Джейкс Брайан

Raudonmūris

Iš anglų kalbos vertė

Julija Lapienytė

Turinys

Pirmoji knyga - Siena

Antroji knyga - Ieškojimas

Trečioji knyga - Karžygys

Kas mano, jog aš miręs jau,

Geriau tesako — nieko nežinau.

Nes esmi — ja ti sam — čia,

Dvi pelės Raudonam mūre.

Karžygys miega

Tarp menės ir salės urve.

Esmi — ja ti sam — čia.

Sek mano žygiais ir galia,

Ieškoki kardo, kai nušvis

Mėnesienos blyški naktis.

Kai pirmą valandą dienos išmuš

Ir mėnulio spinduliai šiaurę užklius,

Žiūrėk į slenkstį iš viršaus,

Ir tu išvysi,

Nes esmi — ja ti sam — čia

Ir kardas, kuris dar tarnaus, šalia.

(Eilutės, rastos po didžiosios menės gobelenu)

Buvo Vėlyvosios rožės vasaros pradžia. Žydinčios Girios kraštas švelniai mirguliavo pro balzganą ryto miglą, žaviai maudėsi rasotoje aušroje, vidudienio saulėje skleidė žiedus, o į pavakarę merkėsi klostomas sodriu sutemų raudoniu, pranašaujančiu šviesią birželio naktį.

Žydinčios Girios pakraštyje, į pietus nuo pelkynų, dunkso Raudonmūrio vienuolynas, iš dviejų šonų supamas pavėsingų miško medžių. Kita Raudonmūrio pusė žvelgia į banguojančią pievą, o palei jos senovinius vakarinius vartus vingiuoja ilgas dulkinas kelias.

Žiūrint iš viršaus, vienuolynas atrodo kaip pasakiškas blausus brangakmenis, įsegtas į žalią šviesaus šilko ir tamsaus aksomo apsiaustą. Kažkada pelės pastatė vienuolyną iš raudono smiltainio, kurį kasė už daugelio mylių į šiaurės rytus esančiame karjere ir gabeno jį čia. Vienuolyno pietinė siena apaugusi vijokliais, tiksliau — laukinėmis vynuogėmis. Atėjęs ruduo paverčia jų lapus ryškiai raudona skraiste, kuri taip tinka Raudonmūrio vardui ir jo šlovingai legendai.

PIRMOJI KNYGA SIENA

1

Mažytis Matijas atrodė labai juokingai, kai svirduliuodamas šlepsėjo didžiuliais sandalais palei arkadą, o iš po plataus it maišas naujoko abito klosčių kyščiojo uodegėlė. Stabtelėjęs pasigrožėti skaisčia dangaus žydryne, dičkiais sandalais primynė abito skverną. Iš nešamos pintinės pažiro lazdyno riešutai, o jis, neišlaikęs pusiausvyros, keberiokšt kūlversčia ant uodegos.

Šlumšt!

Iš nuoskaudos peliūkštis net cyptelėjo. Švelniai trindamas drėgną buką snukutį ėmė dairytis, kur dribtelėjo. Ogi prie pat abato Mortimerio kojų!

Matijas kaipmat pašoko ant visų keturių ir puolė rinkti į krepšį riešutų nevykusiai pusbalsiu atsiprašinėdamas ir vengdamas viršininko griežto žvilgsnio.

— Oi... atsiprašau, tėve abate. Va, ėmiau ir pargriuvau. Primyniau savo abatą, tėve abite... O varge, susimaišiau, norėjau pasakyt...

Tėvas abatas oriai sumirksėjo per akinių viršų. Ir vėl tas Matijas! Tai netikša peliūkštis! Dar tik vakar degdamas žvakes nusvilino broliui Matūzaliui, garbingam senoliui, ūsus...

Tačiau vienuolyno viršininko rūstybė greitai atlėgo žiūrint į tą mažą naujokėlį, besiraičiojantį žolėje ir saujom graibstantį riešutus, vis slystančius jam iš letenėlių. Linguodamas žilą galvą, abatas Mortimeris stengėsi paslėpti šypsnį ir pasilenkęs taip pat ėmė rankioti išbarstytus riešutus.

— Ak, Matijau, Matijau, sūnau, — prašneko jis pavargusiu balsu. — Kada gi tu pagaliau susitupėsi, surimtėsi, pasidarysi ramesnis? Kaip gali tikėtis tapti Raudonmūrio pele, jei visą laiką lakstai it akis išdegęs, išsišiepęs nuo ausų iki uodegos kaip koks nevisprotis triušis?

