Tėti, mes jau eisime ir leisime tau pamiegoti.

– Ačiū, Ane, mieloji. Džiaugiuosi, kad užsukote. Šiandien buvo užėjusi ir tavo mama, Kristianai. Ji mane labai padrąsino. Be to, ji aistringa „Mariners“ sirgalė.

– Bet dėl žvejybos iš proto neina, – kreivai šyptelėjęs ir stodamasis priduria Kristianas.

– Daug moterų, pametusių galvą dėl žūklės, nepažįstam, tiesa? – plačiai šypsodamasis sako Rėjus.

– Rytoj vėl tave aplankysiu, gerai?

Atsisveikindama pabučiuoju Rėjų. Mano pasąmonė papučia lūpas. „Jei tik Kristianas neįkalins tavęs namie arba nepadarys ką nors dar blogesnio.“ Nuotaika staiga subjūra.

– Eikš, – suraukęs kaktą, Kristianas ištiesia man ranką.

Paimu ją ir mudu išeiname iš ligoninės.

ŠAKUTE BAKSNOJU IR STUMDAU maistą lėkštėje. Ponia Džouns paruošė vištienos ir daržovių troškinį, bet aš tiesiog neturiu apetito. Skrandį tarsi stipriai suveržtas virvės mazgas spaudžia nerimas.

– Prakeikimas! Ana, gal pagaliau pasakysi, kas yra? – stumtelėdamas savo tuščią lėkštę piktai klausia Kristianas. Įsistebeiliju į jį. – Prašau… Tu mane iš proto varai.

Nuryju seilę, kaip įmanydama stengiuosi numalšinti vis labiau gerklę gniaužiančią paniką. Giliai atsidūstu, kad nusiraminčiau. Ką gi, dabar arba niekados.

– Aš laukiuosi.

Kristianas sustingsta, o jo veidas labai pamažu bąla.

– Ką?.. – sušnabžda jis.

– Aš laukiuosi.

Sutrikęs jis suraukia kaktą.

– Kaip tai galėjo atsitikti?

Kaip… Kaip? Koks kvailas klausimas! Nuraustu ir pažvelgiu į Kristianą tarsi klausdama: „O kaip tu manai?“

Jo elgesys akimirksniu pasikeičia, žvilgsnis tampa griežtas, kietas kaip titnagas.

– O kaip injekcija? – piktai klausia.

Ak, koks mėšlas…

– Pamiršai pakartoti injekciją?

Praradusi žadą tiesiog spoksau į jį. Mėšlas. Jis įsiutęs – tiesiog pašėlęs.

– Viešpatie, Ana! – jis trenkia kumščiu į stalą, kad net krūpteliu, ir atsistoja taip staiga, kad vos nenuverčia kėdės. – Turėjai prisiminti vieną vienintelį dalyką. Velnias! Po perkūnais, negaliu patikėti. Kaip galėjai būti tokia kvaiša?

Kvaiša! Išgirdusi šį žodį aikteliu. Po galais… Noriu jam paaiškinti, kad injekcija nebuvo veiksminga, bet nerandu žodžių. Nudelbiu akis.

– Atsiprašau, – sušnabždu.

– Atsiprašai? Po velnių! – vėl nusikeikia jis.

– Suprantu, kad laikas nelabai tinkamas.

– Nelabai tinkamas?! – piktai rikteli Kristianas. – Mudu pažįstami vos penkias prakeiktas minutes. Norėjau parodyti tau visą sumautą pasaulį, o dabar… Po velnių… Vystyklai, vėmalai ir visas tas mėšlas!

Kristianas užsimerkia. Regis, jis mėgina susitvardyti ir susitaikyti su pralaimėjimu.

– Pamiršai? Pasakyk man. O gal tyčia taip padarei? – Kristiano žvilgsnis deginantis, be to, nuo jo sklinda neapsakomai stiprus pyktis.

– Ne, – sušnabždu.

Negaliu įduoti Hanos – jis ją atleistų.

– Maniau, dėl to buvome sutarę! – užrinka jis.

– Žinau. Buvome sutarę. Man labai gaila.

Bet jis mano žodžių negirdi.

– Štai kodėl. Štai kodėl man patinka kontrolė. Kad nenutiktų toks mėšlas ir neapverstų visko aukštyn kojomis.

Ne… Dribsniukas.

– Kristianai, prašau, nerėk ant manęs.

Man skruostais ima ristis ašaros.

– Tik nepradėk dar ir žliumbti, – piktai sako Kristianas. – Prakeikimas… – Jis ranka persibraukia per plaukus, pešteli juos. – Manai, aš pasiruošęs tapti tėvu? – nuo įsiūčio ir panikos jam užlūžta balsas.

Staiga man viskas paaiškėja: jo akyse šmėsteli didžiulė baimė ir pyktis – bejėgio paauglio įsiūtis. Ak, Penkiasdešimt, kaip gaila. Man tai taip pat didžiulis sukrėtimas.

– Suprantu, kad mes abu tam nepasiruošę, bet manau, kad būsi nuostabus tėvas, – ištariu gaudydama kvapą. – Mums pavyks.

– Iš kur, po velnių, žinai?! – vėl šūkteli jis, tik šį kartą garsiau. – Sakyk, kaip mums pavyks?!

Jo akys degte dega, o veide atsispindi daugybė jausmų. Iš jų labiausiai matomas – baimė.

– Ak, velniop viską! – staiga nusivylęs surinka Kristianas ir kilsteli rankas tarsi pasiduodamas.

Tada apsisuka ir nužingsniuoja per didžiąją svetainę, pasigriebęs švarką, patraukia į vestibiulį. Mano ausis pasiekia aidas nuo Kristiano žingsnių per medines grindis, paskui jis pro dvivėres duris išeina į vestibiulį ir taip stipriai jas užtrenkia, kad net pašoku.

Lieku viena, gaubiama tylos ir sustingusios, bežadės didžiosios svetainės tuštumos. Virpėdama įbedu buką žvilgsnį į ką tik užtrenktas duris. Jis mane paliko. Mėšlas! Kristianas reagavo daug baisiau, nei įstengiau įsivaizduoti. Pastumiu lėkštę, atsiremiu į stalą, rankomis susiimu galvą ir pravirkstu.

– ANA, MIELOJI…

Prie manęs stoviniuoja ponia Džouns. Paskubomis atsitiesiu ir nusibraukiu ašaras.

– Viską girdėjau. Užjaučiu, – švelniai sako ji. – Gal norėtumėt žolelių arbatos ar dar ko nors?

– Mielai išgerčiau taurę baltojo vyno.

Ponia Džouns sekundės dalį sustingsta ir aš atitokstu. Dribsniukas. Dabar man negalima gerti alkoholio. Juk negalima? Reikėtų perskaityti atmintinę, įduotą daktarės Grin.

– Tuoj atnešiu taurę.

– Tiesą sakant, mieliau išgerčiau puodelį arbatos.

Nusišluostau nosį. Ponia Džouns maloniai nusišypso.

– Puodelis arbatos. Tuoj bus.

Paėmusi nuo stalo lėkštes, ji nueina į virtuvės zoną. Nuseku paskui ją, įsitaisau ant aukštos baro kėdės ir žiūriu, kaip ji verda arbatą.

Netrukus ponia Džouns pastato prieš mane puodelį garuojančios arbatos.

– Gal galėčiau pasiūlyti dar ko nors?

– Ne, pakaks ir arbatos, ačiū.

– Tikrai? Beveik nieko nevalgėte.

Pakeliu į ją akis.

– Aš nealkana.

– Ana, jums reikia valgyti. Dabar jau turite galvoti ne vien apie save. Prašau, leiskite jums ko nors paruošti. Ko norėtumėte?

Ji žvelgia į mane vilties kupinomis akimis. Bet į maistą negaliu nė pažiūrėti.

Ką tik mane paliko vyras, nes laukiuosi, mano tėvas neseniai pateko į rimtą avariją, o kur dar pakvaišėlis Džekas Haidas, mėginantis įrodyti, kad prie jo priekabiavau… Staiga mane suima toks juokas, kad negaliu susilaikyti. Matai, ką man padarei, Dribsniuk?! Paglostau sau pilvą.

Ponia Džouns atlaidžiai man nusišypso.

– Ar seniai laukiatės? – švelniai klausia ji.

– Visai neseniai. Gal keturias ar penkias savaites – gydytoja tiksliai dar nenustatė.

– Jei nevalgote, turėtumėte bent jau pailsėti.

Linkteliu ir, nešina arbata, nužingsniuoju į biblioteką. Tai mano priebėga. Išsitraukiu iš rankinės telefoną ir pasvarstau, gal paskambinti Kristianui. Suprantu, kad jis sukrėstas, bet jo reakcija vis tiek perdėta. „O kada gi jis reagavo neperdėtai?“ – klausia pasąmonė, kilstelėdama gražiai išpešiotą antakį. Atsidūstu. Penkiasdešimt pagedėlio atspalvių…

– Taip, tai tavo tėtis, Dribsniuk. Tikiuosi, netrukus aprimęs jis… grįš.

Pasiimu nėščiosios atmintinę, atsisėdu ir imu skaityti.

Bet negaliu susikaupti. Kristianas dar niekada nebuvo manęs palikęs. Pastarosiomis dienomis buvo toks malonus ir dėmesingas, toks mylintis, o dabar… O jei jis išvis negrįš? Mėšlas! Gal paskambinti Flinui? Neišmanau, ką daryti. Aš visiškai sutrikusi. Daugeliu požiūrių Kristianas itin pažeidžiamas, tad žinojau, kad išgirdęs šią naujieną reaguos audringai. O praėjusį savaitgalį buvo toks mielas. Aplinkybės susiklostė taip, kad jis nieko negalėjo kontroliuoti, ir vis dėlto laikėsi puikiai. Bet ši žinia jį tiesiog palaužė.

Nuo tos dienos, kai su juo susipažinau, mano gyvenimas pasidarė sudėtingas. Ar dėl jo? O gal dėl mudviejų santykių? O jei Kristianas su šia naujiena neapsipras? Jei pareikalaus skyrybų? Pajuntu kylant šleikštulį. Ne. Neturėčiau taip galvoti. Jis grįš. Tikrai grįš. Žinau, kad grįš. Giliai širdyje jaučiu, kad, nepaisant riksmų ir šiurkščių žodžių, Kristianas mane myli. Taip, myli… Jis ir tave mylės, Dribsniuk.

Atsirėmusi į krėslo atlošą, imu snausti.

NUBUNDU SUSTIRUSI IŠ ŠALČIO ir ne iš karto susigaudau, kur esu. Drebėdama žvilgteliu į rankinį laikrodį: vienuolikta valanda vakaro. O taip… tu. Patapšnoju sau per pilvą. Kur Kristianas? Gal jau grįžo? Nerangiai atsikeliu iš krėslo ir einu ieškoti savo vyro.

Po penkių minučių suprantu, kad namie jo nėra. Viliuosi, kad jam nieko blogo nenutiko. Tada prisimenu ilgas nerimastingo laukimo valandas, kai sugedo ir nukrito „Čarlis Tango“.

Ne, ne, ne. Vyk tokias mintis šalin. Jis tikriausiai nuėjo… kur? Kur Kristianas galėtų eiti, su kuo norėtų pasikalbėti? Su Eliotu? O gal jis pas Fliną? Tikiuosi. Grįžusi į biblioteką susirandu telefoną ir išsiunčiu jam žinutę.

Kur tu?

Tada nueinu į vonios kambarį ir prisileidžiu vandens. Man taip šalta…

KAI IŠSIMAUDŽIUSI IŠLIPU IŠ VONIOS, Kristiano vis dar nėra. Apsivelku praeito amžiaus ketvirtojo dešimtmečio stiliaus atlasinius naktinius marškinius ir nueinu į didžiąją svetainę. Pakeliui kyšteliu galvą į atsarginį miegamąjį. Gal čia galėtų būti Dribsniuko kambarys? Priblokšta šios minties, sustoju tarpduryje ir apsvarstau šią realią galimybę. Kaip dažytume sienas: melsva ar rožine spalva? Bet šią malonią mintį apkartina prisiminimas, kad mano paklydėlis vyras pasiuto vos išgirdęs apie kūdikį. Nutraukiu nuo laisvos lovos pūkinę antklodę ir, nešina ja, einu į didžiąją svetainę budėti.

KAŽKAS MANE PAŽADINA. Kažkoks garsas.

– Mėšlas!

Vestibiulyje – Kristianas. Vėl išgirstu per grindis traukiamo stalo girgžtelėjimą.

– Mėšlas! – pakartoja jis, tik šį kartą gerokai tyliau.

Suskubusi keltis pamatau Kristianą įsvirduliuojant pro dvivėres duris. Jis girtas. Man pašiurpsta oda. Po galais, Kristianas girtas? Žinau, kad girtų jis negali pakęsti. Pašoku ir tekina nulekiu prie jo.

– Kristianai, kas tau?

Jis atsiremia į vestibiulio durų staktą.

– Ponia Grėj… – neaiškiai, tęsdamas garsus, ištaria jis.

Po perkūnais. Jis labai girtas. Nežinau, ką daryti.

– Ak… visai neblogai atrodai, Anastazija.

– Kur buvai?

Priglaudęs ištiestą pirštą prie lūpų, jis man kreivai šypteli.

– Ššš…

– Matyt, bus geriausia, jei eisi gulti.

– Su tavim, – tyliai prunkšteli jis.

Ko čia prunkščioti?! Suraukusi kaktą, ranka atsargiai apsiveju Kristianui liemenį, mat jis sunkiai besilaiko ant kojų, ką jau kalbėti apie ėjimą… Kur jis buvo? Kaip grįžo namo?

– Leisk, nuvesiu tave į lovą. Remkis į mane.

– Tu labai graži, Ana.

Kristianas pasilenkia prie manęs ir pauosto plaukus, abiejų vos neišversdamas iš kojų.

– Kristianai, judinkis. Noriu tave paguldyti.

– Gerai, – sako jis, lyg ir mėgindamas susikaupti.

Klupinėdami pereiname per koridorių ir pagaliau įžengiame į miegamąjį.

– Lova, – paikai išsišiepęs tarsteli jis.

– Taip, lova.

Privedu Kristianą prie lovos krašto, bet jis įsikimba į mane.

– Gulkis kartu, – liepia.

– Kristianai, man rodos, tau reikia išsimiegoti.

– Prasideda… Esu apie tai girdėjęs.

Susiraukiu.

– Apie ką?

– Kad jei yra kūdikis, tai nėra sekso.

– Esu tikra, kad tai netiesa. Kitaip visi būtume iš šeimų, turinčių tik vieną vaiką.

Kristianas dėbso į mane.

– Kokia tu šmaikšti.

– O tu girtas.

– Taip.

Jis nusišypso, bet kai geriau apie tai pagalvoja, šypsena išblėsta ir veide šmėsteli susirūpinimas – išvydus tokią jo išraišką, mane iki kaulo geluonies nukrečia šaltis.

– Eikš, Kristianai, – švelniai sakau. Negaliu pakęsti tos veido išraiškos. Ji liudija baisius ir šlykščius prisiminimus, kurių nederėtų turėti jokiam vaikui. – Paguldykime tave į lovą.

Atsargiai stumteliu Kristianą ir jis žnekteli ant čiužinio išskėtęs rankas ir kojas, paikai šypsodamasis, akimirksniu atsikratęs rūpesčio veide.

– Gulkis ir tu, – neaiškiai burbteli.

– Pirmiausia nurenkime tave.

Jis nusišypso – plačiai ir paikai, kaip įprasta girtam.

– Kaip pasakysi…

Po perkūnais. Girtas Kristianas žavus ir žaismingas. Jis man daug mielesnis už piktą kaip širšė Kristianą.

– Atsisėsk. Leisk nuvilkti švarką.

– Kambarys sukasi ratu…

Mėšlas… ar jį dabar supykins?

– Kristianai, sėskis!

Jis vypteli.

– Ponia Grėj, jūs tokia valdinga moteriškaitė…

– Taip. Todėl daryk, kas liepta, ir atsisėsk.

Uždedu rankas jam ant klubų. Kristianas vėl išsišiepia, šiaip taip alkūnėmis įsiremia į čiužinį ir atsisėda, bet labai nerangiai – visai ne kaip įprastai. Kol vėl neišsipleikė ant lovos, čiumpu už kaklaraiščio ir išvelku iš pilko švarko: pirma ištraukiu vieną ranką iš rankovės, paskui kitą.

– Maloniai kvepi.

– O nuo tavęs trenkia stipriu alkoholiu.

– Taip… Kvie-ti-ne… deg-ti-ne… – kiekvieną skiemenį jis ištaria taip pabrėžtinai, kad mane suima juokas.

Numetusi švarką ant grindų prie lovos, mėginu atrišti kaklaraištį. Kristianas delnais suspaudžia man klubus.

– Man patinka čiupinėti šį audinį, Anastaaazija, – neaiškiai, tęsdamas žodžius, sako jis. – Visuomet dėvėk tik atlasinius ar šilkinius drabužius.

Kristianas ima delnais braukyti man per klubus aukštyn žemyn, o paskui staiga trūkteli mane prie savęs ir įsikniaubia į pilvą.

– O čia turime įsibrovėlį…

Netenku žado. Po galais… Jis kalba su Dribsniuku.

– Ateis metas, kai naktimis neleisi man miegoti, ar ne? – sako Kristianas, prikišęs lūpas man prie pilvo.

Viešpatie… Kristianas pažvelgia į mane pakėlęs ilgas tamsias blakstienas, bet jo žvilgsnis apgirtęs ir apsiblausęs. Man suspaudžia širdį.

– Pasirinksi jį, o ne mane, – liūdnai ištaria jis.

– Kristianai, pats nesupranti, ką šneki. Nekvailiok, aš nesirenku nė vieno iš jūsų. Be to, jis gali pasirodyti esanti… ji.

Kristianas susiraukia.

– Ji… Dieve mano…

Jis vėl griūva ant lovos ir ranka užsidengia akis. Man pavyko atlaisvinti kaklaraiščio mazgą. Atrišu vieną raištelį, nuaunu batą ir kojinę, paskui kitą. Tik atsistojusi suprantu, kodėl nepatyriau jokio priešinimosi – pasirodo, Kristianas visiškai išsijungė. Jis giliai įmigęs ir negarsiai knarkia.

Žiūriu į Kristianą. Jis velnioniškai gražus – net girtas ir knarkiantis. Dailios lūpos truputį pravertos, viena ranka atmesta virš galvos, taršanti ir šiaip susivėlusius plaukus, veidas ramus. Jis atrodo toks jaunas… bet juk toks ir yra: mano jaunas, įtampos kamuojamas, girtas, nelaimingas vyras. Ši mintis prislegia širdį tarsi akmuo.

Šiaip ar taip, Kristianas bent jau grįžo namo. Įdomu, kur jis ėjo? Vargu ar man užtektų energijos ir fizinių galių, kad jį pajudinčiau ir visiškai išrengčiau. Be to, jis išsipleikęs ant pūkinės antklodės. Grįžusi į didžiąją svetainę, paimu antklodę, kuria buvau užsiklojusi pati, ir nešu į mūsų miegamąjį.

Kristianas vis dar kietai miega – su kaklaraiščiu ir kelnių diržu. Įsitaisau ant lovos šalia jo, nurišu kaklaraištį ir atsargiai atsegu viršutinę marškinių sagą. Jis per miegus kažką suniurna, bet nepabunda. Neskubėdama atsegu diržą, imu tempti jį per kilpas ir, truputį pasistengusi, nujuosiu. Marškinių skvernai, buvę sukišti už kelnių juosmens, dabar išsipešę ir žemiau jų matyti prie tarpkojo besileidžianti plaukų juosta. Negaliu atsispirti. Pasilenkiu ir pabučiuoju. Kristianas krusteli, kilsteli dubenį, bet miega toliau.

Atsisėdu ir vėl į jį įsižiūriu. Ak, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt… ką man su tavimi daryti? Pirštais perbraukiu jam per plaukus – kokie švelnūs – ir pabučiuoju į smilkinį.

– Myliu tave, Kristianai. Nors tu girtas ir Dievas žino, kur buvai, vis tiek tave myliu. Visada tave mylėsiu.

– Hm… – suniurna jis.

Dar kartą pabučiuoju jam į smilkinį, tada atsikeliu nuo lovos ir užkloju jį atsargine antklode. Galiu miegoti šalia jo, išsitiesusi skersai lovos… Taip ir padarysiu.

Bet pirmiausia sutvarkysiu jo drabužius. Papurčiusi galvą paimu kojines ir kaklaraištį, persimetu per ranką švarką. Tada iš jo kišenės iškrinta „BlackBerry“ telefonas. Pakeliu jį ir daug negalvodama atrakinu. Iš karto atsidaro žinučių skyrelis. Matau savo siųstą, o virš jos – dar vieną.

Prakeikimas… Visa pašiurpstu.

Buvo malonu su tavimi susitikti. Dabar suprantu. Nesigraužk. Būsi nuostabus tėvas.

Ta žinutė nuo jos. Ponios Elenos, kalės ir tvirkintojos Robinson.

Mėšlas. Tai štai kur jis buvo. Nuėjo pas ją.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Kelias sekundes spoksau į žinutę, paskui pakeliu akis į savo vyrą, išsidrėbusį ant lovos ir miegantį. Jis buvo išėjęs ir iki pusės antros nakties gėrė – su ja! Kristianas tyliai knarkia ir miegodamas iš pirmo žvilgsnio atrodo nors ir girtas, bet nekaltas ir nieko nesuvokiantis. Toks romus…

Ak, ne, ne, ne. Man pakerta kojas ir aš, negalėdama patikėti tuo, kas nutiko, palengva susmunku į fotelį šalia lovos. Nelyginant strėlė mane perveria mintis, kad esu primityviai, žiauriai išduota ir pažeminta. Kaip jis galėjo? Kaip galėjo eiti pas ją? Skruostais ima ristis tvilkančios pykčio ašaros. Pyktį ir baimę, norą išlieti visą rūstybę ant manęs dar galiu suprasti ir, nors ir sunkiai, atleisti. Bet šito… šitos apgavystės jau per daug. Sulenkiu kojas, pritraukiu kelius prie krūtinės mėgindama apsaugoti ir save, ir savo Dribsniuką. Tyliai verkdama, imu sūpuotis.

O ko aš tikėjausi? Per greitai ištekėjau už šio vyro. Supratau tai – žinojau, kad viskas taip ir baigsis. Kodėl? Kodėl? Kodėl? Ir kaip jis galėjo šitaip su manimi pasielgti? Juk žino, ką manau apie tą moterį. Kaip jis galėjo kreiptis į ją? Kaip galėjo? Giliai į širdį įsmeigti peilio ašmenys ima lėtai skausmingai suktis ir perduria mane kiaurai. Ar visada taip bus?

Pro ašaras ant lovos išsipleikusio mano vyro pavidalas atrodo tarsi išplaukęs ir mirguliuojantis. Ak, Kristianai… Tekėjau už jo iš meilės, be to, giliai širdyje žinau, kad ir jis mane myli. Tikrai žinau, kad myli. Staiga skausmingai prisimenu mielą gimtadienio dovaną.

Už visus mūsų pirmus kartus pirmojo tavo, kaip mano mylimos žmonos, gimtadienio proga. Myliu tave. K x

Ne, ne, ne, netikiu, kad taip bus visada: du žingsniai į priekį ir trys atgal. Bet iki šiol su Kristianu visada taip buvo. Po kiekvienos nesėkmės pamažu žengdavome į priekį. Jis apsipras su ta mintimi… tikrai apsipras. O aš? Ar atsigausiu po šios… išdavystės? Prisimenu, kaip elgėsi Kristianas pastarąją ir siaubingą, ir nuostabią savaitę. Tyli jo stiprybė, kai mano įtėvis, sužeistas ir be sąmonės, gulėjo Intensyviosios terapijos skyriuje… Mano gimtadienio vakarėlis, apie kurį nieko nežinojau ir į kurį susirinko mano šeima ir draugai… Jo apkabinimas prie „Heathman“ viešbučio, kai efektingai mane palenkęs pabučiavo visų akivaizdoje. Ak, Kristianai, niekais verti mano pasitikėjimą ir tikėjimą tavimi… o aš tave vis tiek myliu.

Bet dabar turiu galvoti ne vien apie save. Priglaudžiu delną prie pilvo. Ne, neleisiu jam taip elgtis su manimi ir su mūsų Dribsniuku. Daktaras Flinas sakė, kad turiu Kristianu pasitikėti, bet… šį kartą neįmanoma. Paskubomis nusibraukiu ašaras ir atpakalia ranka nusišluostau nosį.

Kristianas krusteli ir apsiverčia, patraukia kojas nuo lovos krašto ir susirango po antklode. Ištiesia ranką lyg ko ieškodamas, paskui suniurna, susiraukia, bet netrukus vėl užmiega, o jo ranka taip ir lieka ištiesta.

Ak, Penkiasdešimt… Ką man su tavimi daryti? Ir ką, po galais, veikei su ta kale Robinson? Turiu sužinoti.

Dar kartą žvilgteliu į skaudinančią žinutę ir kai ką sumanau. Giliai įkvėpusi, pasiunčiu ją į savo telefoną. Pirma plano dalis įgyvendinta. Paskubomis permetu kitas naujausias jo žinutes, bet jos – tik nuo Elioto, Andrėjos, Teiloro, Ros ir manęs. Nuo Elenos nėra. Tai jau neblogai. Išjungiu žinučių skyrelį jausdama palengvėjimą, kad Kristianas jai žinučių nerašė, bet staiga širdis pašoka iki gerklės. Dieve… Jo telefono ekrano fonas – tai daugybė mano nuotraukų, daugybė mažyčių Anastazijų, nufotografuotų įvairiomis pozomis per medaus mėnesį, praėjusį savaitgalį, kai sklandėme ir buriavome, – o tarp jų ir kelios Chosė darytos nuotraukos. Kada jis mane fotografavo? Akivaizdu, kad nuotraukos darytos visiškai neseniai.

Mano žvilgsnis užkliūva už interneto simbolio ir galvoje palengva gimsta gundanti mintis… Galėčiau paskaityti Kristiano elektroninius laiškus. Pažiūrėti, ar jis nesusirašinėjo su ja. Bet ar turiu tokią teisę? Mano vidinė dievaitė, vilkinti žalsvu šilkiniu apdaru, pritariamai linkteli, nors ir nepatenkinta, perkreipusi lūpas. Ilgai nesukdama galvos, paminu savo vyro teisę į privatumą.

Elektroninių laiškų čia keli šimtai. Paskubomis permetu juos akimis, bet visi neapsakomai nuobodūs… Daugiausia Ros, Andrėjos, mano ir įvairių aukštesnio rango jo kompanijos vadovų. Nuo tos kalės paauglių tvirkintojos – nė vieno. Peržiūrėjus tuos laiškus man palengvėja ir dėl to, kad nuo Leilos taip pat laiškų nėra.

Tačiau vienas laiškas patraukia dėmesį. Jį atsiuntė Barnis Salivanas, Kristianui dirbantis informacinių technologijų specialistas, o to laiško tema – „Džekas Haidas“. Jausdama kaltę žvilgteliu į Kristianą, bet jis tyliai tebeknarkia. Dar niekada nesu girdėjusi jo knarkiančio. Atidarau laišką.

Siuntėjas: Barnis Salivanas

Tema: Džekas Haidas

Data: 2011 m. rugsėjo 13 d. 14:09

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Siatlo eismo ir transporto skyriaus kameros pirmą kartą užfiksavo baltą furgoną Pietinėje Irvingo gatvėje. Prieš tai tos mašinos niekur nebuvo matyti, tad Haidas greičiausiai rado prieglobstį tose apylinkėse.

Kaip Velčas jums jau pranešė, neatpažintą automobilį, pateikusi suklastotą vairuotojo pažymėjimą, išsinuomojo nenustatytos tapatybės moteris, tačiau tiesioginio ryšio tarp šio automobilio ir Pietinės Irvingo gatvės nėra.

Išsamią informaciją apie tame rajone gyvenančius Grėjaus įmonių holdingo ir SIP leidyklos darbuotojus pateikiu pridedamoje laikmenoje, kurią nusiunčiau ir Velčui.

Apie buvusias asmenines asistentes Haidui priklausiusiame SIP leidyklos kompiuteryje jokių duomenų nėra.

Dar kartą primenu, kas rasta SIP leidyklos kompiuteryje, kuriuo naudojosi Haidas.

Grėjų šeimos namų adresai:

penki nekilnojamojo turto objektai Siatlo mieste,

du nekilnojamojo turto objektai Detroito mieste.

Išsamūs gyvenimo aprašymai

Kariko Grėjaus,

Elioto Grėjaus,

Kristiano Grėjaus,

dr. Greisės Trevelian,

Anastazijos Stil,

Mijos Grėj.

Laikraščių ir internetiniai straipsniai, susiję su:

dr. Greise Trevelian,

Kariku Grėjumi,

Kristianu Grėjumi,

Eliotu Grėjumi.

Nuotraukos:

Kariko Grėjaus,

dr. Greisės Trevelian,

Kristiano Grėjaus,

Elioto Grėjaus,

Mijos Grėj.

Tęsiu tyrimą tikėdamasis rasti dar ką nors.

B. Salivanas

Grėjaus įmonių holdingo Informacinių technologijų skyriaus viršininkas

Šis keistas laiškas akimirksniu priverčia mane pamiršti savo nakties sielvartus. Spusteliu pridėtą laikmeną, mat noriu sužinoti daugiau apie ten minimus darbuotojus, bet dokumentas, matyt, per didelis, kad būtų galima jį atidaryti „BlackBerry“ telefone.

Ir ką aš čia darau? Jau vėlu. Per dieną labai pavargau. Pasiguodžiu bent tuo, kad nuo kalės paauglių tvirkintojos ar Leilos Viljams laiškų nėra. Užmetu akį į žadintuvą: kelios minutės po antros. Šiandien buvo tikra netikėtų naujienų diena. Sužinojau, kad tapsiu motina ir kad mano vyras bičiuliaujasi su prieše. Ką gi, tegul pasinervina. Šiąnakt su juo nemiegosiu. Tegul rytą nubunda vienas. Padėjusi jo telefoną ant naktinės spintelės, pasiimu rankinę ir, paskutinį kartą pažvelgusi į savo miegantį Judą angelo veidu, išeinu iš miegamojo.

Atsarginis žaidimų kambario raktas guli įprastoje vietoje – spintelėje pagalbinėje patalpoje. Pasičiupusi jį, skuodžiu laiptais aukštyn. Iš patalynės spintos išsiimu pagalvę, pūkinę antklodę ir paklodę, paskui atsirakinu žaidimų kambario duris, įeinu ir įsijungiu blausią šviesą. Keista, bet šio kambario kvapas ir aplinka mane labai ramina, juolab turint omenyje, kad kai pastarąjį kartą čia buvome, aš ištariau saugos žodį. Įžengusi uždarau duris, o raktą palieku spynoje. Žinau, kad rytoj rytą Kristianas karštligiškai manęs ieškos, bet vargu ar tikrins šį kambarį, jei jo durys bus užrakintos. Ir gerai, taip jam ir reikia.

Susirangau ant sofos iškiliais kraštais, apsikloju pūkine antklode ir iš rankinės išsitraukiu telefoną. Tarp žinučių susirandu tą, kurią atsiuntė kalė paauglių tvirkintoja ir kurią persikėliau iš Kristiano telefono. Paspaudusi „Kurti“ parašau:

GAL NORĖTUM, KAD PONIA LINKOLN DALYVAUTŲ MUMS APTARIANT JOS ŽINUTĘ TAU? TADA TAU NEREIKĖTŲ APSISUKUS PAS JĄ LĖKTI. TAVO ŽMONA

Spusteliu „Siųsti“ ir išjungiu telefono skambučio garsą. Susirangau po antklode. Nors mėginu laikytis narsiai, vis dėlto įžūli Kristiano išdavystė gniuždo. Turėtų būti laimingos dienos. Viešpatie, mudu tapsime tėvais. Trumpai vėl prisimenu, kaip pasakiau Kristianui, kad laukiuosi, ir įsivaizduoju jį pradžiungantį, puolantį prieš mane ant kelių, suspaudžiantį glėbyje ir šnabždantį, kaip stipriai jis myli mane ir mūsų Dribsniuką.

Bet tikrovė kitokia. Guliu viena sadomazochistiniams žaidimams skirtame kambaryje ir šąlu. Staiga pasijuntu sena, gerokai senesnė, nei iš tiesų esu. Susiremti su Kristianu visuomet tikras iššūkis, bet šį kartą jis pranoko pats save. Ir ką jis sau manė? Ką gi, jei nori karo – karo ir sulauks. Tikrai neketinu leisti jam mane palikus bėgti pas tą išgamą kaskart, kai tik iškils kokia nors problema. Jam teks rinktis: ji arba aš ir mūsų Dribsniukas. Tyliai šniurkšteliu, bet esu visiškai išsekusi, todėl netrukus užmiegu.

Staiga pakirstu iš miego ir kelias akimirkas nesusigaudau, kur esu. Ak, taip, aš žaidimų kambaryje… Kadangi langų čia nėra, nenutuokiu, kelinta dabar valanda. Kažkas klebena durų rankeną.

– Ana! – už durų šūkteli Kristianas.

Sustingstu, bet į kambarį jis neįžengia. Išgirstu prislopintus balsus, netrukus jie nutolsta. Atsidususi žvilgteliu į savo telefoną, kelinta valanda. Dabar ketvirtis aštuntos, o mano telefone – keturi praleisti skambučiai ir du balso pranešimai. Iš praleistų skambučių trys Kristiano, bet vienas – Keitės. Ak, ne… Matyt, Kristianas jai skambino. Balso pranešimų neturiu kada klausytis. Nenoriu pavėluoti į darbą.

Apsisiautusi antklode pasiimu rankinę ir prieinu prie durų. Neskubėdama jas atrakinu ir iškišusi galvą apsižvalgau. Nė gyvos dvasios. Ak, mėšlas… Rodos, visa ši situacija labiau juokinga nei dramatiška. Pyktelėjusi ant savęs, užverčiu akis į lubas, giliai atsidūstu ir nulipu laiptais.

Prie didžiosios svetainės durų stovi Teiloras, Sojeris, Rajanas, ponia Džouns ir Kristianas. Pastarasis energingai dėsto aptarnaujančiam personalui kažkokius nurodymus. Staiga visi kaip vienas atsisuka ir įsistebeilija į mane. Kristianas tebevilki tuos pačius drabužius, su kuriais šiąnakt miegojo. Jis susivėlusiais plaukais, išblyškęs ir toks gražus – net kvapą gniaužia. Didelės pilkos akys išplėstos, nežinau – iš baimės ar iš pykčio. Sunku pasakyti…

– Sojeri, maždaug po dvidešimties minučių būsiu pasiruošusi važiuoti, – sumurmu, stipriau susisiausdama antklodę, tarsi saugodamasi.

Sojeris linkteli ir visi sužiūra į Kristianą, vis dar įdėmiai žvelgiantį į mane.

– Ar pageidautumėte pusryčių, ponia Grėj? – teiraujasi ponia Džouns.

Papurtau galvą.

– Ačiū, ne.

Ji nepatenkinta papučia lūpas, bet nieko nesako.

– Kur tu buvai? – tyliai, prikimusiu balsu klausia Kristianas.

Sojeris, Teiloras, Rajanas ir ponia Džouns staiga išsiskirsto: tarsi išsigandusios žiurkės iš skęstančio laivo puola į Teiloro darbo kambarį, į vestibiulį ir į virtuvę.

Nekreipdama į Kristianą dėmesio einu į mūsų miegamąjį.

– Ana! – šūkteli jis man pavymui. – Atsakyk.

Įėjusi į miegamąjį ir žingsniuodama į vonios kambarį girdžiu, kad Kristianas seka iš paskos. Vikriai užsirakinu vonios kambario duris.

– Ana!

Kristianas kumščiu pabeldžia į duris. Atsuku dušo čiaupą. Durys tiesiog tarška.

– Ana, atidaryk tas prakeiktas duris.

– Eik šalin!

– Niekur aš neisiu.

– Kaip nori.

– Ana, prašau…

Įlipusi į dušo kabiną veiksmingai nuo Kristiano atsiriboju. Ak, kaip čia šilta. Jėgas grąžinantis vanduo plūsta mano kūnu, plaudamas nuo odos praeitą naktį susikaupusį didžiulį nuovargį. Viešpatie… Kaip gera… Akimirką, tik vieną vienintelę akimirką, pavyksta apsimesti, kad viskas puiku. Išsitrinkusi plaukus pasijuntu geriau, stipresnė, turinti jėgų stoti prieš prekinį traukinį, kuris iš tiesų yra Kristianas Grėjus. Apsisuku plaukus rankšluosčiu, kitu paskubomis nusišluostau kūną ir apsigaubiu.

Atidariusi duris, Kristianą randu atsirėmusį į sieną, susidėjusį rankas už nugaros. Jo veide atsispindi nerimas – medžiojamo plėšrūno nerimas. Praėjusi pro jį, žengiu į drabužinę.

– Nekreipi į mane dėmesio? – sustojęs prie drabužinės slenksčio nepatikliai klausia Kristianas.

– Koks tu nuovokus, – išsiblaškiusi sumurmu ieškodama tinkamų drabužių

Aha, mano tamsiai violetinė suknelė… Nuimu ją nuo pakabo, susirandu juodus aukštakulnius ilgaaulius batus ir grįžtu į miegamąjį. Stabtelėjusi palaukiu, kol Kristianas pasitrauks man iš kelio, ir jis galų gale pasitraukia – pasielgti kitaip jam neleidžia į kraują įsismelkęs mandagumas. Eidama prie savo komodos jaučiu, kad jis ryte ryja mane akimis, ir žvilgteliu į jį veidrodyje: stovi tarpduryje kaip mietą prarijęs ir spokso į mane. „Oskaro“ statulėlės vertu judesiu atlaisvinu rankšluostį, jis nukrenta ant grindų, o aš apsimetu net nepastebėjusi, kad likau visiškai nuoga. Išgirstu prislopintą Kristiano aiktelėjimą, bet nekreipiu į jį dėmesio.

– Kodėl taip elgiesi? – niūriai klausia jis.

– O kaip tau atrodo?

Mano balsas – švelnus kaip šilkas; iš komodos išsitraukiu puikias juodas, nėriniuotas „La Perlos“ apatines kelnaites.

– Ana… – tarsteli jis ir užsikerta, o aš tuo metu jas apsimaunu.

– Eik ir paklausk savo ponios Robinson. Neabejoju, kad ji tau viską paaiškins, – sumurmu ieškodama prie kelnaičių derančios liemenėlės.

– Ana, aš tau jau sakiau, ji ne mano…

– Nenoriu to klausytis, Kristianai, – atsainiai mosteliu ranka. – Reikėjo šnekėtis vakar, bet tu tik laidei gerklę ir nusilakei su moterimi, kuri daugybę metų tave tvirkino. Skambink jai. Neabejoju, kad ji mielai tave išklausys.

Randu prie kelnaičių derančią liemenėlę, neskubėdama ją užsisegu. Kristianas įžengia į miegamąjį ir rankomis įsiremia į klubus.

– Kodėl mane šnipinėjai? – klausia.

Kad ir kaip ryžtingai nusiteikusi, nuraustu.

– Ne tai svarbiausia, Kristianai, – piktai atšaunu. – Sakyk, ką nori, bet vos tik iškyla problema, tu bėgi pas ją.

Paniuręs jis stipriai sučiaupia lūpas.

– Buvo visai ne taip…

– Man neįdomu.

Paėmusi porą kojinių nėriniais papuoštais galais, pasitraukiu prie lovos. Atsisėdusi išriečiu pėdą ir atsargiai užsimaunu plonytę kojinę iki pat šlaunies viršaus.

– Kur buvai tu? – klausia Kristianas, žvilgsniu sekdamas mano pirštus, slystančius koja aukštyn, bet aš vis dar nekreipdama dėmesio ir neskubėdama apsimaunu antrą kojinę.

Atsistojusi pasilenkiu rankšluosčiu nusausinti plaukų. Pro šlaunų tarpą matau basas jo kojas ir jaučiu įdėmų žvilgsnį. Nusausinusi plaukus atsitiesiu, prieinu prie komodos ir pasiimu džiovintuvą.

– Atsakyk, – tyliai, kimiu balsu pareikalauja Kristianas.

Įjungiu plaukų džiovintuvą, kad negirdėčiau, ką jis sako, ir pirštais sklaidydama sruogas prisimerkusi žiūriu į jį veidrodyje. Jis stebeilija į mane prisimerkęs, šaltu, net stingdančiu žvilgsniu. Nusuku akis mėgindama susikaupti ir suvaldyti kūną pradedantį purtyti drebulį. Stipriai sučiaupiu lūpas ir sutelkiu dėmesį į plaukų džiovinimą. Jis tebesiunta. Praleido pusę nakties mieste su ta prakeikta boba ir dar siunta ant manęs? Kaip jis drįsta! Kai mano plaukai ima atrodyti užtektinai susitaršę ir visiškai neklusnūs, liaujuosi juos džiovinti. Taip… man taip patinka. Išjungiu džiovintuvą.

– Kur tu buvai? – lediniu balsu pašnabždomis dar kartą klausia Kristianas.

– O kas tau rūpi?

– Ana, liaukis. Tuoj pat.

Gūžteliu, o Kristianas per miegamąjį skubriai prieina prie manęs. Atsisuku, jis ištiesia rankas, o aš žingteliu atatupsta.

– Neliesk manęs, – įpykusi sakau ir jis sustingsta kaip akmuo.

– Kur buvai? – primygtinai pakartoja.

Jis stovi nuleidęs rankas, sugniaužia kumščius.

– Nebuvau mieste ir negėriau su savo buvusiu, – sakau nesitverdama pykčiu. – Gulėjai su ja?

Kristianas aikteli.

– Ką? Ne!

Jis spokso į mane ir dar nestokoja įžūlumo rodyti man esąs įžeistas ir supykęs. Mano pasąmonė tyliai, su palengvėjimu atsidūsta.

– Manai, išdaviau tave su kita? – klausia jis, neslėpdamas moralinio pasipiktinimo.

– Taip ir buvo, – piktai atšaunu. – Išdavei mane kaip koks bestuburis mulkis atskleisdamas tai moteriai asmenines mudviejų gyvenimo smulkmenas.

Jis iš nuostabos net išsižioja.

– Bestuburis. Tu mane tokiu laikai?

Kristiano akys degte dega.

– Kristianai, mačiau jos žinutę. Aš viską žinau.

– Ta žinutė buvo skirta ne tau! – staiga įtūžęs surinka jis.

– Na, taip jau nutiko, jog pamačiau ją, kai tave nurengiant iš švarko kišenės iškrito telefonas, mat buvai per daug girtas, kad galėtum nusirengti pats. Ar bent nutuoki, kaip skaudžiai mane užgavai eidamas pas tą moterį?

Kristianas akimirksniu išblykšta, bet aš jau įsivažiavusi ir ketinu iškloti visą ant širdies gulinčią bjaurastį.

– Ar pameni, kaip naktį grįžai namo? Prisimeni, ką sakei?

Kristianas spokso į mane tuščiomis akimis, sustingusiu veidu.

– Po galais, tu teisus. Pirmiausia rinksiuosi šį bejėgį kūdikį, o ne tave. Taip daro bet kuris mylintis tėvas ar motina. Taip su tavimi turėjo pasielgti ir tavo motina. Apgailestauju, kad ji to nepadarė, nes jei būtų padariusi, dabar mudu apie tai nesišnekėtume. Bet vis dėlto dabar tu – suaugęs vyras, tad turėtum subręsti, atsikvošėti ir liautis elgtis kaip aikštingas paauglys. Gal ir nesidžiaugi, kad turėsime kūdikį. Ir aš dėl to neskrajoju padebesiais, ypač turėdama omenyje nelabai tinkamą laiką ir daugiau nei santūrią tavo reakciją į naują mūsų gyvenimo etapą ir vaiką, kuris yra tavo kūnas ir kraujas. Bet gali rinktis: arba auginsime jį kartu, arba aš tai darysiu viena. Pats nuspręsi. Kol murkdaisi savigailos ir neapykantos sau liūne, aš ketinu važiuoti į darbą. O kai grįšiu, persinešiu savo daiktus į kambarį viršuje.

Jis priblokštas išpučia akis ir kelis kartus sumirksi.

– O dabar prašau atleisti – norėčiau baigti rengtis, – sakau vos atgaudama kvapą.

Kristianas labai lėtai žingteli atatupstas ir susitvardo.

– Tikrai to nori? – pašnabždomis klausia.

– Aš jau pati nežinau, ko noriu, – atsakau Kristianui tokiu pačiu tonu, kokiu ką tik kalbėjo jis, ir sutelkusi visas pastangas deduosi abejinga: atsainiai kyšteliu pirštus į drėkinamąjį kremą ir atsargiai pasitepu juo veidą. Tada žvilgteliu į save veidrodyje. Žydros akys plačiai atmerktos, veidas pablyškęs, bet skruostai rausvi. Puikiai atrodai. Tik dabar nepasiduok. Tik nepasiduok.

– Tu manęs jau nenori? – sušnabžda jis.

Ak, ne… Oi, ne – tu manęs nenori, Grėjau.

– Juk tebesu čia, tiesa? – piktai tarsteliu.

Pasiėmusi blakstienų tušą, pirmiausia imuosi dešinės akies.

– Svarstei galimybę mane palikti? – vos girdimai klausia Kristianas.

– Jei sutuoktiniui labiau patinka buvusios meilužės draugija, paprastai tai nekoks ženklas, – atrėžiu niekinamai, bet ne per daug, ir taip išsisuku nuo atsakymo į jo klausimą.

Dabar – lūpų blizgis. Žiūrėdama į veidrodį, papučiu ir taip blizgančias lūpas. Laikykis, Stil… tai yra Grėj. Po perkūnais, net savo pavardės neprisimenu. Pasiėmusi batus, vėl prieinu prie lovos, skubiai apsiaunu ir užsitempiu aulus virš kelių. Puiku. Vien su apatiniais ir ilgaauliais batais atrodau gundomai. Žinau. Stovėdama ramiai nužvelgiu Kristianą. Jis žiūrėdamas į mane sumirksi, o tada jo žvilgsnis greitai ir godžiai nuslysta mano kūnu.

– Suprantu, ką darai, – sumurma Kristianas ir jo balse nuskamba maloni, gundoma gaidelė.

– Šit kaip? – man užlūžta balsas.

Ne, Ana… laikykis.

Nurijęs seilę, Kristianas žingteli truputį arčiau. Pasitraukiu atatupsta ir kilsteliu rankas.

– Apie tai net negalvok, Grėjau, – grėsmingai sušnabždu.

– Tu – mano žmona, – ramiai, bet ir grasinamai sako jis.

– Aš besilaukianti moteris, kurią vakar palikai, ir jei mane paliesi, suspiegsiu taip, kad Eskala sugrius.

Netikėdamas savo ausimis, Kristianas kilsteli antakius.

– Tikrai imtum rėkti?

– Pakelčiau tokį triukšmą, kokio dar nesi girdėjęs, – prisimerkusi įspėju.

– Niekas tavęs neišgirstų, – sumurma jis atidžiai žvelgdamas į mane ir staiga prisimenu mudviejų rytą Aspene.

Ne. Ne. Ne.

– Nori mane įbauginti? – sumurmu gaudydama kvapą ir tyčia mėgindama išmušti Kristianą iš vėžių.

Ir ne veltui. Jis sustingsta, stipriai sučiaupia lūpas.

– Ne, bauginti tavęs neketinau, – sako suraukęs kaktą.

Man trūksta oro. Jei Kristianas dabar mane palies, palūšiu. Žinau, kokią galią jis turi man ir mano išdavikui kūnui. Puikiai žinau. Tad įsikimbu savo pykčio.

– Tiesiog turėjau išgerti su žmogumi, kuris kadaise man buvo artimas. Mudu pasišnekėjome, man pasidarė lengviau. Daugiau neketinu su ja matytis.

– Tu jos ieškojai?

– Iš pradžių ne. Mėginau susisiekti su Flinu. Bet paskui atsidūriau jos svetainėje.

– Ir manai, patikėsiu, kad daugiau pas ją neisi? – sušnypščiu nevaržydama įtūžio. – O kas bus kitą kartą, kai peržengsiu kažkokią įsivaizduojamą ribą? Šis mūsų ginčas nuolat kartojasi. Tarsi būtume patekę į užburtą ratą. Jei kada nors ką nors padarysiu ne taip, vėl ketini lėkti pas ją?

– Daugiau neketinu su ja susitikti, – atkerta Kristianas taip ryžtingai, kad net sustingstu. – Dabar ji pagaliau supranta, kaip jaučiuosi.

Žiūrėdama į jį mirkteliu.

– Ką supranta?

Kristianas atsitiesia, ranka persibraukia per plaukus – suirzęs, piktas ir netardamas nė žodžio. Pamėginu keisti taktiką.

– Kodėl su ja gali šnekėtis, o su manimi – ne?

– Ant tavęs buvau baisiai įsiutęs. Ir dabar dar pykstu.

– Anokia čia naujiena! – atkertu. – Štai aš dabar tikrai kaip reikiant įtūžusi ant tavęs. Siuntu, kad vakar, kai man tavęs taip reikėjo, elgeisi taip šaltai ir šiurkščiai. Siuntu ant tavęs už tai, kad pasakei, girdi, padariau tai tyčia, nors tai netiesa. Siuntu ant tavęs už tai, kad mane išdavei.