Matijas subėrė paskutinius riešutus į krepšį ir sumišęs mindžikavo trypdamas didžiuliais sandalais žolę. Argi gali jis išsakyti, kas guli jam ant širdies?

Abatas apglėbė peliuką per pečius, ko gera, nujausdamas jo slaptas svajones, nes jau daugelį metų išmintingai valdė Raudonmūrį ir gerai pažino savo bendriją. Jis šyptelėjo jaunajam globotiniui ir maloniai prašneko:

— Eime, Matijau. Jau laikas mums pasikalbėti.

Smalsus strazdas, tupintis ant gumbuotos kriaušės šakos, nulydėjo akimis dvi figūras, ramiu žingsniu einančias didžiosios menės link. Viena apsitaisiusi tamsiu, žalsvai rudu ordino rūbu, kita — šviesiai žaliu naujoko abitu. Jiedu tykiai ir ramiai šnekučiavo. O strazdas, laikąs save baisiai gudriu, šovė prie paliktos pintinės. Tai apgavikai! Krepšyje tik riešutai kiečiausiais kevalais! Tuoj apsimetė, kad pintinė jam visai nerūpi, — gal kas iš paukščių matė, kaip jis kvailai susimovė? — ir, ėmęs linksmai švilpauti melodingą vasaros giesmelę, nustraksėjo arkada ieškodamas sraigių.

Didžiojoje menėje buvo vėsu. Visų vaivorykštės spalvų saulės spinduliai įkypai plūdo pro aukštus siaurus vitražų langus. Milijonai spalvotų dulkelių šoko sukosi dviem pelėm einant senomis akmenų plytomis. Tėvas abatas sustojo prieš sieną, ant kurios kabojo ilgas gobelenas — Raudonmūrio pasididžiavimas ir džiaugsmas. Seniausią jo dalį nuaudė vienuolyno steigėjai, o paskui kiekviena karta tęsė protėvių darbą. Gobelenas buvo ne tik neįkainojama meno vertybė, bet ir puiki Raudonmūrio istorijos kronika, kuriama nuo pat jo pradžios.

Abatas matė peliuko akyse nuostabą ir, kai uždavė jam klausimą, jau žinojo, ką peliukas atsakys.

— Sūnau, į ką žiūri?

Matijas parodė į figūrą, išaustą gobelene. Tai buvo didvyriškai atrodantis prakilnus pelių karžygys bebaime šypsena. Visas apsišarvavęs, nerūpestingai rėmėsi į įspūdingą kardą, o jam už nugaros bėgo į šalis siaubo apimtos lapės, laukinės katės ir kiti plėšrūnai. Peliukas žvelgė į karį žavėdamasis visa širdimi.

— Tėve abate, kaip norėčiau būti toks kaip karžygys Martynas, — atsiduso jis. — Drąsiausias, narsiausias iš visų kada nors pasaulyje gyvenusių pelių!

Abatas lėtai prisėdo ant vėsių akmeninių grindų ir atrėmė nugarą į sieną.

— Matijau, vaike, paklausyk, ką pasakysiu. Tu visad buvai man kaip sūnus, nuo pat tos dienos, kai pirmą kartą atėjai prie mūsų vartų. Lauko peliukas, našlaitėlis, ir pasiprašei priimamas. Eikš, sėskis šalia, ir aš pabandysiu paaiškinti, koks yra mūsų ordinas ir kokie jo tikslai. Mes — taikios pelės. Taip, taip, Martynas buvo karys, nes tais žiauriais laikais reikėjo jėgos priešintis blogiui. Tokios jėgos kaip narsuolis Martynas. Jis atėjo pas mus pačiame viduržiemyje, kai Raudonmūrio įkūrėjus puldinėjo tuntai lapių ir kiti plėšrūnai su didžiule laukine kate priešakyje. Martynas buvo toks narsus karys, kad vienas stojo kautis su priešais ir be gailesčio vijo juos iš mūsų šalies — Žydinčios Girios. Kartą jis kovėsi su didžiule gauja. Laimėjo tik nugalabijęs tą laukinę katę savo senoviniu kardu, išgarsėjusiu visame krašte. Bet paskutiniame nuožmiame mūšyje Martynas buvo sunkiai sužeistas. Ilgai tysojo sniege aptekęs kraujais, kol jį pelės surado. Jos atgabeno jį į vienuolyną ir slaugė, kol Martynas atgavo jėgas.

Bet tada jam kažkas pasidarė. Tarsi įvyko, galima ir taip pasakyti, tikras peliškas stebuklas. Martynas atsižadėjo kariauti ir pakabino savo kardą ant sienos.

Taip mūsų ordinas surado savo tikrąjį pašaukimą. Visos pelės iškilmingai prisiekė niekad neskriausti jokio gyvo padaro, nebent tik priešą, pasišovusį jėga pakenkti mūsų ordinui. Pelės įsipareigojo gydyti sužeistuosius, slaugyti ligonius, visaip padėti vargšams ir nuskriaustiesiems. Taip buvo į knygas įrašyta, ir tų nuostatų laikėsi visos pelių kartos iki šių dienų.

Dabar mūsų ordinas yra visų gerbiamas ir vertinamas. Visur, net už krašto ribų, gyvūnai mus pagarbiai ir mandagiai sutinka. Net grobuonys neskriaudžia pelės, nešiojančios mūsų ordino abitą. Žino, kad ordino pelės visus gydo ir visaip padeda. Gyvuoja toks nerašytas įstatymas, kad Raudonmūrio pelės gali visur eiti, į bet kieno valdą, ir niekas jų neskriaus. O mes visad privalom laikytis ordino nuostatų. Toks mūsų pasirinktas kelias, toks mūsų gyvenimas.

Abato balsas skambėjo vis tvirčiau, darėsi iškilmingesnis. Matijas susidrovėjęs vis labiau gūžėsi. Abatas Mortimeris atsistojo ir uždėjo seną, raukšlėtą leteną peliukui ant galvos tarp aksominių ausyčių, linkstančių iš gėdos.

Abato širdį vėl užliejo švelnumo peliukui banga.

— Vargšas Matijau, tavo išsvajoti siekiai taip ir liks svajonėmis. Sūnau, karžygių laikai jau praėjo. Ačiū maloningam likimui, gyvename visi taikiai, ir tau belieka būti klusniam, klausyti abato ir daryti kas liepiama. Ateityje, kai seniai manęs nebus, tu, jau Raudonmūrio ordino narys, maloniai prisiminsi šį pokalbį. Na, drauguži, pralinksmėk! Vėlyvosios rožės vasara tik prasideda. Prieš akis daug saulėtų, šiltų dienų. O dabar bėk pasiimti krepšio su riešutais. Šį vakarą bus puota — švęsime mano abatystės auksinį jubiliejų. Kai nuneši riešutus į virtuvę, gausi kitą darbą, kurį kaip tik tau numačiau. Verkiant reikia žuvies šventiniam stalui. Pasiimk meškerę ir pasakyk broliui Alfui, kad paimtų tave į laivelį žvejoti. Tokie darbeliai patinka peliukams, tiesa? Kas žino, jei pasiseks, gal sugausi kokį upėtakį ar dyglę. Na, bėk dabar, jaunikaiti!

Palaima užliejo peliuką nuo uodegos iki ūsų. Jis mikliai nusilenkė viršininkui ir iškurnėjo per salę lauk. Meiliai šypsodamasis abatas nusekė jį akimis. Ak, tas strakalas! Reikės šnektelėti su ūkvedžiu, gal ras tinkamo dydžio sandalus Matijui. Nieko nuostabaus, kad taip apsiavęs vargšelis vis klumpa.

2

Aukštai pakilusi saulė šildė Klunį Botagą.

Ei, Klunis važiuoja!

Didelis ir padūkęs, labai bjaurus Žiurkinas styrančiais šeriais ir kreivais, rantytais dantimis. Viena akis užrišta juodu raiščiu — aršioje kovoje ją išplėšė lydeka.

Ką gi, Klunis prarado akį, bet lydeka — gyvybę!

Vieni sakė, kad Klunis atsibastė iš Portugalijos, kiti porino, jog Klunio gimtinė — džiunglės už tolimų didžiųjų jūrų. Bet teisybės niekas nežinojo.

Viena aišku, kad Klunis buvo pati pasiučiausia ir didžiausia laivo žiurkė, kada nors nušokusi nuo denio į sausumą. Juodo plauko ilgą raumeningą kūną nuo drėgno snukio, žalsvai gelsvo akies plyšio, bjauriai apdraskytų ausų, visą plačią gyviais aptekusią nugarą iki didžiulės, į rimbą panašios uodegos, pelniusios jam pravardę Klunis Botagas, margino pilki ir rausvi randai.

Dabar jie važiavo šieno vežimu su penkiais šimtais sėbrų — didžiule srutų duobių, smuklių, vandens ir uosto žiurkių armija. Visos tos žiurkės bijojo Klunio, bet sekė paskui jį. Klunio pirmasis padėjėjas Raudondantis laikė ilgą kartį su pamauta šeško kaukole. Šešką nudobė Klunis, ir tai buvo jo kovinė vėliava — žinokit visi, kad jis nebijo jokio gyvo padaro!