Šiaip taip susitvardau, kad neimčiau kūkčioti. Kristianas apstulbęs prasižioja ir užsimerkia, lyg būčiau pliaukštelėjusi jam per veidą. Sukandu dantis ir nuryju seilę. Ramiau, Anastazija.

– Turėjau atidžiau žiūrėti, kada laikas kartoti injekciją. Bet nieko nedariau tyčia. Šis nėštumas ir man didžiulė staigmena, – sumurmu kaip įmanydama santūriau. – Taip pat gali būti, kad injekcija nebuvo veiksminga.

Kristianas perveria mane rūsčiu žvilgsniu, bet nieko nesako.

– Vakar tu tikrai susimovei, – sušnabždu ir krūtinėje vėl užverda pyktis. – Pastarosiomis savaitėmis turėjau nemažai reikalų ir rūpesčių.

– Ne, tai tu susimovei – ir jau prieš tris arba keturias savaites. Tada, kai pamiršai pakartoti injekciją.

– Ką gi, Dieve gink, kad niekada nebūčiau tokia tobula kaip tu!

Ak, gana, gana, gana. Mudu stovime rūsčiai dėbsodami vienas į kitą.

– Nieko sau spektakliukas, ponia Grėj, – sušnabžda Kristianas.

– Ką gi, džiaugiuosi, kad net visiškai susimovusi dar gebu jus pralinksminti.

Jis ramiai nužvelgia mane.

– Man reikia nusiprausti po dušu, – burbteli.

– O mano kabareto programa taip pat baigta.

– Kabaretas man labai prie širdies… – sušnabžda jis ir žingteli artyn, o aš atatupsta truputį pasitraukiu.

– Nelįsk.

– Man nepatinka, kad neleidi savęs liesti.

– Net keista kodėl, ar ne?

Kristianas vėl prisimerkia.

– Mes taip nieko ir nenutarėme, tiesa?

– Sakyčiau, nenutarėme. Aišku tik viena: kraustausi iš šio miegamojo.

Jo akys blyksteli ir akimirksnį plačiai atsimerkia.

– Ji man visiškai nieko nereiškia.

– Pradeda reikšti nebent tuomet, kai tau jos reikia.

– Man jos nereikia. Man reikia tavęs.

– Vakar nereikėjo. Ta moteris įtraukta į mano griežtų ribų skyrių.

– Jos mano gyvenime nebėra.

– Gaila, bet aš tavimi netikiu.

– Po perkūnais, Ana…

– Prašau, leisk man baigti rengtis.

Jis atsidūsta ir vėl ranka persibraukia per plaukus.

– Iki pasimatymo vakare, – neišraiškingai, visiškai bejausmiu balsu sako Kristianas.

Kelias akimirkas mane apima stiprus troškimas suspausti jį glėbyje ir paguosti, bet… atsispiriu tam norui, nes pernelyg jau širstu. Jis apsisuka ir nueina į vonios kambarį. Stoviu sustingusi, kol išgirstu užsitrenkiant duris.

Klupčiodama prieinu prie lovos ir nuvirstu ant jos. Aš neverkiau, nepakėliau balso, nenužudžiau jo ir nepasidaviau jo gundoma. Nusipelniau aukščiausio už garbę teikiamo kariuomenės medalio, bet jaučiuosi baisiai. Mėšlas. Mudu taip nieko ir neišsiaiškinome. Tik priartėjome prie bedugnės krašto. Ar iškilo pavojus mūsų santuokai? Ir kodėl Kristianas nesupranta, koks buvo niekšas ir paskutinis asilas, kad lėkė pas tą moterį? Ir ką turi omenyje sakydamas, kad daugiau niekada su ja nesimatys? Dėl Dievo meilės, argi galiu juo tikėti? Žvilgteliu į žadintuvą: pusė devynių. Mėšlas! Nenorėčiau pavėluoti. Sunkiai atsidūstu.

– Antrame kėlinyje patekome į aklavietę, Dribsniuk, – sušnabždu, tapšnodama per pilvą. – Gali būti, kad iš tėčio nieko gero nesulauksime, bet tikiuosi, jog taip nebus. Ak, kodėl, kodėl tu atsiradai taip anksti, Dribsniuk? Viskas buvo pradėję taip gerai klotis, – man ima virpėti lūpa, bet giliai įkvėpdama nuslopinu besiveržiančius jausmus. – Gerai. Kelkime užpakalį nuo lovos ir – į darbą.

Su Kristianu neatsisveikinu. Kai su Sojeriu išvažiuojame, jis tebesiprausia. Spoksodama pro tamsintus visureigio langus vėl susigraudinu ir akys paplūsta ašaromis. Mano nuotaiką puikiai atspindi pilkas, niūrus dangus, apima keista, bloga nuojauta. Tiesą sakant, apie kūdikį mudu net nepasikalbėjome. Neturėjau nė paros susitaikyti su žinia, kad į pasaulį ateis Dribsniukas. Kristianas tam turėjo dar mažiau laiko.

– Jis net nežino, kuo tu vardu…

Paglostau sau pilvą, nusišluostau ašaras.

– Ponia Grėj, – išblaško mano mintis Sojeris, – atvažiavome.

– Ak… Ačiū, Sojeri.

– Ketinu nubėgti į kulinarijos parduotuvėlę. Gal jums ko nors atnešti?

– Ne. Ačiū, ne. Aš nealkana.

HANA LAUKIA MANĘS IŠVIRUSI puodelį latės kavos. Vos tik ją užuodžiu, pajuntu šleikštulį.

– Hm… gal galėtum išvirti man arbatos? – sumurmu jausdamasi labai nepatogiai.

Dabar suprantu, kad ne šiaip sau niekada gyvenime nemėgau kavos. Viešpatie, kaip ji dvokia.

– Ar gerai jautiesi, Ana?

Linkteliu ir neriu į savo kabinetą, kuriame žinau būsianti saugi. Ima zirzti mano telefonas. Skambina Keitė.

– Kodėl Kristianas tavęs ieškojo? – iš karto griebia jautį už ragų.

– Labas rytas, Keite. Kaip sekasi?

– Baik kvailioti, Stil. Kas yra?

Ketrinos Kavanag kvota prasideda.

– Mudu su Kristianu susibarėme, ir tiek.

– Ar jis tave užgavo?

Suirzusi užverčiu akis į lubas.

– Užgavo, bet ne taip, kaip tu įsivaizduoji.

Dabar tiesiog negaliu atlaikyti dar ir Keitės spaudimo. Žinau, kad pravirksiu, o juk taip didžiavausi savimi, kad šįryt nepraskydau.

– Keite, man susitikimas. Paskambinsiu vėliau.

– Sutarta. Bet tau viskas gerai?

– Taip. – Ne. – Paskambinsiu tau vėliau, gerai?

– Gerai, Ana, daryk, kaip nori. Bet jei reikės, aš pasiruošusi tau padėti.

– Žinau, – sušnabždu tramdydama jos žodžių sukeltą graudulį.

Aš neverksiu. Aš neverksiu…

– Ar Rėjus sveiksta?

– Taip, – sušnabždu.

– Ak, Ana… – tyliai sako ji.

– Nereikia…

– Gerai. Pasišnekėsime vėliau.

– Taip.

VISĄ RYTĄ KARTKARTĖMIS UŽMETU AKĮ, ar negavau laiškų, tikėdamasi, kad parašys Kristianas. Bet pašto dėžutė tuščia. Bėgant valandoms suprantu, kad jis apskritai su manimi nesusisieks ir kad vis dar labai pyksta. Na, ir aš siuntu… Stačia galva neriu į darbą, tik per trumputę pietų pertrauką suvalgau varškės sūrio ir bandelę su lašiša. Neįtikėtina, bet truputį pasistiprinusi pasijuntu daug geriau.

Penktą valandą su Sojeriu važiuojame į ligoninę aplankyti Rėjaus. Sojeris nepaprastai budrus ir net pernelyg rūpestingas. Tai mane erzina. Priėjus prie Rėjaus palatos durų, jis neatsilieka nė per žingsnį.

– Gal, kol būsite pas tėvą, atnešti jums arbatos? – pasiteirauja.

– Ne, ačiū, Sojeri. Man nieko nereikia.

– Palauksiu koridoriuje.

Sojeris atidaro palatos duris ir aš, bent trumpam išsivadavusi iš jo globos, lengviau atsikvepiu. Rėjus sėdi lovoje ir skaito žurnalą. Jis nusiskutęs, apsivilkęs pižamos marškinius – atrodo toks kaip visada.

– Sveika, Ane, – plačiai nusišypso.

Bet staiga jo veidas apsiniaukia.

– Ak, tėti…

Skubiai prieinu, o Rėjus, nors šiaip niekad to nedaro, plačiai išskečia rankas ir mane apkabina.

– Ane… – sušnabžda jis. – Kas yra?

Stipriai apkabinęs, pabučiuoja man į plaukus. Atsidūrusi jo glėbyje staiga suprantu, kad tokių akimirkų mudviejų gyvenime buvo vos viena kita. Tik… kodėl? Gal dėl to man taip patinka užsiropšti Kristianui ant kelių? Po kelių akimirkų atšlyju nuo jo ir atsisėdu ant kėdės šalia lovos. Rėjus suraukęs kaktą, jo veidas susirūpinęs.

– Pasakyk savo senam tėvui, kas atsitiko.

Papurtau galvą. Dabar mano bėdų jam tikrai nereikia.

– Nieko neatsitiko, tėti. Gerai atrodai, – suspaudžiu jam ranką.

– Jaučiuosi beveik kaip visada, tik ta koja gipse taip knieti…

– Knieti? – šypteliu išgirdusi šį žodį.

Rėjus taip pat nusišypso.

– „Knieti“ vis geriau nei „niežti“…

– Ak, tėti, kaip džiaugiuosi, kad sveiksti.

– Ir aš, Ane. Vieną gražią dieną ant to knietinčio kelio dar norėčiau pasupti kelis vaikaičius. Šio malonumo nė už ką neatsisakyčiau.

Nustebusi išpučiu akis. Mėšlas. Iš kur jis žino? Šiaip taip sulaikau akių kampučiuose besitvenkiančias ašaras.

– Ar judu su Kristianu gerai sutariate?

– Kaip tik susipykome, – vos ne vos sušnabždu, nors gerklėje įstrigęs nemenkas gumulas. – Bet viską išsiaiškinsime.

Rėjus linkteli.

– Jis geras žmogus, tas tavo vyras, – norėdamas mane nuraminti sako.

– Taip, tik kartais pratrūksta. Ką apie tavo sveikatą sako gydytojai?

Dabar nenoriu šnekėtis apie savo vyrą; man per daug skaudu.

GRĮŽUSI Į ESKALĄ, Kristiano nerandu.

– Kristianas skambino ir pranešė, kad dirbs iki vėlumos, – apgailestaudama sako ponia Džouns.

– Ak… Ačiū, kad pasakėte.

Kodėl Kristianas pats negalėjo man paskambinti? Viešpatie, jo pyktis tikrai pasiekė dar neregėtas aukštumas. Trumpai prisimenu mudviejų barnį dėl santuokos įžadų ir pykčio priepuolį, kuris jį tada ištiko. Tik šį kartą nukentėjusioji esu aš…

– Ko norėtumėte vakarienės? – ponios Džouns žvilgsnis ryžtingas, akys žiba.

– Makaronų.

Ji nusišypso.

– Spagečių, vamzdelių, sraigtelių?..

– Spagečių su jūsų bolonišku padažu.

– Tuoj paruošiu. Beje, Ana… turėtumėte žinoti, kad šiandien rytą ponas Grėjus, pamanęs, jog jį palikote, visai paklaiko. Atrodė lyg nesavas.

Ji vėl maloniai nusišypso.

Ak…

DEVINTĄ VAKARO JIS DAR NEGRĮŽTA. Sėdžiu bibliotekoje prie rašomojo stalo ir svarstau, kur Kristianas galėtų būti. Paskambinu.

– Klausau, Ana, – nedraugiškai atsiliepia jis.

– Sveikas.

Jis vos girdimai įkvepia.

– Labas, – sako, tik dabar jau tyliau.

– Grįši namo?

– Vėliau.

– Tu darbe, savo kontoroje?

– Taip. O kur, tavo nuomone, turėčiau būti?

Su ja.

– Netrukdysiu tau.

Bet nei jis, nei aš pokalbio nebaigiame ir tarp mudviejų įsiviešpatauja įtampos kupina tyla.

– Labanakt, Ana, – galų gale atsisveikina jis.

– Labanakt, Kristianai.

Jis išjungia telefoną.

Ak, koks mėšlas… Įbedu žvilgsnį į savo telefoną. Nežinau, ko Kristianas iš manęs tikisi. Bet kad liptų man ant galvos, tikrai neleisiu. Taip, jis siunta ir turi dėl ko. Ir aš pykstu. Tačiau kaip jau yra, taip. Aš bent jau nelėkiau palaidu liežuviu pas buvusį savo meilužį pedofilą. Noriu, jog Kristianas pripažintų, kad taip elgtis – visiškai nepriimtina.

Sėdėdama krėsle atremiu nugarą į atlošą, įsižiūriu į bibliotekoje stovintį biliardo stalą ir prisimenu nuostabias akimirkas prie jo žaidžiant anglišką biliardą. Užsidedu ranką ant pilvo. Galbūt visa tai – tiesiog per anksti. Galbūt tam kūdikiui tiesiog nelemta išvysti… Bet vos tik šmėsteli ši mintis, mano pasąmonė suklykia: „Ne!“ Jei nutrauksiu šį nėštumą, niekada sau to neatleisiu – ir Kristianas neatleis. „Ak, Dribsniuk, ką tu mums padarei?..“ Neturiu drąsos pasikalbėti su Keite. Nedrįsčiau šnekėtis su niekuo. Nusiunčiu jai žinutę, kad netrukus paskambinsiu…

Apie vienuoliktą valandą man ima lipti akys. Susitaikiusi su mintimi, kad jis negrįš, užlipu į savo buvusį kambarį. Susirangau po pūkine antklode ir pagaliau atleidžiu gniaužtus: įsikniaubusi į pagalvę imu kūkčioti – graudžiai ir sielvartingai, taip, kaip tikrai damai nederėtų.

PABUNDU SUNKIA GALVA. Pro didžiulius kambario langus plūsta ryški rudens šviesa. Dirst į žadintuvą – pusė aštuonių. Iš karto pagalvoju: „Kur Kristianas?“ Atsisėdu, nuleidžiu kojas nuo lovos. Šalia ant grindų guli mano mėgstamiausias sidabriškai pilkas Kristiano kaklaraištis. Kai vakar vakare guliau į lovą, jo čia nebuvo. Pakeliu jį ir įsižiūriu, nykščiais ir smiliais švelniai trindama šilkinį kaklaraiščio audinį, paskui priglaudžiu prie skruosto. Kristianas čia buvo ir žiūrėjo į mane miegančią. Giliai širdyje vėl įsiplieskia vilties kibirkštėlė.

NULIPUSI ŽEMYN, PONIĄ DŽOUNS randu besisukinėjančią virtuvėje.

– Labas rytas, – linksmai pasisveikina ji.

– Labas. Kur Kristianas? – klausiu.

Jos veidas staiga apsiniaukia.

– Jau išvažiavo.

– Vadinasi, namo jis vis dėlto buvo grįžęs?

Noriu patikrinti, nors ir turiu rankose įrodymą – jo kaklaraištį.

– Taip, buvo, – patvirtina ji ir patyli. – Ana, prašom atleisti, jei kišuosi į ne savo reikalus, bet… nepraraskite vilties. Jis labai užsispyręs žmogus.

Linkteliu ir ponia Džouns akimirksniu nutyla. Neabejoju, kad iš mano veido ji supranta, jog dabar tikrai nenoriu šnekėtis apie savo paklydėlį vyrą.

DARBE IŠKART PASITIKRINU elektroninio pašto dėžutę. Pamačius, kad gautas laiškas nuo Kristiano, širdis ima daužytis kaip pašėlusi.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Portlandas

Data: 2011 m. rugsėjo 15 d. 06:45

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ana,

šiandien skrendu į Portlandą.

Vašingtono valstybiniame universitete turiu sutvarkyti vieną reikalą.

Pamaniau, norėtum žinoti, kur išvykstu.

Kristianas Grėjus

Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Ak… Man akis aptemdo ašaros. Ir viskas, tik tiek? Man nudiegia vidurius. Mėšlas! Tuoj vemsiu. Tekina pasileidžiu į tualetą ir suspėju kaip tik laiku: išverčiu į unitazą visus pusryčius. Tada susmunku ant tualeto grindų ir rankomis susiimu galvą. Kažin ar galėčiau būti dar nelaimingesnė? Po valandėlės į kabinos duris kažkas švelniai pasibeldžia.

– Ana?..

Tai Hana. Velnias…

– Ką?

– Ar viskas gerai?

– Tuoj ateisiu.

– Pas tave atėjo Boisas Foksas.

Mėšlas.

– Nuvesk jį į pasitarimų kambarį. Po minutės ateisiu.

– Gal norėtum arbatos?

– Taip, prašyčiau.

PAPIETAVUSI – VĖL SUVALGIAU VARŠKĖS SŪRIO ir bandelę su lašiša, be to, per stebuklą jų neišvėmiau, – sėdžiu žuvies žvilgsniu vėpsodama į kompiuterio ekraną, laukdama įkvėpimo ir svarstydama, kaip mudu su Kristianu išspręsime šią didžiulę problemą.

Staiga suzvimbus telefonui iš netikėtumo krūpteliu. Žvilgteliu į ekraną – Mija. Viešpatie, to man betrūko – linksmo jos čiauškėjimo ir entuziazmo. Dingteli mintis tiesiog neatsiliepti, bet įdiegtas mandagumas vis dėlto nugali.

– Sveika, Mija, – linksmai pasisveikinu.

– Nagi, labas, Ana… Seniai bekalbėjom, – šis vyriškas balsas man pažįstamas.

Prakeikimas!

Man pašiurpsta oda, visi kūno plaukeliai pasišiaušia, gyslomis plūsteli adrenalinas, o pasaulis nustoja suktis.

Tai Džekas Haidas.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

–Džekai… – vos girdimai ištariu, o baimė užgniaužia man gerklę.

Kaip jis ištrūko į laisvę? Iš kur gavo Mijos mobilųjį? Išbąlu kaip drobė, ima svaigti galva.

– Prisimeni mane? – meiliai klausia Džekas. Jaučiu, kad jis kreivai šypsosi.

– Žinoma. Prisimenu, – automatiškai atsakau, o galvoje kirba daugybė minčių.

– Tikriausiai klausi savęs, kodėl tau paskambinau?

– Taip.

Padėk ragelį.

– Nepadėk ragelio. Prieš kelias minutes kaip tik šnektelėjau su tavo vyro sesute.

Ką? Su Mija! Ne!

– Ką padarei? – pašnibždomis klausiu, stengdamasi malšinti baimę.

– Atidžiai klausyk, tu uodegą vizginanti kekše, turtuolių medžiotoja. Tu sumovei man gyvenimą. Grėjus irgi sumovė man gyvenimą. Jūs man skolingi. Turiu sučiupęs tą kalytę. Ir tu, ir tas subinlaižys, už kurio ištekėjai, ir visa jo prakeikta šeima dabar man už viską sumokėsit.

Haido panieka ir pyktis mane pribloškia. Jo šeima? Kas čia per nesąmonė?

– Ko tu nori?

– Noriu jo pinigų. Tikrai labai noriu prakeiktų jo pinigų. Jei aplinkybės būtų susiklosčiusios truputį kitaip, vietoj jo dabar būčiau aš. Tad pinigus man atneši tu. Noriu penkių milijonų dolerių. Šiandien.

– Džekai, prie tokių didelių pinigų aš neprieinu.

Jis pašaipiai prunkšteli.

– Turi dvi valandas. Dvi – ir ne daugiau. Niekam nieko nesakyk, kitaip ta kalytė atsiguls į pavėsį. Nesugalvok pranešti policijai. Ir savo kiaušingalviam vyreliui neprasitark. Supratai?

Džekas nutyla, aš mėginu jam ką nors atsakyti, bet panika atėmusi man žadą.

– Ar supratai?! – rikteli jis.

– Taip, – sušnabždu.

– Kitaip aš ją pribaigsiu.

Tyliai aikteliu.

– Mobilųjį turėk su savim. Ir laikyk liežuvį už dantų, kitaip prieš nudėdamas aš ją dar ir išdulkinsiu. Turi dvi valandas.

– Džekai, man reikia daugiau laiko. Trijų valandų. Be to, iš kur man žinoti, kad Mija tikrai pas tave?

Staiga ryšys nutrūksta. Sustingusi stebeiliju į telefoną, burna išdžiūvusi iš baimės, be to, juntu bjaurų, metalą primenantį siaubo skonį. Mija, jis turi Miją… Bet ar tikrai? Nuo minčių apie tai, kas baisaus gali nutikti, man plyšta galva ir vėl ima diegti vidurius. Rodos, tuoj vemsiu, bet kelis kartus giliai įkvepiu, mėgindama suvaldyti paniką, ir šleikštulys praeina. Imu karštligiškai svarstyti visas įmanomas galimybes. Gal pasakyti Kristianui? Gal Teilorui? O gal paskambinti policijai? Iš kur Džekas sužinos, kad tai padariau? Ir ar Mija tikrai pas jį? Man reikia laiko – laiko pagalvoti, bet tai galiu daryti tik laikydamasi jo nurodymų. Čiumpu rankinę ir patraukiu prie durų.

– Hana, man reikia išeiti. Tiksliai nežinau, kiek užtruksiu. Atšauk visus po pietų planuotus susitikimus. Ir pasakyk Elizabetei, kad atsitiko kai kas nenumatyto ir turiu tą reikalą sutvarkyti.

– Žinoma, Ana. Ar viskas gerai? – suraukusi antakius klausia Hana.

Ji žiūri į mane, sprunkančią iš kabineto, labai susirūpinusiu veidu.

– Taip, – išeidama atsainiai tarsteliu ir nuskubu į priimamąjį, kur laukia Sojeris.

– Sojeri…

Išgirdęs mano balsą, jis pašoka nuo krėslo, o pamatęs mano veidą suraukia kaktą.

– Prastai jaučiuosi. Prašom parvežti mane namo.

– Klausau, ponia. Pageidausite palaukti čia, kol atvairuosiu mašiną?

– Ne, eisiu su jumis. Man skubiai reikia namo.

VISIŠKAI SUKAUSTYTA SIAUBO STEBEILIJU pro automobilio langą ir rezgu planą. Grįšiu namo. Persirengsiu. Rasiu čekių knygelę. Kaip nors paspruksiu nuo Rajano ir Sojerio. Nuvažiuosiu į banką. Velniava, kiek vietos užima penki milijonai dolerių grynaisiais? Ir kiek banknotai sveria? Ar man reikės lagamino? Ar turėčiau iš anksto paskambinti į banką? Mija. Mija. O jei Džekas Mijos nepagrobė? Kaip man patikrinti? Jei paskambinsiu Greisei, ji gali imti kažką įtarti, o tai gali sukelti pavojų Mijai. Jis sakė, kad sužinos. Atsisukusi žvilgteliu pro užpakalinį visureigio langą. Ar aš sekama? Smarkiai besidaužančia širdimi atidžiai įsižiūriu į mašinas, važiuojančias iš paskos. Jos visai neatrodo pavojingos. Ak, Sojeri, važiuok greičiau. Mudviejų žvilgsniai susitinka užpakalinio vaizdo veidrodėlyje ir jis vėl suraukia kaktą.

Sojeris įsijungia „Bluetooth“ ausines ir atsiliepia į skambutį.

– T… Norėjau pranešti, kad ponia Grėj su manimi. – Mudviejų žvilgsniai vėl susitinka veidrodėlyje, o tada Sojeris vėl įbeda akis į kelią ir tęsia pokalbį: – Ji prastai jaučiasi. Vežu ją į Eskalą… Supratau, sere… – Sojeris atitraukia žvilgsnį nuo kelio ir vėl žvilgteli į mane užpakalinio vaizdo veidrodėlyje. – Gerai, – sutinka jis ir baigia pokalbį.

– Teiloras? – pašnabždomis klausiu.

Jis linkteli.

– Jis su ponu Grėjumi?

– Taip, ponia, – Sojerio žvilgsnis sušvelnėja, jame šmėsteli užuojauta.

– Ar jie vis dar Portlande?

– Taip, ponia.

Gerai. Turiu pasirūpinti, kad Kristianas būtų saugus. Mano ranka nejučia nuslysta ant pilvo ir rūpestingai jį paglosto. Ir tu, Dribsniuk. Jūs abu turite būti saugūs.

– Gal galėtume pasiskubinti? Aš prastai jaučiuosi.

– Žinoma, ponia.

Sojeris spusteli greičio pedalą ir mūsų automobilis nuslysta per transporto srautą nelyginant karštas peilis per sviestą.

KAI SU SOJERIU GRĮŽTAME į apartamentus, ponios Džouns niekur nematyti. Kadangi garaže jos automobilio nėra, numanau, kad ji su Rajanu tvarko kažkokius reikalus. Sojeris nueina į Teiloro kabinetą, o aš strimgalviais puolu į Kristiano darbo kambarį. Kaustoma panikos ir kliuvinėdama už rašomojo stalo, ištraukiu stalčių ir susirandu čekių knygeles. Žvilgsnis užkliūva už stalčiaus dugnu slystelėjusio Leilos pistoleto. Nežinia kodėl, bet staiga labai suirztu, kad Kristianas nepasirūpino padėti ginklo į saugią vietą. Apie šaunamuosius ginklus jis nieko neišmano. Viešpatie, juk galėtų susižeisti…

Truputį padvejojusi, čiumpu pistoletą, patikrinu, ar yra šovinių, ir užsikišu jį už juodų laisvų kelnių juosmens. Man gali jo prireikti. Sutrikusi stipriai sučiaupiu lūpas. Mokiausi šaudyti tik į taikinius. Niekada nesitaikiau į žmogų. Tikiuosi, Rėjus man atleis. Susikaupusi randu reikalingą čekių knygelę. Jos čia penkios, bet tik vienoje įrašyta „K. Grėjus ir ponia A. Grėj“. Savo sąskaitoje turiu maždaug penkiasdešimt keturis tūkstančius dolerių. Nenumanau, kokia suma šioje sąskaitoje. Bet penkis milijonus Kristianas joje tikrai turės. Beje, gal pinigų yra ir seife? Mėšlas… Nežinau kodo. Ar tik jis kartą neprasitarė, kad skaičių kombinacija paslėpta jo dokumentų spintoje? Pamėginu tą spintą atidaryti, bet ji užrakinta. Mėšlas. Teks grįžti prie plano A.

Giliai įkvepiu ir šiek tiek ramesnė, ryžtingiau nusiteikusi nužingsniuoju į mūsų miegamąjį. Išvydus paklotą lovą staiga nudiegia širdį. Gal praeitą naktį man derėjo miegoti čia? Kokia prasmė ginčytis su žmogumi, kuris, jo paties žodžiais tariant, yra tarsi penkiasdešimt atspalvių? Dabar jis su manimi net nesišneka. Ne, dabar neturiu laiko apie tai galvoti.

Paskubomis persirengiu: nusimaunu plačias kelnes, užsitempiu džinsus, apsivelku sportinį medvilninį bluzoną su gobtuvu, apsiaunu sportbačius, o pistoletą užsikišu už džinsų juosmens nugaroje. Pasiraususi spintoje išsitraukiu didelį minkštą kelioninį krepšį. Ar į jį tilps penki milijonai dolerių grynaisiais? Čia pat, ant grindų, padėtas Kristiano sportinis krepšys. Atsegu jį tikėdamasi viduje rasti krūvą prakaituotų drabužių, bet ne – jo treniruotėms skirti rūbai švarūs ir kvapnūs. Ponia Džouns iš tiesų pasirūpina viskuo. Iškratau sportinio krepšio turinį ant grindų ir sugrūdu jį į kelioninį krepšį. Na, štai, dabar vietos turėtų pakakti. Pasitikrinu, ar tikrai turiu vairuotojo pažymėjimą, banke turėsiantį atstoti asmens tapatybės kortelę, ir žvilgteliu į laikrodį. Džekas skambino prieš trisdešimt vieną minutę. Dabar mano užduotis – pasprukti iš Eskalos Sojerio nepastebėtai.

Tyliai ir pamažu išsėlinu į vestibiulį puikiai žinodama, kad jame įtaisyta stebėjimo kamera, kurios objektyvas atsuktas į liftą. Sojeris tikriausiai vis dar Teiloro kabinete. Atsargiai ir kaip įmanydama tyliau atidarau duris į vestibiulį. Įėjusi taip pat tyliai jas uždarau ir sustoju beveik ant slenksčio, prie pat durų, kad manęs neužfiksuotų stebėjimo kamera. Tada iš rankinės išsiimu mobilųjį ir paskambinu Sojeriui.

– Klausau, ponia Grėj.

– Sojeri, aš viršuje, kambaryje, ar galėtumėte man truputį padėti? – kalbu tyliai, mat žinau, kad jis čia pat, kitame koridoriaus gale, už Teiloro kabineto durų.

– Tuoj ateisiu, ponia, – sako Sojeris, iš balso suprantu, kad sutrikęs.

Dar niekada nesu jam skambinusi ir prašiusi pagalbos. Rodos, širdis plaka gerklėje – tuksi smarkiai, neritmingai. Ar man pavyks? Nutraukusi pokalbį pasiklausau, kaip jis žingsniuoja koridoriumi, paskui lipa laiptais. Dar kartą įkvepiu mėgindama nusiraminti ir man dingteli, kad vis dėlto juokinga kaip kokiai nusikaltėlei sprukti iš savo namų.

Kai tik Sojeris atsiduria viršutinėje laiptų aikštelėje, pribėgu prie lifto ir paspaudžiu iškvietimo mygtuką. Pernelyg garsiai dzingtelėjusios (tas garsas praneša, kad liftas pasiruošęs vežti žmones), durys atsidaro. Neriu į kabiną ir imu karštligiškai spaudyti požeminio garažo mygtuką. Po kelių kankinamų akimirkų durys palengva užsidaro ir tada išgirstu Sojerio riksmą:

– Ponia Grėj!

Baigiant užsidaryti lifto durims, dar spėju pamatyti jį, įpuolantį į vestibiulį.

– Ana! – netikėdamas, kad galėjau taip pasielgti, šūkteli Sojeris. Bet jis pavėluoja ir po akimirkos dingsta man iš akių.

Liftas tyliai nusileidžia į požeminį garažą. Lenkiu Sojerį pora minučių ir žinau, kad jis mėgins mane sulaikyti. Ilgesingai nužvelgusi „Audi R8“, puolu prie „Saab“, atsidarau dureles, švysteliu kelioninį krepšį ant priekinės keleivio sėdynės ir sėdu prie vairo.

Įjungiu automobilio variklį, padangos sucypia, aš šaunu prie išvažiavimo ir vienuolika skausmingų sekundžių laukiu, kol pakils užtvaras. Tą akimirką, kai jau galiu važiuoti, žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir pamatau Sojerį, iš tarnybinio lifto paknopstomis įpuolantį į garažą. Važiuojant pandusu ir paskui, sukant į Ketvirtąjį aveniu, man prieš akis tebestovi suglumusio ir įžeisto Sojerio veidas.

Ilgai gniaužusi kvapą, pagaliau iškvepiu. Žinau, Sojeris paskambins Kristianui ir Teilorui, bet šią problemą spręsiu tada, kai ji kils, – dabar neturiu laiko sukti dėl to galvos. Neramiai pasimuistau vairuotojo sėdynėje nujausdama, kad Sojeris tikriausiai jau prarado darbą. Per daug negalvok. Privalau išgelbėti Miją. Turiu nuvažiuoti į banką ir paimti penkis milijonus dolerių. Žvilgteliu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį nervindamasi ir tikėdamasi pamatyti iš garažo išskriejantį „Audi“ visureigį, bet toldama nuo Eskalos Sojerio taip ir neišvystu.

Bankas – tviskantis, modernus ir santūriai įrengtas. Čia sklinda prislopinti balsai, nuo grindų atsimuša aidas, visur žalsvas matinis stiklas. Patraukiu prie informacijos stalo.

– Kuo galiu padėti, ponia? – jauna moteris apdovanoja mane malonia, bet nenuoširdžia šypsena ir staiga pasigailiu, kad apsimoviau džinsus.

– Norėčiau atsiimti grynaisiais didelę sumą.

Nenatūraliai besišypsanti panelė kilsteli dar nenatūralesnį antakį.

– Turite pas mus sąskaitą? – neslėpdama pašaipos klausia.

– Turiu, – pyktelėjusi atšaunu. – Mudu su vyru turime šiame banke kelias sąskaitas. Jis – Kristianas Grėjus.

Moteris truputį išpučia akis, dirbtinumas užleidžia vietą nuostabai. Ji vėl paskubomis mane nužvelgia, šįkart nepatikliai ir su pagarbia baime.

– Prašom čia, ponia, – sušnabžda ir nuveda mane į mažą, minimalistinio stiliaus kabinetą, kurio sienos taip pat iš žalsvo matinio stiklo. – Prašom sėstis, – ji mosteli į juodą odinę biuro kėdę prie rašomojo stalo stiklo stalviršiu, ant kurio stovi naujausias kompiuteris ir telefono aparatas. – Kiek šiandien norėtumėte gauti, ponia Grėj? – maloniai pasiteirauja.

– Penkis milijonus dolerių, – sakau žvelgdama jai į akis, tarsi tokias sumas imčiau iš banko kasdien.

Ji išbąla.

– Šit kaip. Pakviesiu banko valdytoją. Ak, atleiskite, kad klausiu, bet asmens tapatybės dokumentą turite, tiesa?

– Turiu. Bet norėčiau kalbėtis su banko valdytoju.

– Žinoma, ponia Grėj.

Ji puola iš kabineto. Susmunku kėdėje ir kūnu nusirita šleikštulio banga, be to, strėnas nemaloniai spaudžia už džinsų juosmens užkištas pistoletas. Tik ne dabar. Dabar nieku gyvu negaliu apsivemti. Giliai, raminamai įkvepiu ir šleikštulys praeina. Nervingai žvilgteliu į rankinį laikrodį. Be penkių pusė trijų.

Į kabinetą įžengia vidutinio amžiaus vyras. Ties plaukų augimo linija bepradedantis plikti, bet vilkintis brangų klasikinio stiliaus tamsiai pilką kostiumą ir ryšintis prie jo derantį kaklaraištį. Jis ištiesia ranką pasisveikinti.

– Laba diena, ponia Grėj. Aš Trojus Velanas.

Trojus nusišypso, mudu paspaudžiame vienas kitam ranką, tada jis atsisėda prie stalo prieš mane.

– Kolegė pranešė, kad pageidaujate atsiimti didelę sumą grynaisiais.

– Tiesa. Penkis milijonus dolerių.

Jis pasisuka į žvilgantį kompiuterį ir įveda kelis skaičius.

– Klientų, pageidaujančių atsiimti tokią didelę sumą, paprastai prašome pranešti apie savo ketinimus iš anksto, – nutilęs jis pamalonina mane drąsinama, bet pasipūtėliška šypsena. – Laimė, banko seifuose laikome grynųjų atsargas, skirtas visam Šiaurės vakarų pakrantės regionui, – pagyrūniškai priduria.

Viešpatie, ar jis mėgina padaryti man įspūdį?

– Pone Velanai, aš skubu. Sakykite, ką man daryti. Turiu vairuotojo pažymėjimą ir bendros mūsų su vyru sąskaitos čekių knygelę. Ar tiesiog išrašyti čekį?

– Neskubėkite, ponia Grėj. Pirmiausia norėčiau pamatyti jūsų asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą, – iš draugiškai nusiteikusio pagyrūno Trojus akimirksniu virsta dalykišku bankininku.

– Štai, – paduodu jam vairuotojo pažymėjimą.

– Ponia Grėj… Čia įrašyta Stil pavardė…

Ak, po galais.

– Ak… taip. Hm…

– Paskambinsiu ponui Grėjui.

– Oi, ne, tai visai nebūtina. – Mėšlas! – Tikrai rasiu kokį nors dokumentą su jau pakeista pavarde.

Pasirausiu po rankinę. Kokiame iš mano turimų dokumentų galėtų būti įrašyta Grėj pavardė? Išsiimu piniginę, atsegu ją, randu nuotrauką, kurioje mudu su Kristianu gulime ant lovos „Fair Lady“ jachtos kajutėje. Galiu jam parodyti šitą nuotrauką! Paskui iškrapštau juodąją „Amex“ kortelę.

– Štai.

– Ponia Anastazija Grėj, – garsiai perskaito Velanas. – Taip, to turėtų pakakti, – jis suraukia kaktą. – Bet tai labai neįprasta, ponia Grėj…

– Gal norite, kad pasiskųsčiau savo vyrui, jog jūsų bankas atsisakė mane aptarnauti?

Ištiesinu pečius ir kaip įmanydama grėsmingiau įsistebeiliju į Velaną. Jis trumpai sustingsta, matyt, paskubomis iš naujo mane įvertindamas.

– Jums reikės išrašyti čekį, ponia Grėj.

– Žinoma. Šitos sąskaitos? – ramindama smarkiai besidaužančią širdį parodau jam čekių knygelę.

– Taip, ši čekių knygelė puikiausiai tiks. Be to, man reikės, kad užpildytumėte kelis papildomus dokumentus. Trumpam atsiprašysiu…

Linkteliu, o Trojus atsistoja ir išeina iš kabineto. Aš vėl lengviau atsikvepiu, truputį atsipalaiduoju. Nė nemaniau, kad išgryninti pinigų bus taip sudėtinga. Nevikriai atsiverčiu čekių knygelę ir iš rankinės išsitraukiu rašiklį. Ar tikrai pavyks gauti pinigus? Neįsivaizduoju. Virpančiais pirštais suspaudusi parkerį įrašau: Penki milijonai dolerių. 5 000 000 $.

Viešpatie, tikiuosi, kad elgiuosi teisingai. Mija… galvok apie Miją. Apie tai niekam negaliu prasitarti.

Vėl prisimenu kraują stingdančius, šlykščius Džeko žodžius: „Laikyk liežuvį už dantų, kitaip prieš nudėdamas aš ją dar ir išdulkinsiu.“

Ponas Velanas grįžta išblyškęs ir sutrikęs.

– Ponia Grėj… Jūsų vyras nori su jumis pasikalbėti, – sumurma jis ir mosteli į telefoną ant stiklinio stalviršio tarp mūsų.

Ką? Ne.

– Jis skambina pirmąja linija. Tiesiog paspauskite mygtuką. Būsiu už durų.

Jam užtenka padorumo atrodyti susigėdusiam. Nė pats generolas Benediktas Arnoldas neprilygtų Velanui. Rūsčiu žvilgsniu nulydžiu Trojų, nerangiai šlepsintį iš kabineto, ir jaučiu, kad imu blykšti.

Mėšlas! Mėšlas! Mėšlas! Ką pasakysiu Kristianui? Jis iš karto supras. Įsikiš. Sukels pavojų seseriai. Drebančia ranka pakeliu telefono ragelį. Priglaudžiu prie ausies stengdamasi alsuoti giliai ir ritmingai, o tada įjungiu pirmąją liniją.

– Labas, – sumurmu mėgindama tvardytis, bet sekasi nekaip.

– Tu mane palieki? – kaustomas sielvarto, vos girdimai sušnabžda Kristianas.

Ką?!

– Ne! – taip pat vos girdimai sušnabždu.

Ak, ne. Ne, ne, kaipgi jis gali taip manyti? Dėl pinigų? Jis mano, kad palieku jį, nes mėginu išsigryninti pinigų? Staiga man atsiveria akys: siaubas, bet vienintelis būdas priversti Kristianą nesikišti, kad jis niekam nepakenktų ir aš galėčiau išgelbėti jo seserį, yra… pameluoti.

– Taip, – sušnabždu ir mane perveria neapsakomas skausmas, o akyse susitvenkia ašaros.

Kristianas aikteli, net, galima sakyti, sukūkčioja.

– Ana, aš… – jis nutyla.

Ne! Delnu užsidengiu burną norėdama sulaikyti krūtinėje siaučiančius prieštaringus jausmus.

– Kristianai, prašau… Nepradėk… – sakau šiaip taip sulaikiusi ašaras.

– Tu išeini? – klausia jis.

– Taip.

– Bet kodėl šluoji pinigus? Ar tau visada rūpėjo tik pinigai? – sielvartingai, vos girdimai klausia jis.

Ne! Man skruostais ima ristis ašaros.

– Ne, – sukuždu.

– Ar penkių milijonų pakaks?

Ak, prašau, liaukis!

– Taip.

– O kūdikis? – vos girdimai klausia jis.

Ką? Mano ranka nuo burnos nuslysta ant pilvo.

– Kūdikiu aš pasirūpinsiu, – sumurmu.

Mano Dribsniukas… mūsų Dribsniukas.

– Tikrai to nori?

Ne!

– Taip.

Staiga Kristianas garsiai įkvepia.

– Imk visus, – piktai sušnypščia.

– Kristianai, – verksmingai ištariu. – Tai dėl tavęs. Dėl tavo šeimos. Prašau… Nesielk taip…

– Pasiimk visus, Anastazija.

– Kristianai…

Ir aš vos nepalūžtu. Vos visko jam neiškloju – apie Džeką, apie Miją ir apie reikalaujamą išpirką. „Tiesiog pasitikėk manimi, prašau!“ – mintyse maldauju.

– Aš visada tave mylėsiu, – dusliai priduria Kristianas ir nutraukia pokalbį.

– Kristianai! Ne… Ir aš tave myliu.

Staiga visos tos kvailystės, kuriomis mudu kelias dienas vienas kitą kankinome, pasidaro visiškai nereikšmingos. Žadėjau, kad niekada jo nepaliksiu. Aš tavęs ir nepalieku. Gelbėju tavo seserį. Susmunku kėdėje ir, delnais užsidengusi veidą, pratrūkstu nevaldomai raudoti.

Nedrąsus beldimas į duris padeda man atitokti. Nekviestas į kabinetą grįžta Velanas. Jis stengiasi į mane nežiūrėti. Matyti, kad jam labai nejauku.

Paskambinai jam, niekše! Rūsčiai dėbteliu į Trojų.

– Jūsų vyras, ponia Grėj, sutiko, kad išmokėtume jums penkis milijonus dolerių grynaisiais. Tai labai neįprasta procedūra, bet kaip vienas iš svarbiausių mūsų klientų… jis primygtinai reikalavo… labai primygtinai…

Velanas nutyla ir išrausta. Tada suraukęs kaktą pažvelgia į mane, tik nesuprantu kodėl: ar dėl to, kad Kristiano reikalavimas buvo toks neįprastas, ar tiesiog nežino, ką daryti su jo kabinete sėdinčia ir verkiančia moterimi.

– Ar gerai jaučiatės? – pasiteirauja jis.

– Ar jums atrodo, kad gerai? – piktai atšaunu.

– Atsiprašau, ponia. Gal vandens?

Niūriai linkteliu. Ką tik palikau savo vyrą. Na, bent jau Kristianas mano, kad ji palikau. Mano pasąmonė nepatenkinta papučia lūpas: „Nes taip jam pasakei.“

– Paprašysiu kolegės, kad kol paimsiu pinigus, atneštų jums stiklinę vandens. Jei galėtumėte pasirašyti čia, ponia… ir išrašyti norimos sumos čekį, o tada taip pat jį pasirašyti…

Jis padeda ant stalo blanką. Suraitau parašą ant punktyrinės čekių knygelės lapo linijos, o tada pasirašau blanke. Anastazija Grėj. Ant stalo, vos neaptaškydamos dokumentų, kapteli kelios ašaros.

– Paimsiu blanką ir čekį, ponia. Paruošti pinigus užtruks maždaug pusę valandos.

Iškart žvilgteliu į savo laikrodį. Džekas davė dvi valandas – turėčiau suspėti. Linkteliu Velanui ir jis pirštų galais išcimpina iš kabineto, palikdamas mane sielvartauti vieną.

Po kelių akimirkų, o gal minučių ar valandų, – visiškai prarandu laiko nuovoką, – nenuoširdžiai besišypsanti panelė atneša man grafiną vandens ir stiklinę.

– Prašom, ponia Grėj, – tyliai sako ji, pastato stiklinę ant stalo ir įpila vandens.

– Ačiū.

Paimu stiklinę ir godžiai atsigeriu. Ji išeina ir palieka mane vieną su savo sujauktomis, baimingomis mintimis. Su Kristianu kaip nors išsiaiškinsiu, jei tik… nebus per vėlu. Kol kas jis bent jau niekur nesikiš. Dabar turiu rūpintis Mija. O jei Džekas meluoja? Jei Mijos jis nepagrobė? Tikriausiai turėčiau paskambinti į policiją.

„Laikyk liežuvį už dantų, kitaip prieš nudėdamas aš ją dar ir išdulkinsiu.“ Į policiją kreiptis negaliu. Atsiremiu į kėdės atlošą ir, jusdama už džinsų juosmens užkištą ir strėnas spaudžiantį Leilos pistoletą, truputį aprimstu. Kas būtų galėjęs pamanyti, jog kada nors būsiu dėkinga Leilai už tai, kad taikėsi mane nudėti? Ak, Rėjau, kaip gerai, kad išmokei mane šaudyti.

„Rėjus!“ – tyliai aikteliu. Šįvakar jis lauks manęs ateinant. Galbūt galiu tiesiog numesti Džekui krepšį su pinigais? Tada jis jau galėtų bėgti, o aš parvežčiau namo Miją. Ak, tai visiškas absurdas!

Suzirzia mano telefonas. Kabinete suskamba „Your Love is King“ dainos motyvas. Ak! Ko Kristianas dar nori? Įbesti man į žaizdą peilį ir pasukinėti?

„Ar tau visada rūpėjo tik pinigai?“

Ak, Kristianai, kaip gali taip manyti? Pajuntu kūno gelmėse liepsnojant pyktį. Ne ką kita, o pyktį. Ir jis padeda. Persiunčiu skambutį į balso paštą. Reikalus su savo vyru tvarkysiu vėliau.

Kažkas pasibeldžia į duris.

– Ponia Grėj… – tai Velanas. – Pinigai paruošti.

– Dėkoju.

Atsistoju ir staiga man susvaigsta galva. Įsikimbu kėdės atlošo.

– Ponia Grėj, ar gerai jaučiatės?

Linkteliu ir dėbteliu į Velaną lyg liepdama jam atstoti. Dar kartą giliai įkvepiu mėgindama nusiraminti. Privalau tai padaryti. Privalau tai padaryti. Turiu išgelbėti Miją. Trūkteliu savo medvilninio bluzono su gobtuvu kraštą slėpdama už džinsų juosmens užkišto pistoleto rankeną.

Ponas Velanas susiraukia, bet atidaręs palaiko duris, ir aš, nors ir virpančiomis kojomis, žengiu pirmyn.

Prie banko durų stovi Sojeris ir žvalgosi po klientų aptarnavimo salę. Prakeikimas! Mudviejų žvilgsniai susitinka, Sojeris suraukia kaktą ir atidžiai žiūri, kaip reaguosiu. Ak, jis ne juokais įtūžęs. Kilstelėdama smilių duodu ženklą, kad tuoj prie jo prieisiu. Sojeris linkteli ir atsiliepia mobiliuoju. Mėšlas! Galiu lažintis, kad jam skambina Kristianas. Apsisuku taip staiga, kad vos neatsitrenkiu į paskui einantį Velaną, ir puolu atgal į kabinetą žalsvomis stiklo sienomis.

– Ponia Grėj… – sekdamas man iš paskos tarsteli suglumęs Velanas.

Sojeris gali sužlugdyti visą mano planą. Pakeliu akis į banko valdytoją.

– Banko salėje yra asmuo, kurio nenoriu matyti. Asmuo, kuris mane seka.

Velanas išpučia akis.

– Norite, kad iškviesčiau policiją?

– Ne!

Po perkūnais, tik jau ne policiją. Ką man daryti? Žvilgteliu į rankinį laikrodį. Beveik penkiolika minučių po trečios. Bet kurią akimirką gali paskambinti Džekas. Mąstyk, Ana, mąstyk! Velanas vėpso į mane vis labiau glumdamas ir vis mažiau suprasdamas, kas čia dedasi. Jam tikriausiai atrodo, kad kuoktelėjau. „Tu ir kuoktelėjai“, – piktai rėžia man pasąmonė.

– Man reikia paskambinti. Prašau jūsų, ar galėtumėte trumpai palikti mane kabinete vieną?

– Žinoma, – sako Velanas ir, rodos, gerokai lengviau atsikvėpęs, išeina iš kabineto.

Kai jis uždaro duris, virpančiais pirštais surenku Mijos mobiliojo numerį.

– Tik nesakyk, kad nesurinkai pinigų, – pašaipiai atsiliepia Džekas.

Tuščiai pliaukšti neturiu laiko.

– Man iškilo sunkumų.

– Žinau. Tavo apsaugininkas atsekė paskui tave į banką.

Ką?! Po perkūnais, iš kur jis žino?

– Turėsi jo atsikratyti. Prie banko, tik iš kitos pusės, laukia mano automobilis. Juodas „Dodge“ visureigis. Per tris minutes turi jį pasiekti. „Dodge“ markės automobilis!