Žiurkių kvapo šiurpinamas, iš baimės iššokusiomis akimis arklys lėkė be jokio vadeliotojo. Kluniui buvo nė motais, kur jis nuvažiuos. Nešamas siaubo apimto arklio, Klunis nekreipė dėmesio į mylias žyminčio pakelės akmens užrašą „Raudonmūrio vienuolynas, 15 mylių“.

Klunis nusispjovė per vežimo kraštą ant dviejų triušelių, žaidžiančių pievoje. Gardus kąsnelis, gaila, kad vežimas dar nestoja, pamanė jis. Aukštai pakilusi saulė šildė Klunį Botagą.

Klunis — karo dievas!

Klunis artinasi!

3

Po didžiąja Raudonmūrio mene buvo kita patalpa, kurią visi vadino rūsio sale. Dabar ją skaisčiai apšvietė žvakės sieninėse žvakidėse. Ak, kokia bus puota!

Ką tik Matijas su broliu Alfu pagavo didžiulį kiršlį. Su stambia žuvimi galynėjosi bemaž dvi valandas, kol galop, įbridę į seklumą, ištraukė ją į krantą. Kiršlys svėrė beveik du svarus — tokią didelę žuvį jie pagavo tik dėl puikių brolio Alfo meškeriojimo įgūdžių ir Matijo jaunatviško miklumo; aišku, ir ne be abiejų užsidegimo.

Turėjo šauktis į pagalbą barsukę Konstanciją. Tvirtai apžiojus žuvį, ji tapnojo paskui abu meškeriotojus iki pat vienuolyno virtuvės, kur atidavė laimikį. Tada atsisveikino, bet neilgam, nes buvo pakviesta į šio vakaro pokylį drauge su daugybe kitų Žydinčios Girios gyventojų.

Brolis Alfas ir Matijas išdidžiai stovėjo prie savo žuvies, o aplinkui darbas virte virė. Pagaliau juos pastebėjo vienuolis Hugas. Kad ir baisiai užsiėmęs, storulis Hugas (visi jį vadino tik vienuoliu Hugu) liovėsi plušęs. Šluostydamas nuo kaktos prakaitą pienės žiedu, kurį laikė uodega, jis atkrypavo apžiūrėti žuvies.

— Aaa... žvynai gražūs, žvilga, akys skaidrios, šviežut šviežutėlė! — Vienuolis Hugas taip džiaugsmingai šypsojosi, kad jo snukutis pranyko tarp gilių duobučių. Jis paspaudė Alfui leteną, nuoširdžiai patapšnojo Matijui per nugarą ir smagiai kikendamas šūktelėjo parankiniams: — Atgabenkite baltojo agrastų vyno! Greitai atneškite rozmarino, čiobrelių, buko riešutų ir medaus. O dabar, mielieji, dabar, — cypė jis, iš visų jėgų mosikuodamas uodega su piene, — aš, Hugas, paruošiu kiršlį pagal Raudonmūrio receptą! Žuvis tiesiog tirps burnoje. Šviežios grietinėlės! Man reikia daug šviežios grietinėlės. Ir mėtų. Mikliai!

Jie paliko vienuolį Hugą, apimtą džiaugsmo ir įkvėpimo, o patys nuėjo praustis, valytis, šukuotis ūsų, purenti uodegų, blizginti snukučių ir dar visaip pasigražinti, ką Raudonmūrio pelės visad daro ruošdamosi į prašmatnius pokylius.

Iki pačių rūsio salės lubų sijų kilo susirinkusių gyvūnų šurmulys ir juokas: į puotą atvyko ežių, kurmių, voverių bei kitų miško gyventojų ir daugybė giminaičių — lauko, miško, dirvinių pelių, net varginga bažnyčios pelių šeima. Malonūs šeimininkai skubėjo kiekvieną meiliai sutikti.

— Sveikutė, ponia Bažnytpeliene! Sėskitės čia, vaikučiai. Tuoj atnešiu jums aviečių gėrimo.

— O, ponas Pelėnas Rudasis! Smagu jus matyti. Kaip nugara? Geriau? Malonu girdėti. Prašom paragauti persikų ir šeivamedžio uogų brendžio.

Matijo jauna galvelė visai susisuko. Niekad gyvenime nebuvo toks laimingas, kai jam kumštelėjo ūdra Vinifrida.