– Galiu užtrukti ilgiau nei tris minutes, – sakau, o širdis vėl daužosi gerklėje.

– Kaip turtuolius medžiojanti kekšytė, tu gana sumani, Grėj. Ką nors sugalvosi. O kai prieisi prie mašinos, išmesk savo mobilųjį. Supratai, kale?

– Taip.

– Pakartok! – surinka Džekas.

– Supratau.

Jis nutraukia pokalbį.

Mėšlas! Atidariusi duris, imu dairytis Velano – tas kantriai laukia manęs koridoriuje.

– Pone Velanai, man reikia, kad kas nors padėtų nunešti krepšius į automobilį. Jis stovi kitoje banko pusėje. Ar ten yra kitas išėjimas?

Jis susiraukia.

– Taip, yra. Tarnybinis.

– Gal galėtume išeiti pro jį? Taip išvengčiau nepageidaujamo dėmesio asmens, kuris laukia manęs prie paradinių durų.

– Kaip pageidaujate, ponia Grėj. Pakviesiu du banko tarnautojus krepšiams nešti ir du apsaugininkus, kad viskas vyktų sklandžiai. Prašyčiau sekti paskui mane.

– Norėčiau jūsų paprašyti dar vienos paslaugos.

– Žinoma, ponia Grėj.

PO DVIEJŲ MINUČIŲ AŠ SU VISA PALYDA jau gatvėje ir einame prie „Dodge“ automobilio. Jo stiklai tamsinti, tad kas sėdi prie vairo, nematau. Bet kai prisiartiname, vairuotojo durelės plačiai atsiveria ir iš mašinos grakščiai išlipa moteris juodais drabužiais, su juoda ant akių užmaukšlinta kepuraite. Elizabetė iš leidyklos! Po perkūnais… Ji prieina prie visureigio užpakalio ir atidaro dureles. Du jauni banko tarnautojai sumeta krepšius į bagažinę.

– Ponia Grėj…

Jai net pakanka savitvardos nusišypsoti, tarsi būtume nutarusios pasivažinėti ir prasiblaškyti.

– Sveika, Elizabete, – santūriai pasisveikinu. – Malonu susitikti už leidyklos sienų…

Ponas Velanas krenkšteli.

– Ką gi, įdomi popietė, ponia Grėj, – sako jis.

Aš priversta laikytis etiketo, paspausti jam ranką ir padėkoti už pagalbą, nors galvoje kirba minčių spiečius. Elizabetė? Kodėl ji susidėjo su Džeku? Velanas su saviškiais nueina į banką, palikdami mane vieną su SIP leidyklos Personalo skyriaus vadove, įsivėlusia į žmogaus pagrobimą, turto prievartavimą ir, galimas daiktas, kitus sunkius nusikaltimus. Bet… kodėl?

Elizabetė atidaro galines keleivio dureles ir paragina mane lipti.

– Duokite mobilųjį, ponia Grėj, – liepia ji, verdama mane budriu žvilgsniu.

Paduodu aparatą ir Elizabetė švysteli jį į šalia stovintį šiukšlių konteinerį.

– Suklaidins pėdsekius šunis, – tarsteli ji pašaipiai ir patenkinta savimi.

Kas iš tiesų yra ši moteris? Elizabetė užtrenkia mano dureles ir klesteli į vairuotojo sėdynę. Kai ji įsilieja į transporto srautą ir pasuka į rytus, atsigręžusi baimingai žvilgteliu pro užpakalinį mašinos stiklą. Sojerio niekur nematyti.

– Elizabete, turite pinigus. Paskambinkite Džekui. Pasakykite, kad paleistų Miją.

– Man rodos, jis nori asmeniškai su jumis pasišnekėti.

Velnias! Žiūrėdama į užpakalinio vaizdo veidrodėlį perveriu ją lediniu žvilgsniu.

Elizabetė išblykšta ir šiaip gražų jos veidą subjauroja kaktoje susimetusios nerimo raukšlės.

– Kodėl, Elizabete? Maniau, Džeko nemėgstate.

Ji vėl žvilgteli į mane per užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir akyse pamatau šmėstelint širdgėlą.

– Ana, mudvi puikiai sutarsime, jei liežuvį laikysi prikąstą.

– Bet jūs negalite to daryti. Tai taip neteisinga…

– Užsičiaupk, – atšauna Elizabetė, bet pajuntu, kad jai nejauku.

– Gal jis turi ką nors kompromituojančio ir jus šantažuoja? – klausiu.

Staiga Elizabetė dėbteli man į akis ir taip staiga spusteli stabdžių pedalą, kad kniosteliu į priekį ir veidu smarkiai trenkiuosi į priekinės sėdynės atlošą.

– Liepiau tylėti, – piktai sušnypščia ji. – Be to, patarčiau prisisegti saugos diržą.

Tada ir suprantu, kad Džekas tikrai kažką apie ją žino. Kažką siaubingo, kažką, dėl ko Elizabetė ryžosi tapti jo nusikaltimo bendrininke. Kažin kas tai galėtų būti. Leidyklos lėšų vagystė? O gal kas nors susijusio su asmeniniu Elizabetės gyvenimu? Gal net su lytiniu? Nuo tos minties mane net šiurpas nukrečia. Kristianas sakė, kad nė viena iš buvusių asmeninių Džeko padėjėjų nekalba. Gal jų visų istorijos vienodos? Štai kodėl jis ir mane norėjo išdulkinti. Pagalvojusi apie tai pajuntu šleikštulį ir pasibjaurėjimą.

Pervažiavusi Siatlo centrą, Elizabetė pasuka į rytus, kalvų link. Netrukus jau važiuojame gyvenamojo rajono gatvėmis. Mano žvilgsnis užkliūva už vienos gatvės pavadinimo lentelės: PIETINĖ IRVINGO GATVĖ. Staiga Elizabetė pasuka kairėn, į negyvenamą gatvę su apgriuvusia vaikų žaidimų aikštele vienoje pusėje ir didele betonuota automobilių aikštele bei eile tuščių žemų mūrinių pastatų kitoje. Ji įsuka į aikštelę ir sustoja prie paskutinio eilėje pastato.

Tada atsisuka į mane.

– Spektaklis prasideda, – burbteli.

Man gyslomis plūsteli baimė ir adrenalinas, pašiurpsta oda.

– Jums nereikia jame dalyvauti, – sušnabždu jai.

Elizabetė paniurusi stipriai sučiaupia lūpas ir išlipa iš mašinos.

„Visa tai – dėl Mijos. Visa tai – dėl Mijos, – paskubomis tyliai pasimeldžiu. – Prašau, neleisk, kad jai nutiktų kas nors blogo, prašau, neleisk, kad jai nutiktų kas nors blogo.“

– Lipk lauk, – piktai liepia Elizabetė, plačiai atidarydama keleivio dureles.

Mėšlas. Šiaip taip išlipu, bet man taip virpa pakinkliai, kad nežinau, ar išsilaikysiu ant kojų. Vėsiame vėlyvos popietės ore vėjelis draiko artėjančio rudens ir kalkėmis bei dulkėmis atsiduodantį yrančių pastatų kvapą.

– Nagi, tik pažiūrėkim…

Pro siauras, lentomis užkaltas duris kairėje pastato pusėje laukan išlenda Džekas. Jo plaukai trumpi. Jis išsivėręs auskarus, be to, vilki kostiumą. Kostiumą? Džekas neskubėdamas artinasi prie manęs, nuo jo iš tolo sklinda pasipūtimas ir neapykanta. Man ima daužytis širdis.

– Kur Mija? – šiaip taip pralemenu, mat burna išdžiūvusi ir man sunku tarti žodžius.

– Viskam savas laikas, kale, – atkerta Džekas ir sustoja prieš mane. Galima sakyti, burnoje juntu jo paniekos skonį. – Pirmiausia – pinigai.

Elizabetė patikrina bagažinėje pūpsančius krepšius.

– Čia krūva grynųjų, – su baiminga pagarba susako ji, atitraukusi ir vėl užtraukusi krepšių užtrauktukus.

– O kur jos mobilusis?

– Šiukšlių konteineryje.

– Gerai, – suniurna Džekas ir visiškai netikėtai ranka stipriai trenkia man per veidą.

Nuo tokio žiauraus ir nepelnyto smūgio griūvu ant žemės ir mano galva stipriai dunksteli į betoną. Kaukolę akimirksniu persmelkia baisus skausmas, akys paplūsta ašaromis, nuo sukrėtimo sutrinka rega, o visoje galvoje išplinta pulsuojantis skausmas.

Tyliai šūkteliu – ir iš skausmo, ir iš išgąsčio, ir iš pasibaisėjimo. Ak, Dribsniukas… Bet Džekas tuo nepasitenkina: po akimirkos sulaukiu mitraus, klastingo spyrio į šonkaulius ir nuo šio smūgio man užgniaužia kvapą. Dribsniuk, Dribsniuk, ak, mano Dribsniuk…

– Čia tau už tai, kad išėdei mane iš leidyklos, kale! – surinka Džekas.

Sulenkiu kojas, prispaudžiu kelius prie krūtinės, susiriečiu į kamuoliuką laukdama kito smūgio. Ne. Ne. Ne.

– Džekai! – suspinga Elizabetė. – Tik ne čia. Po velnių, tik ne vidury dienos ir visiems matant!

Jis liaujasi mane mušęs.

– Ta kalė gavo, ko nusipelnė! – su piktdžiuga atrėžia Džekas Elizabetei.

Ir suteikia man vieną neįkainojamą akimirką iš už džinsų juosmens išsitraukti pistoletą. Virpančia ranka nusitaikau, paspaudžiu gaiduką ir iššaunu. Kulka pataiko Džekui truputį aukščiau kelio ir jis pargriūva prie manęs klykdamas iš skausmo, susiėmęs už šlaunies, o per jo pirštus srūva kraujas.

– Šūdas! – subliūva jis.

Atsisuku į Elizabetę, o ji spokso į mane pasibaisėjusi ir keldama rankas virš galvos. Man sunku ją įžiūrėti… temsta akyse. Mėšlas… Matau ją tunelio gale. Palengva ją apgaubia tamsa. Ir mane. Kažkur tolumoje kyla pragariškas triukšmas. Sucypia automobilių padangos… Stabdžiai… Dunksteli durelės… Kažkas rėkia… Kažkas bėga… Žingsniai… Pistoletas iškrinta man iš rankos.

– Ana! – atsklinda Kristiano balsas… Kristiano balsas… Sielvartingas Kristiano balsas…

Mija… Gelbėkit Miją…

– ANA!

Tamsa… Ir ramybė.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Jaučiu vien skausmą. Skauda galvą, krūtinę… Deginantis skausmas. Skauda šoną ir ranką. Skausmas. Vien skausmas ir prislopinti, prieblandoje kažkieno tariami žodžiai.

– Jai sumušti šonkauliai, pone Grėjau, be to, kaukolėje yra mažytis įskilimas, bet pagrindinės organizmo funkcijos stabilios ir normalios.

– Kodėl ji vis dar be sąmonės?

– Stipriausias smūgis poniai Grėj teko į galvą. Bet smegenų veikla normali, patinimo nėra. Sąmonę ponia Grėj atgaus, kai ateis laikas. Duokite jai laiko.

– O kaip kūdikis?

Šie žodžiai nuskamba tyliai, baimingai.

– Kūdikis sveikas, pone Grėjau.

– Ak, ačiū Dievui… – Tai kaip litanija… kaip malda. – Ak, ačiū Dievui.

Viešpatie… Jam neramu dėl kūdikio… kokio kūdikio? Ak, žinoma, dėl Dribsniuko. Dėl Dribsniuko. Mėginu užsidėti ranką ant pilvo, bet nepajėgiu. Mano rankos ir kojos nejuda, kūnas išvis į nieką nereaguoja.

„O kaip kūdikis?.. Ak, ačiū Dievui.“

Kūdikis jam rūpi.

Kristianas jo nori. Ak, ačiū Dievui. Atsipalaiduoju ir sąmonė vėl užtemsta, išvaduodama iš skausmo.

VISA SUNKU IR SKAUSMINGA: kojos ir rankos, galva, akių vokai. Nieko negaliu pajudinti. Mano akys užmerktos, burna stipriai sučiaupta, niekaip negaliu nei atsimerkti, nei išsižioti, o tai reiškia, kad guliu akla, nebyli ir kęsdama skausmą. Kai išnyru iš ūkanų, mano sąmonė plevena visai netoliese tarsi gundanti, bet nepasiekiama sirena. Garsai virsta balsais.

– Aš jos vienos nepaliksiu.

Kristianas! Jis čia… Sukaupusi valios pastangas, mėginu nubusti – jis šneka pašnibždomis, įsitempęs, apimtas sielvarto.

– Kristianai, tau reikia pamiegoti.

– Ne, tėti. Noriu būti šalia, kai ji pabus.

– Aš prie Anos pasėdėsiu. Tai pats menkiausias atsilyginimas jai už tai, kad išgelbėjo mano dukterį.

Mija!

– Kaip laikosi Mija?

– Ji dar silpna… išsigandusi ir pikta. Praeis dar kelios valandos, kol rohipnolis pasišalins iš organizmo.

– Viešpatie…

– Žinau. Negaliu sau atleisti, kad buvau toks kvailas ir numojau ranka į jos apsaugą. Tu mane įspėjai, bet Mija gi užsispyrusi… Jei ne Ana…

– Visi manėme, kad Haidas dingo iš mūsų gyvenimo. O mano nutrūktgalvė pakvaišusi žmona… Kodėl ji man nepasakė?! – sielvartingai šūkteli Kristianas.

– Nurimk, Kristianai. Ana – puiki jauna moteris. Ji nepaprastai drąsi.

– Drąsi, savavalė, užsispyrusi ir kvaila… – jo balsas užlūžta.

– Nagi, – sumurma Karikas, – nebūk toks griežtas nei jai, nei sau, sūnau. Geriau grįšiu pas tavo mamą. Jau truputis po trečios nakties, Kristianai. Turėtum pamėginti nusnūsti.

Aš vėl nugrimztu į ūkanas.

RŪKAS IŠSISKLAIDO, BET AŠ visiškai praradusi laiko nuovoką.

– Jei pasiguldęs ant kelių neiškarši jai užpakalio, po velnių, aš pats tai padarysiu. Po galais, ką ji sau manė?

– Patikėk, Rėjau, tikrai iškaršiu.

Tėtis! Jis čia. Stengiuosi nuvyti rūką šalin… šalin… Bet suktuku vėl smengu į nežinią. Ne…

– DETEKTYVE, KAIP MATOTE, mano žmonos būklė tokia, kad ji negali atsakyti į jūsų klausimus, – piktai paaiškina Kristianas.

– Ji – valinga jauna moteris, pone Grėjau.

– Gaila, kad Ana to niekšo nenudėjo.

– Tada būčiau turėjęs sutvarkyti daug daugiau popierizmo, pone Grėjau… Panelė Morgan gieda kaip kanarėlė narvelyje. O Haidas – tikrai suktas šunsnukis. Jis ne juokais griežia dantį ant jūsų tėvo ir jūsų…

Mane vėl apgaubia ūkanos ir smengu kažkur žemyn… žemyn. Ne!

– KAIP NESIKALBĖJOTE?

Tai Greisės balsas. Rodos, ji pyksta. Noriu pajudinti galvą, bet kūnas į mano mėginimus atsako tik negailestinga ir absoliučia tyla.

– Ką padarei?

– Mama…

– Kristianai! Ką padarei?

– Buvau taip supykęs…

Jis kone kūkčioja… Ne.

– Liaukis…

Žodžiai ima tolti, susilieja ir aš vėl prarandu sąmonę.

GIRDŽIU TYLIUS, IŠKRAIPYTUS BALSUS.

– Sakei, kad nutraukei visus ryšius.

Vėl Greisė. Ji kalba tyliai ir priekaištingai.

– Žinau, – nuolankiai sako Kristianas. – Bet susitikus su ja viskas pagaliau stojo į vietas. Supranti… dabar, kai turėsime kūdikį… Pirmą kartą pajutau… kad tai, ką mudu darėme, buvo negerai…

– Tai, ką ji darė, mielasis… Vaikai privers tave pasikeisti. Į pasaulį imsi žiūrėti visiškai kitomis akimis.

– Pagaliau ji suprato… Ir aš supratau… Įskaudinau Aną, – šnabžda Kristianas.

– Mes visada įskaudiname tuos, kuriuos mylime, mielasis. Turėsi jos atsiprašyti. Nuoširdžiai atsiprašyti ir duoti jai laiko, kad atleistų.

– Ji sakė, kad mane palieka.

Ne. Ne. Ne!

– Ir tu patikėjai?

– Iš pradžių – taip.

– Brangusis, tu visada galvoji blogiausia apie visus žmones, taip pat ir apie save. Tau visada taip atrodydavo. Ana tave labai myli ir akivaizdu, kad tu myli ją.

– Ji ant manęs labai pyko.

– Neabejoju. Aš ir dabar ant tavęs labai širstu. Manau, tikrai pykti galima tik ant to, kurį iš tiesų myli.

– Daug galvojau ir supratau, kad ji vis nesiliovė man rodžiusi, kaip mane myli… Iš tos meilės net rizikavo gyvybe.

– Taip, išties, mielasis.

– Ak, mama, kodėl ji nepabunda? – jam užgniaužia kvapą. – Aš jos vos nepraradau.

Kristianai! Palatoje pasigirsta prislopintas kūkčiojimas. Ne…

Ak… Mane vėl apgaubia tamsa. Ne…

– MAN TEKO LAUKTI dvidešimt ketverius metus, kad galėčiau štai taip tave apkabinti…

– Žinau, mama… Džiaugiuosi, kad pagaliau pasišnekėjome.

– Ir aš džiaugiuosi, mielasis. Aš visada šalia. Negaliu patikėti, kad būsiu senelė.

Senelė!

Ir vėl nugrimztu į malonią, gundančią užmarštį.

HM… KRISTIANAS SUSPAUDŽIA MAN PIRŠTUS ir jo barzdos šereliai švelniai brūkšteli man per plaštakos viršų.

– Ak, mažyte, prašau, grįžk pas mane. Aš atsiprašau. Atsiprašau už viską. Tik pabusk. Pasiilgau tavęs. Aš tave myliu…

Mėginu. Aš mėginu. Noriu jį pamatyti. Bet kūnas nepaklūsta ir aš vėl užmiegu.

MAN BŪTINAI REIKIA NUSIŠLAPINTI. Atsimerkiu. Esu švarioje, sterilioje ligoninės palatoje. Čia ramu ir tamsu, šviečia tik lempa ant spintelės. Man skauda galvą ir krūtinę, bet svarbiausia – šlapimo pūslė, rodos, tuoj sprogs. Reikia į tualetą. Pasitikrinu kojas ir rankas. Dešinę ranką smarkiai skauda, be to, atkreipiu dėmesį, kad į veną ties alkūnės sulenkimu įbestas kateteris ir man daroma lašelinė. Paskubomis užsimerkiu. Pasuku galvą – apsidžiaugiu, kad kūnas jau paiso mano norų, – ir vėl atmerkiu akis. Kristianas snaudžia sėdėdamas šalia, pasilenkęs, sukryžiavęs rankas ant mano lovos ir pasidėjęs ant jų galvą. Ištiesiu ranką džiūgaudama, kad kūnas pagaliau man paklūsta, ir delnu perbraukiu per švelnius jo plaukus.

Jis pakirsta iš miegų ir taip staiga kilsteli galvą, kad mano ranka bejėgė šlumšteli ant antklodės.

– Labas, – kimiai tarsteliu.

– Ak, Ana… – ir liūdnai, ir su palengvėjimu atsako Kristianas.

Sučiupęs ir stipriai spausdamas jis pakelia mano ranką prie šiurkštaus, barzda apžėlusio skruosto.

– Man reikia į tualetą, – sušnabždu.

Jis paspokso į mane, tada trumpai susiraukia.

– Gerai.

Sutelkusi jėgas, pamėginu atsisėsti.

– Ana, nejudėk. Pakviesiu slaugę.

Kristianas sunerimęs greitai atsistoja ir paspaudžia iškvietimo mygtuką prie lovos.

– Prašau… – sušnabždu. Ir kodėl man visur skauda? – Turiu atsikelti iš lovos.

Viešpatie, kokia aš silpna…

– Ar bent kartą manęs paklausysi? – suirzęs atrėžia Kristianas.

– Man būtinai reikia nusišlapinti, – sakau gergždžiančiu balsu. Mano gerklė ir burna perdžiūvusios.

Į palatą atskuba slaugė. Rodos, jau pradėjusi šeštą dešimtį, nors jos plaukai juodut juodutėliai. Ausyse ji segi per stambius perlų auskarus.

– Sveika nubudusi, ponia Grėj. Pranešiu daktarei Bartli, kad atgavote sąmonę, – ji prieina prie lovos. – Mano vardas Nora. Ar žinote, kur esate?

– Taip. Ligoninėje. Man reikia į tualetą.

– Turite kateterį.

Ką?! Ak, kaip šlykštu.

Neramiai žvilgteliu į Kristianą, o tada į slaugę.

– Prašau… Noriu atsikelti.

– Ponia Grėj…

– Prašau…

– Ana, – griežtai tarsteli Kristianas.

Vėl pamėginu atsisėsti.

– Leiskite išimti kateterį. Pone Grėjau, esu tikra, kad ponia Grėj norėtų kelias minutes likti viena.

Ji išraiškingai žvilgteli į Kristianą prašydama pasišalinti.

– Aš niekur neisiu, – sako jis ir piktai dėbteli į slaugę.

– Kristianai, prašau, – sušnabždu imdama jį už rankos. Jis spusteli man ranką, tada suirzęs į mane žvilgteli. – Prašau… – imu tyliai maldauti.

– Tiek to! – atšauna jis ir pirštais persibraukia per plaukus. – Duodu dvi minutes, – šnipšteli slaugei, pasilenkęs pabučiuoja man į kaktą, tada apsisuka ir išeina iš palatos.

PO DVIEJŲ MINUČIŲ KRISTIANAS įpuola į palatą – kaip tik tada, kai slaugė Nora padeda man lipti iš lovos. Aš vilkiu ploną ligoninės drabužį. Nepamenu, kas ir kada mane išrengė.

– Leiskite man, – sako jis žengdamas prie manęs.

– Pone Grėjau, aš pati susitvarkysiu, – nepatenkinta paprieštarauja jam slaugė Nora.

Kristianas nusvilina ją priešišku žvilgsniu.

– Po velnių, ji – mano žmona. Aš ją nunešiu, – pro sukąstus dantis iškošia jis ir patraukia iš kelio lašelinės stovą.

– Pone Grėjau! – priekaištingai šūkteli slaugė.

Bet Kristianas nekreipia į ją dėmesio, pasilenkia ir atsargiai pakelia mane nuo lovos. Rankomis apsiveju jam kaklą ir pajuntu, kad kūnui ši permaina nepatiko. Viešpatie, visur skauda… Jis nuneša mane į tualetą prie palatos, o slaugė Nora eina mums iš paskos stumdama lašelinės stovą.

– Ponia Grėj, jūs pernelyg lengva, – nepatenkintas sumurma jis, atsargiai nuleisdamas mane, kad atsistočiau.

Susvyruoju. Kojos nelaiko. Kristianas paspaudžia jungiklį ir mane akimirksniu apakina dzingtelėjusi, pamirkčiojusi ir galiausiai ryškiai įsižiebusi dienos šviesos lempa.

– Sėskis, kol nepargriuvai, – tebelaikydamas mane piktai tarsteli Kristianas.

Nedrąsiai atsisėdu ant unitazo.

– Eik, – sakau mėgindama jo nusikratyti.

– Ne. Tiesiog daryk, Ana.

Ar galima sulaukti dar didesnio pažeminimo?

– Kol tu čia, negaliu.

– O jei nukrisi?

– Pone Grėjau!

Bet į slaugę mudu nekreipiame dėmesio.

– Prašau, išeik, – maldauju.

Pasiduodamas jis kilsteli rankas.

– Pastovėsiu už durų, bet jos liks atidarytos.

Kristianas žingteli porą žingsnių atatupstas ir atsiduria už tualeto kabinos durų, šalia įpykusios slaugės.

– Prašyčiau nusisukti, – sakau.

Kodėl būdama su šiuo vyru aš juokingai drovi? Jis užverčia akis į lubas, bet paklūsta. Kai tik atsuka man nugarą… paleidžiu srovę ir mėgaujuosi užplūstančiu palengvėjimu.

Pagaliau atkreipiu dėmesį į sužeidimus. Nuo Džeko smūgio ir spyrio man skauda galvą ir krūtinę, be to, šone sklinda pulsuojantis skausmas – matyt, būsiu užsigavusi virsdama ant žemės. Negana to, aš ištroškusi ir alkana. Viešpatie, kokia išbadėjusi… Baigiu šlapintis patenkinta, kad nereikia stotis ir plautis rankų, mat kriauklė visai arti. Atsistoti man pritrūktų jėgų.

– Viskas! – šūkteliu šluostydamasi rankas į popierinį rankšluostį.

Kristianas atsisuka, grįžta į kabiną ir, nespėjusi nė mirktelėti, vėl atsiduriu jo glėbyje. Pasiilgau jo rankų. Jis stabteli, įkiša nosį man į plaukus.

– Ak, kaip man jūsų trūko, ponia Grėj, – sušnabžda jis ir, slaugei Norai tūpčiojant ir besičiupinėjant jam už nugaros, vėl paguldo mane į lovą ir paleidžia, bet, rodos, nenoriai.

– Jeigu jau viskas, pone Grėjau, norėčiau patikrinti ponios Grėj sveikatos būklę.

Slaugė Nora ne juokais įširdusi. Kristianas pasitraukia.

– Prašom, tikrinkite, – gerokai nuolankiau sako.

Piktai dėbtelėjusi į jį, slaugė sutelkia dėmesį į mane.

Jis tikrai moka erzinti, ar ne?

– Kaip jaučiatės? – klausia manęs slaugė, jos balse girdėti užuojauta ir šioks toks irzulys, man rodos, skirtas Kristianui.

– Man skauda, be to, noriu gerti. Labai noriu, – sušnabždu.

– Kai patikrinsiu pagrindines jūsų organizmo funkcijas ir jus apžiūrės daktarė Bartli, atnešiu vandens.

Slaugė užsega man ant žasto kraujospūdžio matuoklio manžetę. Baimingai žvilgteliu į Kristianą. Jis atrodo baisiai, išsekęs nelyginant vaiduoklis, tarsi būtų nemiegojęs kelias naktis iš eilės. Jo plaukai susivėlę, jis seniai nesiskutęs, o jo marškiniai labai susiglamžę. Suraukiu kaktą.

– Kaip jautiesi? – nekreipdamas dėmesio į slaugę klausia Kristianas.

Jis atsisėda ant lovos per mažiau nei metrą nuo manęs.

– Sutrikusi. Man skauda. Aš alkana.

– Alkana? – iš nuostabos jis išpučia akis, sumirksi.

Linkteliu.

– Ko norėtum valgyti?

– Nesvarbu. Kad ir sriubos.

– Pone Grėjau, prieš ką nors valgydama, ponia Grėj turi atsiklausti gydytojos.

Kelias akimirkas jis ramiai paspokso į slaugę, tada iš kelnių kišenės išsitraukia telefoną ir paspaudžia kažkokį skaičių.

– Ana nori sriubos su vištiena… Gerai… Ačiū.

Jis baigia pokalbį. Pakeliu akis į Norą, kuri prisimerkusi žiūri į Kristianą.

– Skambinai Teilorui? – klausiu.

Kristianas linkteli.

– Jūsų kraujospūdis normalus, ponia Grėj. Pakviesiu gydytoją.

Ji nuima manžetę ir, daugiau netarusi nė žodžio, bet spinduliuodama nepasitenkinimą, išeina iš palatos.

– Rodos, papiktinai slaugę Norą.

– Aš dažnai piktinu moteris, – vypteli Kristianas.

Imu juoktis, bet staiga liaujuosi, mat krūtinę perveria skausmas.

– Taip, tai tiesa.

– Ak, Ana, kaip man patinka girdėti tavo juoką.

Nora grįžta nešina grafinu vandens. Mudu su Kristianu nutylame ir spoksome vienas į kitą, o slaugė pripila stiklinę ir paduoda man.

– Bet gerkite atsargiai, mažais gurkšneliais, – įspėja ji.

– Taip, ponia, – sumurmu ir patenkinta išgeriu gurkšnelį gaivinančio vandens. Dieve… Jo skonis neprilygstamas. Atidžiai stebima Kristiano nuryju antrą gurkšnį.

– Kaip Mija? – klausiu.

– Ji saugi. Tavo dėka.

– Vis dėlto jie buvo ją pagrobę?

– Taip.

Vadinasi, visa ta beprotiška rizika nebuvo beprasmė. Mano kūnu nusirita palengvėjimo banga. Ačiū Dievui, ačiū Dievui, ačiū Dievui, ji sveika ir gyva. Staiga suraukiu kaktą.

– O kaip jie Miją pačiupo?

– Tai padarė Elizabetė Morgan, – paprastai paaiškina Kristianas.

– Ne!

Jis linkteli.

– Elizabetė pagrobė Miją, išėjusią iš sporto klubo.

Vis dar nieko nesuprasdama, lieku susiraukusi.

– Ana, visas smulkmenas papasakosiu tau vėliau. Turint omenyje, ką jai teko patirti, Mija jaučiasi gerai. Buvo apsvaiginta narkotikais. Ji dar silpna ir sukrėsta, tik per stebuklą sunkiau nenukentėjusi, – Kristianas stipriai sučiaupia lūpas. – Bet tai, ką padarei tu, – jis pirštais persibraukia per plaukus, – buvo labai drąsu ir nepaprastai kvaila. Jie tave galėjo nužudyti.

Blyškiai pilkos, šaltos kaip ledas Kristiano akys sublizga ir aš suprantu, kad jis mėgina suvaldyti pyktį.

– Nežinojau, ką kita daryti, – sušnabždu.

– Galėjai viską papasakoti man! – staiga įniršęs, pasidėjęs rankas ant kelių ir sugniaužęs kumščius, šūkteli jis.

– Džekas grasino, kad jei kam nors prasitarsiu, jis Miją nužudys. Negalėjau taip rizikuoti.

Kristianas užsimerkia, iš veido matyti, kad apimtas baimės.

– Nuo ketvirtadienio jau numiriau tūkstantį kartų.

Nuo ketvirtadienio?

– O kokia šiandien savaitės diena?

– Galima sakyti, kad jau šeštadienis, – žvilgtelėjęs į rankinį laikrodį, sako Kristianas. – Daugiau nei parą išgulėjai be sąmonės.

Ak…

– O kuo viskas baigėsi Džekui su Elizabete?

– Jie sulaikyti. Nors, tiesa, Haidas čia, ligoninėje. Jam teko ištraukti tavo įsegtą kulką virš kelio, – niūriai paaiškina Kristianas. – Laimė, nenumanau, kuriame skyriuje jis guli, nes tikriausiai nueičiau ir savo rankomis pribaigčiau.

Jo veidas apsiniaukia.

Ak, koks mėšlas. Džekas čia?

„Čia už tai, kad išėdei mane iš leidyklos, kale!“ Išbąlu kaip drobė. Tuščią skrandį suspaudžia spazmas, akys paplūsta ašaromis, o kūną iki pat gelmių nupurto drebulys.

– Ana, nesijaudink, – staiga labai susirūpinęs sušnabžda Kristianas ir puola prie manęs. Paėmęs iš rankos stiklinę, švelniai mane apkabina. – Dabar tu saugi, – dusliai sumurma, prikišęs lūpas man prie plaukų.

– Kristianai, man labai gaila…

Man skruostais ima ristis ašaros.

– Ššš…

Jis glosto man plaukus, o aš verkiu, įsikniaubusi jam tarp peties ir kaklo.

– Ką aš tau sakiau? Kad niekada tavęs nepaliksiu…

– Ššš, mažyte… Aš žinau…

– Žinai?

Išgirdusi šį jo prisipažinimą, verkti liaujuosi.

– Aš supratau. Galų gale. Dievaži, Ana, ir ką tu sau manei? – jo balsas kupinas įtampos.

– Tu mane labai nustebinai, – sumurmu įsikniaubusi į jo marškinių apykaklę. – Kai banke kalbėjomės telefonu. Manydamas, kad palieku tave. Buvau tikra, kad geriau mane pažįsti. Kiek kartų sakiau, kad niekada tavęs nepaliksiu…

– Bet kai aš taip šlykščiai pasielgiau… – vos girdimai sušnabžda Kristianas ir stipriau suspaudžia mane glėbyje. – Kelias akimirkas maniau, kad jau būsiu tave praradęs.

– Ne, Kristianai. Niekada manęs neprarasi. Tik nenorėjau, kad įsikištum ir sukeltum pavojų Mijos gyvybei.

Kristianas atsidūsta, nežinia, supykęs, suirzęs ar įsižeidęs.

– Bet kaip susigaudei, kas vyksta? – paskubomis klausiu, norėdama išblaškyti niūrias jo mintis.

Jis užkiša man už ausies plaukų sruogą.

– Vos nusileidome Siatle, paskambino iš banko. O paskutinė man pranešta naujiena apie tave buvo tokia, kad prastai jautiesi ir grįžti namo.

– Vadinasi, kai Sojeris skambino tau iš automobilio, dar buvai Portlande?

– Kaip tik ketinome kilti. Nerimavau dėl tavęs, – tyliai sako jis.

– Šit kaip?

Jis suraukia kaktą.

– Žinoma, – sako ir nykščiu perbraukia man per apatinę lūpą. – Visą gyvenimą dėl tavęs nerimavau. Juk žinai.

Ak, Kristianai!

– Džekas paskambino man į darbą, – sumurmu. – Pareikalavo per dvi valandas atvežti pinigus, – gūžteliu. – Turėjau išeiti, o prasta savijauta atrodė geriausias pasiteisinimas…

Kristianas nepatenkintas stipriai sučiaupia lūpas.

– Ir pasprukai nuo Sojerio. Jis ant tavęs irgi siunta.

– Irgi?

– Kaip ir aš.

Nedrąsiai paliečiu Kristianui veidą, pirštais perbraukiu per barzdos šerelius. Jis užsimerkia, glusteli prie mano pirštų.

– Nesiusk ant manęs. Prašau… – sušnabždu.

– Vis tiek labai pykstu. Pasielgei kaip paskutinė kvaiša. Beveik kaip psichinė ligonė.

– Jau sakiau: nežinojau, ką daryti.

– Rodos, pačios saugumas tau visiškai nerūpi. Be to, dabar turėtum galvoti ne tik apie save, – piktai priduria jis.

Man ima virpėti lūpa. Kristianas prisimena mūsų Dribsniuką.

Mums abiem netikėtai atsidaro durys ir į palatą įeina jauna afroamerikietė, ant melsvų ligoninės drabužių apsivilkusi baltą gydytojos chalatą.

– Labas vakaras, ponia Grėj. Aš daktarė Bartli.

Ji imasi kruopščiai mane apžiūrinėti: žibintuvėliu šviečia į akis, liepia pirštų galais paliesti jos pirštus, savo nosies galą, užmerkti vieną akį, paskui kitą – žodžiu, patikrina visus refleksus. Bet kalba ji tyliai, o jos prisilietimai švelnūs; ji draugiška ir rūpestinga. Netrukus ateina ir slaugė Nora, tad, kol jiedvi manimi rūpinasi, nuėjęs į palatos kampą Kristianas paskambina porai žmonių. Man nelengva vienu metu stebėti ir daktarę Bartli, ir slaugę Norą, ir Kristianą, bet girdžiu, kad jis paskambina savo tėvui, motinai ir Keitei pranešti, jog atgavau sąmonę. Pagaliau jis palieka žinutę Rėjui.

Rėjus. Ak, po galais… Lyg ir prisimenu girdėjusi čia jo balsą. Jis čia buvo… taip, jis čia buvo, kai dar gulėjau be sąmonės.

Daktarė Bartli švelniai, bet tvirtai spusčiodama tikrina šonkaulius. Susiraukiu.

– Jie sumušti, bet neskilę ir nelūžę. Jums labai pasisekė, ponia Grėj.

Rūsčiai į ją dėbteliu. Pasisekė? Nepasakyčiau. Kristianas taip pat nedraugiškai nudelbia ją akimis. Jis mėgina man kažką pasakyti – be garso, vien lūpomis. Manau, tas žodis „kvaiša“, bet gerai nežinau.

– Paskirsiu jums vaistų nuo skausmo. Prireiks malšinant šonkaulių ir galbūt galvos skausmus. Bet apskritai jūsų būklė nebloga, ponia Grėj. Siūlyčiau pamiegoti. Jei rytoj rytą gerai jausitės, galėsime išleisti jus namo. Tuo pasirūpins mano kolegė daktarė Sing.

– Ačiū.

Pasigirsta beldimas į duris ir į palatą įžengia Teiloras, nešinas juoda kartonine dėže, ant kurios šono rusvomis raidėmis užrašytas „Fairmont Olympic“ pavadinimas.

Po perkūnais!

– Maistas? – nustebusi klausia daktarė Bartli.

– Ponia Grėj alkana, – paaiškina Kristianas. – Čia sriuba su vištiena.

Daktarė Bartli nusišypso.

– Sriuba puikiausiai tiks, juolab vištienos sultinys. Bet sunkiai virškinamo maisto dar negalima.

Pervėrusi mus abu iškalbingu žvilgsniu, ji su slauge Nora išeina iš palatos.

Kristianas pristumia prie lovos maistui skirtą padėklą su ratukais, o Teiloras padeda ant jo dėžę.

– Sveika sugrįžusi, ponia Grėj.

– Labas, Teilorai. Ačiū.

– Nėra už ką, ponia.

Man rodos, jis nori dar kai ką pridurti, bet apsigalvoja.

Kristianas atidaro dėžę, išima termosą, sriubos dubenėlį, lėkštelę, lininę servetėlę, šaukštą, krepšelį su bandelėmis, sidabro spalvos druskinę ir pipirinę… „Olympic“ restorano virtuvės darbuotojai tikrai pasistengė.

– Tiesiog nuostabu, Teilorai.

Mano pilvas sugurgia. Aš išbadėjusi.

– Ar jau viskas? – klausia jis.

– Taip, ačiū, – sako Kristianas leisdamas Teilorui suprasti, kad jau gali eiti.

Teiloras linkteli.

– Ačiū, Teilorai.

– Gal norėtumėte dar ko nors, ponia Grėj?

Žvilgteliu į Kristianą.

– Nebent švarių drabužių Kristianui.

Teiloras šypteli.

– Žinoma, ponia.

Kristianas suglumęs žvilgteli į savo marškinius.

– Ar seniai juos vilki? – klausiu.

– Nuo ketvirtadienio ryto, – kreivai šyptelėjęs sako.

Teiloras išeina.

– Teiloras taip pat ant tavęs siunta, – irzliai priduria Kristianas, atsukdamas termoso dangtelį ir pildamas į dubenėlį trintos tirštos sriubos su vištiena.

Ir Teiloras?! Bet ilgai apie tai negalvoju, nes dėmesys nukrypsta į sriubą. Ji gardžiai kvepia, o nuo paviršiaus viliojamai kyla garai. Paragavus sriubos skonis tikrai nenuvilia.

– Skanu? – vėl sėsdamasis ant lovos klausia Kristianas.

Paskubomis linkteliu nepaliaudama valgyti. Aš alkana kaip vilkas. Stabteliu tik apsišluostyti lūpų servetėle.

– Papasakok, ko ėmeisi supratęs, kas čia vyksta.

Kristianas ranka persibraukia per plaukus ir papurto galvą.

– Ak, Ana, kaip gera matyti tave valgančią.

– Aš alkana. Pasakok.

Jis suraukia kaktą.

– Taigi, kai paskambino iš banko ir pagalvojau, kad visas mano pasaulis griūva… – negalėdamas nuslėpti sielvarto sako jis ir nutyla nebaigęs sakinio.

Liaujuosi valgiusi. Ak, koks mėšlas…

– Valgyk, valgyk, kitaip nieko nepasakosiu, – ryžtingai sušnabžda Kristianas ir piktai dėbteli.

Vėl imu srėbti sriubą. Gerai, gerai… Po galais, kokia skani. Kristiano žvilgsnis sušvelnėja ir po akimirkos jis vėl prabyla:

– Žodžiu, vos tik mudu pasišnekėjome, Teiloras pranešė, kad Haidas paleistas už užstatą. Neįsivaizduoju, kaip tai nutiko, maniau, mums pavyko sužlugdyti visus jo mėginimus ištrūkti iš areštinės. Bet tada susimąsčiau apie tai, ką man pasakei, ir… supratau, kad atsitiko kažkas labai blogo.

– Man niekada nerūpėjo pinigai, – nei iš šio, nei iš to nutraukiu Kristiano pasakojimą pajutusi, kad kažkur giliai plyksteli pyktis. Imu vis labiau kelti balsą. – Kaip galėjai taip pagalvoti? Man niekada nerūpėjo tavo prakeikti pinigai!

Nuo pulsuojančio galvos skausmo susiraukiu. Nustebęs dėl tokio protrūkio, Kristianas akimirką spokso į mane. Paskui prisimerkia.

– Galvok, ką šneki, – suniurna jis. – Nusiramink ir valgyk.

Aš maištingai į jį žvilgteliu.

– Ana, – įspėja mane Kristianas.

– Tai mane įžeidė iki širdies gelmių, Kristianai, – sušnabždu. – Beveik taip pat skaudžiai kaip ir tavo susitikimas su ta moterimi.

Kristianas aikteli, tarsi būčiau tėškusi jam per veidą, ir staiga pamatau, kad jis visiškai išsekęs. Užsimerkęs, nenorėdamas veltis į ginčą, jis papurto galvą.

– Žinau, – atsidūsta. – Ir gailiuosi. Nė nežinai, kaip gailiuosi, – Kristiano akys blizga, jose matyti nuoširdi atgaila. – Prašau, valgyk. Kol sriuba dar neataušo, – tyliai, įtaigiai paragina jis ir aš darau, kas liepta.

Kristianas su palengvėjimu atsidūsta.

– Pasakok, kas buvo toliau, – sušnabždu, kąsdama šviežutėlės bandelės.

– Nežinojome, kad Mija pagrobta. Maniau, gal Džekas tave šantažuoja ar panašiai… Dar kartą tau skambinau, bet neatsiliepei, – jis rūsčiai dėbteli. – Palikau tau balso pašto žinutę ir susisiekiau su Sojeriu. Teiloras pradėjo sekti tavo mobilųjį. Žinojau, kad esi banke, tad pirmiausia nuvažiavome ten.

– Neįsivaizduoju, kaip Sojeris mane rado. Ar jis taip pat sekė mano mobilųjį?

– „Saab“ automobilyje įtaisytas prietaisas, leidžiantis jį sekti. Visuose mūsų automobiliuose tokie yra. Kol nusigavome iki banko, tu jau pajudėjai, tad nusekėme iš paskos. Kodėl šypsaisi?

– Nujaučiau, kad mane persekiosi.

– Iš kur tokia nuojauta? – klausia jis.

– Džekas liepė man išmesti savo mobilųjį. Tad pasiskolinau telefoną iš Velano, o paskui kaip tik jį išmečiau. Savąjį įdėjau į vieną krepšį, kad galėtum sekti, kur keliauja tavo pinigai.

Kristianas atsidūsta.

– Mūsų pinigai, Ana, – tyliai ištaria jis. – Valgyk.

Paskutiniu bandelės gabalėliu išvalau iš dubenėlio sriubos likučius ir įsidedu jį į burną. Pirmą kartą po labai ilgo laiko jaučiuosi soti, nors mudu tik šnekėjomės.

– Suvalgiau.

– Gera mergaitė.

Pasigirsta beldimas ir į palatą vėl įeina slaugė Nora, nešina kartoniniu puodeliu. Kristianas paima mano dubenėlį, lėkštelę ir vėl sudeda indus į dėžę.

– Vaistai nuo skausmo, – šypsodamasi Nora parodo į kartoninį puodelį įdėtą baltą tabletę.

– Ar galiu ją gerti? Aš laukiuosi…

– Galite, ponia Grėj. Tai lortabas – jūsų kūdikiui tikrai nepakenks.

Dėkinga linkteliu. Man skelia galvą, tad nuryju tabletę su gurkšneliu vandens.

– Jums reikėtų pailsėti, ponia Grėj, – slaugė Nora iškalbingai žvilgteli į Kristianą.

Jis pritariamai linkteli.

Ne!

– Jau išeini?! – šūkteliu staiga apimta panikos. Neišeik, mudu tik pradėjome šnekėtis!

Kristianas prunkšteli.

– Jei bent akimirką pamanėte, kad ketinu išleisti jus iš akių, ponia Grėj, tai labai apsirikote.

Suirzusi Nora dar patūpčioja apie mane, pagalves sudeda taip, kad gulčiausi.

– Labos nakties, ponia Grėj, – atsisveikina ji ir, paskutinį kartą griežtai žvilgtelėjusi į Kristianą, išeina.

Slaugei uždarius duris, Kristianas kilsteli antakį.

– Kažin ar slaugei Norai patinka mane čia matyti.

Jis stovi prie lovos, atrodo pavargęs, ir nors trokštu, kad pasiliktų, suprantu turinti įkalbėti jį važiuoti namo.

– Ir tau reikia pailsėti, Kristianai. Važiuok namo. Atrodai išsekęs.

– Aš tavęs nepaliksiu. Pasnausiu šiame krėsle.

Susiraukusi pažvelgiu į jį ir pasiverčiu ant šono.

– Miegok su manimi.

Jis suraukia kaktą.

– Ne. Negaliu.

– Kodėl?

– Nenoriu tavęs užgauti.

– Tu manęs neužgausi. Kristianai, prašau…

– Tau prijungta lašelinė.

– Kristianai… Maldauju…

Jis stebeilija į mane ir iš akių matau, kad jam kyla didžiulė pagunda.

– Prašau…

Pakeliu antklodę kviesdama gultis į lovą.

– Bala nematė…

Jis nusiauna batus, nusimauna kojines ir nerangiai įsitaiso šalia. Paskui švelniai mane apglėbia, o aš padedu galvą jam ant krūtinės. Jis pabučiuoja man į plaukus.

– Vargu ar slaugė Nora bus labai patenkinta tokiu mūsų sprendimu, – sušnabžda jis tarsi sąmokslininkas.

Prajunku, bet tuoj pat aprimstu, mat krūtinę perveria skaudus dieglys.

– Nejuokink manęs. Skauda.

– Ak, bet aš taip mėgstu klausytis tavo juoko, – tyliai ir šiek tiek liūdnai atsako Kristianas. – Atleisk, mažyte, man labai gaila.

Jis vėl pabučiuoja man į plaukus ir giliai įkvepia, o aš nežinau, dėl ko ką tik atsiprašė… Dėl to, kad mane prajuokino? O gal dėl to, kad pakliuvome į tokią maišatį? Priglaudžiu delną jam prie širdies, o jis uždeda ranką ant manosios. Kelias akimirkas abu tylime.

– Kodėl nuėjai pas tą moterį?

– Ak, Ana… – suirzęs suniurna Kristianas. – Ar tikrai nori dabar apie tai kalbėtis? O gal nereikia? Aš gailiuosi. Ar to nepakanka?

– Turiu žinoti.

– Viską pasakysiu tau rytoj, – susinervinęs atrėžia jis. – Beje, detektyvas Klarkas taip pat nori su tavimi šnektelėti. Įprasta procedūra. O dabar miegok.

Jis pabučiuoja man į plaukus. Sunkiai atsidūstu. Turiu žinoti kodėl. Gerai bent jau kad jis gailisi. „Tai jau šis tas“, – pritaria ir pasąmonė. Rodos, šiandien ji sukalbama ir visai neprastai nusiteikusi. Fui, tas detektyvas Klarkas… Vien pagalvojus, kad teks prisiminti ir atpasakoti jam ketvirtadienio įvykius, nukrečia šiurpas.

– Ar bent žinome, kodėl Džekas visa tai darė?

– Mhm… – numykia Kristianas.

Ritmingai, pamažu besikilnojanti jo krūtinė ramina: švelniai sūpuoja mano galvą, liūliuoja savotiška lopšine ir migdo, nes jo kvėpavimas tolydžio rimsta. Grimzdama į miegus dar mėginu sulipdyti nuotrupas pokalbių, girdėtų tuomet, kai trumpai atgaudavau sąmonę ir vėl ją prarasdavau, bet jos tik šmėsčioja kažkur atminties paribyje, žvitrios, nesugaunamos ir neduodančios ramybės. Ak, kaip visa tai nervina, vargina ir…

SLAUGĖ NORA STOVI PRIEŠIŠKAI NUSITEIKUSI, papūtusi lūpas, sukryžiavusi ant krūtinės rankas. Priglaudžiu pirštą sau prie lūpų.

– Prašau jūsų, leiskite jam pamiegoti, – sušnabždu prisimerkusi, akinama ankstyvo ryto šviesos.

– Čia jūsų lova. Ne jo, – nepatenkinta sušnypščia ji.

– Užtat išsimiegojau geriau, nes jis čia pasiliko, – nenusileidžiu pasiryžusi kaip įmanydama ginti savo vyrą. Be to, tai tiesa.

Kristianas sujuda ir mudvi su slauge Nora sustingstame.

Per miegus jis sumurma:

– Neliesk manęs. Daugiau neliesk. Tik Ana gali.

Suraukiu kaktą. Beveik nebuvau girdėjusi, kad Kristianas kalbėtų per miegus. Žinoma, taip gali būti todėl, kad jis miega mažiau už mane. Girdėjau jį kalbantį tik tada, kai sapnavo košmarus. Jis apglėbia mane stipriau, spusteli ir aš iš skausmo susiraukiu.

– Ponia Grėj… – slaugė Nora piktai dėbteli.

– Prašau, – maldaujamai ištariu aš.

Ji papurto galvą, apsisuka ir išeina, o aš vėl prisiglaudžiu prie Kristiano.

PABUDUSI KRISTIANO NERANDU. Tik dabar, pro langus plieskiant saulei, iš tiesų galiu įvertinti, kokioje palatoje guliu. Gavau gėlių! Vakar vakare jų nepastebėjau. Kelias puokštes. Susimąstau, kas galėjo jas atnešti.

Mano svarstymus nutraukia beldimas į duris ir, pravėręs jas, galvą kyšteli Karikas. Pamatęs, kad nemiegu, jis džiugiai nusišypso.

– Galiu užeiti? – atsiklausia.

– Žinoma.

Jis įžengia į palatą ir prieina prie lovos, įdėmiai žvelgdamas švelniomis ir skvarbiomis mėlynomis akimis. Jis vilki tamsų kostiumą – matyt, bus atvažiavęs iš darbo. Karikas nustebina mane: pasilenkęs pabučiuoja į kaktą.

– Ar galiu prisėsti?

Kai linkteliu, jis atsisėda ant lovos krašto ir paima mano ranką.

– Nė nežinau, kaip padėkoti už tai, ką padarei mano dukrai, tu pakvaišusi, narsi, miela mergaite… Savo poelgiu tikriausiai išgelbėjai jai gyvybę. Už tai amžinai liksiu tau skolingas, – netvirtai tardamas žodžius, susijaudinęs ir dėkingas kalba jis.

Ak… Nesumoju, ką sakyti. Spusteliu jam ranką, bet burnos nepraveriu.

– Kaip jautiesi?

– Geriau. Bet dar skauda, – atvirai sakau.

– Ar gydytojai davė vaistų nuo skausmo?

– Kažkokio lor…

– Gerai. Kur Kristianas?

– Nežinau. Pabudusi jo neradau.

– Neabejoju, kad turėtų būti netoliese. Kai buvai be sąmonės, jis tavęs nė akimirkos vienos nepaliko.

– Žinau.

– Kristianas ant tavęs truputį pyksta, bet taip ir turėtų būti, – kreivai šypteli Karikas. Ak, tai štai iš ko Kristianas išmoko taip šypsotis…

– Kristianas nuolat ant manęs pyksta.

– Šit kaip?

Karikas patenkintas vypteli, tarsi tai būtų kas gero. Jo šypsena pralinksmina ir mane.

– Kaip laikosi Mija?

Jo žvilgsnis apsiblausia, šypsena išblėsta.

– Taisosi. Tik baisiai įsiutusi. Manau, pyktis – visiškai sveika reakcija, turint omenyje, ką jai teko patirti.

– Ar ji čia?

– Ne. Liko namie. Vargu ar Greisė paleistų ją iš akių.

– Įsivaizduoju, kaip Greisė jaučiasi…

– Tave irgi reikia prižiūrėti, – papriekaištauja Karikas. – Nenoriu, kad daugiau taip paikai rizikuotum ir savo, ir mano vaikaičio gyvybe.

Nuraustu. Jis jau žino!

– Greisė skaitė tavo ligos istoriją. Ji man pasakė. Sveikinu.

– Hm… Ačiū.

Karikas atidžiai ir švelniai pažvelgia į mane, bet, regėdamas mano veido išraišką, suraukia kaktą.

– Kristianas apsipras, – švelniai sako jis. – Jam tai bus geriausia. Tik… truputį palauk.

Linkteliu. Ak… Juodu kalbėjosi…

– Geriau jau eisiu. Turiu vykti į teismo posėdį, – jis šypteli ir atsistoja. – Užsuksiu pas tave vėliau. Apie daktarę Sing ir daktarę Bartli Greisė labai geros nuomonės. Jos puikiai išmano savo darbą.

Pasilenkęs Karikas dar kartą mane pabučiuoja.

– Kalbu rimtai, Ana. Amžinai liksiu tau skolingas už tai, ką dėl mūsų padarei. Ačiū.

Pažvelgiu į Kariką tramdydama ašaras, kažkodėl staiga susigraudinusi, o jis meiliai paglosto man skruostą. Tada apsisuka ir išeina.

Dieve… Nuo Kariko dėkingumo man sukasi galva. Gal dabar tą netaktišką leptelėjimą apie vedybų sutartį jau galėčiau pamiršti? Išmintingoji pasąmonė pritariamai linkčioja. Papurtau galvą ir imu nerangiai ropštis iš lovos. Man labai palengvėja įsitikinus, kad ant kojų laikausi gerokai tvirčiau nei vakar. Nors vieną lovos pusę buvau užleidusi Kristianui, išsimiegojau gerai ir jaučiuosi žvali. Galvą vis dar skauda, bet tai bukas maudulys, o ne pulsuojantis skausmas kaip vakar. Kūnas dar pastiręs ir skausmingas, bet turiu išsimaudyti vonioje. Jaučiuosi nešvari. Nutapsiu į vonios kambarį šalia palatos.

– ANA! – ŠAUKIA KRISTIANAS.

– Aš vonioje! – atsiliepiu baigdama valytis dantis.

Dabar daug geriau. Į savo atspindį veidrodyje stengiuosi nežiūrėti. Po galais, atrodau beviltiškai. Atidariusi duris randu Kristianą stovintį prie lovos ir laikantį padėklą su maistu. Jis labai pasikeitęs. Apsirengęs juodais drabužiais, nusiskutęs, nusiprausęs po dušu ir, rodos, puikiai pailsėjęs.

– Labas rytas, ponia Grėj, – linksmai pasisveikina jis. – Jūsų pusryčiai.

Kristianas atrodo žvalus ir gerokai laimingesnis.

Oho… Plačiai šypsodamasi, vėl įlipu į lovą. Jis pristumia padėklą su ratukais, pakelia dangtį ir atidengia pusryčius: avižų košę su džiovintais vaisiais, blynelius su klevų sirupu, rūkytą šoninę, apelsinų sultis ir „Twinings English“ pusryčių arbatą. Man nutįsta seilė; kokia aš alkana… Keliais gurkšniais išmaukiu apelsinų sultis ir imu kabinti avižų košę. Atsisėdęs ant lovos krašto, Kristianas žiūri į mane. Ir paikai šypsosi.

– Kas yra? – pilna burna paklausiu.

– Man patinka žiūrėti, kaip valgai, – sako jis. Tik kažin ar Kristianas šypsosi dėl to. – Kaip jautiesi?

– Geriau, – sumurmu nurijusi kąsnį ir jau vėl keldama šaukštą košės prie burnos.

– Dar niekada nemačiau tavęs taip kertančios.

Pakeliu akis į Kristianą ir man apmiršta širdis. Nederėtų pamiršti palatoje su mumis esančio mažyčio drambliuko.

– Tai dėl to, kad laukiuosi.

Kristianas prunkšteli ir jo veidą perkreipia pašaipi šypsena.

– Jei būčiau žinojęs, kad užtaisydamas vaiką priversiu tave valgyti, būčiau jau anksčiau tai padaręs.

– Kristianai Grėjau! – garsiai aikteliu ir pastumiu lėkštę su avižų koše.

– Geriau valgyk, – įspėja jis mane.

– Kristianai, turime apie tai pasikalbėti.

Jis sustingsta.

– Apie ką čia kalbėti? Būsime tėvai.

Jis gūžteli, iš paskutiniųjų dėdamasis abejingas, bet aš aiškiai matau jo baimę. Nustūmusi padėklą, per lovą priropoju ir suspaudžiu jam rankas.

– Tave kausto baimė, – sušnabždu. – Aš juk matau.

Kristianas stebeilija į mane, jo žvilgsnis bejausmis, akys plačiai atmerktos, o ankstesnio žvalumo jose – nė ženklo.

– Ir aš panašiai jaučiuosi. Tai normalu, – sukuždu.

– Koks iš manęs galėtų būti tėvas… – kimiu balsu, vos girdimai tarsteli jis.

– Ak, Kristianai, – sakau, šiaip taip tvardydamasi, kad nesukūkčiočiau. – Būsi tėvas, kuris labai stengsis. Niekas iš mūsų negali padaryti daugiau.

– Ana, nežinau, ar galiu…

– Žinoma, kad gali. Tu moki mylėti, su tavimi linksma, tu stiprus, mokantis nustatyti ribas. Mūsų vaikui nieko netrūks.

Jis vis dar sustingęs spokso į mane, o gražiame jo veide atsispindi abejonė.

– Tiesa, būtų buvę idealu dar palaukti. Ilgiau pagyventi dviese, pasidžiaugti vienam kitu. Bet dabar būsime trise ir visi drauge priprasime prie bendro gyvenimo. Būsime šeima. Turėsime savo šeimą. Ir tavo vaikas mylės tave besąlygiškai kaip ir aš.

Man akyse pasirodo ašaros.

– Ak, Ana… – neramiai, sielvartingai sušnabžda Kristianas. – Sykį jau maniau, kad tave praradau. Šįkart pagalvojau, kad vėl tavęs netekau. Kai pamačiau tave tysančią ant žemės, išblyškusią, sušalusią ir be sąmonės, man dingtelėjo, kad baisiausias mano košmaras tapo tikrove. Bet štai tu čia: narsi ir stipri, teikianti man… vilties. Mylinti mane, net ir tiek pridariusį.

– Taip, myliu tave, Kristianai. Beprotiškai. Ir visada mylėsiu.

Delnais švelniai spausdamas galvą, Kristianas nykščiais nubraukia man ašaras. Pilkomis savo akimis pažvelgia į mano mėlynas ir išvystu vien baimę, nuostabą ir meilę.

– Ir aš tave myliu, – sukužda jis. Ir pabučiuoja mane – atsargiai ir švelniai, kaip žmoną dievinantis vyras. – Stengsiuosi būti geras tėvas, – sušnabžda prikišęs lūpas prie mano lūpų.

– Pasistengsi ir tau pavyks. Be to, pažvelkime tiesai į akis: kitos išeities neturi, nes mudu su Dribsniuku niekur neketiname trauktis.

– Su Dribsniuku?

– Su Dribsniuku.

Kristianas nustebęs kilsteli antakius.

– Maniau, pavadinsime jį Jaunesniuoju…

– Jei Jaunesniuoju, tai Jaunesniuoju…

– Bet man patinka ir Dribsniukas.

Kristianas droviai šypteli ir dar kartą mane pabučiuoja.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

–Labai norėčiau bučiuoti tave visą dieną, bet pusryčiai aušta, – sumurma Kristianas prie pat mano burnos.

Jis linksmai žiūri į mane, tik jo žvilgsnis aptemęs, geismingas. Po perkūnais, jo nuotaika vėl pasikeitė. Mano nepastovusis ponas…

– Valgyk, – švelniai paragina mane Kristianas.

Stebima susidrumstusio jo žvilgsnio, nuryju seilę ir atsargiai, kad neužkliudyčiau lašelinės, nuropoju atgal prie pagalvės. Kristianas pristumia padėklą. Avižų košė jau ataušo, bet blyneliai buvo uždengti, todėl dar karšti – tiesą sakant, į juos žiūrint net seilė tįsta.

– Žinai, – pilna burna sumurmu, – Dribsniukas gali būti ir mergaitė.

Kristianas ranka persibraukia per plaukus.

– Dvi moterys namuose?..

Jo veide šmėsteli nerimas, o geismas akyse išblėsta.

Ak, koks mėšlas…

– Ar tau ne tas pats?

– Apie ką tu?

– Kas gims: berniukas ar mergaitė?

Kristianas susiraukia.

– Labiausiai norėčiau sveiko, – tyliai sako, aiškiai sutrikdytas mano klausimo. – Valgyk, – griežtai paragina, ir aš suprantu, kad jis nenori kalbėti apie kūdikį.

– Valgau, valgau… Viešpatie, nesijaudink taip, Grėjau.

Atidžiai į jį pažvelgiu. Akių kampučiuose susimetusios rūpesčio raukšlelės. Kristianas žada mėginti, bet žinau, kad mintis apie kūdikį jam vis dar kelia siaubą. Ak, Kristianai, man irgi… Jis įsitaiso krėsle prie lovos ir pasiima „Seattle Times“.

– Apie jus vėl rašo laikraščiai, ponia Grėj, – kandžiai tarsteli.

– Vėl?

– Rašeivos savaip atpasakoja vakarykštę istoriją, bet nuo faktų, rodos, pernelyg nenukrypsta. Nori paskaityti?

Papurtau galvą.

– Tu man perskaityk. Aš valgau.

Kristianas patenkintas šypteli ir ima garsiai skaityti straipsnį. Jame pasakojama apie Džeką ir Elizabetę, juodu vaizduojami kaip šių laikų Boni ir Klaidas. Trumpai užsimenama apie Mijos pagrobimą, apie mano dalyvavimą ją vaduojant ir apie tai, kad mudu su Džeku gydomi toje pačioje ligoninėje. Kaip žurnalistai gauna visą informaciją? Reikės paklausti Keitės.

Kristianui nutilus, sakau:

– Prašau, paskaityk ką nors kita. Man patinka tavęs klausytis.

Jis klusniai ima skaityti straipsnį apie sparčiai atsigaunančią duonos gaminių rinką, paskui apie tai, kad „Boeing“ kompanija priversta stabdyti kažkokio modelio lėktuvo tiekimą rinkai. Tai skaitydamas Kristianas susiraukia. Ir vis dėlto, kad ir kas nutiko pastarosiomis dienomis, klausydamasi raminamo jo balso, valgydama, būdama tikra, kad pasveiksiu, kad Mija ir mano Dribsniukas saugūs, vieną neįkainojamą akimirką pasijuntu rami.

Suprantu, kad Kristianas būgštauja dėl gimsiančio kūdikio, bet negaliu išmatuoti tos jo baimės gelmės. Tvirtai apsisprendžiu išsamiau su juo apie tai pasišnekėti. Išsiaiškinti, ar galėčiau bent šiek tiek jį nuraminti. Vis dėlto aš suglumusi, nes augant pavyzdžio, kaip būti gerais tėvais, jam netrūko. Ir Greisė, ir Karikas iš pažiūros pavyzdingi tėvai. Gal jam labai pakenkė tos kalės paauglių tvirkintojos įsikišimas? Norėčiau manyti, kad taip ir buvo. Bet giliai širdyje nujaučiu, kad šios baimės pamatus bus paklojusi jo tikroji motina, nors santykiai su ponia Robinson, žinoma, irgi nepadėjo. Staiga nuveju šias mintis šalin, mat lyg ir prisimenu pašnibždomis vykusį pokalbį. Prakeikimas! Tie žodžiai, ištarti tuomet, kai buvau beatgaunanti sąmonę, šmėsčioja atminties lauko paribyje. Kristianas šnekasi su Greise. Bet tas pokalbis skendi mano sąmonės ūkanose. Ak, kaip pikta…

Kažin, ar Kristianas kada nors savo noru man paaiškins, kodėl bėgo su ja susitikti, ar teks jį paspausti? Jau ketinu jo paklausti, bet kažkas pasibeldžia į duris.

Į palatą truputį varžydamasis įeina detektyvas Klarkas. Varžosi jis ne veltui: vos jį pamačiusi, iš karto nustėrstu.

– Sveiki, pone Grėjau, ponia Grėj… Tikiuosi, netrukdau?

– Trukdote, – rėžia Kristianas.

Klarkas nekreipia į jį dėmesio.

– Džiaugiuosi, kad atgavote sąmonę, ponia Grėj. Privalau jums užduoti kelis klausimus apie ketvirtadienio popietę. Tai įprasta procedūra. Ar dabar jums būtų patogu?

– Žinoma, – sumurmu, nors visai nenoriu vėl prisiminti ketvirtadienio įvykių.

– Mano žmonai gydytojai liepė ilsėtis, – piktai suburba Kristianas.

– Ilgai netruksiu, ponia Grėj. Po poros minučių dingsiu jums iš akių.

Kristianas atsistoja ir mosteli Klarkui į krėslą, o pats įsitaiso ant lovos krašto, šalia manęs, paima už rankos ir drąsinamai spusteli.

PO PUSVALANDŽIO KLARKAS APKLAUSĄ BAIGIA. Nieko naujo nesužinojau, tik tyliai ir vis užsikirsdama dar kartą nupasakojau jam ketvirtadienio įvykius ir kalbėdama pastebėjau, kad Kristianas keliskart išbalo ir susiraukė.

– Gaila, kad nenusitaikei aukščiau, – sumurma jis.

– Jei ponia Grėj būtų kilstelėjusi pistoletą aukščiau, tikriausiai būtų padariusi didžiulę paslaugą visai moterų giminei, – pritaria Klarkas.

Ką?!

– Ačiū, ponia Grėj. Kol kas tiek.

– Daugiau į laisvę jo neišleisite, tiesa?

– Vargu ar šį kartą jis išsiprašys išleidžiamas už užstatą, ponia.

– Ar žinoma, kas sumokėjo užstatą? – klausia Kristianas.

– Ne, sere. Ši informacija konfidenciali.

Kristianas susiraukia, bet, atrodo, numano, kas tai galėtų būti. Klarkas atsistoja ir kaip tik tuo metu į palatą įžengia daktarė Sing su dviem gydytojais rezidentais.

ATIDŽIAI MANE APŽIŪRĖJUSI, daktarė Sing pareiškia, kad galiu važiuoti namo. Pajutęs palengvėjimą, Kristianas atpalaiduoja ir nuleidžia pečius.

– Ponia Grėj, turėsite žiūrėti, ar nestiprėja galvos skausmai ir ar nesilpsta regėjimas. Jei taip nutiktų, privalote nedelsdama grįžti į ligoninę.

Linkteliu stengdamasi nerodyti, kaip džiaugiuosi, kad galiu grįžti namo.

Išėjusią daktarę Sing Kristianas dar pasiveja koridoriuje ir kažko trumpai paklausia. Jam užduodant klausimą, palatos durys lieka atidarytos. Daktarė nusišypso.

– Taip, pone Grėjau, galima.

Jis džiugiai išsišiepia ir į palatą grįžta gerokai laimingesnis.

– Ko klausei?

– Apie seksą, – atsako jis ir išdykėliškai šypteli.

Ak… Nuraustu.

– Ir ką sakė gydytoja?

– Kad tau galima, – vypteli Kristianas.

Ak, tu!

– Bet man skauda galvą, – naiviai šypteliu.

– Žinau. Dar kelias dienas būsi už leistinos ribos. Aš tik pasitikrinau…

Už leistinos ribos? Susiraukiu nuo nusivylimo dieglio. Nežinau, ar noriu būti už leistinos ribos.

Slaugė Nora ateina ištraukti kateterio ir paimti lašelinės. Ji piktai dėbteli į Kristianą. Rodos, ji viena iš nedaugelio mano sutiktų moterų, kurių Kristiano kerai neveikia. Išeina stumdama lašelinės stovą ir aš jai padėkoju.

– Ar vežti tave namo? – klausia Kristianas.

– Pirma norėčiau pamatyti Rėjų.

– Gerai.

– Ar jis žino, kad laukiuosi?

– Pamaniau, kad tikriausiai pati norėsi jam pranešti šią naujieną. Tavo mamai irgi dar nieko nesakiau.

– Ačiū.

Nusišypsau Kristianui dėkinga, kad neatėmė malonumo pirmai pranešti šią džiugią žinią.

– Bet mano mama žino, – priduria jis. – Ji matė tavo ligos istoriją. Taip pat pasakiau tėčiui, bet daugiau niekam. Mama sako, girdi, prieš paskelbdamos tokią žinią, poros paprastai palaukia bent tris mėnesius, kad… būtų tikros, – gūžteli.

– Abejoju, ar esu pasiruošusi pasakyti apie tai Rėjui.

– Turiu tave įspėti: jis ne juokais įsiutęs. Sakė, kad turėčiau iškaršti tau užpakalį.

Ką? Pamatęs pasibaisėjimą mano veide, Kristianas nusijuokia.

– Pasakiau jam, kad mielai taip ir padaryčiau.

– Ne, nepasakei! – aikteliu, bet staiga neaiškiai prisimenu pokalbio pašnabždomis nuotrupas. Taip, kai gulėjau be sąmonės, Rėjus čia buvo…

Kristianas pamerkia man akį.

– Štai, Teiloras atvežė švarių drabužių. Padėsiu tau apsirengti.

KAIP KRISTIANAS IR ĮSPĖJO, Rėjus baisiai tūžta. Net nepamenu, kad kada nors būtų buvęs toks piktas. Kristianas padarė labai išmintingai, kad nusprendė palikti mudu vienus. Turint omenyje, kad šiaip jis labai nekalbus, šį kartą Rėjus pripildo palatos erdvę įžeidžiamų žodžių ir iškoneveikia mane už neatsakingą elgesį. Tarsi vėl būčiau dvylikametė.

Ak, tėti, prašau, nurimk. Dėl tų nervų tau pakils kraujospūdis.

– Negana to, man dar teko ištverti ir tavo motinos antpuolį, – niurna jis mosuodamas abiem rankomis.

– Atleisk, tėti.

– O vargšas Kristianas?! Tokio jo dar nebuvau matęs. Jis labai paseno. Per kelias dienas mums visiems užaugo kelerių metų kupra.

– Rėjau, aš atsiprašau.

– Tavo motina laukia, kada paskambinsi, – šiek tiek aprimęs priduria jis.

Pabučiuoju Rėjui į skruostą ir jo tirada pagaliau liaujasi.

– Aš jai paskambinsiu. Man tikrai gaila. Bet ačiū, kad išmokei šaudyti.

Kelias akimirkas Rėjus žiūri į mane neslėpdamas tėviško pasididžiavimo.

– Džiaugiuosi, kad šaudai taikliai, – dusliai tarsteli jis. – O dabar grįžk namo ir truputį pailsėk.

– Gerai atrodai, tėti, – mėginu keisti temą.

– O tu išblyškusi…

Staiga aiškiai pamatau jo baimę. Rėjus žiūri į mane tokiu pat žvilgsniu, kokiu vakar vakare žiūrėjo Kristianas, tad spusteliu jam ranką.

– Man viskas gerai. Pažadu, kad daugiau nieko panašaus nedarysiu.

Rėjus suspaudžia man ranką ir apkabina.

– Jei tau būtų kas atsitikę… – sušnabžda tyliai, kimiu balsu.

Man akyse susitvenkia ašaros. Aš nepratusi, kad įtėvis atvirai reikštų jausmus.

– Tėti, viskas gerai. Dabar man geriausias vaistas – karštas dušas.

IŠ LIGONINĖS IŠEINAME PRO UŽPAKALINĮ IŠĖJIMĄ, mat norime išvengti prie pagrindinių durų besibūriuojančių paparacų. Teiloras mus palydi iki laukiančio visureigio.

Vairuoja Sojeris, o Kristianas visą kelią tyli. Vengiu Sojerio žvilgsnio užpakalinio vaizdo veidrodėlyje: man nepatogu dėl to, kad pastarąjį kartą, kai mačiau jį banke, pasprukau. Paskambinu mamai, bet ji niekaip nesiliauja kūkčiojusi. Kol važiuojame namo, beveik visą laiką ją raminu, bet rypavimas prityla tik pažadėjus, kad netrukus ją aplankysime. Per visą pokalbį su mama Kristianas laiko mane už rankos ir nykščiu brauko per krumplius. Jis nervinasi… kažkas atsitiko.

– Kas yra? – klausiu pagaliau išsilaisvinusi nuo mamos.

– Velčas nori su manimi susitikti.

– Velčas? Kodėl?

– Jis atkapstė kažką įdomaus apie tą niekšą Haidą, – paaiškina Kristianas piktai perkreipęs lūpas ir mano kūnu nubėga baimingas virpulys. – Telefonu nenorėjo pasakoti.

– Šit kaip?..

– Šiandien popiet jis atvyks čia iš Detroito.

– Manai, jis rado trūkstamą grandį?

Kristianas linkteli.

– Kaip manai, kas tai galėtų būti?

– Nenutuokiu, – Kristianas suglumęs suraukia kaktą.

Teiloras įvažiuoja į požeminį Eskalos garažą ir, prieš pastatydamas automobilį į vietą, stabteli prie lifto mūsų išleisti. Garaže fotoreporteriai mūsų jau nepasiekia. Kristianas padeda man išlipti iš automobilio. Ranka apsivijęs mane per juosmenį, nusiveda prie lifto.

– Džiaugiesi grįžusi namo? – klausia jis.

– Taip, – sušnabždu.

Bet pažįstamoje lifto kabinoje staiga suvokiu, kiek daug man teko ištverti, ir imu visa tirtėti.

– Kas tau?.. – Kristianas apglėbia mane ir priglaudžia. – Tu namie. Saugi, – sako jis, bučiuodamas man į plaukus.

– Ak, Kristianai…

Užtvanka, kurios net nežinojau esant, neatlaiko ir imu kūkčioti.

– Ššš… ramiau… – šnabžda Kristianas, švelniai glausdamas mano galvą prie krūtinės.

Bet jau per vėlu. Pasidavusi jausmams ir įsikniaubusi į sportinius Kristiano marškinėlius, pratrūkstu raudoti: prisimenu žiaurų Džeko užpuolimą („Čia tau už tai, kad išėdei mane iš leidyklos, prakeikta kale!“), Kristianui pasakytus žodžius, kad jį palieku („Tu mane palieki?“), ir baimę – kraują stingdančią baimę dėl Mijos, dėl savęs ir dėl Dribsniuko.

Lifto durims atsidarius, Kristianas paima mane ant rankų kaip vaiką ir įneša į vestibiulį. Rankomis apsiveju jam kaklą ir, tyliai verkdama, stipriai prisiglaudžiu.

Per kambarius jis nuneša mane į vonią ir atsargiai pasodina ant kėdės.

– Gal nori išsimaudyti vonioje? – klausia.

Papurtau galvą. Ne… ne… tik ne kaip Leila…

– Gal norėtum dušo? – labai susirūpinęs, vos pratardamas žodį siūlo jis.

Pro ašaras linkteliu. Noriu nusiplauti kelių dienų purvą, atsikratyti prisiminimų apie Džeko užpuolimą. „Tu kekše, turtuolių medžiotoja.“ Vandens šniokštimui atsimušant nuo plytelėmis išklijuotų dušo kabinos sienų, užsidengiu veidą rankomis ir imu kūkčioti.

– Nagi… – tyliai mane raminti mėgina Kristianas.

Klūpodamas priešais, jis patraukia mano rankas nuo šlapių skruostų ir atsargiai priglaudžia delnus man prie veido. Žvelgiu į jį mėgindama sulaikyti ašaras.

– Tu saugi. Jūs abu saugūs, – sušnabžda jis.

Dribsniukas ir aš. Mano akyse vėl pasirodo ašaros.

– Liaukis. Negaliu tverti, kai verki, – dusliai sako Kristianas.

Jis nykščiais perbraukia man per skruostus, bet ašaros vis tiek ritasi.

– Atleisk, Kristianai. Atleisk už viską. Už tai, kad verčiau tave jaudintis, už tai, kad lindau į mirtiną pavojų, už tai, ką pasakiau.

– Patylėk, mažyte, prašau… – Jis pabučiuoja man į kaktą. – Ir aš atsiprašau. Tango šokamas dviese, Ana, – kreivai šypteli. – Na, bent jau taip visada sako mama. Aš taip pat prišnekėjau to, kuo anaiptol nesididžiuoju, – jo pilkų akių žvilgsnis niūrus, bet atgailaujantis. – O dabar nurenkime tave, – tyliai sako.

Atpakalia ranka nusišluostau nosį ir jis dar kartą pabučiuoja man į kaktą.

Kristianas mitriai mane nurengia ir ypač atsargiai nuvelka per galvą sportinius marškinėlius. Bet galvos man taip nebeskauda. Vesdamas mane prie dušo kabinos, jis pats vos per kelias sekundes nusimeta drabužius ir po maloniai karšto vandens srove atsistoja drauge. Tada apkabina mane ir laiko – ilgai laiko, o iš dušo galvutės kliokia vanduo ir mudu ramina.

Jis leidžia paverkti įsikniaubus jam į krūtinę. Kartkartėmis pabučiuoja į plaukus, bet iš glėbio nepaleidžia, tik švelniai sūpuoja po šilto vandens srove. Oda juntu jo odą, mano skruostas liečiasi prie jo krūtinės plaukų… Myliu šį vyrą, šį savimi nepasitikintį gražuolį – vyrą, kurį per lengvabūdiškumą galėjau prarasti. Vos pagalvojusi apie tai, pajuntu tuštumą ir skausmą, bet kartu ir dėkingumą, jog jis čia, vis dar čia, kad ir kas būtų atsitikę.

Kristianas dar turi man kai ką paaiškinti, bet šią akimirką noriu mėgautis jo raminančiu ir saugiu glėbiu. Tada man dingteli, kad mintis ir noras pasiaiškinti turi kilti jo galvoje. Negaliu Kristiano versti – jis pats turi panorėti viską man papasakoti. Neketinu būti įkyri, ramybės neduodanti žmona, nuolat mėginanti prisigerinti ir iškvosti savo vyrą. Man tai per sunku. Žinau, kad Kristianas mane myli. Žinau, kad myli mane labiau, nei yra mylėjęs kokią nors kitą moterį, ir kol kas man to pakanka. Tai suprasti – tikras išlaisvinimas. Liaujuosi verkusi ir žingteliu atatupsta.

– Tau geriau? – klausia jis.

Linkteliu.

– Gerai. Leisk man į tave atidžiau įsižiūrėti, – sako Kristianas, o aš kelias akimirkas nesusigaudau, ką jis turi omenyje.

Bet Kristianas paima mano ranką ir atidžiai apžiūri tą vietą, kur užsigavau griūdama nuo Džeko smūgio. Mano petys sumuštas, alkūnė ir riešas nubrozdinti. Kristianas pabučiuoja kiekvieną žaizdą. Tada nuo lentynos paima plaušinę, dušo želės ir man nosį pakutena salsvas jazminų aromatas.

– Nusisuk.

Jis ima švelniai trinti sužeistą ranką, paskui sprandą, pečius, nugarą ir kitą ranką. Tada pasuka mane, ilgi jo pirštai nuslysta per mano šonkaulius ir juosmenį. Kai jie brūkšteli per didelę mėlynę ant klubo, iš skausmo susiraukiu. Kristiano žvilgsnis sugriežtėja, jis stipriai sučiaupia lūpas. Neabejotinai supykęs, pro sukąstus dantis šaižiai išpučia orą.

– Neskauda, – sumurmu, kad jis nurimtų.

Jo pilkos liepsningos akys susiranda mano akis.

– Noriu jį nudėti. Nedaug trūko, ir man būtų pavykę, – paslaptingai sako Kristianas.

Suraukiu kaktą, o tada, matydama niūrų jo veidą, suvirpu. Ant plaušinės užspaudęs dar šiek tiek dušo želės, nepaprastai švelniai, tiesiog skausmingai švelniai, jis nuplauna man šoną ir užpakalį, o tada atsiklaupęs ima trinti kojas. Stabteli apžiūrėti kelio. Lūpomis brūkšteli per mėlynę, tada vėl imasi trinti kojas ir pėdas. Nuleidusi ranką glostau jam galvą, pirštais braukiu per šlapius plaukus. Atsistojęs Kristianas pirštais liesteli kraštus mėlynės ant šono, tenai, kur Džekas man įspyrė.

– Ak, mažyte… – susirūpinęs tyliai sudejuoja Kristianas, o jo akyse liepsnoja įsiūtis.

– Man nieko nenutiko.

Palenkiu Kristiano galvą ir pabučiuoju jį į lūpas. Jis delsia atsakyti į bučinį, bet kai mano liežuvis paliečia jo, jis visu kūnu palinksta artyn.

– Ne, – sušnabžda Kristianas man prie pat lūpų ir atšlyja. – Geriau nuprauskime tave.

Jo veidas visiškai rimtas. Prakeikimas. Jis nejuokauja. Aš pasipučiu ir niūrūs debesys tarp mūsų akimirksniu išsisklaido. Kristianas nusišypso ir trumpai mane pabučiuoja.

– Prausime, – pabrėžtinai ištaria jis. – Ne purvinsime.

– Truputis purvo man patinka.

– Ir man, ponia Grėj. Bet ne dabar ir ne čia.

Kristianas čiumpa šampūną ir, nespėjus jo perkalbėti, ima trinkti man plaukus.

MAN LABAI PATINKA APSIVALYTI. Jaučiuosi švari ir atsigavusi – nežinau, ar dėl to, kad nusiprausiau po dušu, ar dėl to, kad išsiverkiau, ar todėl, kad nusprendžiau nesikivirčyti su Kristianu dėl kiekvienos smulkmenos. Jis apsiaučia mane dideliu rankšluosčiu, kitu apsijuosia strėnas, o aš tuo metu atsargiai džiovinuosi plaukus. Man skauda galvą, bet tai bukas, vienodas skausmas, beveik netrukdantis gyventi. Turiu daktarės Sing duotų vaistų nuo skausmo, bet ji prisakė jų gerti tik tuomet, kai negalėsiu tverti.

Džiovindamasi plaukus galvoju apie Elizabetę.

– Vis dar nesuprantu, kodėl Elizabetė susidėjo su Džeku.

– O aš žinau kodėl, – niūriai atsiliepia Kristianas.

Tai bent naujiena. Suraukusi kaktą pakeliu į Kristianą akis ir… mano dėmesį patraukia kas kita. Jis rankšluosčiu šluostosi plaukus, ant krūtinės ir pečių dar matyti vandens lašelių, tviskančių halogeninių lempų šviesoje. Jis liaujasi darbavęsis ir vypteli.

– Grožiesi reginiu?

– Iš kur žinai? – klausiu rodydama, kad nieko baisaus būti užkluptai spoksant į savo vyrą.

– Kad grožiesi reginiu? – nusišaipo jis.

– Ne, – piktai atšaunu. – Iš kur žinai apie Elizabetę?

– Detektyvas Klarkas netiesiogiai užsiminė.

Pažvelgiu į Kristianą nutaisiusi tokį veidą, kad būtų aišku, jog noriu sužinoti daugiau, ir atmintyje iškyla dar vienas ramybės neduodantis prisiminimas, įsirėžęs tuomet, kai gulėjau tai atgaudama, tai vėl prarasdama sąmonę. Palatoje buvo Klarkas. Tik gaila, kad neprisimenu, ką jis sakė.

– Haidas turi vaizdo įrašus. Ten nufilmuotos jos visos. Jis laikė tą medžiagą keliose USB atmintinėse.

Ką?! Suraukiu kaktą ir viršunosėje susimeta gili raukšlė.

– Vaizdo įrašus, kuriuose matyti, kaip dulkina ir ją, ir visas kitas savo asistentes.

Ak!

– Taigi. Šantažui skirta medžiaga. Jam patinka šiurkštus seksas.

Kristianas susiraukia, matau, kad pirmiausia jo veide šmėsteli sąmyšis, o paskui pasibjaurėjimas. Jis išblykšta ir po akimirkos pasibjaurėjimas virsta neapykanta sau. Na, žinoma… Kristianas taip pat mėgsta šiurkštų seksą.

– Nereikia… – tarsteliu nespėjusi prikąsti liežuvio.

Kristianas dar labiau susiraukia.

– Ko nereikia?

Jis sustingsta ir nuogąstaudamas pažvelgia į mane.

– Tu į jį visiškai nepanašus.

Kristiano žvilgsnis tampa atšiaurus, bet jis neprataria nė žodžio, tad suprantu tiksliai atspėjusi jo mintis.

– Visiškai nepanašus, – tvirtai pakartoju.

– Mudu iš to paties molio drėbti.

– Ne, ne iš to paties, – atkertu, nors ir žinau, kodėl Kristianas taip mano.

„Jo tėvas žuvo per muštynes bare. Motina gėrė šviesios dienos nematydama. Vaikystę Haidas leido prieglaudoje ir pas daugybę laikinų globėjų, be to, dažnai turėdavo bėdų su teisėsauga. Daugiausia – dėl automobilių vagysčių. Nemažai laiko prasėdėjo nepilnamečių kolonijoje.“ Pamenu viską, ką lėktuvu skrendant į Aspeną apie Haidą atskleidė Kristianas.

– Abiejų jūsų praeitis ne rožėmis klota ir abu esate gimę Detroite. Bet tik tiek, Kristianai.

Sugniaužtus kumščius įremiu į klubus.

– Ana, tavo tikėjimas manimi jaudina iki širdies gelmių, juolab turint omenyje pastarųjų dienų įvykius. Iš Velčo sužinosime daugiau, – sako Kristianas ir aš suprantu, kad šia tema daugiau kalbėti nenori.

– Kristianai…

Jis užčiaupia mane bučiniu.

– Gana, – sukužda ir aš prisimenu pažadėjusi sau per jėgą nepešti informacijos iš savo vyro. – Ir nesiraukyk, – priduria jis. – Eikš. Leisk išdžiovinti tau plaukus.

Suprantu, kad daugiau apie tai nekalbėsime.

MŪVĖDAMA TRENINGO KELNES IR vilkėdama sportinius marškinėlius, sėdžiu Kristianui tarp kojų, o jis džiovina man plaukus.

– Ar, kol gulėjau be sąmonės, Klarkas dar ką nors tau papasakojo?

– Kiek pamenu, ne.

– Girdėjau jūsų pokalbio nuotrupas.

Šukos mano plaukuose stabteli.

– Šit kaip? – nerūpestingai tarsteli jis.

– Taip. Buvo atėjęs mano tėtis, tavo tėtis, detektyvas Klarkas, tavo mama…

– Ir Keitė.

– Buvo ir Keitė?

– Taip, trumpai. Ji ant tavęs irgi labai pyksta.

Tebesėdėdama atsisuku į jį.

– Liaukis kaip papūga kartojęs, kad visi baisiai pyksta ant Anos, gerai?

– Aš tik sakau, kaip yra, – pralinksmintas mano pykčio priepuolio, sumurma Kristianas.

– Taip, pasielgiau neapdairiai, bet nepamiršk, kad tavo seseriai grėsė pavojus.

Jo veidas ištįsta.

– Tiesa. Jai grėsė pavojus.

Išjungtą plaukų džiovintuvą Kristianas padeda šalia ant lovos. Tada pirštais suima man smakrą.

– Ačiū, – ištaria nustebindamas mane. – Bet daugiau nesiimk jokių neapgalvotų veiksmų. Nes kitą kartą taip nuvanosiu užpakalį, kad ilgai prisiminsi.

Tyliai aikteliu.

– Neišdrįstum!

– Dar ir kaip išdrįsčiau, – jis kalba rimtai. Po perkūnais… Jis kalba labai rimtai. – Gavau tavo įtėvio sutikimą, – vypteli.

Erzina mane! Tik… ar tikrai? Puolu ant Kristiano, jis pasisuka taip, kad griūvu ant lovos ir tiesiai jam į glėbį. Griūvant skausmas nudiegia šonkaulius ir aš susiraukiu.

Kristianas išblykšta.

– Atsargiai! – priekaištingai šūkteli, rodos, kiek pykdamas.

– Atsiprašau, – sumurmu, glostydama jam skruostą.

Jis nosimi brūkšteli man per plaštaką ir švelniai ją pabučiuoja.

– Dievaži, Ana, turėtum būti atsargesnė.

Kilstelėjęs marškinėlius, jis priglaudžia pirštus man prie pilvo. Sulaikau kvėpavimą.

– Dabar jau turi galvoti ne vien apie save, – sušnabžda pirštais braukdamas už treningo kelnių juosmens, glamonėdamas odą.

Staiga mano kūne sprogsta geismas – karštas ir klampus plūsteli gyslomis. Aikteliu, Kristianas nebejudindamas pirštų įsitempia ir įsižiūri į mane. Tada pakelia ranką ir užkiša man už ausies plaukų sruogą.

– Ne, – sukužda jis.

Ką?!

– Nežiūrėk į mane taip. Mačiau tavo mėlynes. Ir aiškiai sakau: nieko nebus, – tvirtai apsisprendęs išdrožia jis ir pabučiuoja man į kaktą.

Neramiai pasimuistau.

– Kristianai… – imu verksmingai maldauti.

– Ne. Lipk į lovą.

Jis atsisėda.

– Į lovą?

– Tau reikia pailsėti.

– Man reikia tavęs.

Kristianas užsimerkia ir, rodos, sutelkęs visą valią, papurto galvą. Tada vėl atsimerkia – apsisprendęs, žvelgdamas spindinčiomis akimis.

– Tiesiog daryk, ką sakau, Ana.

Man kyla pagunda nusimesti drabužius, bet prisimenu mėlynes, nubrozdinimus ir suprantu, kad taip nieko nelaimėsiu.

Nenoromis linkteliu.

– Gerai.

Tyčia labai bjauriai susiraukiu, nors iš tiesų taip nepykstu. Kristianas linksmai šypteli.

– Atnešiu tau ko nors pavalgyti.

– Ketini ruošti valgį? – vos ištariu jusdama, kad man gniaužia kvapą.

Kristianas pamalonina mane trumpu juoku.

– Ko nors pašildysiu. Ponia Džouns labai darbšti ir apdairi.

– Kristianai, aš pašildysiu. Jaučiuosi gerai. Viešpatie, jei jau noriu mylėtis, tai tikrai galiu ir ruošti valgį.

Nerangiai atsikeliu slėpdama, kad krūptelėjau, kai šonkaulius vėl nudiegė skausmas.

– Grįžk į lovą! – sužaibuoja akimis Kristianas ir nukreipia pirštą į pagalvę.

– Prigulk prie manęs, – sumurmu gailestaudama, kad nesu apsirengusi bent truputį patraukliau, ne treningo kelnėmis ir sportiniais marškinėliais.

– Ana, gulkis į lovą. Tuoj pat.

Piktai dėbteliu į Kristianą, atsistoju ir, nė akimirkos nenuleisdama nuo jo rūstaus žvilgsnio, daug nesiterliodama nusimaunu kelnes. Jis vypteli tramdydamas juoką ir vėl apgobia mane pūkine antklode.

– Girdėjai, ką sakė daktarė Sing. Liepė tau ilsėtis, – jau šiek tiek švelniau primena Kristianas.

Atsigulu į lovą ir suirzusi sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

– Nė nemėgink keltis, – įspėja jis, akivaizdžiai patenkintas tuo, kaip viskas klostosi.

Raukšlė man tarp antakių dar labiau pagilėja.

PONIOS DŽOUNS VIŠTIENOS TROŠKINYS, be jokios abejonės, yra vienas mėgstamiausių mano patiekalų. Kristianas valgo su manimi – sėdėdamas vidury lovos ir sukryžiavęs kojas.

– Puikiai pašildyta, – patenkinta šypteliu ir jis man atsako šypsena.

Jaučiuosi soti ir mieguista. Ar jis to ir siekė?

– Atrodai pavargusi.

Kristianas paima mano padėklą.

– Tiesa.

– Gerai. Pamiegok, – jis pabučiuoja mane. – Turiu sutvarkyti kelis reikalus. Jei neprieštarautum, galėčiau dirbti ir čia.

Linkteliu beviltiškai priešindamasi nuovargiui, nes akys lipte limpa. Niekad nemaniau, kad vištienos troškinys gali taip sekinti jėgas.

PABUNDU GAUBIAMA PRIEBLANDOS. Į kambarį plūsta blyškiai rausva šviesa. Kristianas sėdi krėsle, žiūri į mane ir jo akys neryškioje, išskaidytoje šviesoje spindi. Jis suspaudęs laiko kažkokius dokumentus. Veidas atrodo papilkėjęs.

Po perkūnais!

– Kas atsitiko? – klausiu iš karto sėsdamasi, nepaisydama nė dilgsinčių šonkaulių.

– Ką tik išėjo Velčas.

Ak, koks mėšlas.

– Ir?

– Su tuo niekšu aš gyvenau po vienu stogu, – sušnabžda Kristianas.

– Po vienu stogu? Su Džeku?

Kristianas išplėtęs akis linkteli.

– Judu giminaičiai?

– Ne. Gink Dieve, ne.

Pasislenku, atverčiu pūkinės antklodės kraštą kviesdama Kristianą prigulti šalia, ir nustembu, kad šį kartą jis nė akimirkos nedvejoja. Nusispiria batus ir išsitiesia. Viena ranka mane apglėbęs susirango ir padeda galvą man ant kelių. Aš suglumusi. Ką tai reiškia?

– Nesuprantu, – sumurmu glostydama Kristianui plaukus ir nenuleisdama nuo jo akių.

Jis užsimerkia ir suraukia kaktą tarsi mėgindamas kažką prisiminti.

– Po to, kai mane rado vieną su ta kekše narkomane, bet prieš apsigyvendamas su Kariku ir Greise, buvau patekęs Mičigano valstijos vaikų teisių apsaugos tarnybos globon. Gyvenau pas laikinus globėjus. Bet iš to laikotarpio nieko neprisimenu.

Man galvoje kirba visas spiečius minčių. Laikini globėjai? Tai didžiulė naujiena mums abiem.

– Ar ilgai? – tyliai klausiu.

– Maždaug du mėnesius. Tiksliai nepamenu.

– Ar šnekėjaisi apie tai su tėčiu ir mama?

– Ne.

– Turėtum pasišnekėti. Gal jie papasakos bent dalį to, ko nežinai.

Kristianas stipriai mane apkabina.

– Štai.

Jis paduoda man popierius – dvi nuotraukas. Ištiesusi ranką užsidegu naktinę lempą, kad geriau įžiūrėčiau. Pirmoje nuotraukoje matyti aptriušęs namas su geltonomis pagrindinėmis durimis ir dideliu stoglangiu. Dar čia yra veranda ir nedidelis priekinis kiemas. Namas kaip namas, tokių daugybė.

Antroje nuotraukoje nufotografuota šeima, iš pirmo žvilgsnio – eilinė darbininkų šeima: turbūt vyras su žmona ir jųdviejų vaikai. Abu suaugusieji vilki neskoningus, nuskalbtus sportinius marškinėlius. Rodos, pradėję ketvirtą dešimtį. Moters plaukai šviesūs, glotniai sušukuoti, vyras nusirėžęs ežiuku, bet abu žiūri į objektyvą maloniai šypsodamiesi. Vyras viena ranka apglėbęs per pečius paniurusią paauglę. Atidžiai įsižiūriu į vaikus: du berniukus – identiškus dvynius, maždaug dvylikos metų, abu šviesiaplaukius, žiūrinčius į objektyvą ir plačiai besišypsančius; dar vieną berniuką, gerokai mažesnį, šviesiai rusvais plaukais, susiraukusį ir piktą; ir ketvirtą, užlindusį pastarajam už nugaros, rudaplaukį berniuką pilkomis akimis. Plačiai atsimerkusį ir išsigandusį, aprengtą tarpusavyje nederančiais drabužiais, įsitvėrusį nešvarią vaikišką antklodę.

Prakeikimas.

– Čia tu, – sušnabždu ir širdis ima daužytis.

Žinau, kad kai mirė Kristiano motina, jam buvo ketveri. Tačiau šis berniukas atrodo gerokai mažesnis. Matyt, jis buvo labai nusilpęs dėl prastos mitybos. Užgniaužiu besiveržiančią raudą, bet akyse pasirodo ašaros. Ak, mano mielas Penkiasdešimt…

Kristianas linkteli.

– Taip, čia aš.

– Šitas nuotraukas atnešė Velčas?

– Taip. Nieko neprisimenu… – vangiai ir mąsliai sako Kristianas.

– Kodėl turėtum prisiminti gyvenęs pas laikinus globėjus? Kodėl gi? Kristianai, tai buvo labai seniai. Ar tai neduoda tau ramybės?

– Bet prisimenu kitus dalykus – ir daug ankstesnius, ir daug vėlesnius. Kai susipažinau su mama ir tėčiu. Bet kad gyvenau ten… Tai tarsi balta atminties dėmė.

Man suspaudžia širdį ir staiga viską suprantu. Mano mielajam kontrolės maniakui patinka, kai viskas sudėliota į vietas, o dabar jis apsižiūrėjo, kad trūksta vieno dėlionės gabalėlio.

– Ar šioje nuotraukoje yra Džekas?

– Taip, jis – tas kitas berniukas.

Kristianas vis dar stipriai užsimerkęs ir įsikibęs į mane tarsi į gelbėjimosi ratą. Glostydama jam plaukus atidžiai įsižiūriu į tą kitą berniuką, neklusnų ir pasipūtusį, rūsčiai žvelgiantį į objektyvą. Atpažįstu Džeką. Bet jis – tik vaikas, liūdnas aštuonerių ar devynerių metų vaikas, priešiškumu maskuojantis baimę. Staiga šį tą prisimenu.

– Kai Džekas man paskambino ir pasakė, kad turi Miją, jis dar pridūrė, kad jei aplinkybės būtų susiklosčiusios truputį kitaip, tavo vietoje dabar būtų jis.

Kristianas vėl užsimerkia ir virpėdamas šūkteli:

– Niekšas!