— Ei, Matijau! Kurgi tas milžinas kiršlys, tavo ir Alfo sužvejotas? Galima sakyti, letenomis! O, kad man toks gražuolis pasitaikytų! Turbūt sveria apie du svarus?

Mafijas iš puikybės kone sprogo. Tik pamanyk, šitaip giria ūdra, pati geriausia žvejotoja!

Timas ir Tęsė, Bažnytpelių dvynukėliai, pačiupinėjo Matijo stiprias letenas ir ėmė krizenti iš džiaugsmo. Matijas atnešė peliukams dvi porcijas obuolių ir mėtų ledų. Kokie jie meilučiai, tie dvynukai! Ar ne prieš tris mėnesius jis padėjo sesutei Stefanijai slaugyti juos, susirgusius uodegyčių rachitu? Ojojoi, kaip jie išaugo!

Abatas Mortimeris sėdėjo raižytame gluosnio krėsle ir maloniai šypsodamasis dėkojo vis atvykstantiems svečiams, o tie dėjo jam prie kojų paprastas, namų darbo dovanas: voverė dovanojo iš gilės padarytą puoduką, ūdros — žuvies kaulų šukas, kurmiai pastatė sandalus iš samanotos medžio žievės, žodžiu, abatas gavo daugybę puikių dovanų, visų nė neišvardysi. Nustebęs jis tik lingavo galvą. O svečiai vis rinkosi.

Abatas mostelėjo vienuoliui Hugui, ir jiedu ėmė kuždėtis. Mafijas nugirdo pokalbio nuotrupas.

— Nesirūpinkite, tėve abate, visiems užteks.

— Ar gėrimų pakaks?

— Galėtume vienuolyno baseiną pripildyti, tėve.

— O riešutų?

— Ką jūs! Riešutų tiek, kad nors vežimu vežk. Taip pat sočiai turime ir cukruotų kaštonų, ir gilių traškučių. Galėtume metus vaišinti visą apylinkę.

— O pieno produktų nepristigsim?

— Kur jau ten! Turiu tokį didžiulį kietą sūrį, kad net keturi barsukai nepajudintų iš vietos. Ir dar dešimt kitokių sūrių.

— Ak, kaip gerai, dėkui tau, Hugai. Tiesa, reikia padėkoti Alfui ir jaunajam Matijui už puikią žuvį. Tai bent meškeriotojai! Visas vienuolynas galės savaitę valgyti. Tikri šaunuoliai, padirbėjo iš peties.

Matijas nuraudo iki uodegos galiuko.

— Ūdros! Ūdros!

Džiaugsmingais šūksniais svečiai sutiko tris ūdras — klounus, atliuoksėjusius į salę. Kokios puikios akrobatės tos ūdros! Jos vartėsi kūlversčiais, sukosi it vilkeliai, straksėjo kraipydamos kojas per vaišėmis nukrautus stalus, bet nepajudino iš vietos nė grūdelio! Baigusios triukus, jos pakibo ant vijoklio, nusvirusio nuo sijos. Svečiai joms audringai plojo.

Paskui rodė savo sugebėjimus ežys Ambrozijus Spyglys ir visus apstulbino fokusais. Va, jis traukia kiaušinius voverei iš ausies, jaunos pelytės uodega pakilo ir ėmė vinguriuoti it gyvatė; saujelei dirvos pelių ežys parodė kaštoną, kuris ėmė ir bežiūrint dingo toms cypiant.

— Paslėpė tarp savo spyglių, spyglių!

Nejaugi tarp spyglių? Ambrozijus keliskart slėpiningai mostelėjo ir išėmė kaštoną nustėrusiai pelytei iš burnos! Argi ne stebuklas?

Žinoma, kad stebuklas!

Visas šurmulys nuščiuvo, kai iš vienuolyno varpinės didysis Džozefo varpas ėmė mušti aštuonias. Tylomis svečiai susirado jiems skirtas vietas ir sustojo prie jų pagarbiai nuleidę galvas.

Tada pakilo abatas Mortimeris ir, iškilmingai išskėtęs letenas, tarsi norėdamas apglėbti visus svečius prie stalo, prabilo:

Kailiniuoti ir ūsuoti, dantyti ir naguoti,

Atėję mums pagarbos atiduoti,

Siekite gilių, lapų, ankščių ir žolelių,

Riešutų, uogų, stiebų ir šaknelių,

Žuvies sidabrinės, kuriai gyvastį nuskynėm

Ir brangiems svečiams pamylėt paskyrėm.

Svečiai garsiai ir su dėkingumu ištarė: „Amen“.