– Manai, jis visa darė dėl to, kad Grėjai įsisūnijo tave, o ne jį?

– Ką gali žinoti, – su apmaudu tarsteli Kristianas. – Velniop jį.

– Gal, kai ėjau į pokalbį dėl darbo, jis žinojo, kad mudu draugaujame? Gal iš pat pradžių ketino mane suvilioti?

Tardama šiuos žodžius burnoje pajuntu šleikštulį.

– Vargu, – plačiai atsimerkęs burbteli Kristianas. – Rinkti medžiagą apie mano šeimos narius jis pradėjo tik praėjus porai savaičių nuo tada, kai buvai priimta dirbti į leidyklą. Barnis žino tikslias datas. Be to, Ana, jis dulkino visas asmenines padėjėjas ir tas scenas filmavo.

Kristianas užsimerkia ir vėl stipriau mane apkabina.

Tramdydama susijaudinimo virpulį mėginu prisiminti mudviejų su Džeku pokalbius, kai buvau ką tik pradėjusi dirbti SIP leidykloje. Giliai širdyje jaučiau, kad jis nedoras žmogus, bet į savo nuojautą stengiausi nekreipti dėmesio. Kristianas teisus: turėčiau labiau rūpintis savo saugumu. Pamenu mudviejų ginčą dėl to, kad užsispyriau su Džeku skristi į Niujorką. Viešpatie, juk ir aš galėjau pakliūti į kokią nors niekingą vaizdajuostę. Nuo tos minties pasidaro bloga. Staiga prisimenu Kristiano saugomas jo nuolankiųjų nuotraukas…

Ak, mėšlas… „Mudu iš to paties molio drėbti.“ Ne, Kristianai, ne iš to paties, tu visiškai nepanašus į Džeką. Jis vis dar susirangęs ir prigludęs prie manęs kaip mažas berniukas.

– Kristianai, mano galva, turėtum pasikalbėti su savo tėvais.

Nenoriu jo judinti, tad paslenku atbula tiek, kad galėtume žvelgti vienas kitam į akis.

Suglumusios pilkos akys įsminga į manąsias, primindamos nuotraukoje matytą berniuką.

– Leisk, aš jiems paskambinsiu, – sušnabždu. Jis papurto galvą. – Prašau, – imu maldauti.

Kristianas stebeilija į mane ir, kol svarsto mano prašymą, jo akyse atsispindi kančia ir nepasitikėjimas savimi. Ak, Kristianai, prašau…

– Pats jiems paskambinsiu, – sušnabžda.

– Gerai. Galėsime drauge pas juos nuvažiuoti arba nuvažiuosi tu vienas. Padarysime taip, kaip nori.

– Ne. Jie gali atvažiuoti čia.

– Kodėl?

– Nes nenoriu, kad tu keltum koją iš namų.

– Kristianai, kelionė automobiliu manęs tikrai pernelyg nenuvargins.

– Ne, – tvirtai pareiškia jis ir pašaipiai šypteli. – Be to, dabar šeštadienio vakaras ir mano tėvai tikriausiai kokiame nors renginyje.

– Paskambink jiems. Aiškiai matau, kad ši žinia tave labai prislėgė. Galbūt jie galėtų šį tą paaiškinti.

Užmetu akį į žadintuvą. Dabar beveik septinta vakaro. Kristianas kelias akimirkas ramiai į mane žiūri.

– Na, gerai, – sako tarsi priimdamas iššūkį.

Atsisėdęs jis paima telefoną nuo naktinės spintelės.

Kol Kristianas skambina, viena ranka jį apkabinu ir padedu galvą ant krūtinės.

– Tėti? – Man nepraslysta pro ausis Kristiano nuostaba, kad atsiliepė Karikas. – Ana laikosi gerai. Mes namie. Ką tik buvo atvažiavęs Velčas. Jam pavyko atkapstyti ryšį… laikinus globėjus Detroite… Bet aš nieko apie tai neprisimenu, – pastarąjį sakinį Kristianas ištaria vos girdimai.

Man vėl suskausta širdį. Apkabinu Kristianą, o jis spusteli man petį.

– Tikrai? Atvažiuosite?.. Puiku, – jis padeda ragelį. – Jie jau važiuoja, – neslėpdamas nuostabos sako Kristianas ir aš suprantu, kad jis tikriausiai niekada nėra prašęs tėvų pagalbos.

– Gerai. Man reikėtų apsirengti.

Kristianas apglėbia mane tvirčiau.

– Niekur neik.

– Gerai.

Vėl jaukiai įsitaisau jam prie šono stebėdamasi, kad jis ką tik savo noru daug ką apie save papasakojo.

Didžiosios svetainės tarpduryje Greisė atsargiai suspaudžia mane glėbyje.

– Ana, Ana, mieloji Ana… – sušnabžda. – Išgelbėjai du mano vaikus. Kaip tau atsidėkoti?

Ir sujaudinta, ir susidrovėjusi dėl jos žodžių nuraustu. Karikas taip pat mane apkabina ir pabučiuoja į kaktą.

Tada patenku į Mijos gniaužtus ir ji man kaip reikiant spusteli šonkaulius. Aikteliu, susiraukiu, bet ji to nepastebi.

– Ačiū, kad išgelbėjai mane nuo tų niekšų.

Kristianas rūsčiai žvilgteli į seserį.

– Mija! Atsargiau! Anai dar viską skauda.

– Oi! Atsiprašau…

– Nieko baisaus, – sumurmu ir, kai tik ji mane paleidžia, iš karto lengviau atsikvepiu.

Mija atrodo atsigavusi. Nepriekaištingai apsirengusi: juodi aptempti džinsai ir šviesiai rožinė, daili palaidinukė. Džiaugiuosi, kad vilkiu patogią suknią užmetamu skvernu ir aviu žemakulnius batelius. Atrodau pakenčiamai.

Pribėgusi prie Kristiano, Mija ranka apsiveja jam juosmenį.

Netaręs nė žodžio, jis paduoda Greisei nuotrauką. Ši aikteli, iš karto atpažinusi Kristianą, slėpdama susijaudinimą delnu prisidengia burną. Žiūrėdamas į nuotrauką, Karikas apglėbia žmonai pečius.

– Ak, mielasis… – Greisė paglosto Kristianui skruostą.

Didžiojoje svetainėje pasirodo Teiloras.

– Pone Grėjau… Sere, liftu kyla panelė Kavanag, jos brolis ir jūsų brolis.

Kristianas susiraukia.

– Ačiū, Teilorai, – sutrikęs burbteli.

– Paskambinau Eliotui ir pasakiau, kad važiuojame pas jus, – džiaugsmingai šypsodamasi paaiškina Mija. – Bus namo grįžusios Anos sutiktuvių vakarėlis.

Vogčia užjaučiamai žvilgteliu į vargšą savo vyrą, o Greisė ir Karikas suirzę nudelbia Miją rūsčiais žvilgsniais.

– Jei taip, gal pažiūrėkime, ką turime valgomo, – sakau. – Mija, ar galėtum man padėti?

– Ak, mielai!

Nusivedu ją į virtuvės zoną, o Kristianas pakviečia tėvus į savo darbo kambarį.

KEITĖ ĮNIRŠUSI IR NĖ NEMANO SLĖPTI teisėto pasipiktinimo manimi ir Kristianu, bet pirmiausia – Džeku ir Elizabete.

– Ir ką tu sau manei, Ana?! – užspeitusi mane virtuvėje, sušunka ji ir atkreipia į mudvi visų kitų, esančių didžiojoje svetainėje, dėmesį.

– Keite, prašyčiau… Man jau visi atskaitė po tokį pamokslą! – atrėžiu.

Ji taip piktai į mane pažvelgia, kad man dingteli, jog dabar turėsiu išklausyti Ketrinos Kavanag pamokslą, kaip nepasiduoti žmonių grobikams, bet, užuot ėmusi pamokslauti, ji mane apkabina.

– Viešpatie, kartais tu tiesiog nesinaudoji iš prigimties turimomis smegenimis, Stil, – sušnabžda ji. Tada pabučiuoja man į skruostą ir jos akyse pasirodo ašaros. Keite! – Taip dėl tavęs jaudinausi…

– Neverk. Sugraudinsi ir mane.

Ji žingteli atatupsta, sutrikusi nusibraukia ašaras, paskui giliai atsidūsta ir nusiramina.

– Beje, yra ir gerų naujienų: mudu su Eliotu išsirinkome vestuvių datą. Pamanėme, kad geriausia bus tuoktis gegužę. Žinoma, norėčiau, kad būtum mano svočia.

– Ak… Keite… Tai bent… Sveikinu!

Po galais… Dribsniukas… Jaunesnysis!

– Kas negerai? – klausia ji, neteisingai supratusi mano abejonę.

– Hm… Tiesiog labai dėl tavęs džiaugiuosi. Pagaliau išgirdau gerą naujieną.

Apkabinu ją ir stipriai suspaudžiu glėbyje. Mėšlas, mėšlas, mėšlas. Kada turi gimti Dribsniukas? Paskubomis mėginu nustatyti gimdymo laiką. Daktarė Grin sakė, kad mano nėštumas keturių arba penkių savaičių. Taigi gimdyti turėčiau gegužės mėnesį. Velnias…

Eliotas paduoda man taurę šampano.

Oi, na ir mėšlas…

Iš darbo kambario baisiai išblyškęs grįžta Kristianas ir paskui tėvus nuseka į didžiąją svetainę. Pamatęs mane, laikančią taurę šampano, išpučia akis.

– Sveika, Keite, – santūriai pasisveikina jis.

– Labas, Kristianai, – taip pat santūriai atsako Keitė.

Aš atsidūstu.

– Jūsų vaistai, ponia Grėj… – ir jis iškalbingai žvilgteli į mano laikomą taurę.

Prisimerkiu. Prakeikimas. Noriu išgerti taurę šampano. Šypsodamasi Greisė ateina pas mus į virtuvę, pakeliui pasiėmusi taurę šampano iš Elioto.

– Gurkšnelis tikrai nepakenks, – slapta merkdama akį sušnabžda ji, tada kilsteli taurę ir mudvi susidaužiame.

Kristianas svilina mus abi piktu žvilgsniu, kol Eliotas patraukia jo dėmesį imdamas pasakoti apie „Mariners“ ir „Rangers“ komandų rungtynes.

Prieina ir Karikas, apkabina mus abi, paskui Greisė, pabučiavusi jam į skruostą, nueina pas Miją ant sofos.

– Kaip jis jaučiasi? – tyliai klausiu Kariko žiūrėdama į kitus šeimos narius, sėdinčius ant sofos. Nustembu, kad Mija ir Etanas susikibę už rankų.

– Sukrėstas, – suraukęs kaktą, rimtu veidu sumurma Karikas. – Jis tiek daug prisimena apie gyvenimą su jį pagimdžiusia motina; tiek daug dalykų, kurių geriau neprisimintų. Bet šios nuotraukos… – Jis kiek patyli. – Tikiuosi, padėjome jam. Džiaugiuosi, kad Kristianas mums paskambino. Sakė, tu jam liepei.

Kariko žvilgsnis sušvelnėja. Gūžtelėjusi paskubomis išgeriu gurkšnelį šampano.

– Tu Kristianui labai tinkama žmona. Daugiau jis nieko neklauso.

Suraukiu antakius. Kažin ar tai tiesa. Galvoje šmėsteli tos kalės paauglių tvirkintojos šmėkla. Taip pat žinau, kad Kristianas kalbasi su Greise. Pati girdėjau. Vėl kelias akimirkas irztu mėgindama prisiminti, apie ką juodu šnekėjosi ligoninės palatoje, bet tas pokalbis vėl nugrimzta į tamsias sąmonės gelmes.

– Eikš, prisėsk, Ana. Atrodai pavargusi. Neabejoju, jog nesitikėjai, kad šiandien vakare visi čia susirinksime.

– Malonu jus visus matyti.

Nusišypsau, nes tai tiesa – man tikrai malonu. Užaugau neturėdama nei brolio, nei sesers, užtat atitekėjau į didelę ir draugišką giminę, ir tuo džiaugiuosi. Prisiglaudžiu prie Kristiano ir jaukiai įsitaisau.

– Vieną gurkšnelį, – šnipšteli jis ir paima iš manęs taurę.

– Taip, sere… – droviai nuleidžiu blakstienas ir visiškai jį pavergiu.

Kristianas apglėbia mane per pečius ir vėl įsitraukia į pokalbį su Eliotu ir Etanu apie beisbolą.

– MANO TĖVAMS ATRODO, kad esi šventoji, – vilkdamasis per galvą marškinėlius sumurma Kristianas.

Susirangiusi lovoje, grožiuosi ant grindų kylančia drabužių krūva.

– Gerai, kad bent tu žinai tiesą, – prunkšteliu.

– Na, nežinau, kaip yra iš tikrųjų…

Jis nusimauna džinsus.

– Ar tėvai papasakojo tai, ko neprisimeni?

– Kai ką papasakojo. Du mėnesius, kol mama su tėčiu tvarkė dokumentus, gyvenau Koljė šeimoje. Apskritai jie turėjo leidimą įsivaikinti, nes jau buvo paėmę Eliotą, bet pagal įstatymą reikėjo palaukti, ar neatsiras gyvų mano giminaičių ir ar jie nepareikš norintys mane auginti.

– Kaip dėl to jautiesi? – pašnabždomis klausiu.

Kristianas suraukia kaktą.

– Dėl to, kad neturiu gyvų kraujo giminaičių? Man tai nė motais. Jei jie tokie patys, kokia buvo ta kekšė narkomanė…

Jis nutyla ir bjaurėdamasis papurto galvą.

Ak, Kristianai! Buvai vaikas ir mylėjai savo mamą.

Apsivilkęs pižamą jis įlipa į lovą ir atsargiai mane apkabina.

– Palengva imu prisiminti. Prisimenu maistą. Ponia Koljė mokėjo ruošti valgį. Dabar bent jau žinome, kodėl tas niekšas taip negailestingai persekioja mano šeimą, – laisvąja ranka Kristianas persibraukia per plaukus. – Po perkūnais! – sušunka jis ir staiga atsisukęs įsistebeilija į mane.

– Kas yra?

– Dabar viskas aišku!

Kristiano akyse matyti nušvitimas.

– Kas aišku?

– Paukštelis. Ponia Koljė anuomet vadindavo mane Paukšteliu.

Suraukiu kaktą.

– O… kas čia aišku?

– Raštelio turinys aiškus, – neatitraukdamas nuo manęs akių sako Kristianas. – Išpirkos raštelio, kurį paliko tas niekšas. „Žinai, kas aš? O aš žinau, kas tu esi, Paukšteli.“

Bet man visiškai niekas neaišku.

– Tai vaikiškos knygos personažas. Viešpatie… Koljė šeima tą knygutę turėjo. Ji vadinosi… „Ar tu – mano mama?“ Mėšlas… – Kristianas išplečia akis. – Aš tą knygą labai mėgau.

Ak. Aš tą knygą žinau. Man suspaudžia širdį… Penkiasdešimt!

– Ponia Koljė man ją skaitydavo.

Pritrūkstu žodžių.

– Viešpatie… Jis žinojo… Tas niekšas viską žinojo.

– Papasakosi apie tai policijai?

– Taip. Dievas žino, kaip Klarkas šią informaciją panaudos, – Kristianas papurto galvą tarsi mėgindamas atsikratyti nereikalingų minčių. – Šiaip ar taip, ačiū tau už šį vakarą.

Nieko sau… Tai bent netikėtas posūkis.

– Už ką būtent?

– Už tai, kad iš anksto neįspėta radai kuo pavaišinti mano šeimą.

– Dėkok ne man, o Mijai. Ir poniai Džouns už rūpinimąsi, kad podėlis visuomet būtų pilnas.

Lyg ir suirzęs, Kristianas staiga papurto galvą. Gal supyko ant manęs? Bet už ką?

– Kaip jaučiatės, ponia Grėj?

– Gerai. O kaip jaučiatės jūs?

– Puikiai.

Jis susiraukia nesuprasdamas mano klausimo potekstės.

Na, jei jau taip… Slysdami Kristiano oda, mano pirštai keliauja žemyn, prie jo papilvės.

Jis nusijuokia ir sučiumpa mano ranką.

– Na jau ne. Nepuoselėk jokių panašių minčių.

Nepatenkinta papučiu lūpas, o jis atsidūsta.

– Ana, Ana, Ana, ką man su tavimi daryti? – sušnabžda ir pabučiuoja man į plaukus.

– Galėčiau kai ką pasiūlyti… – gulėdama šalia jo pasimuistau ir staiga susiraukiu, nes sumuštus šonkaulius dar skauda ir to skausmo banga nusirita per visą viršutinę kūno dalį.

– Mažyte, tu ir taip pakankamai visko patyrei. Be to, prieš miegą noriu tau papasakoti vieną istoriją.

Šit kaip?

– Norėjai žinoti…

Kristianas nutyla nebaigęs minties, užsimerkia, nuryja seilę. Man pašiurpsta visas kūnas. Mėšlas…

O jis tyliai prabyla:

– Įsivaizduok paauglį, ieškantį papildomo pinigo, kad galėtų toliau slapta gerti, – Kristianas pasiverčia ant šono ir mudu gulime vienas prieš kitą, jis atidžiai žvelgia man į akis. – Štai vieną gražią dieną darbavausi užpakaliniame Linkolnų namo kieme: rinkau nuolaužas ir šiukšles, likusias nuo pono Linkolno ką tik baigto priestato statybos…

Po perkūnais… Jis prabilo.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Vos kvėpuoju. Ar tikrai noriu to klausytis? Kristianas užsimerkia, stipriai sučiaupia lūpas. Kai vėl atsimerkia, jo akys blizga, bet jose matyti nepasitikėjimas savimi ir nerimą keliantys prisiminimai.

– Buvo karšta vasaros diena. Sunkiai dirbau, – staiga pralinksmėjęs, Kristianas prunkšteli, papurto galvą. – Tampyti tą statybinį laužą buvo tikras triūsas. Vienui vienas lenkiau nugarą ir staiga iš kažkur išdygusi Ele… ponia Linkoln padavė man limonado. Mudu apie šį bei tą šnektelėjome, aš leptelėjau kažką dviprasmiško ir… ji skėlė man antausį. Smarkiai tėškė.

Jis nejučia pakelia ranką sau prie veido, paglosto skruostą, nuo to prisiminimo jo žvilgsnis apsiblausia. Po perkūnais!

– Bet paskui ji mane pabučiavo. O atšlijusi tėškė vėl…

Jis keliskart sumirksi, matyt, net ir po tiek metų vis dar sumišęs.

– Dar niekas manęs nebuvo nei taip bučiavęs, nei taip mušęs.

Ak. Ji trenkė. Vaikui…

– Ar nori išgirsti, kas buvo toliau? – klausia Kristianas.

Taip… Ne…

– Tik jei nori man pasakoti, – tyliai sakau pasisukusi į Kristianą.

Man sukasi galva.

– Stengiuosi pasakoti taip, kad tau būtų aiškios visos aplinkybės.

Linkteliu tikėdamasi jį padrąsinti. Bet nujaučiu, kad šią akimirką tikriausiai atrodau kaip statula – sustingusi, priblokšta ir išpūtusi akis.

Kristianas suraukia kaktą ir atidžiai pažvelgia man į akis stengdamasis suprasti, kaip reaguoju. Tada atsigula ant nugaros ir įsistebeilija į lubas.

– Na, žinoma, buvau suglumęs, supykęs ir… velnioniškai troškau ją išdulkinti. Šiaip ar taip, patraukli vyresnė moteris ateina pas tave taip nusiteikusi… – jis papurto galvą, tarsi ir dabar dar negalėtų patikėti tuo, ką sako.

Patraukli? Pajuntu kylant šleikštulį.

– Palikusi mane užpakaliniame kieme, ji grįžo į namą. Lyg niekur nieko. O aš visiškai sutrikau. Tad grįžau prie darbo ir ėmiau krauti į šiukšlių konteinerį statybinį laužą. Tą vakarą prieš išeinant ji paprašė, kad kitą dieną vėl ateičiau. Apie tai, kas tarp mūsų įvyko, nė žodžiu neužsiminė. Taigi kitą dieną ten nuėjau. Nekantravau vėl ją pamatyti, – sušnabžda Kristianas tarsi išpažindamas baisiausią nuodėmę, nors… iš tiesų juk ir išpažįsta.

– Bučiuodama ji mano kūno nepalietė, – sumurma jis ir, pasukęs galvą, pažvelgia į mane. – Suprask… mano gyvenimas buvo tarsi pragaras žemėje… Jaučiausi kietas, buvau penkiolikos, gana aukštas, kūną purtė hormonų audros. Merginos mokykloje…

Pritrūkęs žodžių Kristianas nutyla, bet aš jau įsivaizduoju jį: išsigandusį, vienišą, bet patrauklų paauglį. Man suspaudžia širdį.

– Pykau, baisiai pykau ant visų: ant savęs, ant šeimos… Draugų neturėjau. Tuometinis mano gydytojas buvo tikras šiknius. Tėvai su manimi tuo metu elgėsi labai griežtai, nes nesuprato, kas man darosi.

Tebespoksodamas į lubas, Kristianas vėl persibraukia per plaukus. Man taip pat labai knieti paglostyti jam plaukus, bet susilaikau ir nė nekrusteliu.

– Tiesiog negalėjau pakęsti, kad mane kas nors liestų. Negalėjau pakęsti. Negalėjau pakęsti jokios draugijos. Mušdavausi… Po perkūnais, kaip pliekdavausi… Įsivėliau į kelerias itin bjaurias muštynes. Mane išmetė iš poros mokyklų. Bet taip aš nuleisdavau garą. Mušdamasis bent jau galėdavau pakęsti šiokį tokį fizinį kontaktą, – Kristianas vėl kiek patyli. – Na, dabar maždaug įsivaizduoji. O ji, mane bučiuodama, tik delnais suspaudė veidą. Bet šiaip manęs nelietė, – vos girdimai sušnabžda jis.

Matyt, ji žinojo. Gal Greisė jai užsiminė. Ak, vargšas mano Penkiasdešimt. Turiu pakišti rankas po pagalve ir padėti ant jų galvą, kad atsispirčiau pagundai suspausti Kristianą glėbyje.

– Taigi, visiškai nežinodamas, ko tikėtis, kitą dieną vėl nuėjau į tuos namus. Pikantiškas smulkmenas praleisiu, bet patyriau tą patį, ką ir pirmą dieną, tik šiek tiek daugiau. Taip užsimezgė mudviejų santykiai.

Ak, prakeikimas, kaip skaudu tai girdėti. Kristianas vėl pasiverčia ant šono, kad matytų mane.

– Kai ką tau pasakysiu, Ana. Mano pasaulyje viskas stojo į vietas. Viskas susitvarkė, tapo paprasta ir aišku. Viskas. Kaip tik to man ir reikėjo. Ji man buvo tarsi gaivaus oro gurkšnis. Nes viską spręsdavo, nukėlė man nuo pečių visą tą mėšliną naštą ir leido laisvai kvėpuoti.

Po galais…

– Net kai viskas baigėsi, jos dėka mano pasaulio tvarka nesugriuvo. Ji tokia ir liko tol, kol sutikau tave.

Kad mane kur, ką jam atsakyti? Kristianas nedrąsiai paglosto man plaukus ir užkiša už ausies išsipešusią sruogą.

– Tu sujaukei mano pasaulį, – jis užsimerkia, o kai vėl atsimerkia, žvilgsnis atrodo atviras. – Mano pasaulyje viešpatavo tvarka ir ramybė, aš viską valdžiau, o tada pasirodei tu, neieškanti žodžio kišenėje, nekalta, graži, tyli, bet narsi, ir… visa, kas buvo prieš tave, tarsi savaime nublanko, ėmė atrodyti lėkšta, vidutiniška… nieko verta.

O Viešpatie…

– Įsimylėjau, – sušnabžda Kristianas.

Sulaikau kvėpavimą. Jis paglosto man skruostą.

– Ir aš, – sumurmu, kol dar visiškai nepraradau žado.

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Žinau, – vien lūpomis sužiopčioja Kristianas.

– Šit kaip?

– Taip.

Aleliuja! Droviai jam šypteliu.

– Pagaliau supratai, – sakau.

Jis linkteli.

– Ir tada į ankstesnį savo gyvenimą pažvelgiau ramiai, tarsi iš šalies. Kai buvau jaunesnis, Elena man buvo viskas. Dėl jos būčiau padaręs bet ką. O ji taip pat daug man padėjo. Atpratino nuo alkoholio. Privertė uoliai mokytis… Žinai, ji išmokė mane atsipalaiduoti taip, kaip anksčiau nemokėjau, ir leido patirti to, ko maniau niekada nepatirsiąs.

– Pavyzdžiui, būti liečiamam, – sušnabždu.

Jis linkteli.

– Tam tikru mastu.

Suraukiu kaktą svarstydama, ką tai reiškia. Tai pastebėjęs Kristianas kelias akimirkas padvejoja.

„Paaiškink!“ – mintyse šūkteliu, mėgindama paveikti jį valios jėga.

– Kai augi visiškai menkai save vertindamas, manydamas, jog esi savotiškas atstumtasis ir pabaisa, kurio niekas negali mylėti, būni tvirtai įsitikinęs, kad nusipelnei būti mušamas.

Kristianai… tu nei atstumtasis, nei pabaisa, kurio niekas negali mylėti.

Trumpai patylėjęs, jis ranka persibraukia per plaukus.

– Ana, kęsti fizinį skausmą daug lengviau…

Tai vėl Kristiano išpažintis.

Ak…

– Ji suvaldė mano pyktį, nukreipė jį, – paniuręs jis stipriai sučiaupia lūpas. – Daugiausia į vidų – dabar tai suprantu. Daktaras Flinas jau gana seniai apie tai kalba. Bet tik prieš kelias savaites man atsivėrė akys ir supratau, kokie iš tikro buvo mano ir Elenos santykiai. Na, žinai… supratau tai per savo gimtadienio vakarėlį.

Man galvoje iškyla nemalonus prisiminimas, kaip Elena ir Kristianas per gimtadienio vakarėlį pliekė vienas kitą kandžiais žodžiais, ir visa suvirpu.

– Elenai svarbiausia buvo seksas, galimybė kontroliuoti ir jai, vienišai moteriai, rasti paguodą su savo berniuku žaisliuku.

– Bet ir tau patinka kontroliuoti, – sušnabždu.

– Taip. Patinka. Ir visada patiks, Ana. Toks jau esu. Leidausi kontroliuojamas, bet neilgai. Leidau, kad visus su manimi susijusius klausimus spręstų kažkas kitas. Pats priimti sprendimų negalėjau – dvasiškai nebuvau toks stiprus. Bet būdamas jos nuolankusis atradau save ir pasisėmiau jėgų imti gyvenimo vairą į savo rankas… pradėti viską kontroliuoti ir savarankiškai priimti sprendimus.

– Ir tapai dominantu?

– Taip.

– Nes taip nusprendei?

– Taip.

– Ir metei studijas Harvarde?

– Iš visų mano sprendimų šis buvo pats geriausias. Bent jau kol susipažinau su tavimi.

– Su manimi?

– Taip, – jis vos vos kilsteli lūpų kampučius. – Pats geriausias mano sprendimas buvo vesti tave.

Dieve…

– Ne kurti savo holdingą?

Jis papurto galvą.

– Ne išmokti pilotuoti sraigtasparnį?

Jis papurto galvą.

– Vesti tave, – be garso, vien krutindamas lūpas, ištaria. Ir krumpliais paglosto man skruostą. – Ji tai žinojo, – pašnabždomis priduria.

Suraukiu kaktą.

– Ką ji žinojo?

– Kad iki ausų tave įsimylėjau. Elena paragino mane skristi į Džordžiją pasimatyti su tavimi ir aš jai už tai dėkingas. Ji manė, kad persigandusi pabėgsi. Ir neapsiriko.

Išblykštu. Dabar tikrai nenorėčiau apie tai galvoti.

– Jai atrodė, kad man reikia viso to, kas buvo gyvenime, kurį gyvenau.

– Dominanto gyvenime? – pašnabždomis klausiu.

Kristianas linkteli.

– Taip galėjau su niekuo pernelyg artimai nebendrauti, viską kontroliuoti ir, kaip man atrodė, likti atsiribojęs. Neabejoju, kad jau supratai kodėl, – švelniai priduria.

– Dėl savo tikrosios motinos?

– Nenorėjau, kad kas nors vėl mane įskaudintų. O tada tu mane palikai… – vos girdimai sako jis. – Ir aš visai išskydau.

Ak, ne…

– Taip ilgai vengiau artumo, kad nežinau… kaip tai daroma.

– Tau puikiai sekasi, – sumurmu.

Smiliumi perbraukiu jam per lūpas. Kristianas suglaudžia jas lyg bučiuodamas. Tu su manimi šnekiesi.

– Pasiilgsti to? – pašnabždomis klausiu.

– Ko?

– Ankstesnio gyvenimo?

– Taip, tai tiesa.

Ak!

– Bet tik jo teiktos galimybės kontroliuoti. Ir, tiesą sakant, ta tavo kvaila išdaiga, – jis kiek patyli, – išgelbėjusi mano seseriai gyvybę… Dabar visiškai įsitikinau… – su neslepiamu palengvėjimu, pagarba ir nuostaba priduria Kristianas.

– Kuo įsitikinai?

– Įsitikinau, kad mane myli.

Susiraukiu.

– Šit kaip?

– Taip. Nes labai rizikavai… dėl manęs ir mano šeimos…

Dar labiau susiraukiu. Ištiesęs ranką, Kristianas pirštu brūkšteli per raukšlę man tarp antakių virš nosies.

– Kai susirauki, čia atsiranda V raidės formos raukšlė, – sumurma jis. – Ji labai minkšta, maloni bučiuoti. Aš galiu taip baisiai pasielgti… O tu vis dar čia.

– Ko stebiesi, kad aš vis dar čia? Jau sakiau, kad neketinu tavęs palikti.

– Manau, gali mane palikti dėl to, kaip elgiausi sužinojęs, kad laukiesi, – Kristianas pirštu perbraukia man per skruostą. – Buvai teisi. Elgiuosi kaip paauglys.

Ak, koks mėšlas… Aš tikrai taip sakiau. Pasąmonė piktai į mane dėbteli. Taip sakė jo gydytojas!

– Kristianai, prišnekėjau siaubingų dalykų.

Jis priglaudžia ištiestą pirštą man prie lūpų.

– Ššš… Nusipelniau tų žodžių. Be to, šiandien pasaką prieš miegą seku aš, – jis vėl atsigula ant nugaros. – Kai pasakei, kad laukiesi… – pritrūkęs žodžių, Kristianas patyli. – Tikėjausi, kad dar gana ilgai gyvensime tik dviese. Galvodavau apie mūsų vaikus, bet neturėjau konkretaus plano. Įsivaizdavau, kad kada nors ateityje turėsime vaiką…

Tik vieną? Ne… Tik jau ne vieną. Nenoriu, kad jis augtų vienturtis kaip aš. Bet tikriausiai nebūtų labai išmintinga apie tai užsiminti dabar.

– Tu dar tokia jauna ir, nors daug apie tai nešneki, žinau, kad galvoji apie karjerą.

Apie karjerą? Aš?

– Žodžiu, nuo tavo naujienos man žemė išslydo iš po kojų. Viešpatie, man tai buvo tarsi perkūnas iš giedro dangaus. Klausdamas tavęs, kas atsitiko, nieku gyvu nesitikėjau, kad atsakysi man, jog esi nėščia, – atsidūsta jis. – Baisiai įsiutau. Ant tavęs. Ant savęs. Ant visų. Ir tas jausmas, kad nieko negebu kontroliuoti, tarsi grąžino mane į praeitį. Turėjau išeiti. Nuvažiavau pas Fliną, bet jis buvo kažkokiame mokyklos tėvų susirinkime, – Kristianas nutyla, kilsteli antakį.

– Kokia likimo ironija, – sušnabždu.

Kristianas pritardamas vypteli.

– Tad ėjau ir ėjau, ėjau ir ėjau… ir atsidūriau prie grožio salono. Elena kaip tik ruošėsi išeiti. Nustebo mane pamačiusi. Tiesą sakant, aš irgi nustebau, kad kojos pačios nunešė mane pas ją. Ji iš karto suprato, kad aš įtūžęs, ir paklausė, ar nenorėčiau išgerti.

Ak, koks mėšlas. Štai ir pasiekėme pačią įdomiausią vietą. Man daužosi širdis. Ar tikrai noriu žinoti, kas vyko toliau? Mano pasąmonė, įspėjamai pakėlusi nepriekaištingai išpešiotą antakį, perveria mane rūsčiu žvilgsniu.

– Nuėjome į nuošalų barą, kuriame esu ne kartą buvęs, ir išgėrėme butelį vyno. Ji atsiprašė už savo elgesį per mano gimtadienio pobūvį. Elena įsižeidusi, kad mano mama nutraukė su ja visus ryšius, mat dėl to labai sumažėjo žmonių, su kuriais ji gali bendrauti, bet Greisės sprendimą ji supranta. Pasišnekėjome apie verslą, kuris, kad ir ekonomikos sąstingis, klesti. Užsiminiau, kad tu nori vaikų…

Susiraukiu.

– Maniau, pasakei jai, kad laukiuosi?

Kristianas įbeda į mane nuoširdų žvilgsnį.

– Ne, nepasakiau.

– Kodėl nepapasakojai to man?

Kristianas gūžteli.

– Neturėjau progos.

– Turėjai.

– Ana, kitą rytą neradau tavęs. O kai radau, ant manęs taip pykai…

Ak, tiesa.

– Pykau.

– Žodžiu, tam vakarui įsibėgėjus, kai buvome išgėrę maždaug pusę antro vyno butelio, ji pasilenkė ketindama mane paliesti. O aš sustingau, – sušnabžda Kristianas ir rankomis užsidengia akis.

Aš pašiurpstu. Ką visa tai reiškia?

– Ji pamatė, kad aš traukiuosi. Mums abiem buvo sukrėtimas, – tyliai, pernelyg tyliai, priduria jis.

Kristianai, pažiūrėk į mane! Trūkteliu jo ranką, jis ją nuleidžia ir, pasukęs galvą, pažvelgia man į akis. Mėšlas. Jis išblyškęs, akys išplėstos.

– Kas yra? – pašnabždomis klausiu.

Jis suraukia kaktą, stipriai sučiaupia lūpas.

Ak… Ką jis nutyli? Ar apskritai noriu tai žinoti?

– Elena mėgino prie manęs lįsti.

Matau, kad jis sukrėstas. Man užgniaužia kvapą. Jaučiu, kad trūksta oro, be to, rodos, sustojo širdis. Prakeikta kalė, paauglių tvirkintoja!

– Tą akimirką tarsi laikas sustojo. Ji pamatė mano veido išraišką ir suprato, kaip įžūliai peržengė ribą. Aš… atsisakiau. Jau daug metų negalvojau apie Eleną kaip apie sekso partnerę, be to… – jis nutyla, nuryja seilę. – Myliu tave. Pasakiau jai, kad myliu savo žmoną.

Spoksau į jį ir nežinau, ką sakyti.

– Ji iš karto atsitraukė. Dar kartą atsiprašė ir pamėgino viską nuleisti juokais. Na, sakė, kad yra laiminga su Aizeku, kad jos verslas klesti ir kad nė vienam iš mūsų nelinki nieko bloga. Dar užsiminė, girdi, jai trūksta mudviejų bičiulystės, bet suprantanti, kad dabar gyvenu su tavimi. Man buvo labai nejauku, ypač prisiminus, kas įvyko, kai paskutinį kartą visi buvome viename kambaryje. Aš Elenai visiškai pritariau. Mudu atsisveikinome – galutinai. Pasakiau, kad daugiau su ja nesusitiksiu, ir ji išėjo.

Stipriai sučiaupusi lūpas jaučiu, kaip širdį kausto baimė.

– Bučiavotės?

– Ne! – prunkšteli Kristianas. – Tokio Elenos artumo nebūčiau ištvėręs.

Ak… Gerai.

– Jaučiausi labai nelaimingas. Norėjau grįžti namo, pas tave. Bet… žinojau, kad elgiausi nederamai. Likau bare, baigiau gerti butelį, paskui dar užsisakiau degtinės. Gurkšnodamas ją prisiminiau tave neseniai prasitarus: „Jei tai būtų buvęs tavo sūnus…“ Tada ėmiau galvoti apie Jaunesnįjį ir apie tai, kaip užsimezgė mūsų santykiai su Elena. Ir pasidarė… labai nesmagu. Anksčiau apie tai nesusimąstydavau.

Staiga kai ką prisimenu: prislopintus balsus ir pokalbį, nugirstą gulint pusiau be sąmonės, Kristiano balsą: „Bet susitikęs su ja pagaliau į viską pažvelgiau kitomis akimis, tarsi iš šalies. Supranti… Dabar, kai turėsime kūdikį… Pirmą kartą pajutau, kad tai, ką mudu darėme, buvo… negerai.“ Jis šnekėjosi su Greise.

– Ir viskas?

– Galima sakyti.

– A.

– A?

– Ar tarp jūsų viskas baigta?

– Taip. Tarp mūsų su Elena viskas baigėsi tą akimirką, kai pamačiau tave. Tą naktį pagaliau tai suvokiau ir aš, ir ji.

– Atleisk, – sumurmu.

Jis suraukia kaktą.

– Už ką?

– Kad kitą rytą taip pykau.

Kristianas prunkšteli.

– Mažyte, tavo pyktis man visiškai suprantamas, – jis nutyla, atsidūsta. – Matai, Ana, noriu tave turėti tik sau. Nenoriu tavimi su niekuo dalytis. To, ką dabar turime, anksčiau nesu turėjęs. Bent kol kas noriu būti tavo visatos centras.

Ak, Kristianai…

– Esi mano visatos centras. Ir tai nepasikeis.

Kristianas atlaidžiai, liūdnai ir nuolankiai man nusišypso.

– Ana, – sušnabžda, – juk žinai, kad tai netiesa.

Mano akyse pasirodo ašaros.

– Argi tai įmanoma? – sumurma jis.

Ak, ne…

– Po galais, Ana, neverk. Prašau, neverk.

Jis paglosto man skruostą.

– Atleisk.

Man virpa apatinė lūpa, todėl Kristianas nykščiu raminamai perbraukia per ją.

– Ne, Ana, ne. Neatsiprašinėk. Turėsi ką mylėti ir be manęs. Esi visiškai teisi. Taip ir turi būti.

– Dribsniukas ir tave mylės. Būsi Dribsniuko Jaunesniojo pasaulio centras, – sušnabždu. – Vaikai besąlygiškai myli savo tėvus, Kristianai. Jie tokie jau gimsta. Jiems lemta mylėti tėvus. Visiems kūdikiams… net tau. Prisimink tą vaikišką knygutę, kurią mėgai, kai buvai mažas. Vis dar ilgėjaisi savo mamos. Tu ją mylėjai.

Kristianas suraukia kaktą, patraukia ranką ir pirštais pasikaso smakrą.

– Ne, – sušnabžda jis.

– Taip. Tu ją mylėjai, – jau nebetramdau ašarų. – Žinoma, kad mylėjai. Neturėjai kitos išeities. Todėl ir jautiesi taip baisiai įskaudintas.

Neslėpdamas jausmų Kristianas stebeilija į mane.

– Kaip tik dėl to gali mylėti ir mane, – sumurmu. – Atleisk jai. Ji turėjo savų rūpesčių ir savų kančių. Buvo netikusi motina, bet tu ją mylėjai.

Kristianas žiūri į mane nieko nesakydamas, o jo akyse matyti nerimas – tikriausiai jį užplūdo prisiminimai, kurių aš negaliu nė įsivaizduoti.

Ak, prašau, tik nesiliauk kalbėjęs.

Pagaliau jis sako:

– Šukuodavau jai plaukus. Ji buvo graži.

– Vien pažvelgęs į tave, niekas tuo neabejotų.

– Ji nebuvo gera motina, – vos girdimai ištaria Kristianas.

Linkteliu ir jis užsimerkia.

– Bijau, kad ir aš būsiu niekam tikęs tėvas.

Paglostau mielą jo veidą. Ak, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt, Penkiasdešimt…

– Kristianai, ar bent sekundę galvojai, kad leisiu tau būti netikusiu tėvu?

Jis atsimerkia ir, rodos, visą amžinybę spokso į mane. Paskui jo veidas palengva pragiedrėja ir jis nusišypso.

– Ne, negalvojau, kad leistum, – žvelgdamas į mane nuostabos kupinomis akimis, Kristianas krumpliais švelniai paglosto man veidą. – Viešpatie, kokia jūs stipri, ponia Grėj. Kaip aš tave… – jis pabučiuoja man į kaktą. – Niekad nemaniau, kad galėčiau.

– Ak, Kristianai, – sušnabždu stengdamasi tvardytis ir nepasiduoti jausmams.

– Štai ir visa pasaka, kurią žadėjau tau pasekti prieš miegą.

– Nieko sau pasaka… Prieš miegą…

Kristianas mąsliai šypteli, bet, regis, jam palengvėjo.

– Ar tebeskauda galvą?

– Galvą?

Tiesą sakant, dabar, kai visko tiek pripasakojai, mano galva, rodos, tuoj sprogs!

– Ar skauda?

– Ne.

– Gerai. Dabar turėtum pamiegoti.

Pamiegoti?! Kaip galiu dabar miegoti?

– Miegok, – griežtai sako jis. – Tau reikia pailsėti.

Nepatenkinta papučiu lūpas.

– Noriu užduoti vieną klausimą.

– Šit kaip? Kokį? – jis nužvelgia mane budriu žvilgsniu.

– Kodėl staiga… atsivėrei, ėmei viską pasakoti lyg ilgėdamasis gero žodžio?

Kristianas susiraukia.

– Ėmei ir viską man išklojai, nors šiaip traukti iš tavęs informaciją yra gana sunkus ir varginantis užsiėmimas.

– Šit kaip?

– Juk žinai, kad tai tiesa.

– Kodėl tapau šnekus? Nežinau. Gal dėl to, kad mačiau tave tysančią ant asfalto beveik negyvą?.. Gal dėl to, kad tapsiu tėvu?.. Nežinau. Sakei, nori viską žinoti, o aš nenoriu, kad tarp mudviejų ir toliau šmėžuotų Elenos šešėlis. Ji negali kištis į mūsų gyvenimą. Ji – jau praeitis, daug kartų tau sakiau…

– Jei Elena nebūtų mėginusi prie tavęs lįsti… vis dar būtumėte draugai?

– Čia jau antras klausimas.

– Atleisk. Neprivalai man atsakyti, – nuraustu. – Jau ir taip savo noru papasakojai daugiau, nei išvis tikėjausi išgirsti.

Kristiano žvilgsnis sušvelnėja.

– Ne, nemanau, kad vis dar būtume draugai, bet po mano gimtadienio ji negalėjo atsikratyti jausmo, kad to reikalo iki galo nebaigė. Ji peržengė ribą ir man tie santykiai galutinai nutrūko. Prašau, patikėk manimi. Daugiau neketinu su ja matytis. Sakei, kad Elena įtraukta į tavo griežtų ribų skyrių. Šis terminas man puikiai suprantamas, – tyliai ir nuoširdžiai sako jis.

Gerai. Daugiau nenoriu apie tai kalbėti. Mano pasąmonė sudrimba krėsle. „Pagaliau!“

– Labanakt, Kristianai. Ačiū už ilgą pasaką prieš miegą.

Palinkstu jo pabučiuoti, mūsų lūpos susiliečia, bet kai pamėginu kišti jam į burną liežuvį, Kristianas atšlyja.

– Nereikia, – sukužda. – Trokštu su tavimi pasimylėti.

– Tai pirmyn.

– Ne, tau reikia pailsėti, be to, jau vėlu. Miegok.

Jis išjungia naktinę lempą ir viską apgaubia tamsa.

– Besąlygiškai tave myliu, Kristianai, – sumurmu jaukiai glausdamasi jam prie šono.

– Žinau, – sušnabžda jis ir pajuntu, kad droviai nusišypso.

Staiga pabundu. Kambarys užlietas šviesos, Kristiano lovoje nėra. Žvilgtelėjusi į žadintuvą pamatau, kad be septynių minučių aštuonios. Giliai atsidūstu ir susiraukiu – man vis dar veriamai skauda šoną, nors ir ne taip smarkiai kaip vakar. Lyg ir galėčiau važiuoti į darbą. Taip, į darbą. Noriu į darbą.

Šiandien pirmadienis, vakar visą dieną prasivarčiau lovoje. Kristianas leido man išeiti, bet tik trumpam, aplankyti Rėjaus. Dievaži, jis vis dar tikras kontrolės maniakas… Meiliai šypteliu. Mano kontrolės maniakas. Nuo tada, kai grįžau iš ligoninės, jis buvo dėmesingas, mylintis, šnekus ir… nė nemėgino prie manęs lįsti. Galvos jau neskauda, dieglys šone taip pat aprimo, – juoktis, žinoma, dar turiu atsargiai, – bet jaučiuosi suirzusi. Rodos, taip ilgai be sekso tvėriau tik tada, kai… laukiau savo pirmo karto.

Manau, abu jau atsigavome. Kristianas atrodo gerokai ramesnis; pasaka prieš miegą ir jam, ir man, rodos, padėjo atsikratyti tam tikrų baubų. Ką gi, pažiūrėsime…

Greitai nusiprausiu po dušu, nusišluostau ir atidžiai apžiūriu drabužius. Noriu rasti ką nors seksualaus. Drabužį, kuris paragintų Kristianą veikti. Tik pamanyk, toks nepasotinamas vyras iš tiesų išsiugdęs tokią griežtą savidrausmę? Tiesą sakant, nenoriu ilgai galvoti, kaip Kristianas išmoko taip ilgai susilaikyti. Po jo išpažinties apie tą kalę paauglių tvirkintoją daugiau nesikalbėjome. Ir tikiuosi, niekada nebesikalbėsime. Man ji – mirusi ir palaidota.

Išsirenku juodą, beveik nepadoriai trumpą sijoną ir baltą, šilkinę, nėriniuotą palaidinukę. Apsimaunu prisegamas kojines nėriniuotu kraštu, apsiaunu juodus „Louboutin“ aukštakulnius. Dar truputį pasidažau antakius ir blakstienas, pasitepu lūpas blizgiu, kad atrodyčiau natūraliai, tada energingai išsišukuoju plaukus ir palieku juos palaidus. Taip. Turėtų suveikti.

Kristianas sėdi prie pusryčių baro ir valgo. Kai pamato mane, šakute pasmeigtas omleto gabalėlis sustoja pakeliui į burną. Jis suraukia kaktą.

– Labas rytas, ponia Grėj. Kur nors susiruošėte?

– Į darbą, – sakau maloniai šypsodamasi.

– Vargu, – linksmai ir šiek tiek pašaipiai prunkšteli Kristianas. – Daktarė Sing sakė, kad šią savaitę turi likti namie.

– Kristianai, neketinu visą dieną viena vartytis lovoje. O jei joje negulėsiu, vadinasi, galiu važiuoti ir į darbą. Labas rytas, Geile.

– Labas rytas, ponia Grėj, – ponia Džouns mėgina nuslėpti šypseną. – Norėtumėte pusryčių?

– Prašyčiau.

– Javainių?

– Geriau plaktos kiaušinienės su kvietinių miltų skrebučiu.

Ponia Džouns plačiai nusišypso, Kristianas neslepia nuostabos.

– Puiku, ponia Grėj, – linkteli ponia Džouns.

– Ana, į darbą tu nevažiuosi.

– Bet…

– Ne. Ir taškas. Nesiginčyk.

Kristianas nusiteikęs ryžtingai. Dėbteliu į jį ir tik tada atkreipiu dėmesį, kad mūvi tas pačias pižamos kelnes ir vilki tuos pačius sportinius marškinėlius kaip vakar vakare.

– O tu ruošiesi į darbą? – klausiu.

– Ne.

Gal išprotėjau?

– Bet šiandien pirmadienis, ar ne?

Jis šypteli.

– Kiek žinau, pirmadienis.

Prisimerkiu.

– Tai tinginiauji?

– Neketinu palikti tavęs vienos, kad vėl ko nors neiškrėstum. Be to, daktarė Sing aiškiai sakė, kad į darbą galėsi grįžti tik po savaitės. Pameni?

Įsitaisau ant baro kėdės šalia jo ir truputį kilsteliu sijono kraštą. Ponia Džouns atneša man puodelį arbatos.

– Gražiai atrodai, – tarsteli Kristianas. Sukryžiuoju kojas. – Net labai gražiai. Ypač čia, – jis pirštu perbraukia per nuogą odą virš prisegamų kojinių. Mano pulsas akimirksniu padažnėja. – Šis sijonas labai trumpas, – šiek tiek nepritariamai sumurma jis, žvilgsniu sekdamas piršto trajektoriją.

– Šit kaip? Nepastebėjau.

Kristianas žvelgia į mane linksmai šypsodamasis, bet ir truputį irzdamas.

– Nepastebėjote, ponia Grėj?

Nuraustu.

– Abejoju, ar taip apsirengus derėtų važiuoti į darbą, – tyliai sako jis.

– Na, kadangi į darbą nevažiuosiu, šio ginčytino klausimo nėra ko nagrinėti.

– Ginčytino?

– Ginčytino, – be garso, vien lūpomis, pakartoju.