Sutrinksėjo kėdės ir suolai, visi susėdo. Taip nutiko, kad Matijui iš vienos pusės sėdėjo Timas su Tese, o iš kitos — lauko pelytė Žydrūnė, dar labai jauna, bet labai graži. Tokių ilgų blakstienų, tokių spindinčių akių, tokio švelnaus kailiuko, tokių baltų dantukų Matijas gyvenime nebuvo regėjęs...

Paėmęs saliero gabalėlį, jis atsigręžė į dvynukus pažiūrėti, kaip jie tvarkosi. Maža kas tokiems mažiams gali šauti galvon!

Brolis Alfas, žiūrėdamas į dedamus ant stalo patiekalus, priėjo išvadą, kad vienuolis Hugas pranoko visus lūkesčius. Švelnios mėsytės gėlavandenės krevetės, patiektos su grietinėle ir rožių lapeliais; stipriai prieskoniais paskanintos miežių kruopos gilių košėje; obuolių ir morkų saldainiai; marinuoti kopūstų kotai, įstatyti tarp baltų ropių grietinėlės padaže su muskatų riešutais.

Aikčiojant apstulbusiems svečiams, atriedėjo didžiulis stalas, stumiamas šešių pelių. Kiršlys! Salėje pasklido dieviškas aromatas: žuvis buvo nuostabiai iškepta. Iš virtuvės įkrypavo ir pats vienuolis Hugas, tik šįkart laikėsi gan išdidžiai. Nuo galvos uodega nutraukęs didžiulę virėjo kepurę iškilmingai sucypė:

— Šlovingasis abate, gerbiami svečiai ir vienuolyno gyventojai! Hmm, norėčiau patiekti jums mano, taip sakant, kūrybos ir nemažų pastangų vaisių...

— Ei, Hugai, užsirauk!

Ieškodamas nusikaltėlio, storasis vienuolis lediniu žvilgsniu apvedė svečius ir užčiaupęs burnas keliems išsišokėliams, išdrįsusiems prunkštelėti, dar labiau pasipūtė ir tvirtai paskelbė:

— Kiršlys pagal Raudonmūrio receptą!

Nuaidėjo mandagūs, bet nekantrūs plojimai, ir vienuolis Hugas ėmė dalyti žuvį. Pirmą garuojančią porciją su derama pagarba įteikė abatui, tas mandagiai padėkojo.

Visų akys įsmigo į tėvą Mortimerį. Prašmatnia šakute jis įsidėjo kąsnelį į burną. Dailiai kramtydamas pakėlė akis, paskui užsimerkė, ūsai jam ėmė virpėti, bet žandikaulis be perstojo judėjo. Uodega jis laikė servetėlę ir ją vis grakščiai pakeldavo prie burnos. Pagaliau abatas atsimerkė. Jis švytėjo kaip saulutė skaistų vasaros rytą.

— Nuostabu! Nepaprastai puiku! Vienuoli Hugai, esi geriausias pasaulio virėjas! Malonėk savo tobulybe pavaišinti mūsų svečius.

Jo žodžius nustelbė džiaugsmingi šūksniai.

4

Klunį apėmė bjauri nuotaika. Jis piktai niurzgėjo. Visai nusivaręs arklys galop sustojo. Kluniui nepatiko: kažkoks kipšas jam kuždėjo, kad tikslas dar nepasiektas. Klunis pagiežingai primerkė savo vienintelę akį.

Graužikų armija iš šieno vežimo gilumos stebėjo savo šeimininką. Pakankamai gerai pažinodami vadą, laikėsi kiek galėdami atokiau, kai jam užeidavo tokia nuotaika: tada galėdavai iš jo visko laukti.

— Kaukole! — riktelėjo Klunis.

Sienas sučežėjo, ir kyštelėjo grasi makaulė.

— Aš čia, vade! Ką įsakysi?

Klunio galinga uodega švystelėjo ir pritraukė nelaimėlį arčiau. Kaukolė susirietė pajutęs savo kailyje aštrius vado nagus. Klunis mostelėjo galva į arklį.

— Šok jam ant nugaros ir įsikibk nagais. Ir gerai krimstelėk. Tada tas kuinas pajudės.

Kaukolė nervingai nurijo seiles ir lyžtelėjo sausas lūpas.

— Bet, vade, jis gali ir man krimstelėti.

Šmaukšt! Pliaukšt! Klunis galinga it rimbas uodega kirto Kaukolei. Auka, nutvilkyta aštraus skausmo, gailiai sucypė.

— Kas čia? Maištas? Kaip drįsti nepaklusti? Prisiekiu pragaro iltimis, tark dar žodelį, ir aš tave į gabalus sukaposiu!