Kristianas vėl kreivai šypteli ir ima valgyti omletą.

– Sugalvojau kai ką geriau.

– Ką?

Jis prisimerkęs pažvelgia į mane, pilkos akys patamsėjusios. Staiga giliai įkvepiu. Dieve… Jau pats laikas…

– Galime nuvažiuoti pažiūrėti, kaip Eliotui sekasi rekonstruoti namą.

Ką? Ak! Koks pasityčiojimas! Neaiškiai prisimenu, kad turėjome tai padaryti dar prieš Rėjui susižalojant.

– Mielai nuvažiuočiau.

– Gerai.

Kristianas plačiai nusišypso.

– O tau į darbą nereikia?

– Ne. Ros jau grįžo iš Taivano. Ten viskas puikiai pasisekė. Šiandien reikalai darbe kuo puikiausi.

– Maniau, į Taivaną ketini vykti tu.

Jis vėl prunkšteli.

– Ana, tu patekai į ligoninę.

– Ak…

– Taigi, kad „ak…“ Todėl šiandien maloniai leisiu dieną su savo žmona.

Jis suglaudžia lūpas ir išgeria gurkšnelį kavos.

– Maloniai leisi dieną? – klausiu, nė nemanydama slėpti, kad puoselėju tam tikrą viltį.

Ant pusryčių baro prieš mane ponia Džouns padeda lėkštę su plakta kiaušiniene ir vėl nesusilaikiusi nusišypso.

Kristianas vypteli.

– Maloniai praleisiu dieną, – linktelėdamas pakartoja jis.

Aš per daug išalkusi, kad dar flirtuočiau su savo vyru.

– Gera žiūrėti į tave valgančią, – sumurma jis. Paskui, atsistojęs nuo kėdės, pasilenkia ir pabučiuoja man į plaukus. – Einu praustis.

– Hm… gal galiu ateiti nutrinti nugaros? – klausiu, nors mano burna pilna kiaušinienės ir skrebučio.

– Ne. Valgyk.

Toldamas nuo pusryčių baro jis per galvą nusivelka marškinėlius, kad galėčiau pasigrožėti raumeningais, puikiai ištreniruotais pečiais ir nugara, ir neskubėdamas išeina iš didžiosios svetainės. Nė nepajuntu, kaip liaujuosi kramčiusi. Juk jis tyčia taip elgiasi. Kodėl?

VAŽIUOJAME Į ŠIAURĘ, Kristianas atrodo visiškai atsipalaidavęs. Ką tik atsisveikinome su Rėjumi ir ponu Rodrigesu, drauge žiūrinčiais europietiško futbolo rungtynes per naują plokščiaekranį televizorių, kurį, kaip numanau, nupirko ir Rėjaus palatoje pastatė Kristianas.

Nuo tada, kai išsikalbėjome, Kristianas atrodo gerokai ramesnis; tarsi būtų nusimetęs sunkią naštą. Ponios Robinson šešėlis mūsų gyvenimo dabar taip nebetemdo – galbūt ir dėl to, kad aš, o gal ir Kristianas, tikrai nežinau, – nusprendėme nekreipti į jį dėmesio. Tačiau dabar jaučiuosi kaip niekada artima su Kristianu. Gal dėl to, kad jis pagaliau atsivėrė, išsipasakojo. Viliuosi, ir toliau taip bus. Be to, jis priprato ir prie minties, kad turėsime kūdikį. Tiesa, lopšelio dar nenupirko, bet tikiuosi, kad vieną dieną taip padarys.

Žiūriu į jį vairuojantį ir negaliu atplėšti akių. Kristianas atrodo kaip visuomet ramus… patrauklus, susitaršiusiais plaukais, su „Ray-Ban“ akiniais nuo saulės, juostuotu švarku, baltais lininiais marškiniais ir džinsais.

Žvilgtelėjęs į mane, jis pirštais spusteli man koją aukščiau kelio ir švelniai paglosto.

– Džiaugiuosi, kad nepersirengei.

Apsivilkau džinsinį švarkelį ir apsiaviau batelius žemesne pakulne, bet tebesegiu trumpą sijoną. Uždėjęs ranką man virš kelio, Kristianas neskuba jos patraukti. Uždedu ant jos savo plaštaką.

– Ketini ir toliau mane kankinti?

– Gali būti, – šypteli Kristianas.

– Kodėl?

– Nes galiu sau tai leisti, – sako jis ir, kaip įprasta, apdovanoja mane berniokiška šypsena.

– Tai žaidimas dviem, – sušnabždu.

Jo pirštai ima gundomai slinkti šlaunimi aukštyn.

– Tai pradėkite, ponia Grėj, – jo šypsena paplatėja.

Paimu jo ranką ir padedu ant kelio.

– Na, rankas galite palikti ten, kur buvo.

Kristianas vėl vypteli.

– Kaip pageidaujate, ponia Grėj.

Prakeikimas. Šis žaidimas gali baigtis visiškai ne taip, kaip noriu.

KRISTIANAS ĮSUKA Į KELIĄ prie mūsų naujojo namo. Stabtelėjęs prie skaitmenų klaviatūros, surenka kodą ir meniški balti metaliniai vartai atsidaro. Suūžia mašinos variklis ir mudu nurūkstame medžiais apsodintu keliu, o mums virš galvų ošia žali, geltoni ir raudoni kaip liepsna lapai. Aukšta pievos žolė jau gelsta, bet kur ne kur dar matyti laukinių gėlių žiedelių. Diena graži. Šviečia saulė, ore maišosi aštrokas nuo sąsiaurio plūstantis druskos ir artėjančio rudens kvapas. Čia gražu ir ramu. Dar neapsipratau su mintimi, kad čia bus mūsų namai.

Kelias daro lanką ir už posūkio jau matyti mūsų namas. Prieš pagrindines duris stovi keli dideli vilkikai, ant kurių šonų puikuojasi užrašas GRĖJAUS STATYBOS DARBAI. Aplink visą namą pristatyta pastolių, keli darbininkai su statybininkų šalmais dirba ant stogo.

Kristianas sustoja prie portiko ir išjungia variklį. Matau, kad jis jaudinasi.

– Eime, susiraskime Eliotą.

– Ar jis čia?

– Tikiuosi. Pakankamai jam už tai moku.

Aš prunkšteliu, Kristianas šypteli ir mudu išlipame iš mašinos.

– Sveikas, brol! – šūkteli Eliotas, bet jo niekur nematyti.

Abu apsižvalgome.

– Aš čia, aukštai! – Jis stovi ant stogo ir, išsišiepęs iki ausų, moja mums. – Jau seniai jūsų laukiame. Niekur neikit. Tuoj nulipsiu.

Žvilgteliu į Kristianą, bet jis tik gūžteli. Po kelių minučių prie laukujų durų pasirodo Eliotas.

– Sveikas, brol, – jis paspaudžia Kristianui ranką. – O kaip laikaisi tu, panelyte?

Jis suspaudžia mane glėbyje, pakelia ir apsuka.

– Ačiū, man jau geriau, – nusijuokiu gaudydama kvapą, mat man vėl nudiegia šoną.

Kristianas rūsčiai dėbteli į brolį, bet Eliotui tai nė motais.

– Eime į vagonėlį statybų aikštelėje. Jums prireiks šitų, – jis pirštu pabarbena sau į šalmą.

IŠ NAMO LIKĘ TIK GRIAUČIAI. Grindys užtiestos standžia skaiduline medžiaga, panašia į maišinį audeklą; kai kurios sienos nugriautos ir vietoj jų pastatytos naujos. Eliotas vedžioja mudu po namą aiškindamas, kaip vyksta renovacija, o tuo metu aplink mus dirba vyrai ir kelios moterys. Pamačiusi, kad akmeniniai laiptai su meniška geležine baliustrada tebėra savo vietoje, apdengti baltais audeklais nuo dulkių, lengviau atsikvepiu.

Tolimoji pagrindinės svetainės siena nugriauta, kad būtų vietos Džijos suprojektuotai stiklinei, ir terasoje jau pradėti darbai. Nepaisant gerokos netvarkos, vaizdas vis tiek gniaužia kvapą. Naujoji statyba nenaikina senojo pasaulio namo žavesio… Džija gerai padirbėjo. Eliotas kantriai pasakoja apie būtinus atlikti darbus ir maždaug kiek kiekvienas iš jų užtruks. Jis tikisi, kad prieš Kalėdas galėsime įsikraustyti, nors Kristianui atrodo, kad tai pernelyg optimistiška.

Po perkūnais, švęsti Kalėdas žvelgiant į sąsiaurį… Laukiu nesulaukiu. Jaučiu, kad apima nepaprastas jaudulys. Įsivaizduoju, kaip puošiame milžinišką Kalėdų eglę, o rudaplaukis berniukas žiūri į ją nuostabos kupinomis akimis.

Ekskursiją Eliotas baigia virtuvėje.

– Paliksiu judu pasivaikščioti vienus. Būkite atsargūs. Čia – statybų aikštelė.

– Suprantama. Ačiū, Eliotai, – imdamas mane už rankos sumurma Kristianas. – Ar tu patenkinta? – paklausia, kai Eliotas palieka mudu vienus.

Spoksau į tuščią patalpą ir svarstau, kur kabinsiu paprikas vaizduojančius paveikslus, kuriuos nusipirkome Prancūzijoje.

– Labai. Man čia nepaprastai patinka. O tau?

– Man irgi, – sako jis ir džiugiai nusišypso.

– Gerai. Kaip tik galvojau, kad čia kabos tie paprikų paveikslai.

Kristianas linkteli.

– Be to, šiuose namuose noriu pakabinti kelis Chosė darytus tavo portretus. Bet turi nuspręsti, kur jiems derėtų atsidurti.

Nuraustu.

– Kur nors, kur dažnai jų nematyčiau.

– Nebūk tokia, – subara mane Kristianas, nykščiu braukdamas per apatinę lūpą. – Tai mėgstamiausios mano nuotraukos. Vienos norėčiau savo darbo kambaryje.

– Nenumanau, kam ji tau, – burbteliu ir pabučiuoju jo nykščio pagalvėlę.

– Kad nesiimčiau blogesnių darbų, tik visą dieną žiūrėčiau į gražų, besišypsantį tavo veidą. Alkana? – staiga klausia jis.

– Ko? – sušnabždu.

Kristianas kreivai šypteli, jo akys patamsėja. Man gyslomis plūsteli atgijusi viltis ir geismas.

– Valgio, ponia Grėj, – jis trumpai pabučiuoja mane į lūpas.

Susiraukiu dėdamasi, kad pykstu, ir atsidūstu.

– Taip. Pastaruoju metu aš nuolat noriu valgyti.

– Mūsų trijulė galėtų pasidžiaugti iškyla.

– Trijulė? Ar dar kas nors prisidės?

Kristianas pakreipia galvą.

– Maždaug po septynių ar aštuonių mėnesių…

Ak… Dribsniukas. Nusišypsau.

– Pamaniau, gal tau patiktų užkąsti gryname ore?

– Pievoje? – klausiu.

Jis linkteli.

– Žinoma, – šypsodamasi sakau.

– Čia bus nuostabūs namai, kaip tik vaikams auginti, – neatitraukdamas nuo manęs akių sumurma Kristianas.

Vaikams! Ne vienam? Gal dabar reikėtų apie tai pasikalbėti?

Išskėtęs pirštus, Kristianas priglaudžia ranką man prie pilvo. Po perkūnais. Sulaikau kvėpavimą ir uždedu plaštaką ant jo rankos.

– Sunku patikėti, – sušnabžda jis ir pirmą kartą išgirstu nuostabos gaidelę.

– Žinau. Bet… štai, turiu įrodymą. Nuotrauką.

– Šit kaip? Pirmą kūdikio šypsnį?

Iš piniginės išimu Dribsniuko ultragarso tyrimo nuotrauką.

– Matai?

Kristianas kelias akimirkas stebeilija į nuotrauką, atidžiai apžiūri.

– Ak… Dribsniukas. Taip, matau, – suglumęs, bet su pagarbia baime sako.

– Tavo vaikas, – sušnabždu.

– Mūsų vaikas, – pataiso mane Kristianas.

– Vienas iš kelių.

– Iš kelių? – klausia Kristianas sunerimęs, išpūtęs akis.

– Bent jau iš dviejų.

– Dviejų… – jis apsvarsto šį žodį. – O gal kol kas pakaktų ir vieno?

Nusišypsau.

– Žinoma.

Vėl išeiname į lauką, į šiltą rudens orą.

– Kada ketini pasakyti saviškiams? – pasiteirauja Kristianas.

– Netrukus, – sumurmu. – Rėjui norėjau pasakyti šįryt, bet su juo buvo ponas Rodrigesas, – gūžteliu.

Linktelėjęs Kristianas nuleidžia „Audi R8“ stogą. Mašinoje – iškyloms skirta pintinė ir škotiška languota antklodė, kurią pirkome Londone.

– Eikš, – sako jis, viena ranka paėmęs pintinę ir antklodę, o kitą tiesdamas man.

Drauge nueiname į pievelę.

– ŽINOMA, ROS, TAIP IR PADARYK.

Kristianas baigia pokalbį. Tai jau trečias skambutis per mūsų iškylą gryname ore, į kurį jis atsiliepia. Kristianas nusispyręs batus, nusimovęs kojines, sulenkęs kelius ir, įsirėmęs į juos alkūnėmis, žiūri į mane. Jo švarkas guli šalia, užmestas ant mano švarkelio, nes įsauly gana šilta. Guliu šalia Kristiano išsitiesusi ant antklodės, aplink mudu – aukšta, žalia, bet kai kur jau gelstanti žolė, mes toli nuo namo statybų triukšmo ir patikimai pasislėpę nuo smalsių darbininkų žvilgsnių. Mudu – asmeniniame kaimo rojuje. Kristianas sumaitina man dar vieną braškę, o aš dėkinga čiulpiu ją ir kramtau, žvelgdama į vis tamsėjančias jo akis.

– Skanu? – pašnabždomis klausia jis.

– Labai.

– Gal jau pakaks?

– Braškių – taip.

Kristiano akys grėsmingai žybteli ir jis plačiai nusišypso.

– Ponia Džouns puikiai žino, kokių valgių įdėti iškylai, – sako jis.

– Tiesa, – pritariu.

Staiga Kristianas atsigula taip, kad jo galva atsiduria man ant pilvo. Jis užsimerkia, atrodo laimingas. Panardinu pirštus jam į plaukus.

Jis sunkiai atsidūsta, paskui susiraukęs žvilgteli į zirziančio telefono ekraną. Suirzęs užverčia akis ir atsiliepia.

– Taip, Velčai, – tarsteli.

Įsitempęs porą sekundžių klausosi, o tada staiga atsisėda.

– Visą parą, septynias dienas per savaitę… Ačiū, – iškošia pro sukąstus dantis ir padeda ragelį.

Kristiano nuotaika akimirksniu pasikeičia. Mano sąmojingo, gundančio vyro nelieka nė ženklo, o jo vietą užima racionalus ir viską skaičiuojantis visatos valdovas. Jis prisimerkia, paskui šypteli, bet taip šaltai, kad mane net šiurpas nukrečia. Nugara nueina pagaugais. Paėmęs telefoną, jis spusteli greitojo numerio rinkimo mygtuką.

– Ros, kiek „Lincoln Timber“ įmonės akcijų priklauso mums?

Jis atsiklaupia.

Man pašiurpsta oda. Ak, ką jis dabar sumanė?

– Tuoj pat konsoliduok tas akcijas Grėjaus įmonių holdinge, o tada atleisk valdybą… Išskyrus generalinį direktorių… Man nusispjaut… Girdžiu, bet daryk, kas tau liepta… Ačiū. Ir pranešk man naujienas.

Baigęs pokalbį, Kristianas kelias akimirkas ramiai į mane žiūri.

Po perkūnais. Jis įsiutęs.

– Kas nutiko?

– Linkas, – burbteli jis.

– Linkas? Buvęs Elenos vyras?

– Tas pats. Tai jis sumokėjo užstatą už Haidą.

Sukrėsta išpučiu akis. Kristianas piktas, stipriai sučiaupęs lūpas.

– Na… Jis visiškai apsikvailino, – baimingai sumurmu. – Juk paleistas už užstatą Haidas padarė dar vieną nusikaltimą.

Kristianas prisimerkia ir jo lūpas iškreipia šypsnys.

– Taikli ir puikiai suformuluota pastaba, ponia Grėj.

– O tu? Ką dabar padarei? – klausiu klaupdamasi prieš jį.

– Aš jį pribaigiau.

Ak!

– Hm… Rodos, pasielgei truputį impulsyviai, – sumurmu.

– Toks jau esu: viską sprendžiu akimirksniu.

– Žinau.

Jis vėl prisimerkia, sučiaupia lūpas.

– Iš tiesų šį planą buvau apmetęs jau gerokai anksčiau, – trumpai paaiškina Kristianas.

Suraukiu antakius.

– Šit kaip?

Jis patyli, aiškiai kažką svarstydamas, paskui giliai atsidūsta.

– Kai man buvo dvidešimt vieni metai, Linkas baisiai sumušė savo žmoną. Sulaužė žandikaulį, kairę ranką, keturis šonkaulius – ir vis už tai, kad dulkinosi su manimi, – jo žvilgsnis tampa griežtas. – O dabar sužinau, kad sumokėjo užstatą už žmogų, kuris mėgino mane nužudyti, pagrobė mano seserį ir įskėlė mano žmonai kaukolę. To jau per daug. Manau, išmušė atpildo valanda.

Išblykštu. Po perkūnais…

– Taikli ir puikiai suformuluota pastaba, pone Grėjau, – sušnabždu.

– Ana, toks jau aš esu. Paprastai nekerštingas, bet šį kartą negaliu leisti jam išsisukti. Tai, ką jis padarė Elenai… Ji turėjo iškelti jam bylą, bet to nepadarė. Žinoma, tai buvo tik jos vienos reikalas. Bet mokėdamas užstatą už Haidą jis galutinai peržengė ribą. Linkas įsižeidė ir ėmė persekioti mano šeimos narius. Todėl ketinu jį sumalti į miltus, jam prieš nosį sužlugdyti jo verslą, o tai, kas dar liks, parduoti tiems, kurie varžytynėse pasiūlys didžiausią kainą. Aš nuvarysiu jį į bankrotą.

Ak…

– Be to, – Kristianas santūriai šypteli, – iš šio sandorio mes neblogai uždirbsime.

Stebeiliju į liepsningas pilkas akis, kuriose staiga pasirodo švelnumas.

– Nenorėjau tavęs išgąsdinti, – sušnabžda Kristianas.

– Ir neišgąsdinai, – pameluoju.

Pralinksmėjęs jis kilsteli antakį.

– Tiesiog man tai buvo visiškai netikėta, – sukuždu ir nuryju seilę.

Kartais Kristianas tikrai baugina.

Jis lūpomis glusteli prie mano lūpų.

– Padarysiu viską, kad tik būtum saugi. Kad mano šeima būtų saugi. Kad šitas mažutis būtų saugus, – sumurma Kristianas, išskėtęs pirštus priglaudžia delną man prie pilvo ir švelniai paglosto.

Ak… Man užgniaužia kvapą. Kristianas atidžiai žiūri į mane vis tamsėjančiomis akimis. Įkvepiant jo lūpos truputį prasiskiria, o paskui jis tyčia pirštų galiukais perbraukia man per tarpkojį.

Po galais… Geismas plyksteli kaip degusis užtaisas ir ta liepsna akimirksniu plūsteli gyslomis. Staiga suspaudžiu Kristianui galvą, sučiumpu už plaukų ir smarkiai trūkteliu, kad jo lūpos rastų manąsias. Taip netikėtai užpultas, jis aikteli ir įsileidžia mano liežuvį į burną. Tada sudejuoja, atsako į bučinį, jo lūpos ir liežuvis išalkę mano lūpų ir liežuvio; kelias akimirkas mudu tarsi ryjame vienas kitą, susipynus liežuviams, susiglaudus lūpoms, sumišus alsavimui ir neapsakomai maloniam pojūčiui, kad vėl atradome vienas kitą.

Ak, geidžiu šio vyro. Jau seniai nesimylėjome. Geidžiu jo dabar – gryname ore, atviroje pievoje.

– Ana… – pakerėtas ir gaudydamas kvapą sušnabžda Kristianas, o jo ranka nuslysta mano užpakaliu ir pasiekia sijono kraštą.

Nerangiai pasikeliu ir imu paskubomis, negrabiai sagstyti jo marškinių sagas.

– Palauk, Ana. Liaukis!

Sukandęs dantis, jis atšlyja ir sučiumpa mane už rankų.

– Ne, – dantimis švelniai suspaudžiu jo apatinę lūpą ir trūkteliu. – Ne, – darkart sumurmu stebeilydama į jį. Paskui paleidžiu. – Geidžiu tavęs.

Kristianas staiga garsiai įkvepia. Jis negali apsispręsti – matyti iš išplėstų, pilkų, spindinčių akių.

– Prašau, man tavęs reikia, – maldauju jo kiekviena kūno skaidula.

Mums to reikia.

Pasiduodamas jis sudejuoja, jo burna vėl susiranda mano burną ir mudviejų lūpos susilieja. Viena ranka jis atsargiai prilaiko man galvą, o kita slysta kūnu, kol pasiekia juosmenį, tada jis paguldo mane aukštielninką ir išsitiesia šalia, nė akimirkos nenutraukdamas bučinio.

Tada atšlyja, palinksta virš manęs ir atidžiai pažvelgia.

– Kokia jūs graži, ponia Grėj.

Paglostau mielą jo veidą.

– Ir jūs, pone Grėjau. Iš išore, ir vidumi.

Jis susiraukia ir aš pirštu perbraukiu per kaktoje įsirėžusią raukšlę.

– Nesiraukyk. Tu – mano, net kai pyksti, – sušnabždu.

Kristianas vėl dusliai suniurna, lūpomis susiieško mano lūpas ir ima spausti mane į minkštą žolę po languota antklode.

– Ilgėjausi tavęs, – sušnabžda ir dantimis grybšteli man skruostą.

Širdis šokteli krūtinėje.

– Ir aš tavęs ilgėjausi. Ak, Kristianai…

Panardinusi vieną ranką jam į plaukus, stipriai sugniaužiu pirštus, o kita įsitveriu jo peties.

Sėdamos švelnius bučinius, jo lūpos pasiekia mano kaklą, o paskui jas seka pirštai, vikriai atsagstydami mano palaidinukės sagas. Praskleidęs palaidinukę, jis švelniai pabučiuoja krūtų kalnelius. Patenkintas kažką sumurma, to garso aidas nusirita per visą mano kūną ir pasiekia pačias slapčiausias gelmes.

– Tavo kūnas keičiasi, – sušnabžda Kristianas. Ir nykščiu jaudrina spenelį, kol šis papūra ir įsiremia į liemenėlės audinį. – Man patinka, – priduria jis.

Žiūriu, kaip ragaudamas odą jo liežuvis slysta palei liemenėlės kraštelį, paskui jis trūkteli kaušelį žemyn, išlaisvina krūtį ir ima nosimi glamonėti spenelį. Nuo jo prisilietimų ir rudeniško vėjelio spenelis susiraukšlėja. Apgaubęs spenelį lūpomis, Kristianas stipriai ir ilgai jį čiulpia.

– Ai! – garsiai sudejuoju, o paskui susiraukiu, mat nuo nubrozdintų šonkaulių vėl pasklinda pulsuojantis skausmas.

– Ana! – šūkteli Kristianas, verdamas mane rūsčiu žvilgsniu ir labai susirūpinęs. – Apie tai ir kalbėjau, – papriekaištauja. – Apie tavo negebėjimą save tausoti. Nenoriu sukelti tau skausmo.

– Ne… nesustok… – verksmingai ištariu. Kristianas žvelgia į mane, tarsi jo širdyje vyktų vidinė kova. – Prašau.

– Tai laikykis.

Jis staiga apsiverčia ir po akimirkos jau sėdžiu jį apžergusi, o trumpas mano sijonas pakeltas iki pat klubų. Kristiano delnai nuslysta nėriniuotais prisegamų kojinių kraštais.

– Štai. Taip jau geriau, be to, ir toliau galiu grožėtis.

Pakėlęs ranką, Kristianas ilgu smiliumi užkabina kitą liemenėlės kaušelį ir išlaisvina kitą krūtį. Tada suima abi į delnus ir aš atlošiu galvą stumdama jas į švelnias ir mitrias jo rankas. Jis mane audrina, tampo ir trina spenelius, kol šūkteliu iš malonumo, tada atsisėda ir mudviejų nosys kone susiliečia, o godžios jo akys pažvelgia į manąsias. Pirštais tebejaudrindamas krūtis, jis mane pabučiuoja. Įsikimbu į jo marškinius, atsegu dvi viršutines sagas ir staiga pasijuntu taip, tarsi mano nervams tai būtų per didelė apkrova: trokštu vienu metu bučiuoti Kristianą visur, išrengti jį ir su juo mylėtis.

– Palauk, – jis švelniai suima mano galvą ir truputį atsitraukia, o jo žvilgsnis – tamsus ir žadantis kūnišką malonumą. – Skubėti nėra kur. Pristabdyk. Noriu tavimi pasidžiaugti.

– Kristianai, mudu jau taip ilgai… – dūsuodama sakau.

– Ramiau, – sušnabžda jis, ir man aišku, kad tai įsakymas. Jis pabučiuoja man į dešinį lūpų kamputį. – Ramiau… – pabučiuoja į kairį. – Ramiau, mažyte, – dantimis grybšteli apatinę lūpą. – Neskubėkime.

Panardinęs pirštus man į plaukus, Kristianas juos išskečia, suspaudžia pakaušį, kad nejudinčiau galvos, o tada jo liežuvis įslysta man į burną, kažko ieškodamas, ragaudamas, ramindamas ir… kaitindamas kraują. Ak, kaip mano vyras moka bučiuoti…

Glostau jo veidą, pirštai nedrąsiai nuslysta prie smakro, niekur neskubu, o jis nesiliauja manęs bučiavęs. Palengva praskiriu jo marškinius ir imu pirštais braukti per raktikaulius, čiuopiu juos per šiltą aksominę odą. Švelniai stumteliu Kristianą, kad vėl atsigultų aukštielninkas po manimi. Atsisėdusi pažvelgiu žemyn į jį gerai jusdama, kaip muistydamasi trinuosi į pampstančią jo varpą. Hm… Pirštų galais perbraukiu jam per smakrą, žandikaulį, paskui keliauju žemyn, per Adomo obuolį ir pagaliau pasiekiu kaklo duobutę. Mano gražuolis vyras. Pasilenkiu ir bučiniais apiberiu taką, kuriuo slydo mano pirštai. Dantimis švelniai grybšteliu žandikaulį, pabučiuoju kaklą. Kristianas užsimerkia.

– Ai… – sudejuoja ir atlošia galvą, kad lengviau pasiekčiau kaklą, guli truputį prasižiojęs ir tyliai mėgaudamasis.

Matydama Kristianą suglumusį ir susijaudinusį, pati pajuntu jėgų antplūdį ir susijaudinimą. Mano liežuvis slysta jo krūtinkauliu ir skinasi kelią per krūtinės plaukus. Hm… Jis skanus. Ir taip maloniai kvepia. Net galva svaigsta. Iš pradžių pabučiuoju vieną, paskui kitą rausvą randelį, o tada Kristianas staiga čiumpa mane už klubų, mano pirštai lieka jo krūtinės plaukuose ir aš įsižiūriu į jį. Alsuoja greitai, nelygiai.

– Nori? Čia? – sušnabžda Kristianas, o jo žvilgsnis drumstas nuo meilės ir geismo, kuriems atsispirti neįmanoma.

– Taip, – sumurmu, o mano lūpos su liežuviu slysteli per jo krūtinę ir pasiekia spenelį. Atsargiai jį sukandusi trūkteliu ir pakramsnoju.

– Ak, Ana… – sušnabžda Kristianas ir, apglėbęs per juosmenį, kilsteli mane, o kita ranka atsisega džinsų sagą, antuką ir išlaisvina lytį. Tada vėl nuleidžia mane ir aš jį užsėdu, juntu šiltą ir standų savyje ir tuo mėgaujuosi.

Kristianas delnais perbraukia man per šlaunis, stabteli ties prisegamų kojinių kraštais, ten, kur oda nepridengta, ir tarpkojyje ima sukti nedidelius, jaudinančius ratukus taip, kad nykščiais užkliudo man ten… ten, kur trokštu būti liečiama. Aikteliu.

– Tikiuosi, tu nelabai prisirišusi prie savo apatinių, – sumurma jis, verdamas mane spindinčiu, laukiniu žvilgsniu.

Jo pirštai, užkišti už kelnaičių gumos, slysta mano papilve, paskui staiga smukteli žemiau, paglamonėja mane, dar labiau įaudrina, o tada stipriai sugriebia kelnaites ir nykščiai praduria plonytį jų audinį. Jos suplyšta. Išskėtęs pirštus Kristianas uždeda rankas ant šlaunų, o jo nykščiai vėl nuslysta per mano tarpkojį. Jis stumteli dubenį į priekį, kad penis trintųsi į mane.

– Jaučiu, kokia tu sudrėkusi, – kaip tikras kūniškų geidulių žinovas sušnabžda Kristianas, tada staiga atsisėda, ranka vėl apglėbia mano liemenį ir mudviejų veidai vėl kone susiliečia. Jis ima trintis nosimi į mano nosį.

– Ai… – nevalingai sudejuoju ir stipriai suspaudžiu jam rankas. Mėginu truputį pasikelti, kad vėl pajusčiau tą malonią trintį, bet jis neleidžia man nė krustelėti.

– Leisk man tavęs klausytis, – sukužda Kristianas. – Ne, nejudėk, tiesiog jausk.

Atsimerkiu prasižiojusi, tarsi tariant „Ai!“ būtų sustingusios lūpos. O jis stebeilija į mane: jo susidrumstusios, geidulingos pilkos akys žvelgia į apsvaigusias mėlynas akis. Jis sujuda, pasuka dubenį, bet man krustelėti neleidžia.

Dusliai suniurnu. Jo lūpos vėl liečia mano kaklą, bučiuoja.

– Štai ką labiausiai mėgstu. Prapulti tavyje… – sumurma jis, prikišęs lūpas prie mano odos.

– Prašau, judėk, – imu maldauti.

– Palengva, ponia Grėj.

Jis vėl stumteli dubenį į priekį ir mano kūnu nuvilnija malonumas. Delnais suspaudžiu Kristianui veidą, bučiuoju jį, ryte ryju.

– Pamylėk mane, Kristianai. Prašau…

Jo burna man nuo skruosto apačios slysteli prie ausies.

– Važiuojam, – sušnabžda Kristianas ir ima mane kilnoti.

Mano vidinė dievaitė visai įsišėlsta, užsėdu jį visu svoriu, prispaudžiu prie žemės ir imu judėti džiūgaudama, kad jis many… joju ant jo… kaip pašėlusi šuoliuoju… Uždėjęs rankas man ant juosmens, Kristianas prisitaiko prie mano ritmo. Kaip aš to ilgėjausi… to svaigaus pojūčio, kad joju jį užsėdusi, kad jis manyje… kad saulė šviečia man į nugarą, kad ore tvyro rudens kvapas ir pučia švelnus vėjelis. Visi šie pojūčiai svaigina: lytėti, ragauti, uosti ir matyti apžergtą savo mylimą vyrą.

– Ak, Ana… – sudejuoja jis užsimerkęs, atlošęs galvą, plačiai išsižiojęs.

Ai… kaip man tai patinka… Kūno gelmėse jau ima kažkas tvenktis… kaupiasi… kyla… vis aukščiau ir aukščiau… Kristianas uždeda rankas man ant šlaunų, nykščiais švelniai spusteli vieną vietelę tarpkojyje ir aš sprogstu, išsitaškau tūkstantį kartų, paskui, netekusi jėgų, griūvu, sukniumbu jam ant krūtinės, o tada ateina eilė šūktelėti jam ir, su meile ir džiaugsmu šaukdamas mano vardą, jis išsilieja.

KRISTIANAS ŠVELNIAI GLAUDŽIA mane prie krūtinės, viena ranka laiko galvą. Hm… Užsimerkusi mėgaujuosi jo glėbiu. Mano plaštaka padėta jam ant krūtinės, jaučiu ritmingą, lėtėjantį ir rimstantį jo širdies plakimą. Pabučiuoju jį, nosimi švelniai brūkšteliu per krūtinę ir nusistebiu pagalvojusi, kad dar neseniai Kristianas nebūtų leidęs man prie jo prisiliesti.

– Ar geriau jautiesi? – sušnabžda jis.

Pakeliu galvą. Jis plačiai šypsosi.

– Daug geriau. O tu? – aš atsakau jam džiugia šypsena.

– Pasiilgau jūsų, ponia Grėj.

Kristianas kelias sekundes atrodo itin rimtas.

– Ir aš.

– Bet daugiau – jokių žygdarbių. Sutarta?

– Sutarta, – pažadu.

– Turi visada viską man papasakoti, – pašnabždomis priduria Kristianas.

– Tas pats galioja ir jums, pone Grėjau.

Jis kreivai šypteli.

– Taikli ir puikiai suformuluota pastaba. Pamėginsiu.

Jis pabučiuoja man į plaukus.

– Manau, čia mes būsime laimingi, – vėl užsimerkdama sušnabždu.

– Taip. Tu, aš ir… Dribsniukas. Beje, kaip jautiesi?

– Puikiai. Atsipalaidavusi. Laiminga.

– Gerai.

– O tu?

– Taip, ir aš taip pat, – sumurma jis.

Pažvelgiu į Kristianą mėgindama pamatyti veidą.

– Kas yra? – klausia jis.

– Žinai, kai mylimės, tu būni labai valdingas.

– Priekaištauji man?

– Ne. Tik svarstau… Sakei, kad tau to trūko.

Stebeilydamas į mane, Kristianas sustingsta.

– Kartais, – sukužda.

Ak.

– Tad reikėtų pagalvoti, kaip esamą padėtį pakeisti, – sumurmu švelniai bučiuodama Kristianą į lūpas ir apsivydama jį nelyginant vijoklis.

Prisimenu mudu žaidimų kambaryje: skambant Talio muzikai, ant stalo, prie kryžiaus, antrankiais prirakinus prie lovos… man patinka toks iškrypėliškas dulkinimasis… mūsų iškrypėliškas dulkinimasis. Taip. Tokius dalykus galėčiau daryti. Galėčiau padaryti tai dėl jo ir su juo. Ir dėl savęs. Prisiminus bizūną ima dilgsėti oda.

– Ir aš mėgstu žaisti, – sumurmu, pakeliu akis ir pamatau drovią Kristiano šypseną.

– Žinai, tikrai norėčiau sužinoti tavo ribas, – tyliai sako jis.

– Kokias ribas?

– Malonumo ribas.

– Ak, manau, tai man patiktų.

– Na, gal kai grįšime namo… – tyliai sako Kristianas ir tie žodžiai lieka kyboti tarp mūsų tarsi pažadas.

Dar kartą nosimi perbraukiu Kristianui per krūtinę. Aš jį taip myliu…

Po pietų gryname ore praėjo dvi dienos. Dvi dienos, kai buvo ištartas pažadas: „Na, gal kai grįšime namo…“ Kristianas vis dar elgiasi su manimi taip, tarsi būčiau stiklinė. Nenori išleisti į leidyklą, tad esu priversta dirbti namie. Ant rašomojo stalo pastumiu į šalį krūvą laiškų su klausimais, kuriuos turiu perskaityti, ir atsidūstu. Žaidimų kambaryje mudu su Kristianu nebuvome nuo tos dienos, kai ištariau saugos žodį. O jis sakė, kad jam to trūksta. Na, man taip pat… juolab dabar, kai jis nori ištirti, kur yra mano malonumo ribos. Vien pagalvojusi, koks galėtų būti tas tyrimas, nuraustu. Žvilgteliu į biliardo stalą… Taip, nekantrauju, kad jis pradėtų savo tyrimą…

Mintis išblaško apartamentuose pasklidusi tyli, lyriška melodija. Kristianas skambina fortepijonu, ir ne vieną iš savo įprastų elegijų, o gražų, vilties kupiną kūrinį – motyvas man pažįstamas, bet niekada negirdėjau Kristiano jo skambinant.

Pirštų galiukais pritykinu prie arkos į didžiąją svetainę ir pažvelgiu į Kristianą, sėdintį prie instrumento. Svetainėje tvyro prieblanda. Dangus ryškiai rožinis ir nuo vario spalvos jo plaukų atsispindi krintanti šviesa. Kaip visada, jis atrodo toks gražus, kad užkanda žadą, skambina susikaupęs, manęs nematydamas. Pastarosiomis dienomis jis buvo toks atviras, toks dėmesingas: pasakodavo, ką ketina per dieną veikti, dalydavosi mintimis, atskleisdavo planus. Rodos, tarsi būtų pralaužęs nematomą užtvarą ir ėmęs bendrauti.

Žinau, po kelių minučių jis ateis pasidomėti, kaip man sekasi, ir man šauna išganinga mintis. Susijaudinusi, vildamasi, kad Kristianas manęs dar nepamatė, tyliai pasitraukiu, paskui tekina nukuriu į mūsų miegamąjį ir pakeliui nusimetu visus drabužius, pasilieku vien šviesiai mėlynas, nėriniuotas kelnaites. Susiradusi melsvą palaidinukę, paskubomis ją apsivelku. Ji turėtų paslėpti mėlynę. Tada įsmunku į drabužinę ir iš komodos stalčiaus paimu išblukusius Kristiano džinsus – mano mėgstamiausius, jo žaidimų kambario džinsus. Nuo savo naktinės spintelės pasičiumpu telefoną, tvarkingai sulankstau džinsus ir atsiklaupiu ant grindų prie miegamojo durų. Durys praviros, tad girdžiu skambant jau kitą melodiją, tik ši man negirdėta. Bet ir ji kupina vilties, graži. Paskubomis surašau jam elektroninį laišką.

Siuntėjas: Anastazija Grėj

Tema: Mano vyro malonumas

Data: 2011 m. rugsėjo 21 d. 20:45

Gavėjas: Kristianas Grėjus

Sere,

laukiu Jūsų nurodymų.

Visada Jūsų

ponia G x

Paspaudžiu „Siųsti“.

Po kelių akimirkų muzika staiga nutyla. Mano širdis suspurda krūtinėje ir ima daužytis. Ilgai laukiu, kol pagaliau mano „BlackBerry“ suzvimbia.

Siuntėjas: Kristianas Grėjus

Tema: Mano vyro malonumas (šis pavadinimas man patinka, mažyte)

Data: 2011 m. rugsėjo 21 d. 20:48

Gavėjas: Anastazija Grėj

Ponia G.,

sužadinote man smalsumą. Einu Jūsų ieškoti.

Būkite pasiruošusi.

Kristianas Grėjus

Nekantraujantis Grėjaus įmonių holdingo generalinis direktorius

Būkite pasiruošusi! Širdis daužosi kaip pašėlusi ir aš pradedu skaičiuoti. Po trisdešimt septynių sekundžių durys atsidaro. Žiūriu žemyn, į basas jo kojas ant slenksčio. Hm… Jis neprataria nė žodžio. Tyli, rodos, visą amžinybę. Ak, koks mėšlas… Atsispyrusi pagundai pakelti į jį akis stebeiliju į grindis.

Pagaliau jis pasilenkia ir pasiima džinsus. Nieko netaręs patraukia į drabužinę, o aš lieku sustingusi kaip statula. Dieve… dabar prasidės. Man trankosi širdis, mėgaujuosi adrenalino pliūpsniu, akimirksniu plintančiu gyslomis. Susijaudinusi pasimuistau. Ką jis šį kartą darys? Po kelių akimirkų Kristianas grįžta mūvėdamas tuos džinsus.

– Vadinasi, nori žaisti? – tyliai klausia.

– Taip.

Jam nieko neatsakant surizikuoju slapta žvilgtelėti… į džinsus, į džinsiniu audiniu apmautas jo šlaunis, į nedidelę kalvelę ties antuku, į atsegtą juosmens sagą, į žemyn besileidžiančią plaukų juostą, į bambą, į raumeningą pilvą, į krūtinės plaukus, į pilkas, liepsningas akis ir pakreiptą galvą. Jis stovi kilstelėjęs antakį. Ak, prakeikimas…

– Taip. O toliau? – sušnabžda jis.

Ak…

– Taip, sere.

Kristiano žvilgsnis sušvelnėja.

– Gera mergaitė, – burbteli ir paglosto man galvą. – Manau, bus geriau, jei nusivesiu tave į viršų, – priduria.

Aš visa apmirštu, o papilvės raumenys maloniai susitraukia.

Kristianas paima mane už rankos ir per apartamentus nuseku paskui jį, užlipame laiptais. Priėjęs prie žaidimų kambario durų, jis stabteli, pasilenkęs švelniai mane pabučiuoja, o tada stipriai sučiumpa už plaukų.

– Žinai, tavo sėdmenys ima platėti, – prikišęs lūpas prie mano lūpų sumurma jis.

– Ką?

Nesuprantu, apie ką jis kalba.

– Nesijaudink. Prie to priprasiu, – linksmai sušnabžda Kristianas, nosimi brūkšteli man per žandikaulį ir švelniai krimsteli ausį. – Kai įeisime, atsiklaupk, kaip esu tau rodęs.

– Taip… sere.

Kristianas žvelgia į mane ir jo akyse atsispindi meilė, nuostaba ir geidulingos mintys.

Viešpatie… Gyvenimas su Kristianu niekada nebus nuobodus, o manęs dar laukia labai ilgas kelias. Myliu šį vyrą: savo sutuoktinį, meilužį, savo vaiko tėvą, kartais… savo dominantą… savo Penkiasdešimt Atspalvių.

EPILOGAS

2014 m. gegužė, didysis namas

Guliu ant languotos vilnonės antklodės, žiūriu aukštyn, į giedrą, žydrą vasaros dangų, rėminamą pievos gėlių ir aukštos žolės stiebelių. Kaitri vasaros popiečio saulė šildo odą, kaulus, pilvą ir aš atsipalaiduoju, mano kūnas suglemba. Kaip gera. Ne, po galais, tai… nuostabu. Džiaugiuosi neatsidžiaugiu akimirka – ramybės ir tobulo pasitenkinimo akimirka. Dėl šio džiaugsmo ir pilnatvės pojūčio turėčiau jaustis kalta, bet nesijaučiu. Čia ir dabar gyvenimas geras ir aš išmokau tai vertinti ir mėgautis šia akimirka kaip ir mano vyras. Šypsodamasi pasimuistau ir vėl užplūsta malonūs prisiminimai, ką vakar vakare mudu veikėme savo namuose Eskaloje…

Bizūno vijos pliaukši per išsipūtusį mano pilvą vangiai ir skausmingai lėtai.

– Gal jau gana, Ana? – sušnabžda man į ausį Kristianas.

– Ak, prašau… – maldauju stovėdama žaidimų kambaryje, pririšta prie skersinio, su raiščiu ant akių, virš galvos sukaustytomis rankomis ir tampydama antrankius.

Nuo bizūno kirčio švelniai dilgteli užpakalio oda.

– Prašau. O toliau?

Aikteliu.

– Prašau, sere.

Kristianas priglaudžia delną man prie dilgsinčios odos ir švelniai patrina.

– Ten. Ten. Ten, – tyliai sako. Jo ranka nuslysta žemyn, pasisuka ir pirštai įsmunka į mane.

Sudejuoju.

– Ponia Grėj, – sukužda Kristianas ir sukandęs timpteli man ausies spenelį. – Jūs visiškai pasiruošusi…

Jo pirštai juda manyje pirmyn atgal, pirmyn atgal, vėl liesdami tą vietelę, tą malonumą teikiantį tašką. Bizūnas triukšmingai nukrinta ant grindų, jo ranka slysteli per mano pilvą ir pakyla prie krūtų. Įsitempiu. Mano krūtys jautrios.

– Ššš, – įspėja Kristianas ir suėmęs vieną krūtį nykščiu ima švelniai braukyti per spenelį.

– Ai…

Jo pirštai švelnūs, gundantys ir malonumas iš krūties spirale leidžiasi žemyn… žemyn… dar žemiau… Atlošdama galvą stumteliu krūtį jam į saują ir vėl sudejuoju.

– Man patinka tavęs klausytis, – sušnabžda Kristianas.

Jo varpa glaudžiasi man prie klubo, džinsų antuko sagos spaudžiasi man į odą, o pirštai tęsia negailestingą puolimą: pirmyn atgal, pirmyn atgal, nepamesdami ritmo.

– Gal padaryti taip, kad sprogtum? – klausia.

– Ne.

Jo pirštai liaujasi judėję.

– Nejaugi, ponia Grėj? Ar tikrai sprendžiate jūs?

Kitos rankos pirštais jis suspaudžia man spenelį.

– Ne… Ne, sere.

– Šis atsakymas geresnis.

– Ai… prašau… – vėl imu maldauti.

– Ko nori, Anastazija?

– Tavęs. Visada.

Jis staiga garsiai įkvepia.

Ištraukia pirštus iš makšties, apsuka mane, kad stovėčiau veidu į jį, ir nutraukia akių raištį. Žvelgdama į patamsėjusias, pilkas, svilinančias jo akis, kelis kartus sumirksiu. Tada jis smiliumi perbraukia man per apatinę lūpą ir jį su didžiuoju pirštu įkiša man į burną, leisdamas paragauti sūroko savo jaudulio.

– Čiulpk, – sušnabžda.

Apsuku liežuviu apie pirštus, o tada tarp jų.

Hm… nuo jo pirštų net ir mano skonis malonus…

KRISTIANO DELNAI NUSLYSTA mano rankomis prie sukaustytų riešų, jis atsega antrankius ir mane išlaisvina. Apsukęs, kad stovėčiau veidu į sieną, trūkteli už kasos ir prisitraukęs apglėbia. Tada palenkia mano galvą į šoną ir, stipriai laikydamas, lūpomis braukia per kaklą prie ausies.

– Noriu į burną, – ištaria tyliai, gundomai.

Mano kūne, pasiruošusiame ir įsiaudrinusiame, trūkteli gilieji raumenys. Malonumas stiprus ir svaiginantis.

Sudejuoju. Atsisuku į Kristianą, suėmusi palenkiu jo galvą, stipriai pabučiuoju, mano liežuvis įsiveržia į jo burną, ragauja ir skonisi. Jis patenkintas suniurna, uždeda rankas man ant sėdmenų, prisitraukia, bet prie jo prisiliečia tik pūpsantis mano pilvas. Krimsteliu jam žandikaulį, apiberiu bučiniais kaklą ir, pirštais brūkštelėjusi per odą, pasiekiu džinsus. Jis atlošia galvą, o aš lyžteliu jam krūtinę ir jos plaukus.

– Ai…

Trūkteliu už džinsų juosmens taip, kad sagos pačios atsisega, Kristianas stipriai suspaudžia man pečius, o aš atsiklaupiu prieš jį.

Prisimerkusi žvilgteliu į Kristianą, o jis atidžiai žiūri į mane. Jo žvilgsnis geismingas, lūpos prasiskyrusios, o kai išlaisvinu varpą ir ją apžioju, jis aikteli. Man patinka Kristianui čiulpti. Matyti, kaip jis sprogsta, girdėti trūkčiojantį kvėpavimą ir tylias, duslias dejones. Užsimerkiu ir smarkiai čiulpdama, spausdama jį, mėgaujuosi skoniu ir begarsiu Kristiano aikčiojimu.

Kristianas čiumpa mano galvą ir laiko, kad nejudėčiau, o aš truputį plačiau prasižioju ir leidžiu jo peniui įsmukti iki pat gomurio lanko.

– Atsimerk ir žiūrėk į mane, – tyliai, bet valdingai liepia jis.

Liepsningos jo akys žvelgia į mano akis, stumtelėdamas dubenį į priekį jis visiškai užpildo man burną, o tada greitai atsitraukia. Vėl įstumia ir aš kilsteliu rankas norėdama jį suspausti. Kristianas sustoja ir neleidžia man pajudėti.

– Neliesk manęs, nes vėl sukaustysiu antrankiais. Noriu tik tavo burnos, – įsakmiai suniurna jis.

Dieve… Štai kaip jis nori? Susidedu rankas už nugaros ir pilna burna nekaltai pažvelgiu į jį.

– Gera mergaitė, – tarsteli Kristianas žvelgdamas į mane ir gašliai šypsodamasis. Švelniai, bet stipriai mane laikydamas, truputį ištraukia ir vėl įgrūda. – Jūsų burna – tobula kruštuvė, ponia Grėj.

Jis užsimerkia ir vėl įkiša man į burną, o aš stipriai suspaudžiu penį lūpomis ir liežuviu nepaliaujamai suku apie jį ratus. Įsileidžiu jį labai giliai ir vėl atsitraukiu, dar kartą, dar ir dar kartą, kol išgirstu Kristianą, sukandusį dantis, garsiai alsuojant.

– Ai! Sustok, – sako jis ir ištraukia, palikdamas mane susijaudinusią ir trokštančią daugiau.

Suėmęs už pečių, padeda man atsistoti. Tada čiumpa už kasos, godžiai pabučiuoja ir įleidžia į burną liežuvį – ir plėšrų, ir pasiruošusį duoti. Paskui staiga mane paleidžia ir, nespėjusią nė mirktelėti, nuneša prie lovos su baldakimu. Atsargiai paguldo taip, kad sėdmenys atsiduria ant paties čiužinio krašto.

– Apsivyk kojomis man juosmenį, – liepia.

Apsiveju ir prisitraukiu Kristianą arčiau. Jis pasilenkia, rankomis atsiremia abipus mano galvos ir tebestovėdamas lėtai įsiskverbia.

Ak, kaip gera. Užsimerkusi mėgaujuosi šiuo lėtai besiskleidžiančiu malonumu.

– Gerai? – akivaizdžiai nerimaudamas klausia Kristianas.

– Dieve, Kristianai. Taip. Taip. Prašau…

Stipriau apsiveju jį kojomis ir pasislenku arčiau jo. Jis sudejuoja. Stipriai laikausi jo rankų, o jis ima sūpuotis pirmyn atgal, nors iš pradžių, tiesa, visai lėtai.

– Kristianai, prašau. Smarkiau – noriu peržengti ribą.

Jis sudejuoja ir ima smūgiuoti greitai ir energingai, duria ir duria į mane. Ak, tas jausmas dangiškas…

– Taip… – sušnabždu, dar stipriau įsikibusi į jį ir jusdama, kad kūno gelmėse kažkas tvenkiasi.

Jis sudejuoja, ima judėti manyje tarsi įgavęs naujo ryžto… ir aš priartėju. Ak, prašau… Nesustok…

– Nagi, Ana, nesivaržyk, – dusliai pro sukąstus dantis iškošia jis ir aš sprogstu jo užgulta, orgazmas tęsiasi ilgai.

Kol šaukiu jo vardą, Kristianas sustingsta, garsiai sudejuoja ir nuleidžia į mane.

– Ana! – rikteli jis.

Kristianas guli šalia glamonėdamas man pilvą plačiai išskėstais ilgais pirštais.

– Kaip sekasi mano dukrai?

– Ji šoka, – nusijuokiu.

– Šoka? A, taip! Oho… Jaučiu ją.

Antras Dribsniukas manyje apsiverčia kūlio ir Kristianas džiugiai nusišypso.

– Man rodos, seksas jai jau patinka.

Kristianas suraukia kaktą.

– Šit kaip? – piktokai tarsteli. Ir pasislinkęs lūpomis paliečia mano pūpsantį pilvą. – Kol tau nesukaks trisdešimt, apie seksą nė nesvajok, jaunoji panele.

Nusijuokiu.

– Ak, Kristianai, koks tu veidmainis…

– Ne, aš tik rūpestingas tėvas.

Jis pakelia į mane akis vis dar suraukęs kaktą, akivaizdžiai susirūpinęs.

– Tu nuostabus tėvas. Žinojau, kad toks būsi.

Paglostau mielą jo veidą, o Kristianas droviai nusišypso.

– Man patinka, – sumurma jis glostydamas, o paskui ir bučiuodamas man pilvą. – Dabar tavęs turiu daugiau…

Nepatenkinta papučiu lūpas.

– Nenoriu, kad manęs būtų daugiau.

– Būna nuostabu, kai patiri orgazmą.

– Kristianai!

– Be to, nekantrauju vėl paragauti motinos pieno.

– Kristianai! Tu toks iškrypęs…

Staiga jis puola mane, stipriai pabučiuoja, užmeta koją ant mano kojų ir sučiupęs pakelia rankas man virš galvos.

– Juk tau patinka iškrypėliškas dulkinimasis, – sušnabžda ir nosimi brūkšteli man per nosį.

Matydama įtaigią, išdykėlišką jo šypseną, ir aš nusišypsau.

– Taip, dievinu iškrypėlišką dulkinimąsi. Ir tave. Dievinu…

Pakirstu nuo spigaus ir džiugaus sūnaus klyksmo, ir nors nematau nei jo, nei Kristiano, patenkinta išsišiepiu iki ausų. Tedas pabudo iš popiečio miego ir dabar juodu su Kristianu šėlsta. Tyliai guliu vis dar stebėdamasi Kristiano gebėjimu įsijausti į žaidimą. Su Tedžiu jis nepaprastai kantrus – daug kantresnis nei su manimi. Prunkšteliu. Kita vertus, taip ir turi būti. O mano gražuolis berniukas, savo tėvo ir motinos kūrinys, tikras drąsuolis. Kita vertus, Kristianas per atsargus – pernelyg saugo mus abu. Mano mielas, nepastovusis, viską kontroliuojantis Penkiasdešimt…

– Suraskime mamytę. Ji kažkur čia, pievoje.

Tedas nieko nesako, – bent jau aš negirdžiu, – o Kristianas laimingas ir nesivaržydamas nusijuokia. Tai nepaprastas, tėviško džiaugsmo kupinas juokas. Nebeištveriu. Pasikeliu alkūnėmis remdamasi į žemę ir iš savo slėptuvės aukštoje žolėje imu slapta juos stebėti.

Kristianas pakėlęs suka ir suka Tedą ratu, berniukas susižavėjęs vėl džiaugsmingai klykteli. Tada Kristianas liaujasi, švysteli sūnų aukštyn (man net kvapą užgniaužia) ir krintantį vėl sugauna. Tedas džiugiai, nerūpestingai krykščia, o aš su palengvėjimu atsikvepiu. Ak, mano mažasis vyrutis, mielas vyrutis, jis nė akimirkos nenustygsta vietoje.

– Dar, tėti! – šūkteli jis.

Kristianas klusniai švysteli Tedą aukštyn (vėl pajuntu širdį tuksint gerklėje) ir pagavęs priglaudžia prie krūtinės. Pabučiuoja rusvus Tedo plaukus, pakšteli į skruostą ir kelias akimirkas negailestingai kutena. Tedis pratrūksta kvatoti, muistosi, rankytėmis stumia Kristianą, nori išsiveržti iš glėbio. Plačiai šypsodamasis Kristianas nuleidžia sūnų ant žemės.

– Ieškokim mamytės. Ji slepiasi žolėje.

Tedas patenkintas šypsosi, nes šis žaidimas jam patinka, ir ima žvalgytis po pievą. Įsikibęs Kristianui į ranką, berniukas parodo ten, kur manęs nėra, ir tai mane prajuokina. Stebėdama žaidimą paskubomis vėl atsigulu.

– Tedai, girdėjau mamytę juokiantis. Ar ir tu girdėjai?

– Mamyte!

Išgirdusi valdingą Tedo šūksnį nesusilaikau ir garsiai prunkšteliu. Viešpatie, visai kaip tėvas, nors Tedui vos dveji metukai.

– Tedi! – atsiliepiu žvelgdama į dangų ir išsišiepusi iki ausų.

– Mamyte!

Netrukus išgirstu juodu atitapsint per pievą, pirmas per žoles prasiskina kelią Tedas, o paskui jį – Kristianas.

– Mamyte! – suspinga Tedas tarsi radęs dingusį Siera Madrės lobį ir užvirsta ant manęs.

– Labas, mažuti!

Švelniai jį priglaudžiu ir pabučiuoju į putlų skruostą. Jis nusijuokia, taip pat mane pabučiuoja ir iš karto ima veržtis iš glėbio.

– Sveika, mamyte, – šypsodamasis ir žvelgdamas į mane sako Kristianas.

– Sveikas, tėti.

Aš džiugiai nusišypsau, Kristianas paima Tedą ant rankų, atsisėda šalia manęs ir pasisodina sūnų ant kelių.

– Su mamyte turi elgtis atsargiai, – truputį papriekaištauja jis Tedui.

Išgirdusi Kristiano žodžiuose lengvą pašaipėlę, vypteliu. Kristianas išsitraukia iš kišenės „BlackBerry“ telefoną ir paduoda Tedui. Gal mums pasiseks pasimėgauti ramybe. Daugiausia – penkias minutes. Suraukęs kaktytę Tedis apžiūri telefoną. Atrodo rimtutėlis, mėlynos jo akutės tokios susikaupusios – visai kaip elektroninius laiškus skaitančio tėčio. Kristianas kyšteli nosį Tedžiui į plaukus ir man žiūrint į juos abu pasididžiavimas užplūsta širdį. Juodu panašūs kaip du vandens lašai – mano sūnus, ne daugiau kaip kelias minutes ramiai sėdintis ant kelių, ir jo tėvas. Du mano mylimiausi vyrai pasaulyje.

Žinoma, Tedas – pats gražiausias ir gabiausias vaikas visame pasaulyje, bet esu jo motina, tad nieko keisto, kad taip manau. O Kristianas… Na, jis vis toks pat. Su marškinėliais ir džinsais, kaip visada, atrodo labai patrauklus. Ir kaip aš nusipelniau tokio prizo?

– Puikiai atrodote, ponia Grėj.

– Jūs taip pat, pone Grėjau.

– Ar mamytė graži? – prikišęs lūpas Tedui prie ausies, tyliai klausia Kristianas.

Bet Tedas atšlyja nuo tėvo: jam įdomesnis tėčio telefonas.

Nusijuokiu.

– Jam galvos neapsuksi.

– Žinau, – Kristianas nusišypso ir pabučiuoja sūnui į plaukus. – Negaliu patikėti, kad rytoj Tedui sueis dveji, – susimąstęs priduria jis. Tada ištiesia ranką, išskečia pirštus ir priglaudžia delną man prie pilvo. – Turėkime daug vaikų, – sako.

– Na, dar bent vieną turėsime, – šypteliu ir jis mane paglosto.

– Kaip laikosi mano dukrytė?

– Gerai. Rodos, miega.

– Laba diena, pone Grėjau. Laba diena, Ana.

Mudu atsisukame ir pamatome per aukštą žolę ateinančią Sofi, dešimtmetę Teiloro dukterį.

– Šofi! – pažinęs ją džiaugsmingai sukrykščia Tedas.

Numetęs telefoną, jis vikriai nusiropščia Kristianui nuo kelių.

– Geilė man davė porą porcijų vaisinių ledų, – sako Sofi. – Ar galiu vieną duoti Tedui?

– Žinoma, – sutinku.

Vargeli, bus bėdos…

– Ledukas! – Tedas ištiesia rankas ir Sofi paduoda jam vieną porciją.

Nuo karščio ledai jau varva.

– Palauk, duok mamytei pažiūrėti.

Atsisėdusi paimu iš Tedo ledus, paskubomis kyšteliu juos į burną ir nulaižau atitirpusias sultis. Hm… spanguoliniai, tokie šalti ir gardūs…

– Mano! – pasipiktinęs ir protestuodamas garsiai šūkteli Tedas.

– Štai, imk.

Grąžinu jam jau ne taip varvančius ledus ir jis iš karto kyšteli kūgelį į burną. Ir nusišypso.

– Ar mudu su Tedu galime pasivaikščioti? – klausia Sofi.

– Žinoma.

– Tik per toli nenuklyskite.

– Gerai, pone Grėjau.

Sofi žvelgia šviesiai rudomis, rimtomis ir plačiai atmerktomis akimis. Manau, Kristiano ji truputį bijo. Mergaitė ištiesia ranką ir Tedis noriai į ją įsikimba. Vaikai drauge nueina per aukštą žolę.

Kristianas nulydi juos žvilgsniu.

– Kristianai, jiems nieko blogo nenutiks. Kas jiems čia galėtų nutikti?

Jis truputį susiraukia, žvilgteli į mane, o aš įsitaisau jam ant kelių.

– O dėl dukters gali nesijaudinti dar mažiausiai tris mėnesius. Aš ją patikimai priglaudžiau. Sutarta?

Jis pabučiuoja man į paausį ir dantimis grybšteli ausies spenelį.

– Kaip pasakysite, ponia Grėj…

Ir vėl krimsteli. Iš skausmo šūkteliu.

– Praeitą naktį buvo gera, – sako jis. – Turėtume dažniau taip daryti.

– Ir aš taip manau.

– Ir galėtume, jei atsisakytum darbo.

Užverčiu akis, Kristianas tvirčiau suspaudžia mane glėbyje ir, prikišęs lūpas prie kaklo, šypteli.

– Vartote akis, ponia Grėj?

Grasinimas žodžiais neišreikštas, bet juntamas. Pasimuistau, bet kadangi esame vidury pievos ir netoliese laksto vaikai, į Kristiano kvietimą neatsiliepiu.

– Grėj leidykla rado autorių, kurio knygos patenka į „The New York Times“ perkamiausių sąrašus: Boiso Fokso romanai parduodami fantastiškai, prekyba elektronine jo knygos versija taip pat klesti, be to, pagaliau subūriau komandą, kokios norėjau.

– Ir šiais sunkiais laikais tau pavyksta dirbti pelningai, – neslėpdamas pasididžiavimo priduria Kristianas. – Bet… norėčiau tave matyti basą, nėščią ir besisukančią virtuvėje.

Pasilenkiu, kad matyčiau jo veidą. Jis žvelgia į mane spindinčiomis akimis.

– Man tai irgi patiktų, – sumurmu, o Kristianas mane pabučiuoja neatitraukdamas rankos nuo pilvo.

Matydama, kad jis puikiai nusiteikęs, nutariu vėl užsiminti apie vieną nelabai malonų reikalą.

– Ar dar svarstei mano siūlymą?

Kristianas sustingsta.

– Ana, aš nesutinku.

– Bet Ela toks gražus vardas.

– Nevadinsiu dukters savo motinos vardu. Ne. Ne, ir viskas.

– Ar tikrai?

– Tikrai. – Pirštais suspaudęs man smakrą ir nepaprastai suirzęs, Kristianas rūsčiai pažvelgia man į akis. – Ana, liaukis. Nenoriu, kad duktė nešiotų mano praeities dėmę.

– Gerai. Atsiprašau.

Velnias… Nenoriu jo siutinti.

– Nieko baisaus. Tik daugiau nemėgink manęs perkalbėti, – sumurma jis. – Privertei pripažinti, kad ją mylėjau, nutempei prie jos kapo… Bet dabar pakaks.

Ak, ne… Nenulipdama nuo kelių pasisuku, apžergiu Kristiano kojas ir delnais suspaudžiu galvą.

– Atleisk man. Labai prašau. Ir nepyk.

Pabučiuoju Kristianą, paskui dar pakšteliu į lūpų kamputį. Po akimirkos Kristianas pirštu parodo į kitą kamputį ir aš šypsodamasi pabučiuoju ir jį. Tada jo pirštas nukrypsta į nosį. Pabučiuoju jam nosį. Jis nusišypso ir uždeda rankas man ant užpakalio.

– Ak, ponia Grėj, ką man reikės su jumis daryti?

– Neabejoju, kad ką nors sugalvosite, – sumurmu.

Kristianas šypteli ir staiga pasisukdamas nustumia mane ant antklodės.

– O jei imčiausi ko nors tiesiog dabar? – geidulingai šypsodamasis klausia.

– Kristianai! – priekaištingai šūkteliu.

Staiga mūsų ausis pasiekia spigus Tedo riksmas. Kristianas akimirksniu grakščiai kaip pantera pašoka ant kojų ir tekinas pasileidžia ten, iš kur atsklido šauksmas. Nuseku paskui jį, bet gerokai lėčiau. Nesu tokia susirūpinusi kaip Kristianas: riksmas nebuvo toks, kad lėkčiau laiptais šokinėdama per dvi pakopas žiūrėti, kas gi nutiko.

Kristianas paima Tedį ir aukštai iškelia. Mūsų sūnelis graudžiai verkia ir pirštu rodo į žemę: į žolę nukritęs sulčių ledų kūgelio likutis ištežęs kaip košė ir jau baigia tirpti.

– Ledai jam iškrito, – liūdnai paaiškina Sofi. – Būčiau atidavusi savo, bet jau buvau suvalgiusi.

– Ak, Sofi, mieloji, dėl to nesijaudink, – paglostau jai galvą.

– Mamyte! – sriūbauja Tedas, tiesdamas į mane rankas.

Kristianas nenoriai jį atiduoda man.

– Eikš čia, eikš.

– Ledukas… – sukūkčioja jis.

– Žinau, vaikeli. Nueisime pas ponią Teilor ir gausime dar vieną porciją.

Pabučiuoju jam į viršugalvį… ak, kaip jis maloniai kvepia. Jis kvepia mano berniuku.

– Ledukas… – šniurkšteli Tedas.

Paėmusi jo rankutę, pabučiuoju limpančius pirštukus.

– Tų ledų skonis net ant tavo pirštų.

Tedas liaujasi verkęs ir atidžiai apsižiūri rankytę.

– Kišk pirštukus į burnytę.

Jis įkiša.

– Ledukas!

– Taip. Ledukas.

Jis nusišypso. Mano ūmaus būdo sūnus – visai kaip tėtis. Tačiau Tedas bent jau turi pasiteisinimą: jam dar tik dveji.

– Eisime pas ponią Teilor?

Tedas linkteli ir apdovanoja mane nuostabia mažo vaiko šypsena.

– Leisi, kad tėtis tave nuneštų?

Jis papurto galvą, apsikabina mane, stipriai prisiglaudžia ir įsikniaubia man į kaklą.

– Tėtis tikriausiai taip pat nori paragauti ledų, – sušnabždu prikišusi lūpas Tedui prie ausytės.

Berniukas susiraukęs žvilgteli į mane, paskui į savo ranką ir ištiesia ją Kristianui. Šis šypsodamasis įsikiša Tedo pirštukus į burną.

– Hm… skanu.

Tedas kikendamas iškelia rankas, kad Kristianas jį paimtų. Šyptelėjęs man, Kristianas paima Tedą ir neša prispaudęs prie klubo.

– Sofi, kur Geilė?

– Didžiajame name.

Žvilgteliu į Kristianą. Jis šypsosi ir maloniai, ir truputį liūdnai, tad imu svarstyti, apie ką galvoja.

– Tu jam tokia gera, – sumurma jis.

– Šiam mažiui? – pataršau Tedui plaukus. – Tik dėl to, kad jau perpratau jus, Grėjų giminės vyrus, – mąsliai šypteliu savo sutuoktiniui.

Jis nusijuokia.

– Taip, tikrai perpratote, ponia Grėj.

Tedis ima spurdėti, veržtis iš Kristiano glėbio. Dabar mano užsispyrėlis nori eiti pats. Paimu jį už vienos rankos, tėtis už kitos ir grįžtame namo supdami sūnų, o Sofi straksi truputį mus aplenkusi.

Pamojuoju Teilorui, kuris šiandien, turėdamas taip retai jam suteikiamą laisvą dieną, apsimovęs džinsus ir apsivilkęs berankovius marškinėlius, prie garažo krapštosi su senu motociklu.

Stabtelėjusi prie Tedo kambario durų klausausi, kaip Kristianas skaito sūnui pasaką. „Aš Loraksas! Kalbu medžių vardu…“

KYŠTELĖJUSI GALVĄ TEDĮ RANDU kietai miegantį, o Kristianą dar tebeskaitantį. Kai praveriu duris, jis pakelia akis ir užverčia knygą. Tada priglaudžia pirštą prie lūpų ir įjungia kūdikių stebėjimo aparatą. Pataiso Tedo patalus, paglosto berniukui skruostą, atsistoja ir tyliai, pirštų galais, pritykina prie manęs. Matydama jį, vos laikausi nesusijuokusi.

Kai išeiname į koridorių, Kristianas suspaudžia mane glėbyje.

– Dieve, kaip aš jį myliu, bet taip džiaugiuosi, kai užmiega… – sumurma man prie pat lūpų.

– Puikiai tave suprantu.

Jis švelniai, įdėmiai žiūri į mane.

– Sunku patikėti, kad Tedas jau dveji metai su mumis.

– Žinau.

Pabučiuoju Kristianą ir staiga prisimenu Tedžio gimimą: skubiai atliktą cezario pjūvį, neapsakomą Kristiano baimę ir daktarės Grin profesionalumą ir ramybę, kai mano Dribsniuko gyvybei buvo iškilęs pavojus. Visa tai prisiminus nukrečia šiurpas.

– Ponia Grėj, sąrėmiai trunka jau penkiolika valandų. Ir net suleidus pitocino jie palengva slopsta. Turime ryžtis cezario pjūviui, nes jūsų kūdikiui gresia pavojus, – griežtai pareiškia daktarė Grin.

– Po velnių, seniai laikas! – užsipuola ją Kristianas.

Bet daktarė Grin nekreipia į jį dėmesio.

– Kristianai, patylėk, – stipriai suspaudžiu jam ranką. Kalbu tyliai, silpnai ir viską matau tarsi per miglą: sienas, aparatūrą, žmones žaliais drabužiais… Nenoriu nieko, tik miegoti. Bet pirma turiu atlikti kai ką labai svarbaus… A, taip. – Norėjau pati jį išstumti.

– Prašau jūsų, ponia Grėj. Darysime cezario pjūvį.

– Ana, sutik, – maldauja Kristianas.

– Ar tada galėsiu miegoti?

– Taip, mažyte, taip, – kone kūkčiodamas patvirtina Kristianas ir pabučiuoja man į kaktą.

– Noriu pamatyti Dribsniuką.

– Pamatysi.

– Gerai, – sušnabždu.

– Pagaliau, – burbteli daktarė Grin. – Slauge, kvieskite anesteziologą. Daktare Miler, pasiruoškite cezario pjūvio operacijai. Ponia Grėj, dabar perkelsime jus į operacinę.

– Į operacinę? – vienu balsu klausiame mudu su Kristianu.

– Taip. Ir tuoj pat.

Staiga imame greitai judėti: man, vežamai koridoriumi, lempos palubėje susilieja į vieną ilgą šviesos juostą.

– Pone Grėjau, jums reikės apsivilkti sterilius drabužius.

– Ką?

– Nedelskite, pone Grėjau.

Jis spusteli man ranką ir paleidžia.

– Kristianai! – šūkteliu jau apimta panikos.

Pravažiuojame pro dar vienas duris ir po akimirkos slaugė pastato man ant krūtinės specialią širmą. Durys atsidaro ir vėl užsidaro, palatoje prisirenka daug žmonių… Koks čia triukšmas… Noriu namo.

– Kristianai?

Žiūriu į žmonių veidus palatoje ieškodama savo vyro.

Po akimirkos jis jau stovi prie manęs, apsivilkęs melsvais ligoninės drabužiais, ir aš suspaudžiu jo ranką.

– Aš bijau, – sušnabždu.

– Ne, mažyte, nebijok. Aš čia. Nieko nebijok. Nebijok, mano narsuole Ana.

Jis pabučiuoja man į kaktą ir iš nerimo jo balse suprantu, kad kažkas negerai.

– Kas yra?

– Apie ką tu?

– Kas negerai?

– Viskas gerai. Viskas kuo puikiausiai. Mažyte, tu tiesiog labai pavargai.

Jo akys liepsnoja baime.

– Ponia Grėj, atėjo anesteziologas. Jis atliks jums epidūrinės nejautros procedūrą, o tada galėsime pradėti.

– Jai vėl prasidėjo sąrėmiai.

Manyje viskas susispaudžia, rodos, tarsi pilvą būtų suveržęs plieninis diržas. Mėšlas! Iš visų jėgų suspaudžiu Kristiano ranką mėgindama ištverti. Štai kas sekina man jėgas – tas skausmas. Aš baisiai pavargusi. Jaučiu, kaip bukinantis skystis plinta žemyn… žemyn… Sutelkiu dėmesį į Kristiano veidą. Į statmeną raukšlę jam tarp antakių. Jis įsitempęs. Kodėl jis taip būgštauja?

– Ar ką nors jaučiate, ponia Grėj? – iš už širmos atsklinda daktarės Grin balsas.

– Ką turėčiau jausti?

– Nejaučiate?

– Ne.

– Gerai. Daktare Miler, pradėkime.

– Tu puikiai laikaisi, Ana.

Kristianas išblyškęs. Jo kakta išpilta prakaito. Jis išsigandęs. Nebijok, Kristianai. Nebijok.

– Myliu tave, – sušnabždu.

– Ak, Ana, – verksmingai atsiliepia jis. – Ir aš tave labai myliu.

Giliai pajuntu keistą tempimą. Anksčiau nieko panašaus nejaučiau. Kristianas žvilgteli anapus širmos ir išblykšta, bet vis tiek žiūri tarsi pakerėtas.

– Kas ten vyksta?

– Siurbti! Gerai…

Staiga išgirstu veriantį, piktą verksmą.

– Jums gimė berniukas, ponia Grėj. Atlikite Apgar testą.

– Devyni balai.

– Ar galiu jį pamatyti? – sušnabždu.

Kristianas akimirką pradingsta ir tuoj vėl grįžta pas mane, laikydamas ant rankų į mėlyną audeklą suvyniotą mano sūnų. Jo veidelis rožinis, aplipęs balkšvomis nuovalomis ir kraujo likučiais. Mano kūdikis. Mano Dribsniukas… Teodoras Reimondas Grėjus.

Kristiano akyse pamatau ašaras.

– Štai jūsų sūnus, ponia Grėj, – dusliai, vos tramdydamas jaudulį sušnabžda jis.

– Mūsų sūnus, – sukuždu. – Koks gražus…

– Išties, – sako Kristianas ir švelniai pabučiuoja mūsų gražuoliui berniukui į kaktą po tamsiais plaukais. Teodoras Reimondas Grėjus nieko nejaučia. Užsimerkęs ir pamiršęs, kad visai neseniai rėkė, jis miega. Nieko gražesnio už jį iki šiol nebuvau mačiusi. Jis toks gražus, kad man ima ristis ašaros.

– Ačiū, Ana, – sušnabžda Kristianas ir jo akys taip pat sudrėksta.

– Kas yra? – suėmęs už smakro, Kristianas kilsteli man galvą.

– Kaip tik prisiminiau Tedo gimimą.

Kristianas išbąla ir atsargiai uždeda delnus man ant pilvo.

– Dar kartą to patirti nenoriu. Dabar iš karto darysime cezario pjūvį.

– Kristianai, aš…

– Ne, Ana. Po galais, aną kartą vos nenumirei. Ne.

– Nė nemaniau mirti.

– Ne, – kaip kirviu nukerta Kristianas ir suprantu, kad ginčytis beprasmiška, bet kai pažvelgia į mane, jo žvilgsnis vėl sušvelnėja. – Febė… Šis vardas man patinka, – sušnabžda jis, nosimi braukdamas man per nosį.

– Febė Grėj? Febė… Taip. Ir man patinka, – žvilgteliu į jį ir nusišypsau.

– Gerai. Noriu sumontuoti Tedo dovaną.

Mano vyras paima mane už rankos ir mudu nulipame laiptais. Kristianas labai jaudinasi; šios akimirkos jis laukė visą dieną.

– KAIP MANAI, AR JAM PATIKS? – Kristianas pakelia į mane baimingas akis ir mudviejų žvilgsniai susitinka.

– Jam labai patiks. Maždaug dvi minutes. Kristianai, jam tik dveji.

Kristianas baigė rinkti medinį traukinuką su bėgiais, nupirktą Tedui dovanų gimtadienio proga. Jis liepė Barniui nusivežti žaislą į dirbtuves ir du elektrinius traukinuko varikliukus pakeisti saulės baterijomis, tokiomis kaip sraigtasparnio, kurį prieš kelerius metus padovanojau pačiam Kristianui. Rodos, Kristianas nekantriai laukia, kada patekės saulė. Nujaučiu, kad jis pats nori pažaisti su traukinuku. Traukinuko bėgiai užima didumą akmens masės plytelėmis išklotos dengtos mūsų terasos.

Rytoj bus Tedo gimtadienio šventė, į kurią susirinks giminės ir draugai. Atvažiuos Rėjus, Chosė ir visi Grėjai, taip pat ir Tedo pusseserė Eiva, Keitės ir Elioto dviejų mėnesių dukrytė. Nekantriai laukiu, kada galėsiu pasišnekėti su Keite, pasidalyti su ja naujienomis ir pažiūrėti, ar motinystė jai į gera.

Žiūriu, kaip virš Olimpo pusiasalio leidžiasi saulė. Vaizdas nuostabus, kaip Kristianas ir sakė, ir grožėdamasi juo dabar pajuntu tokį pat džiaugsmingą virpulį, kokį pajutau išvydusi šią panoramą pirmą kartą. Man tiesiog kvapą užgniaužia: sutemų gaubiamas sąsiauris. Kristianas mane apglėbia.

– Neblogas vaizdas.

– Tikrai, – sako Kristianas ir atsisukusi pamatau, kad jis atidžiai žvelgia į mane. Tada švelniai pabučiuoja mane į lūpas. – Gražus vaizdas, – sumurma jis. – Mano mėgstamiausias.

– Čia mūsų namai.

Jis nusišypso ir vėl mane pabučiuoja.

– Myliu tave, ponia Grėj.

– Ir aš tave myliu, Kristianai. Ir visada mylėsiu.

KRISTIANO ATSPALVIAI

PIRMOSIOS PENKIASDEŠIMTIES KALĖDOS

Mano megztukas graužia ir kvepia kaip naujas. Viskas nauja. Turiu naują mamytę. Ji gydytoja. Ji turi tetoskopą, kurį galiu įsikišti į ausis ir girdėti savo širdį. Ji miela ir šypsosi. Visą laiką šypsosi. Jos dantys maži ir balti.

– Nori padėti man puošti eglutę, Kristianai?

Kambaryje su didelėmis sofomis stovi didelė eglė. Didelė eglė. Tokių mačiau ir anksčiau. Bet tik parduotuvių vitrinose. Ne viduje, kur stovi sofos. Naujuose mano namuose sofų daug. Ne viena. Tikrai ne viena ruda suskretusi sofa.

– Štai, žiūrėk.

Mano nauja mamytė parodo į burbulų pilną dėžę. Čia daug gražių žibančių bumbulų.

– Tai eglutės žaisliukai.

Žais-liu-kai. Žais-liu-kai. Mintyse pakartoju tą žodį. Žais-liu-kai.

– O čia, – ji nutyla ir išima ilgą virvę su gėlyčių žiedais, – čia – girlianda su lemputėmis. Pirma uždėsime lemputes, o tada galėsime puošti eglę.

Ji nuleidžia ranką ir pataršo man plaukus. Nuščiuvęs sustingstu. Bet man patinka plaukuose justi jos pirštus. Patinka būti šalia naujos mamytės. Ji maloniai kvepia. Švara. Be to, liečiasi tik prie plaukų.

– Mama!

Jis šaukia. Leliotas. Jis didelis ir garsiai šaukia. Labai garsiai. Ir kalba. Visą laiką. O aš visai nešneku. Neturiu žodžių. Tiksliau, turiu, bet jie galvoje.

– Eliotai, mielasis, mes svetainėje.

Jis įbėga. Grįžo iš mokyklos. Ir parsinešė piešinį. Nupiešė jį mano naujai mamytei. Mat ji – ir Lelioto mamytė. Ji pritupia, apkabina jį ir pažvelgia į piešinį. Tame piešinyje – namas su mamyte, tėčiu, Leliotu ir Kristianu. Lelioto piešinyje Kristianas labai mažas. O Leliotas didelis. Jis plačiai šypsosi, o Kristianas liūdnas.

Ateina ir tėtis. Žengia prie mamytės. Tvirtai suspaudžiu antklodėlę. Jis pabučiuoja naują mamytę ir nauja mamytė jo visiškai nebijo. Ji šypsosi. Atsako į bučinį. Suspaudžiu savo antklodėlę.

– Labas, Kristianai.

Tėtis kalba žemu maloniu balsu. Jo balsas man patinka. Jis niekada jo nekelia. Nerėkia. Jis nerėkia kaip… Prieš miegą jis man skaito knygutes. Apie katiną, skrybėlę, žalius kiaušinius ir kumpį. Žalių kiaušinių dar nesu matęs. Tėtis pasilenkia, kad atrodytų mažesnis.

– Ką šiandien veikei?

Parodau jam eglę.

– Nupirkote eglę? Kalėdų eglę?

Linkteliu.

– Graži eglė. Jūs su mamyte išrinkote puikią eglę. Rasti tinkamą eglę – labai svarbus darbas.

Jis taip pat švelniai pataršo man plaukus, o aš vėl sustingstu ir įsitveriu savo antklodėlės. Tėtis manęs neskriaudžia.

– Tėti, pažiūrėk į mano piešinį.

Leliotas siunta, kai tėtis šnekasi su manimi. Siunta ant manęs. Kai Leliotas ant manęs siunta, suduodu jam. Bet jei mušuosi, mamytė ant manęs pyksta. O Leliotas manęs nemuša. Leliotas manęs prisibijo.

ŠVIESELIŲ GIRLIANDA ANT EGLĖS atrodo gražiai.

– Leisk, aš tau parodysiu. Kabliuką prakiši pro šią kilputę ir jau gali kabinti bumbulą ant šakos.

Mamytė pakabina ant eglės raudoną žais-liu-ką.

– Pamėgink pakabinti šį varpelį.

Varpelis skamba. Pajudinu jį. Varpelis linksmai sutilindžiuoja. Dar papurtau. Mamytė šypsosi. Džiugiai. Šypsosi tik man.

– Patinka varpelis, Kristianai?

Nieko nesakau, tik linkteliu, dar papurtau varpelį ir jis vėl linksmai sutilindžiuoja.

– Tavo šypsena labai graži, mielasis, – mamytė sumirksi ir delnu nusibraukia akis. Tada paglosto man plaukus. – Man patinka žiūrėti, kaip šypsaisi.

Jos ranka artėja prie mano peties. Ne. Žingteliu atatupstas ir suspaudžiu savo antklodėlę. Iš pradžių mamytė atrodo liūdna, o paskui vėl laiminga. Vėl paglosto man galvą.

– Gal pakabinkime varpelį?

Linkteliu nebyliai pritardamas.

– KRISTIANAI, KAI NORI VALGYTI, turi man pasakyti. Tikrai gali tai padaryti. Gali paimti mamytę už rankos, nusivesti į virtuvę ir parodyti.

Ji nukreipia savo ilgą pirštą į mane. Jos nagas blizgus ir rožinis. Gražus. Tik nežinau, ar mano nauja mamytė pyksta, ar ne. Suvalgiau viską, ką gavau pietų. Makaronų su sūriu. Buvo skanu.

– Nenoriu, kad būtum alkanas, mielasis. Sutarta? O dabar gal nori ledų?

Mano galva linksi, nebyliai šaukdama: „Taip!“ Mamytė man šypsosi. Jos šypsenos man patinka. Labiau už makaronus su sūriu.

KALĖDŲ EGLĖ LABAI GRAŽI. Apglėbęs savo antklodėlę, stoviu ir žiūriu į ją. Spalvotos lemputės mirguliuoja, o žais-liu-kai taip pat pačių įvairiausių spalvų. Man patinka mėlyni. O ant eglės viršūnės matyti didelė žvaigždė. Tėtis pakėlė Leliotą ir Leliotas užmovė ant viršūnės žvaigždę. Leliotui patinka užmauti ant viršūnės žvaigždę. Ir aš noriu užmauti žvaigždę ant eglės viršūnės, bet… nenoriu, kad tėtis apkabintų mane ir aukštai iškeltų. Nenoriu, kad jis mane laikytų. Žvaigždė ryškiai tviska.

Šalia eglės stovi fortepijonas. Nauja mamytė leidžia man liesti juodus ir baltus klavišus. Juodus ir baltus. Mėgstu baltus garsus. Juodas garsas negeras. Bet man ir juodas patinka. Nuo balto peršoku prie juodo. Nuo balto prie juodo. Nuo juodo prie balto. Baltas, baltas, baltas, baltas. Juodas, juodas, juodas, juodas. Man tas garsas patinka. Labai mėgstu garsą.

– Nori, kad tau pagročiau, Kristianai?

Mano nauja mamytė atsisėda. Paliečia baltą klavišą, paskui juodą ir suskamba daina. Ji mindo pedalus apačioje. Kartais muzika skamba garsiai, kartais tyliai. Daina linksma. Ir Leliotui patinka, kai mamytė dainuoja. Ji dainuoja apie bjaurųjį ančiuką. Mamytė juokingai kreksi kaip antis. Leliotas irgi ima juokingai kreksėti, mosuoti rankomis tarsi paukštis sparnais. Leliotas juokingas.

Mamytė juokiasi. Leliotas juokiasi. Ir aš juokiuosi.

– Tau patinka ši dainelė, Kristianai?

Mamytės veide išvystu ir liūdesį, ir džiaugsmą.

TURIU KO-JI-NĘ. JI RAUDONA, o ant jos – vyras su raudona kepure ir didele žila barzda. Jis – Kalėdų Senelis. Kalėdų Senelis atneša dovanų. Esu matęs Kalėdų Senelio atvaizdų. Bet anksčiau Kalėdų Senelis niekada neatnešdavo man dovanų. Nes buvau blogas. Blogiems berniukams Kalėdų Senelis dovanų neneša. O dabar aš geras. Mano nauja mamytė sako, kad esu geras, labai geras. Nauja mamytė tiesiog nežino. Niekada negaliu to sakyti naujai mamytei, bet… aš blogas. Nenoriu, kad nauja mamytė tai žinotų.

TĖTIS PAKABINA KO-JI-NĘ VIRŠ ŽIDINIO. Ir Leliotas turi ko-ji-nę. Leliotas moka perskaityti ant ko-ji-nės parašytą žodį. Ant jos parašyta: „Leliotas“. Ant mano ko-ji-nės taip pat užrašytas žodis. Nauja mamytė jį perskaito: „Kris-ti-a-nas“.

TĖTIS SĖDI ANT MANO LOVOS krašto. Ir man skaito. Laikau suspaudęs savo antklodėlę. Mano kambarys didelis. Kartais jame tamsu ir aš sapnuoju baisius sapnus. Baisius sapnus apie tai, kas būdavo anksčiau. Kai sapnuoju baisius sapnus, nauja mamytė ateina pas mane į lovą. Atsigula ir, kol užmiegu, tyliai dainuoja. Nuo jos sklinda toks švelnus, naujas ir malonus kvapas… Mano nauja mamytė nešalta. Ne taip, kaip… Ne taip, kaip… Kai ji miega su manimi, blogi sapnai negrįžta.

PAS MUS BUVO KALĖDŲ SENELIS. Jis nežino, kad buvau blogas. Džiaugiuosi, kad nežino. Turiu traukinį ir sraigtasparnį, lėktuvą ir sraigtasparnį, mašiną ir sraigtasparnį. Mano sraigtasparnis gali skristi. Jis mėlynas. Jis apsuka ratą aplink Kalėdų eglę. Lekia virš fortepijono ir nusileidžia ant paties baltų klavišų vidurio. Paskui praskrenda virš mamytės, virš tėčio ir virš legais žaidžiančio Lelioto. Sraigtasparnis skrenda per visą namą, per valgomąjį, per virtuvę. Paskui pro duris, į tėčio darbo kambarį, į viršų, į mano miegamąjį, į Lelioto miegamąjį, į mamytės ir tėčio miegamąjį. Jis skrenda per visus namus, nes tai mano namai. Tai mano namai, kuriuose gyvenu.

PAŽINTIS SU PENKIASDEŠIMČIA ATSPALVIŲ

2011 m. gegužės 9-oji, pirmadienis

–Rytoj, – burbteliu norėdamas atsikratyti Klodo Bastilio, stovinčio ant mano kabineto slenksčio.

– Šią savaitę sužaisime golfo partiją, Grėjau? – Bastilis truputį pasipūtėliškai nusišypso puikiai žinodamas, kad pergalė golfo aikštelėje jam garantuota.

Klodas apsisuka ir išeina, o aš nulydžiu jį rūsčiu žvilgsniu. Jo atsisveikinimo žodžiai – tarsi druska ant žaizdų, mat, kad ir kaip didvyriškai šįryt stengiausi treniruočių salėje, mano asmeninis treneris asmeniškai išspardė man subinę. Vieninteliam Bastiliui pavyksta mane nugalėti, o dabar jis dar užsimanė ir antros pergalės prieš mane – golfo lauke. Nepakenčiu golfo, bet neformalioje aplinkoje tvarkoma tiek daug verslo reikalų, kad turiu kęsti dar ir jo golfo pamokas. Ir… nors labai nenoriu to pripažinti, Bastilis iš tiesų sugebėjo truputį pagerinti mano žaidimą.

Žvelgiant į Siatlo panoramą, į sąmonę ima skverbtis jau pažįstamas nuobodulys. Mano nuotaika šiandien – niūri kaip oras. Visos dienos man vienodos, tad reikėtų ką nors sugalvoti ir prasiblaškyti. Visą savaitgalį dirbau ir dabar, vėl tarsi narve įsikalinęs tarp keturių sienų, nerandu sau vietos. Neturėtų taip būti, juolab po kelių kovų su Bastiliu. Bet taip yra.

Susiraukiu. Karti tiesa, kad pastaruoju metu mane deramai domino tik sprendimas išsiųsti į Sudaną du pilnus krovininius lėktuvus. Staiga prisimenu dar vieną dalyką: Ros jau turėjo grįžti ir pateikti man visas sąskaitas ir pervežimo išlaidų sąmatas. Po galais, kur ji taip užtruko? Ketindamas išsiaiškinti, ką ji rezga, žvilgteliu į savo darbotvarkę ir paimu telefoną.

Viešpatie! Man dar teks iškęsti atkakliąją panelę Kavanag ir duoti interviu Vašingtono valstybinio universiteto studentų laikraščiui. Po velnių, ir kodėl sutikau su ja pasikalbėti? Nepakenčiu interviu, tų beprasmiškų klausimų, kuriuos uždavinėja neapsišvietę, tuščiagalviai idiotai. Suskamba mano telefonas.

– Klausau, – piktai tarsteliu Andrėjai, tarsi ji būtų dėl visko kalta. Galiu bent jau pasistengti, kad tas interviu būtų trumpas.

– Pone Grėjau, panelė Anastazija Stil atvyko imti iš jūsų interviu.

– Stil? Laukiau Ketrinos Kavanag.

– Ją pavaduos panelė Anastazija Stil, sere.

Susiraukiu. Staigmenos man nepatinka.

– Kvieskite, – burbteliu puikiai žinodamas, kad kalbu kaip paniuręs paauglys, bet man tai nė velnio nerūpi.

Taigi… panelė Kavanag nepasiekiama. Pažįstu jos tėvą, Kavanago žiniasklaidos koncerno savininką. Mudu esame sudarę sandorių: jis man padarė gudraus verteivos ir racionaliai mąstančio pono įspūdį. Šis interviu yra mano paslauga jam – paslauga, kurią kada nors, kai prireiks, aš jam priminsiu. Be to, turiu pripažinti, man buvo truputį smalsu pamatyti jo dukterį ir pažiūrėti, ar obuolys nuo obels toli rieda…

Prie durų kilęs sambrūzdis priverčia mane atsistoti ir po akimirkos į kabinetą tikrąja to žodžio prasme įvirsta ilgų kaštoninių plaukų debesis, išblyškusios rankos bei kojos ir rudi batai. Užverčiu akis į lubas suerzintas tokio nerangumo, bet stengiuosi elgtis ramiai ir nuskubu pastatyti ant kojų merginos, kuri parpuolusi dabar keturpėsčia klūpo ant mano kabineto grindų. Suėmęs už liesų pečių, padedu jai atsistoti.

Ji pakelia į mane vaiskias, šviesiai mėlynas, sutrikusias akis ir aš sustingstu tarsi stabo ištiktas. Tos akys nepaprastos spalvos – nekaltos, žydros kaip vasaros dangus, – ir staiga nudiegia siaubinga mintis, kad jos mane mato kiaurai. Pasijuntu tarsi… nuogas. Ši mintis sunervina. Jos veidelis smulkus, mielas, dabar, tiesa, išraudęs, bet šiaip – šviesiai rožinis. Pagalvoju, ar visa jos oda tokia – nepriekaištinga – ir kaip ji atrodytų įraudusi ir įšilusi nuo lazdos kirčių. Prakeikimas. Sunerimęs nuveju šalin neklusnias ir dabar nevisiškai tinkamas mintis. Po velnių, Grėjau, ką sau manai? Ši mergina gerokai per jauna. Ji stovi spoksodama į mane ir aš vos susilaikau vėl neužvertęs akių į lubas. Taip, taip, mažyte, bet tai tik veidas, tik išorinis grožis. Noriu, kad ji liautųsi taip atvirai susižavėjusi į mane vėpsoti tomis savo didelėmis mėlynomis akimis.

Ką gi, spektaklis prasideda, Grėjau. Metas pasilinksminti.

– Panele Kavanag, aš – Kristianas Grėjus. Ar jums nieko nenutiko? Gal norėtumėte prisėsti?

Ji dar kartą nurausta. Vėl kontroliuodamas padėtį, atidžiau ją apžiūriu. Mergina gana patraukli, nors atrodo šiek tiek netašyta: pablyškusi, su nemenka kupeta rudų plaukų, kuriuos plaukų raištis vos išlaiko. Tamsiaplaukė. Taip, patraukli. Ištiesiu ranką ir ji, kažką lemendama, nerišliai atsiprašinėdama, įdeda savo rankutę man į delną. Oda vėsi ir švelni, bet ranką ji paspaudžia stebėtinai stipriai.

– Panelė Kavanag negaluoja, tad atsiuntė mane. Tikiuosi, neprieštaraujate, pone Grėjau, – tyliai ir neužtikrintai, bet neužsikirsdama paaiškina ir, žvelgdama didelėmis mėlynomis akimis, kelis kartus greitai sumirksi.

Staiga prisiminęs nelabai elegantišką jos įžengimą į kabinetą, neslėpdamas lengvos pašaipos klausiu, kas ji tokia.

– Anastazija Stil. Studijuoju anglų literatūrą su Keite, tai yra… Ketrina… hm… panele Kavanag Vankuveryje, Vašingtono valstybiniame universitete.

Nervinga, drovi ir įnikusi į knygas? Rodos, ji kaip tik tokia; apsirengusi siaubingai, slepia savo liesą trapų kūną po duksliu megztiniu ir į apačią platėjančiu rudu sijonu. Viešpatie, ar ji apskritai turi drabužių stiliaus pojūtį? Mergina nervingai pasidairo po kabinetą – pralinksmėju, dingteli pašaipi mintis, kad jos akys laksto visur, tik paniškai vengia manęs.

Ar ši jauna mergina tikrai gali būti žurnalistė? Ji neturi nė lašelio atkaklumo. Ji žavingai nuraudusi, klusni, švelni… nuolanki. Sutrikdytas vėl užplūdusių nederamų minčių, papurtau galvą. Burbtelėjęs kažkokią banalybę, pakviečiu viešnią sėstis, o paskui atkreipiu dėmesį, kad ji atidžiai žiūri į paveikslus mano kabinete, tarsi mėgindama juos įvertinti. Ir man savaime išsprūsta:

– Vietinės reikšmės menininkas, Trautonas.

– Šitie paveikslai puikūs. Suteikia kasdienybei išskirtinumo, – svajingai sako ji, apsvaigusi nuo nepaprasto, subtilaus mano paveikslų meniškumo.

Jos profilis gražus: truputį riesta nosis, putlokos, švelnaus kontūro lūpos, be to, ji ką tik žodžiais tobulai išreiškė mano moto. „Suteikti kasdienybei išskirtinumo.“ Tai gili įžvalga. Panelė Stil – protinga mergina.

Sumurmu porą pritariamų žodžių ir žiūriu, kaip jos oda vėl išplinta raudonis. Atsisėdęs prieš ją, kaip įmanydamas tramdau savo mintis.

Ji pasigrabalioja ir iš per didelės rankinės išsitraukia popieriaus lapą užsilanksčiusiais kampais ir skaitmeninį diktofoną. Skaitmeninis diktofonas? Ar jie nenugrimzdo užmarštin su kasetiniais? Viešpatie, kiek ji dar čiupinėsis – jau du kartus numetė tą prakeiktą dėžę ant mano „Bauhaus“ kavos stalelio. Akivaizdu, kad ši panelė niekada nėra ėmusi interviu, bet mane (pats nežinau kodėl) tai tik linksmina. Paprastai toks čiupinėjimasis ir nevikrumas sukelia man įsiūčio priepuolį, bet dabar slepiu šypseną priglaudęs smilių skersai lūpų, mėgindamas atsispirti pagundai padėti jai paruošti diktofoną.

Jai vis labiau raustant, man dingteli išganinga mintis, kad motorinius šios merginos įgūdžius galėčiau patobulinti darbuodamasis jojiko šmaikščiu. Sumaniai naudojamas, tas daikčiukas išjudina net labiausiai užsispyrusias. Ši mintis paklydėlė priverčia sėdint krėsle krustelėti. Ji pakelia į mane akis ir prikanda putlią apatinę lūpą. Kad mane kur! Kaip iki šiol galėjau nepastebėti tokios burnos?

– Atsiprašau. Aš prie šito daikčiuko nepratusi.

„Matau, brangute, – pasišaipau mintyse, – bet dabar man tai nė velnio nerūpi, nes negaliu atitraukti žvilgsnio nuo tavo lūpų.“

– Nesiskubinkite, panele Stil.

Man reikia dar kelių akimirkų pakrikusioms mintims surikiuoti. Grėjau… tuoj pat liaukis.

– Ar neprieštarausite, jei jūsų atsakymus įrašysiu? – klausia ji, nutaisiusi nekaltą ir vilties kupiną veidą.

Vos sulaikau juoką. Ak, ačiū Dievui.

– Tiek privargote galynėdamasi su diktofonu, ir tik dabar manęs šito klausiate?

Kelias sekundes ji sutrikusi stebeilija didelėmis akimis, paskui sumirksi ir aš kažkodėl pasijuntu kaltas. Nebūk toks pašlemėkas, Grėjau.