Pypdama iš skausmo, Kaukolė liuoktelėjo ant vežėjo pasostės.

— Tik nekirsk, vade. Va, jau šoku jam ant nugaros.

— O jūs tvirtai įsikabinkit į vežimą, — šūktelėjo Klunis sėbrams.

Kaukolė dryktelėjo ant arklio. Išsigandęs gyvulys nelaukė, kol žiurkė įkąs. Vos pajutęs ant pasturgalio žiurkės nagus, klaikiai sužvengė ir stojo piestu. Paskui iš baimės paklaikęs ėmė neštis it velnio apsėstas.

Kaukolė spėjo tik kartą sucypti ir šleptelėjo ant žemės. Geležimi apkaustyti ratai pervažiavo per jį. Sumaitotą ir besibaigiančią žiurkę apgaubė raudona migla, bet ji dar spėjo pamatyti išsiviepusį Klunio Botago snukį, rėkiantį iš vežimo galo:

— Pasakyk šėtonui, kad tave jam siunčia Klunis!

Vežimas vėl ėmė dardėti. Klunis artinosi.

5

Rūsio salėje puotos įkarštis po truputį atlėgo.

Dauguma svečių pradėjo atleisti diržus.

Raudonmūrio puotautojai prisisotino ir apsunko. O ant stalų vis dar krūvos vaišių.

Abatas Mortimeris, pasišaukęs vienuolį Hugą, ėmė šnabždėti jam į ausį:

— Broli Hugai, norėčiau, kad prikrautum gerą maišelį riešutų, sūrio, duonos, pyragų ir ko, tavo galva, dar reiktų ir įduotum poniai Bažnytpelienei. Bet žiūrėk, kad niekas nepamatytų. Skurdas — bjaurus dalykas motinai, kuri turi išmaitinti tiek burnų. Pasistenk, kad to maišo nepastebėtų ir jos vyras, ponas Bažnytpelys. Nors ir vargšas, bet išdidus. Dar gali ir nenorėti labdaros.

Vienuolis Hugas supratingai linktelėjo ir iškrypavo vykdyti abato paliepimo.

Žydrūnė su Matiju visai susidraugavo. Abu jauni, vienmečiai ir nors skirtingo būdo, bet, pasirodo, ir vieną, ir kitą domino bažnyčios pelių dvynukai. Juodu smagiai leido vakarą juokaudami ir žaisdami su Timu ir Tese. Galop Tęsė užsiropštė Matijui į sterblę ir užmigo, o mažius Timas įsitaisė švelniame Žydrūnės glėbyje. Ji šypsojosi Matijui glostydama Timui galvutę.

— Ak, kokios mielos jų letenėlės! Kokie jie ramučiai!

Matijas pritariamai linktelėjo.

Pelėnas Kolinas garsiai sukrizeno ir kvailai leptelėjo:

— Oi, tik pažiūrėkit į Matiją ir Žydrūnę! Myluoja tuos mažius, lyg būtų seniai vedusi pora. Rado ką veikti!

— Pelėnai Kolinai, laikyk savo paiką liežuvį už dantų! — griežtai subarė jį brolis Alfas. — Argi nežinai, kad vieną gražią dieną Matijas taps Raudonmūrio ordino nariu? Ir kad negirdėčiau daugiau liežuvaujant apie Žydrūnę. Ji iš geros šeimos ir labai dora pelytė. Ir žinok, ponaiti Kolinai, kad šį bei tą galėčiau apie tave papasakoti mamai ir tėčiui. Ar ne vakar vakare su ta dirvine peliūkšte žaidei „šmaukšt į krūmus“? Kuo ji vardu?

Pelėnas Kolinas taip nukaito, kad jam net snukučio galas išdžiūvo. Jis pašoko ir sumataravęs uodega burbtelėjo, kad nori tyru oru pakvėpuoti.

Matijas pastebėjo, kad abatas linksi jam. Atsiprašęs Žydrūnės, atsargiai padėjo miegančią Tęsę ant kėdės ir nuėjo pas jį.

— Matijau, sūnau, ar patiko tau mano jubiliejus?

— O taip, tėve, labai patiko, — atsakė Matijas.

— Smagu girdėti, — šyptelėjo abatas. — Ketinau prašyti brolio Alfo ar Edmundo vienos paslaugos, bet jie jau ne pirmos jaunystės ir atrodo gerokai pavargę tokį vėlų metą. Taigi pamaniau, gal mano šaunusis meškeriotojas galėtų man pasitarnauti?

Matijas išsitempė, lyg būtų parade.