– Ne, neprieštarausiu, – sumurmu nenorėdamas jaustis atsakingas už tokį panelės žvilgsnį.

– Ar Keitė, tai yra panelė Kavanag, paaiškino, kam skirtas šis interviu?

– Taip. Jis bus išspausdintas universiteto absolventams skirtame laikraščio numeryje, mat šiais metais per iškilmingą ceremoniją aš įteiksiu absolventams diplomus.

Po galais, aš ir pats nežinau, kodėl sutikau teikti absolventams diplomus. Semas iš Personalo skyriaus tikina mane, kad tai garbė ir kad Vankuveryje įsikūrusiam Aplinkotyros fakultetui reikia reklamos – kitaip jis negaus papildomo finansavimo, dydžiu prilygstančio mano suteiktai paramai.

Panelė Stil vėl sumirksi didelėmis mėlynomis akimis, tarsi mano žodžiai jai būtų didelė naujiena, be to, – po galais! – rodos, ji mano ketinimui nepritaria! Ar ji šiam interviu visiškai nesirengė? Juk turėtų žinoti. Pagalvojus apie tai, man kraujas sustingsta gyslose. Tai… labai netaktiška, nieko panašaus nesitikėjau nei iš jos, nei iš kito žmogaus, kuriam aukoju savo laiką.

– Gerai. Turiu jums kelis klausimus, pone Grėjau.

Ji užsikiša už ausies išsprūdusią plaukų sruogą ir mano susierzinimas stebuklingai išgaruoja.

– Taip ir maniau, kad galite turėti, – dalykiškai sumurmu. Tegul truputį pasimuisto.

Ji… klusniai pasimuisto, paskui susikaupia, atsisėda patogiau ir ištiesina petukus. Pasilenkusi paspaudžia įrašymo mygtuką, žvilgteli į suglamžytus savo užrašus ir suraukia kaktą.

– Kaip žmogus, turintis tokį milžinišką verslą, esate labai jaunas. Kam manote turįs būti dėkingas už sėkmę?

Viešpatie! Neabejoju, kad galėjo sugalvoti ir ką nors geriau. Koks prakeiktai nuobodus klausimas. Nė lašelio originalumo. Nusiviliu. Ir mesteliu jai iš anksto paruoštą atsakymą, girdi, Jungtinėse Valstijose man dirba išskirtiniai žmonės. Žmonės, kuriais pasitikiu, – tiek, kiek apskritai galima pasitikėti darbuotojais, – kuriems gerai moku ir taip toliau, ir taip toliau… Tačiau, panele Stil, iš tikrųjų tiesiog esu prakeiktas verslo genijus. Man tai – kaip kortų namelius griauti. Perku finansinių problemų turinčią įmonę arba tokią, kuriai netinkamai vadovaujama, ir pastatau ją ant kojų arba, jei reikalų pataisyti neįmanoma, pasiimu iš jos tai, kas dar vertinga, o likusį turtą parduodu tam, kas varžytynėse pasiūlo didžiausią kainą. Tiesiog reikia mokėti atskirti, kurias įmones dar galima išgelbėti, o tai neišvengiamai priklauso nuo vadovaujančių darbuotojų. Kad verslas būtų sėkmingas, reikia suburti tinkamą personalą, o aš geriau nei dauguma verslininkų gebu perprasti žmones.

– O gal jums tiesiog sekasi? – tyliai klausia ji.

Sekasi? Irzteliu. Sekasi? Ne, prakeikta sėkmė čia niekuo dėta, panele Stil. Tyli ir kukli ji žiūri į mane, bet… šis klausimas? Dar niekas niekada manęs neklausė, ar mane lydi sėkmė. Sunkiai dirbu, uždegu savo idėja žmones, atidžiai juos prižiūriu, jei reikia, iš naujo juos įvertinu; ir jei paaiškėja, kad mano tikslui pasiekti jie netinkami, negailestingai jų atsikratau. Štai koks mano darbas ir aš jį puikiai išmanau. Bet tai neturi nieko bendra su sėkme ar laime! Beje, velniop visa tai. Noriu pasirodyti esąs eruditas, tad pacituoju mėgstamo amerikiečių pramonininko mintį.

– Pasakėte kaip kontrolės maniakas, – visiškai rimtai pareiškia ji.

Po galais, čia dabar kas?

Galbūt šios nekaltos akys vis dėlto mato mane kiaurai? Kontrolės maniakas – antras mano vardas.

Piktai į ją dėbteliu.

– O kaipgi, aš kontroliuoju viską, panele Stil.

Be to, norėčiau kontroliuoti ir tave, ir tuoj pat.

Ji išplečia akis. Jos veide vėl pasirodo tas patrauklus raudonis, ji prikanda lūpą. Kažką šneku, mėgindamas nukeipti dėmesį nuo jos burnos.

– Be to, didžiulė galia įgyjama slapčiausiose svajonėse įtikinus save, kad esi gimęs viską kontroliuoti.

– Ar jaučiatės turįs didžiulę galią? – švelniai ir raminamai klausia panelė Stil, bet dailus jos antakis kilstelėtas, išlenktas, o akyse matyti nepritarimas.

Jaučiu, kaip susierzinimas stiprėja. Ar ji tyčia mane erzina? Ir kas iš tiesų mane siutina: jos klausimai ir požiūris ar tai, kad man ji patraukli?

– Panele Stil, pas mane dirba per keturiasdešimt tūkstančių žmonių. Tai suteikia man tam tikrą atsakomybės jausmą – jei norite, galite vadinti jį galia. Jei nutarčiau, kad telekomunikacijų verslas man nebeįdomus, ir jį parduočiau, po mėnesio ar dviejų dvidešimt tūkstančių žmonių turėtų labai pasistengti norėdami laiku pervesti bankams įmokas už būsto paskolas.

Išgirdusi mano atsakymą, ji iš nuostabos išsižioja. Tai man labiau patinka. Štai jums ir atsakymas, panele Stil. Jaučiu, kad atgaunu savitvardą.

– Argi neprivalote atsiskaityti akcininkų valdybai?

– Holdingas priklauso man vienam. Neprivalau atsiskaityti jokiai valdybai, – trumpai paaiškinu.

Ji turėtų tai žinoti. Nustebęs kilsteliu antakį.

– Ar, be darbo, turite kokių nors pomėgių? – teisingai supratusi mano reakciją, ji skubiai pereina prie kito klausimo.

Ji žino, kad aš supykęs, ir nežinia kodėl man tai labai patinka.

– Turiu, ir labai įvairių, panele Stil, – šyptelėjęs sakau. – Labai įvairių.

Staiga įsivaizduoju ją savo žaidimų kambaryje įvairiomis pozomis: antrankiais prikaustytą prie kryžiaus, išskėstomis rankomis ir kojomis ant lovos su baldakimu, tysančią ant plakimo suolo. Po perkūnais! Iš kur tokios fantazijos? Ir štai – ji vėl nurausta kaip žarija. Tai tarsi gynybinis mechanizmas. Ramiau, Grėjau.

– Bet jei taip sunkiai dirbate, kas padeda jums atsipalaiduoti?

– Atsipalaiduoti?

Nusišypsau; keista girdėti šiuos žodžius iš tokios protingos merginos. Be to, argi aš turiu laiko atsipalaiduoti? Ar ji bent nutuokia, kiek valdau įmonių? Bet ji žiūri į mane tomis naiviomis mėlynomis akimis ir pats nustembu, kad rimtai svarstau jos užduotą klausimą. Kas man padeda atsipalaiduoti? Buriavimas, skraidymas, dulkinimasis… tyrimas, kiek ir ko gali ištverti tokios rudaplaukės merginos kaip ji, ir jų vertimas paklusti… Pagalvojęs apie tai, sujudu krėsle, bet atsakau jai sklandžiai, nutylėdamas abu mėgstamiausius laisvalaikio leidimo būdus.

– Investuojate į gamybą. Kodėl būtent į ją?

Jos klausimas gana šiurkščiai bloškia mane atgal į tikrovę.

– Man patinka gaminti daiktus. Patinka suvokti jų funkcijas: kaip jie veikia, kaip juos surinkti ir išmontuoti. Be to, aistringai domiuosi laivais. Nežinau, ką dar galėčiau pasakyti.

Jie gabena maistą į visus pasaulio kampelius: paima iš tų, kurie jo turi, ir veža tiems, kuriems jo trūksta, o pargabena kitų prekių. Kam tai galėtų nepatikti?

– Dabar susidaro įspūdis, kad kalbate vadovaudamasis širdimi, o ne logika ir faktais.

Vadovaujuosi širdimi? Aš? Oi, ne, mažyte. Mano širdis jau senų seniausiai pavirtusi akmeniu.

– Galbūt. Nors yra žmonių, kurie sakytų, kad širdies aš neturiu.

– Kodėl jie taip sakytų?

– Nes puikiai mane pažįsta, – sakau ir kreivai šypteliu.

Tiesą sakant, niekas manęs taip gerai ir nepažįsta, išskyrus galbūt Eleną. Pasvarstau, kaip ji įvertintų čia sėdinčią dailutę panelę Stil. Ši mergina – tarsi prieštarų kamuolys: drovi, nerangi, akivaizdžiai protinga ir velniškai patraukli. Taip, gerai, pripažįstu. Ji tikrai gundantis kąsnelis…

Kitą klausimą ji išpyškina atmintinai:

– Ar draugai mano, kad jus lengva pažinti?

– Esu labai uždaras žmogus, panele Stil. Ir labai stengiuosi saugoti savo privatumą. Nedažnai duodu interviu…

Gyvenant taip, kaip gyvenu aš, privatumą saugoti būtina.

– Kodėl šį kartą sutikote kalbėtis?

– Aš universiteto rėmėjas, be to, kad ir kaip stengiausi, niekaip neatsikračiau panelės Kavanag. Ji vis nesiliovė kankinusi mano Viešųjų ryšių skyriaus darbuotojų, o toks atkaklumas mane žavi.

Bet džiaugiuosi, kad atvažiavai tu, o ne ji.

– Jūs investuojate ir į žemės ūkio technologijas. Kodėl domitės šia sritimi?

– Pinigai nevalgomi, panele Stil, o šioje planetoje per daug žmonių, neturinčių pakankamai maisto.

Nutaisęs neperprantamą veidą, dėbsau į ją.

– Pasakėte kaip tikras filantropas. Ar tai jus jaudina? Norite pamaitinti visus pasaulio varguolius?

Panelė Stil mąsliai žiūri į mane, tarsi būčiau mįslė, kurią jai reikia įminti, bet aš nieku gyvu nenoriu, kad tos didelės mėlynos akys žvelgtų į tamsią mano sielą. Apie tokius dalykus kalbėtis neketinu. Niekada.

– Tai gudrus verslas, – gūžteliu apsimesdamas, jog nuobodžiauju, o kad išblaškyčiau besitvenkiančias mintis apie alkį, mėginu įsivaizduoti, jog dulkinu ją sugrūdęs kotą į burną. Taip, šiai burnytei mankšta nepakenktų. Ši mintis mane tikrai uždega, tad leidžiu sau malonumą įsivaizduoti panelę Stil klūpančią prieš mane.

– Ar remiatės kokia nors filosofija? Jei taip, kokia? – vėl neužsikirsdama išpyškina ji.

– Filosofija nesiremiu. Vadovaujuosi tik principu, suformuluotu Karnegio: „Žmogus, išsiugdęs savybę visiškai valdyti savo protą, gali užvaldyti ir visa kita, kas jam teisėtai priklauso.“ Esu labai savotiškas, keistas žmogus. Man patinka kontroliuoti: ir save, ir visa, kas mane supa.

– Vadinasi, norite užvaldyti daiktus?

Taip, mažyte. Pirmiausia – tave.

– Noriu būti vertas juos užvaldyti, bet jei kalbėtume apskritai – taip, noriu, kad jie man priklausytų.

– Kalbate tarsi nepasotinamas vartotojas, – sako panelė Stil, išgirstu nepritarimo gaidelę ir vėl suirztu.

Ji kalba kaip turtingų tėvų dukrelė, gaudavusi viską, ko tik užsigeisdavo, bet atidžiau pažvelgęs į jos drabužius, akivaizdžiai pirktus „Walmart“, na, geriausiu atveju „Old Navy“ drabužių parduotuvėse, suprantu, kad taip nėra. Ji tikrai neaugo pasiturinčioje šeimoje.

Aš galėčiau tavimi pasirūpinti…

Po velnių, iš kur tokios mintys? Nors dabar, gerai pagalvojus, man tikrai reikėtų naujos nuolankiosios. Kiek laiko praėjo nuo tada, kai atsisakiau Siuzanos? Du mėnesiai? Ir štai: sėdžiu prieš šią rudaplaukę ir varvinu seilę. Pamėginu nusišypsoti ir jai pritarti. Šiaip ar taip, vartoti – nieko bloga, vartojimas varo į priekį tai, kas dar liko iš Amerikos ekonomikos.

– Buvote įvaikintas. Kaip manote, ar tai labai paveikė jūsų asmenybės formavimąsi?

Po velnių, ką tai turi bendra su naftos kainomis? Suraukiu kaktą ir dėbteliu į ją. Koks paikas klausimas. Jei būčiau likęs su ta kekše narkomane, tikriausiai būčiau miręs. Mėginu išsisukti nuo išsamaus atsakymo ir nekelti balso, bet ji nuo manęs neatstoja ir domisi, kokio amžiaus buvau įsūnytas. Užčiaupk jai burną, Grėjau!

– Tai galėjote sužinoti perskaičiusi bet kurį viešai skelbiamą mano gyvenimo aprašymą, panele Stil, – griežtai sakau.

Tokias prakeiktas smulkmenas ji turėtų žinoti. Dabar, rodos, atgailauja. Gerai.

– Dėl darbo jums teko paaukoti šeimą.

– Čia ne klausimas, – trumpai ir šiurkščiai atkertu.

Ji vėl nurausta ir prikanda tą savo prakeiktą lūpą. Tačiau bent jau turi padorumo atsiprašyti.

– Ar dėl darbo jums teko paaukoti šeimą?

Po galais, ko prikibai prie mano šeimos?

– Turiu šeimą. Turiu brolį ir seserį, turiu mylinčius tėvus. Ir neketinu tos šeimos plėsti.

– Ar jūs gėjus, pone Grėjau?

Po perkūnais! Negaliu patikėti, kad ji uždavė šį klausimą! Klausimą, kurio nedrįsta užduoti net mano šeimos nariai! Bet tai mane pralinksmina. Koks įžūlumas! Tenka susiimti, kad nugalėčiau staiga kilusį norą ištempti ją iš krėslo, persimesti per kelį, delnu kaip reikiant iškaršti užpakalį, o tada pasiguldyti ant darbo stalo, surišti rankas už nugaros ir išdulkinti. Tai būtų atsakymas į jos klausimą. Kaip ši mergšė mane nervina… Giliai įkvepiu mėgindamas nusiraminti. Pamačius, kad uždavusi šį klausimą ji pati pasijuto labai nepatogiai, man truputį palengvėja, troškimas keršyti nuslūgsta.

– Ne, Anastazija, aš ne gėjus.

Kilsteliu antakius, bet mano veidas lieka ramus. Anastazija. Gražus vardas. Man patinka, kaip tie garsai slysta liežuviu…

– Prašau atleisti. Bet čia… hm… taip parašyta.

Susinervinusi ji vėl užsikiša už ausies plaukų sruogą.

Ji nežino, kokius klausimus užsirašė? Gal tie klausimai visai ne jos? Tiesiai paklausta ji išbąla. Po perkūnais, ji labai patraukli… švelniai tariant. Net sakyčiau, kad tikra gražuolė.

– Na… ne. Keitė… panelė Kavanag… tai ji sudarė klausimyną.

– Jūs abi dirbate studentų laikraščio redakcijoje?

– Ne. Mudvi tik gyvename viename bute.

Tuomet nenuostabu, kad ji tokia sutrikusi. Pasikasau smakrą svarstydamas, ar užkurti jai tikrą pirtį.

– Ar pati pasisiūlėte imti šį interviu? – klausiu ir sulaukiu atlygio: tikro nuolankiosios žvilgsnio, mat mano reakcija ją išmušė iš vėžių. Man patinka, kad ją taip veikiu.

– Ne, buvau įpareigota. Ji negaluoja, – tyliai paaiškina panelė Stil.

– Tada daug kas aiškiau.

Pasibeldusi į duris, įeina Andrėja.

– Pone Grėjau, atleiskite už trukdymą, bet po dviejų minučių jums kitas susitikimas…

– Mes dar nebaigėme, Andrėja. Prašom atšaukti kitą susitikimą.

Andrėja spokso į mane, nežinodama, ką daryti. Žvilgteliu į ją, kilsteliu antakius. Lauk! Tuoj pat! Aš užsiėmęs su dailute panele Stil. Andrėja išrausta kaip nuplikyta, bet tuoj atgauna savitvardą.

– Gerai, pone Grėjau, – sumurma ji ir apsisukusi išeina.

Mano dėmesys vėl nukrypsta į smalsumą žadinančią, bet ir nervinančią krėsle įsitaisiusią būtybę.

– Kur mudu sustojome, panele Stil?

– Prašom dėl manęs nesitrukdyti…

Na jau ne, mažyte… Dabar mano eilė klausti. Noriu žinoti, ar tos gražios akys taip pat turi neatskleistų paslapčių.

– Norėčiau daugiau apie jus sužinoti. Manau, taip būtų sąžininga.

Kai alkūnėmis atsiremiu į krėslo porankius ir prieš burną suglaudžiu rankų pirštų galus, panelės Stil žvilgsnis nukrypsta į mano burną ir ji nuryja seilę. Aha, tai įprastas poveikis. Be to, malonu žinoti, kad ji mano žavesiui nėra visiškai abejinga.

– Ne kažin ką galėčiau papasakoti, – gūžteli ir vėl nurausta.

Ji manęs prisibijo. Gerai…

– Ką ketinate veikti baigusi studijas?

Ji gūžteli.

– Dar nesu nieko suplanavusi, pone Grėjau. Kol kas man reikia kaip nors išlaikyti baigiamuosius egzaminus.

– Mes įmonėje turime puikią programą stažuotojams.

Prakeikimas! Ir kas mane trūktelėjo už liežuvio? Sulaužiau auksinę taisyklę: niekada ir jokiomis aplinkybėmis nedulkinti personalo. Betgi, Grėjau, šios merginos tu nedulkini. Ji atrodo nustebusi ir jos dantys vėl suspaudžia apatinę lūpą. Kodėl tai mane taip jaudina?

– Šit kaip? Turėsiu omenyje, – sumurma ji ir netrukus priduria: – Nors nesu tikra, kad jūsų įmonėje pritapčiau.

Po galais, kodėl ne? Kuo jai neįtinka mano įmonė?

– Kodėl taip manote? – klausiu.

– Juk tai savaime aišku, ar ne?

– Ne, bent jau ne man.

Jos atsakymas mane pribloškė.

Panelė Stil vėl nurausta ir pasiima skaitmeninį diktofoną. Velnias, ji ruošiasi išeiti. Paskubomis prisimenu šios popietės darbotvarkę: nėra jokio susitikimo, kurio nebūtų galima atidėti.

– Gal norėtumėte, kad aprodyčiau biurą?

– Esu tikra, kad jūs pernelyg užimtas, pone Grėjau, o manęs laukia ilga kelionė automobiliu.

– Į Vankuverį grįšite automobiliu? – Žvilgteliu pro langą. Sąlygos vairuoti klaikios, be to, dar ir lyja. Prakeikimas. Tokiu oru jai nederėtų vairuoti, bet uždrausti negaliu. Pagalvojęs apie tai, suirztu. – Ką gi, vairuokite atsargiai, – priduriu šiurkščiau ir valdingiau, nei norėjau.

Panelė Stil vis dar čiupinėjasi su diktofonu. Ji nori kuo greičiau išeiti iš mano kabineto, o aš, nors pats nežinau kodėl, nenoriu, kad ji išeitų.

– Ar gavote visą reikalingą informaciją? – dar paklausiu, beviltiškai stengdamasis ją sulaikyti.

– Taip, pone, – tyliai sako panelė Stil.

Jos atsakymas mane visiškai sugniuždo – kaip ji ištaria tuos žodžius savo gražute burna… Trumpai įsivaizduoju, kaip viskas atrodytų, jei ta jos burna būtų mano valioje…

– Ačiū už interviu, pone Grėjau.

– Nėra už ką. Buvo malonu, – atsakau nuoširdžiai, nes jau seniai jokia mergina nebuvo manęs taip sužavėjusi. Ši mintis kelia nerimą.

Ji atsistoja ir aš ištiesiu ranką, nekantraudamas paliesti jos delną.

– Iki kito susitikimo, panele Stil, – tyliai sakau, o ji ištiesia man savo rankutę atsisveikinti.

Taip, noriu plakti ir dulkinti šią merginą savo žaidimų kambaryje. Noriu matyti ją surištą ir apimtą geismo… negalinčią be manęs ir manimi pasitikinčią. Stipriai sučiaupiu lūpas. Taip niekada nebus, Grėjau.

– Pone Grėjau… – linkteli ji ir ištraukia ranką… per greitai… gerokai per greitai…

Po velnių, negaliu leisti jai taip paprastai išeiti. Akivaizdu, kad ji nekantrauja iš čia sprukti. Išlydint ją, tą pačią akimirką apima ir irzulys, ir įkvėpimas.

– Tik pažiūrėsiu, kad sėkmingai išeitumėte pro duris, panele Stil.

Tarsi gavusi mano įsakymą, ji iš karto gražiai nurausta.

– Jūs labai dėmesingas, pone Grėjau, – atkerta ji.

O šitoji panelė Stil nepėsčia! Jai išeinant neatsilikdamas nė per žingsnį seku iš paskos. Ir Andrėja, ir Olivija priblokštos pakelia galvas. Taip, taip… Aš tik išlydžiu merginą…

– Ar turite kokį nors apsiaustą? – klausiu.

– Striukę.

Rūsčiai nudelbiu žvilgsniu kvailai išsišiepusią Oliviją, ta tuoj pat pašoka ir atneša tamsiai mėlyną striukę. Paėmęs drabužį, vėl rūsčiai perveriu ją žvilgsniu, kad sėstųsi. Viešpatie, kaip Olivija mane erzina – vis rezga nerealias svajones.

Hm… Striukė tikrai iš „Walmart“. Panelei Anastazijai Stil derėtų rengtis geriau. Palaikau jai striukę, o kai kilstelėjęs užvelku ją ant liesų pečių, trumpai prisiliečiu prie jos sprando. Nuo to prisilietimo panelė Stil sustingsta ir išbąla. Taip! Ji man tikrai neabejinga. Nepaprastai malonu tai žinoti. Priėjęs prie lifto, paspaudžiu iškvietimo mygtuką, o ji tuo metu stovi šalia nežinodama, kur dėti rankas.

Ak, galėčiau tau parodyti, kur jas dėti, mažyte.

Durys atsidaro, ji skubriai įlipa ir atsisuka į mane.

– Anastazija… – atsisveikindamas ištariu.

– Kristianai… – sušnabžda ji.

Tada lifto durys užsidaro ir ištartas mano vardas lieka kyboti ore – keistai skambantis, neatpažįstamas, bet… velniškai patrauklus.

Ak, prakeikimas. Kas tai buvo?

Apie šią merginą turiu sužinoti daugiau.

– Andrėja! – šūkteliu grįždamas į kabinetą. – Sujunk mane su Velču. Tuoj pat.

Paskui, sėdėdamas prie darbo stalo ir laukdamas skambučio, žiūriu į paveikslus ant kabineto sienų ir prisimenu panelės Stil žodžius. „Suteikia kasdienybei išskirtinumo.“ Taip ji būtų galėjusi pasakyti ir apie save.

Suskamba telefonas.

– Paskambinau ponui Velčui.

– Sujunkite.

– Klausau, sere.

– Velčai, man reikia, kad pasidomėtumėte vienu žmogumi…

2011 m. gegužės 14 d., šeštadienis

Anastazija Roza Stil

Gimimo data:

1989 09 10, Monteseinas, Vašingtono valstija.

Gyvenamoji vieta:

1114 SW Grinstritas, 7 butas, Heivenheitsas, Vankuveris, 98888 Vašingtono valstija.

Mobiliojo telefono numeris:

360 959 4352.

Socialinio draudimo numeris:

987-65-4320.

Sąskaitos bankuose:

„Wells Fargo“ bankas, Vankuveris, 98888 Vašingtono valstija, sąskaitos numeris 309361, sąskaitos likutis 683,16 dol.

Profesija:

Vašingtono valstybinio universiteto Laisvųjų menų koledžo paskutinio kurso studentė. Specializacija – anglų kalba.

Pažymių vidurkis:

4,0.

Ankstesnis išsilavinimas:

Monteseino pradinė ir vidurinė mokyklos.

Priėmimo į koledžą testo rezultatas:

2150 taškų.

Darbinė veikla:

Kleitono ūkinių prekių parduotuvė, Šiaurės vakarų išvažiavimas iš greitkelio į Vankuverį, Portlandas, pardavėja (dirba ne visą darbo dieną).

Tėvas:

Franklinas A. Lambertas (1969 09 01–1989 09 11).

Motina:

Karla Mei Vilkins-Adams, gim. 1970 07 18. 1989 03 01 ištekėjo už F. Lamberto, 1989 09 11 tapo našle; 1990 06 06 ištekėjo už Reimondo Stilo, išsiskyrė 2006 07 12; 2006 08 16 ištekėjo už Stiveno M. Mortono, išsiskyrė 2007 12 31; 2009 04 06 ištekėjo už Robino (Bobo) Adamso.

Politiniai įsitikinimai:

nežinomi.

Religiniai įsitikinimai:

nežinomi.

Lytinė orientacija:

nežinoma.

Partnerystės santykiai:

šiuo metu nėra.

Jau gal šimtąjį kartą atidžiai perskaitau šią prieš dvi dienas gautą biografiją mėgindamas kaip nors perprasti paslaptingąją panelę Anastaziją Rozą Stil. Niekaip negaliu pamiršti tos prakeiktos mergiotės, ir tai ne juokais erzina. Šią savaitę, vykstant itin nuobodiems susitikimams, pagaudavau save prisimenantį mudviejų interviu. Kaip ji čiupinėjosi su diktofonu, kaip užsikišo už ausies plaukų sruogą, kaip prikando lūpą… Taip. Ta prikąsta lūpa kaskart užkaitina man kraują.

Ir štai aš jau sėdžiu automobilyje, sustojęs prie kuklios Kleitono ūkinių prekių parduotuvėlės Portlando pakraštyje, nes ji čia dirba.

Tu kvailys, Grėjau. Ko čia atvažiavai?

Žinojau, kad taip baigsis. Visą savaitę… žinojau, kad turiu ją vėl pamatyti. Žinojau tai nuo tos akimirkos, kai lifto kabinoje ištarusi mano vardą ji dingo man priklausančio pastato gelmėse. Mėginau atsispirti. Laukiau penkias dienas, – penkias prakeiktas dienas, – norėdamas patikrinti, ar pavyks ją pamiršti. O šiaip aš nelaukiu. Negaliu pakęsti laukimo… Niekada ir nieko nelaukiu. Niekada nesu sekiojęs paskui jokią moterį. Moterys, su kuriomis prasidėdavau, suprasdavo, ko iš jų tikiuosi. Dabar labiausiai nerimauju dėl to, kad panelė Stil yra tiesiog per jauna ir kad galbūt tai, ką jai pasiūlysiu, jos apskritai nesudomins… O gal vis dėlto sudomins? Ar ji kada nors taps gera nuolankiąja? Papurtau galvą. Išsiaiškinti tėra vienas būdas… Todėl ir esu čia: kaip paskutinis kvailys sėdžiu mašinoje požeminėje aikštelėje, pilkoje ir nuobodžioje Portlando dalyje.

Jos biografija niekuo neypatinga, išskyrus paskutinę eilutę, kuri man ir buvo svarbiausia. Todėl čia ir esu. Kodėl neturite vaikino, panele Stil? Lytinė orientacija nežinoma: gal ji lesbietė? Prunkšteliu, nes ši mintis man pasirodo visiškai neįtikėtina. Prisimenu jos klausimą, ar aš ne gėjus, prisimenu, kaip nepatogiai ji pasijuto, kaip skaisčiai nuraudo… Prakeikimas. Šios absurdiškos mintys persekioja mane nuo tos akimirkos, kai ją sutikau.

Dėl to čia ir atvažiavai.

Nekantrauju vėl ją išvysti: tos mėlynos akys neduoda man ramybės net sapnuose. Flinui apie ją neužsiminiau ir dėl to džiaugiuosi, mat dabar elgiuosi kaip tikras moterų persekiotojas. O gal turėčiau jam pasakyti? Užverčiu akis į automobilio lubas: nenoriu, kad Flinas išūžtų man ausis apie savo naujai išrastą, sprendimu pagrįstą gydymo metodą. Man tik reikia prasiblaškyti… O vienintelis dabar mano geidžiamas prasiblaškymo objektas dirba pardavėja ūkinių prekių parduotuvėje.

Sukorei tokį kelią. Pažiūrėkime, ar panelė Stil tikrai tokia žavi, kokią ją prisimeni. Spektaklis prasideda, Grėjau. Išlipu iš mašinos ir per aikštelę prieinu prie parduotuvės durų. Man įeinant, monotoniškai suskamba elektroninis skambutis.

Parduotuvė daug didesnė, nei atrodo iš gatvės, ir nors jau beveik pietų metas, joje gana ramu, ypač turint omenyje, kad šiandien šeštadienis. Čia daugybė lentynų, o jose – tokiose parduotuvėse įprastas šlamštas. Visai pamiršau, kad ir ūkinių prekių parduotuvė tokiam žmogui kaip aš turi ką pasiūlyti… Reikalingų daiktų paprastai įsigyju internetu, bet jei jau užsukau, galbūt kelis daikčiukus ir nusipirksiu… „Velcro“ kabės ir kilpų laikikliai, skečiamieji žiedai… Taip… Surasiu nuostabiąją panelę Stil ir truputį pasilinksminsiu.

Kol ją pamatau, sugaištu net tris sekundes. Susikūprinusi, atsirėmusi į prekystalį, ji atidžiai žvelgia į monitorių ir kramsnoja pietus – apskritą bandelę. Užsimiršusi nusibraukia prie lūpų prilipusį trupinį ir ima čiulpti pirštą. Atsiliepdamas į tai mano kotas trūkteli. Velnias! Po galais, ar aš koks keturiolikmetis? Siaubingai suirztu. Gal ši paaugliška reakcija išgaruos, kai ją supančiosiu, išdulkinsiu, nuplaksiu… na, veiksmų eilė galėtų būti ir kitokia. Taip. To man ir reikia.

Panelė Stil labai susikaupusi atlieka užduotį, todėl turiu progą atidžiai ją apžiūrėti. Atmetus visas gašlias mintis, ji patraukli, labai patraukli. Gerai įsiminiau, kaip ji atrodo.

Ji pakelia akis ir sustingsta, paskui tikrąja to žodžio prasme prismeigia mane protingomis, skvarbiomis akimis – pačiomis žydriausiomis, rodos, veriančiomis kiaurai. Tas žvilgsnis sunervina taip pat kaip ir pirmą kartą, kai ją sutikau. Ji tik žiūri, – regis, priblokšta, – ir nežinau, ar tai į gera, ar į bloga.

– Panele Stil! Koks malonus netikėtumas.

– Pone Grėjau… – sušnabžda ji nuraudusi ir gaudydama kvapą. Aha… jos reakcija gera.

– Kaip tik buvau netoliese. Man reikia šį bei tą įsigyti. Malonu vėl jus matyti, panele Stil.

Tikrai malonu. Ji vilki aptemptais sportiniais marškinėliais ir džinsais, ne tais beformiais maišais kaip aną savaitę. Kojos ilgos, juosmuo siauras, krūtys tobulos. Ji tebespokso, todėl turiu gerai susiimti, kad atsispirčiau pagundai ištiesti ranką, suimti pirštais jai smakrą ir padėti užčiaupti burną. Atskridau iš Siatlo vien tam, kad tave pamatyčiau, ir, sprendžiant iš to, kaip dabar atrodai, ta kelionė nebuvo veltui.

– Ana. Mano vardas Ana. Kuo galiu jums padėti, pone Grėjau?

Ji giliai įkvepia, ištiesina pečius kaip ir imdama iš manęs interviu ir vangiai man nusišypso – neabejoju, kad ši šypsena skirta visiems klientams.

Žaidimas prasideda, panele Stil.

– Norėčiau įsigyti kelis daikčiukus. Pirmiausia reikia kabelių.

Jos lūpos truputį prasiskiria ir ji staiga giliai įkvepia.

Nustebtumėte išvydusi, ką galiu nuveikti su keliais kabeliais, panele Stil.

– Turime įvairaus ilgio. Norėtumėt, kad parodyčiau?

– Prašyčiau. Parodykite man juos, panele Stil.

Išėjusi iš už prekystalio ji mosteli į vieną lentyną. Ji apsiavusi sportbačiais guminiais padais. Nejučia imu svarstyti, kaip ji atrodytų su aukštakulniais tikrai žudomai aukšta pakulne. Su „Louboutin“ aukštakulniais… tokios kojos vertos „Louboutin“ aukštakulnių.

– Kabeliai elektros reikmenų skyriuje, aštuntoje eilėje, – sako ji virpančiu balsu ir… vėl nurausta.

Aš verčiu ją jaudintis. Man krūtinėje įsižiebia viltis. Vadinasi, ji ne lesbietė. Patenkintas šypteliu.

– Prašom parodyti, seksiu paskui jus, – sumurmu ir mosteliu ranka, ragindamas rodyti kelią.

Leidęs eiti jai pirmai, turiu laiko iš tinkamo atstumo pasigrožėti fantastišku užpakaliuku. Ji tikrai, kaip sakoma, viskas kartu: miela, mandagi, graži ir turi visus fizinius duomenis, į kuriuos labai atsižvelgiu rinkdamasis nuolankiąją. Bet svarbiausias klausimas – ar ji apskritai galėtų būti nuolankioji? Apie šį – mano – gyvenimo būdą ji tikriausiai nieko nežino, bet labai norėčiau ją supažindinti su to gyvenimo ypatumais. Dėl šio sandorio per daug neriesi iš kailio ir per daug skubi, Grėjau.

– Atvykote į Portlandą verslo reikalais? – išblaško ji mano mintis, bet klausia pernelyg spigiai, apsimesdama abejinga.

Staiga pajuntu norą nusijuokti, o tai jau maloni permaina. Moterys retai mane prajuokina.

– Lankausi Vašingtono valstybinio universiteto Žemės ūkio fakultete. Jis Vankuveryje, – pameluoju. Iš tiesų atvažiavau čia pasimatyti su jumis, panele Stil.

Ji nurausta, o aš pasijuntu labai nepatogiai.

– Šiuo metu finansuoju jo atliekamus tyrimus, susijusius su sėjomaina ir dirvotyra.

Tai bent jau tiesa.

– Ar tai jūsų plano pamaitinti visą pasaulį dalis? – vos pastebimai šyptelėjusi klausia ji.

– Kažkas panašaus, – sumurmu.

Ar ji iš manęs tyčiojasi? Jei taip, ak, su kokiu malonumu priversčiau ją tas patyčias nutraukti… Tik nuo ko man pradėti? Gal, užuot davus dar vieną interviu, tiesiog pakviesti vakarienės, nors… kviesti vakarieniauti kandidatę į nuolankiąsias būtų didelė naujiena.

Prieiname prie kabelių, išdėliotų pagal ilgį ir spalvas. Išsiblaškęs pirštais brūkšteliu per pakuotes. Galėčiau tiesiog pakviesti ją vakarienės. Beveik kaip į pasimatymą? Ar ji sutiktų? Pažvelgęs į panelę Stil matau, kad ji stebeilija į savo sunertus pirštus. Į mane pakelti akių nedrįsta… tai teikia vilčių. Išsirenku ilgesnius kabelius. Šiaip ar taip, jie lankstesni – vienu tokiu kabeliu galima surišti abi kulkšnis ir abu riešus.

– Šitie bus kaip tik, – sumurmu ir ji vėl nurausta.

– Pageidausite dar ko nors? – tuoj pat pasiteirauja panelė Stil.

Net nežinau: arba ji nepaprastai dėmesinga, arba nori kuo greičiau išgrūsti mane iš parduotuvės.

– Dar norėčiau apsauginės dažymo juostos.

– Remontuojate būstą?

Vos susilaikau neprunkštelėjęs.

– Ne, neremontuoju.

Jau nepamenu, kada laikiau rankose teptuką. Vien ta mintis mane pralinksmina: turiu žmonių, kurie visus juodus darbus nudirba už mane.

– Prašyčiau čionai, – rodos, nusivylusi burbteli ji. – Apsauginės dažymo juostos dekoravimo skyriuje.

Nagi, Grėjau. Daug laiko neturi. Kaip nors įtrauk ją į pokalbį.

– Ar ilgai čia dirbate?

Atsakymą aš, žinoma, jau žinau. Pasidomiu žmonių praeitimi, ne taip kaip kiti. Panelė Stil vėl nurausta… Viešpatie, koks drovumas! Po galais, daug vilčių neturiu. Ji skubiai apsisuka ir tarp lentynų nužingsniuoja į dekoravimo skyrių. Klusniai nuseku jai iš paskos. Po velnių, ar aš koks pavėpęs šunytis?

– Ketverius metus, – mudviem priėjus dažymo juostas sumurma ji.

Pasilenkusi paima du ritinėlius – vieną siauresnį, kitą platesnį.

– Paimsiu šitą, – sakau.

Platesnę juostą daug patogiau naudoti burnai užlipdyti. Kai ji paduoda man ritinėlį, mudviejų pirštų galai trumpai susiliečia. Tą palytėjimą pajuntu ir tarpkojyje. Prakeikimas!

Ji išblykšta.

– Gal reikia dar ko nors? – dusliai ir tyliai klausia.

Viešpatie, mes abu vienodai vienas kitą veikiame. Galbūt…

– Manau, dar reikėtų virvės.

– Prašom čia.

Ji sparčiai nužingsniuoja tarp lentynų, suteikdama man dar vieną progą pasigrožėti puikiu užpakaliuku.

– Kokios virvės pageidaujate? Turime sintetinių ir natūralių plaušų virvių… špagato… storų trosų…

„Po velnių, gana“, – niūriai pagalvoju, vydamas šalin prieš akis iškilusį vaizdą: ją pakabintą ant žiedų mano žaidimų kambario lubose.

– Prašom keturis su puse metro natūralių plaušų virvės.

Ji šiurkšti ir, jei tampai, skaudžiau įsirėžia į odą… ją labiausiai mėgstu.

Panelės Stil pirštai suvirpa, bet jai pavyksta pamatuoti keturis su puse metro. Iš dešinės užpakalinės kišenės išsitraukusi peilį įtraukiamais ašmenimis, ji vikriai nupjauna virvę, dailiai susuka ir suriša slankiuoju mazgu. Įspūdinga.

– Ar buvote skautė?

– Organizuota grupinė veikla tikrai nėra pats mėgstamiausias mano užsiėmimas, pone Grėjau.

– O koks mėgstamiausias jūsų užsiėmimas, Anastazija?

Sugaunu jos žvilgsnį ir, kai ji spokso į mane, vyzdžiai išsiplečia. Taip!

– Knygos, – sušnabžda ji.

– Kokios?

– Na, kaip čia pasakius… Įprastos. Klasikiniai romanai. Daugiausia anglų rašytojų kūriniai.

Anglų rašytojų kūriniai? Lažinuosi, kad Brontė ir Ostin. Visos tos romantikės, kurioms rūpi tik širdelės ir gėlytės. Prakeikimas. Negerai.

– Ar pirksite dar ką nors?

– Nežinau. Ką dar patartumėte įsigyti? – klausiu norėdamas pažiūrėti, kaip ji reaguos.

– Meistrui mėgėjui? – nustemba ji.

Vos laikausi, kad neimčiau kvatotis. Oi, mažyte, darbai iš serijos „Pasidaryk pats“ – ne man. Bet sutramdau juoką ir linkteliu. Ji nužvelgia mane ir aš įsitempiu. Ji mane apžiūrinėja! Po galais!

– Kombinezoną, – lepteli panelė Stil.

Tai didžiausias iš jos išgirstas netikėtumas, neskaitant klausimo, ar aš gėjus.

– Juk nenorėtumėte susitepti ar susiplėšyti drabužių, tiesa?

Ir ji, vėl labai sutrikusi, neryžtingai mosteli į mano džinsus.

Nesusilaikau.

– Galiu ir nusirengti…

– Hm…

Ji išrausta kaip vėžys ir nuleidžia akis.

– Paimsiu kelis kombinezonus. Kad kartais, neduok Dieve, nesusigadinčiau drabužių, – sumurmu nenorėdamas dar labiau jos trikdyti.

Netarusi nė žodžio, panelė Stil apsisuka ir vėl skubriai nužingsniuoja tarp lentynų, o aš su malonumu vėl nuseku iš paskos.

– Dar ko nors? – duodama porą mėlynų kombinezonų ir gaudydama kvapą klausia panelė Stil.

Ji vis dar jaučiasi nepatogiai, stovi akis nudūrusi į grindis, nuraudusi. Viešpatie, kaip ji mane valdo…

– Kaip sekasi rašyti straipsnį? – klausiu vildamasis, kad ji bent truputį atsipalaiduos.

Ji pakelia akis ir, neslėpdama palengvėjimo, šypteli. Pagaliau.

– Straipsnį rašau ne aš, o Ketrina. Panelė Kavanag. Mudvi gyvename viename bute. Tai ji rašo straipsnį. Ir labai tuo džiaugiasi. Ji yra laikraščio redaktorė ir labai sielojosi, kad negalėjo pati paimti to interviu.

Tai ilgiausia jos išraityta kalba per visą mudviejų pažinties laiką, ir tiek prišnekėjo apie kitą žmogų, o ne apie save. Įdomu.

Man dar nespėjus nieko atsakyti, ji priduria:

– Dabar vienintelis jos rūpestis tas, kad neturi originalių jūsų nuotraukų.

Atkaklioji panelė Kavanag užsigeidė nuotraukų. Reklaminių, glamūrinių nuotraukų? Galiu tuo pasirūpinti. Turėsiu progą praleisti daugiau laiko su nuostabiąja panele Stil.

– Kokių nuotraukų ji norėtų?

Kelias akimirkas ji stebeilija į mane, paskui papurto galvą.

– Na, aš čia dar pabūsiu. Galbūt rytoj…

Juk galiu likti Portlande. Galiu dirbti viešbučio apartamentuose. Kad ir „Heathman“ viešbutyje. Tik reikia, kad atvažiuotų Teiloras ir atvežtų mano kompiuterį ir drabužių. Arba paprašyti, kad tai padarytų Eliotas… nebent jis kažkur prašapęs ir dulkinasi, mat savaitgaliais tai pagrindinė jo veikla.

– Sutiktumėte nusifotografuoti? – neįstengdama slėpti nuostabos klausia ji.

Linkteliu. Nenutuokiate, ką dar sutikčiau daryti, kad tik galėčiau daugiau pabūti su jumis, panele Stil… Tiesą sakant, ir aš pats nenutuokiu…

– Keitė labai apsidžiaugs. Tai yra, jei tik mums pavyks rasti fotografą.

Panelė Stil nusišypso ir jos veidas nušvinta kaip ryto aušra. Viešpatie, kokia ji žavi – net kvapą gniaužia.

– Praneškite man apie rytojaus planus, – iš piniginės išimu vizitinę kortelę. – Čia yra mobiliojo numeris. Būtų gerai, jei rytoj rytą, prieš dešimtą, paskambintumėte.

O jei nepaskambins, nieko nelaukdamas grįšiu į Siatlą ir pamiršiu šį kvailą nuotykį. Pagalvojęs apie tai nuliūstu.

– Sutarta.

Ji vis dar plačiai šypsosi.

– Ana!

Mudu atsisukame ir prekių lentynų gale pamatome jauną vyrą, apsirengusį paprastai, bet nepigiai. Jo šypsena skirta vien panelei Anastazijai Stil. Po velnių, kas tas tipas?

– Hm… minutėlę atsiprašysiu jūsų, pone Grėjau.

Ji prieina prie jo, o tas niekšelis suspaudžia ją lokio glėbyje. Man kraujas užverda. Tai instinktyvi reakcija. Patrauk nuo jos savo letenas. Sugniaužiu kumščius, bet matydamas, kad ji į jo apkabinimą neatsako, truputį aprimstu.

Tada juodu ima pašnibždomis šnekėtis. Mėšlas, gal Velčas apsiriko? Gal vis dėlto šis vyrukas yra jos vaikinas? Pagal amžių tiktų, be to, jis neatitraukia nuo jos geismingo žvilgsnio. Truputį atšlijęs, dar kelias akimirkas jis palaiko panelę Stil, atidžiai apžiūri, o tada atsainiai apglėbia per pečius. Iš pirmo žvilgsnio tai įprastas gestas, bet aš iš karto susigaudau, kad tas šunsnukis leidžia man suprasti, jog mergina priklauso jam ir galiu nešdintis. O ji, rodos, jaučiasi nesmagiai ir mindžikuoja.

Mėšlas. Turiu išeiti. Tada panelė Stil jam dar kažką pasako ir, liestelėjusi dilbį – ne plaštaką! – palieka jį vieną. Akivaizdu, kad artimi santykiai jų nesieja. Gerai.

– Hm… Polai, čia Kristianas Grėjus. Pone Grėjau, čia Polas Kleitonas. Šios parduotuvės savininko brolis. – Ji keistai mane nužvelgia, nors nesuprantu kodėl, ir priduria: – Su Polu susipažinau vos pradėjusi čia dirbti, nors susitinkame nedažnai. Jis grįžo iš Prinstono, kur studijuoja verslo administravimą.

Vadinasi, viršininko brolis, o ne vaikinas… Netikėtai pajuntu didžiulį palengvėjimą, – net suraukiu kaktą. Ne juokais įsižiūrėjau šitą moterį.

– Pone Kleitonai… – tyčia pasisveikinu labai santūriai.

– Pone Grėjau… – jis glebiai paspaudžia man ranką. Bestuburis mulkis… – Pala, ar tik jūs – ne Kristianas Grėjus? Iš Grėjaus įmonių holdingo?

Polas Kleitonas akimirksniu iš karingai nusiteikusio savininko virsta keliaklupsčiaujančiu vergu.

Taip, tas pats, subinlaižy tu…

– Čia tai bent! Gal galėčiau būti jums kuo nors naudingas?

– Anastazija mane jau aptarnavo, pone Kleitonai. Ir buvo labai dėmesinga.

O dabar – atsiknisk.

– Puiku, – linksmai ir mandagiai, bet vis dar išpūtęs akis sako Polas. – Iki, Ana.

– Iki, Polai, – atsako ji ir jis, ačiū Dievui, nueina.

Žvilgsniu nulydžiu jį į pagalbines parduotuvės patalpas.

– Gal pageidausite dar ko nors, pone Grėjau?

– Ačiū, daugiau nieko nereikia, – sumurmu.

Velnias, man visiškai neliko laiko, o vis dar nežinau, ar kada nors vėl ją pamatysiu. Privalau sužinoti, ar galiu puoselėti bent mažytę viltį, kad ji apsvarstys tai, ką ketinu jai siūlyti. Tik… kaip paklausti? Ar esu pasiruošęs turėti naują nuolankiąją, ir dar tokią, kuri nieko apie šį gyvenimo būdą nežino? Mėšlas. Jai reikės papildomų mokymų. Patenkintas nebyliai suniurnu, mat suprantu, kokių įdomių galimybių tie mokymai atvertų… Po galais, ją bemokant irgi būtų galima patirti nemenkų malonumų. Tik ar ji apskritai susidomės? Gal aš viską ne taip supratau?

Nuleidusi akis, ji grįžta prie kasos, nuskenuoja mano pirkinius. Po velnių, pažiūrėk į mane! Noriu vėl pamatyti jos gražias mėlynas akis ir suprasti, kas jai galvoj.

Pagaliau panelė Stil pakelia galvą.

– Keturiasdešimt trys doleriai.

Ir viskas?

– Norėsite maišelio? – klausia ji kaip tikra pardavėja, o aš paduodu jai „Amex“ kreditinę.

– Taip, Anastazija.

Jos vardo – gražaus vardo, puikiai tinkančio tokiai gražiai merginai, – skiemenys nuslysta mano liežuviu.

Ji paskubomis, mitriai sudeda pirkinius į maišelį. Štai ir viskas. Turiu išeiti.

– Jei norėsite fotosesijos, paskambinkite man.

Ji linkteli ir grąžina man kortelę.

– Gerai. Tad galbūt iki rytojaus. – Negaliu taip imti ir išeiti. Turiu parodyti, kad esu jai neabejingas. – Beje, Anastazija… Džiaugiuosi, kad panelė Kavanag negalėjo pati paimti interviu.

Pamatęs didžiulę nuostabą jos veide ir labai patenkintas, persimetu per petį maišelį ir neskubėdamas išeinu iš parduotuvės.

Taip, nors sveikas protas sako ką kita, geidžiu jos. Dabar reikės palaukti… po velnių, laukti… ir vėl.

Štai ir viskas… kol kas.

Ačiū, ačiū, ačiū, kad skaitėte.

E L James

Content

Джеймс Эрика Леонард Penkiasdešimt išlaisvintų atspalvių