— Tik tarkit žodį, tėve, ir aš viską padarysiu.

Abatas pasilenkė prie jo ir patyliukais paklausė:

— Matai Bažnytpelių šeimą? Jiems iki namų geras kelio galas, ir dar pėstute. O jų tiek daug. Taigi pamaniau, kad būtų gerai, jei parvežtum juos namo vienuolyno vežimu. Paimtum ir kitus, kurių namai į tą pusę. Vežimą trauks, aišku, barsuke Konstancija, o tu būsi palydovas ir apsauga. Dėl viso pikto pasiimk ir gerą vėzdą.

Kartoti Matijui nereikėjo. Jis dar labiau išsitempė ir kariškai atidavė pagarbą.

— Pasikliaukite manim, tėve abate. Senoji Konstancija jau truputį vangiai mąsto. Imuosi už keleivius visiškos atsakomybės!

Abatas kretėjo nuo tramdomo juoko matydamas jį drožiantį karišku žingsniu — taukšt, taukšt, taukšt. O varge! Vargšelis užkliuvo už kažin ko ir kad dėsis kaip ilgas ant uodegos!

— Ak, turėjau pasirūpinti, kad peliukui parinktų jo dydžio sandalus, — jau antrą sykį tą dieną pamanė abatas.

Ir pasisek tu man taip! Žydrūnė gyveno visai netoli Bažnytpelių. Matijas maloniai pasiūlė ir juos parvežti namo.

Panelė Žydrūnė tikriausiai neatsisakytų sėstis šalia jo?

Tikrai neatsisakys!

Žydrūnės tėvai įsėdo į vežimą; jos mama padėjo poniai Bažnytpelienei tvarkytis su vaikais, o tėtis su ponu Bažnytpelių šnekučiavo papsėdami pypkes, prikimštas seno paparčio.

Išėjęs lauk vienuolis Hugas šlumštelėjo didelį maišą prie ponios Bažnytpelienės kojų.

— Ponia, abatas dėkoja už paskolintus indus ir staltieses. — Storasis vienuolis pamerkė jai akį.

— Ar visi patogiai įsitaisė? — šūktelėjo Matijas. — Gerai, važiuojam, Konstancija!

Visiems atsisveikinus, didžioji barsuke trūktelėjo vežimą. Ji linktelėjo broliui Matūzaliui, senoliui vartininkui. Kai vežimas išriedėjo į kelią, iš žvaigždėmis nusėto vasaros dangaus į juos jau žvelgė auksinis mėnulio pjautuvas. Matijas pakėlė akis į viršų ir pasijuto, lyg lėtai suktųsi kartu su nurimusia žeme. Aplink viešpatavo tyla, tik vežime retsykiais per miegus suinkšdavo mažyčiai peliukai. Konstancija traukė vežimą be jokio vargo, bet lėtai, tarsi būtų išėjusi pasivaikščioti. Drūtas uosinis vėzdas gulėjo pamirštas prie pasostės.

Žydrūnė snūduriavo atsirėmusi Matijui į petį. Ji girdėjo tėvą, tykiai kalbantį su ponu Bažnytpeliu; jų balsų dudenimas maišėsi tą tykią naktį su naktinių pievų ir krūmų vabzdžių dūzgesiu.

Vėlyvosios rožės vasara... Tas pavadinimas vis sukosi Žydrūnei galvoje primindamas seną vijoklinės rožės kerą vienuolyno sode. Paprastai tokiu metu jis jau būdavo aplipęs raudonais žiedais, bet šiemet kažkodėl nutarė žydėti vėliau. Dabar, jau gerai įsibėgėjus birželiui, krūmą dengė tik snaudžiantys pumpurai. Toks dalykas nutikdavo labai retai ir pranašavo ilgą karštą vasarą. Senasis Matūzalis, nugyvenęs tokį ilgą gyvenimą, atminė tik tris tokias vasaras. Dėl to jis kalendoriuje ir vienuolyno metraščiuose jas pavadino „Vėlyvosios rožės vasaromis“. Apėmęs Žydrūnę miegas lenkė jai galvą vis žemyn.

Senas vežimas tykiai riedėjo per dulkes. Jau liko mažiau negu pusė kelio iki Šv. Ninijano bažnyčios griuvėsių, kur gyveno ponas Bažnytpelis, o anksčiau — jo tėvas, senelis ir prosenelis. Matijas taip pat jau snaudė. Net Konstancija nevaliojo nulaikyti atmerktų akių. Tad kėblino vis lėčiau. Sakytum vežimą ir jo keleivius būtų užliūliavusi stebuklinga vasaros naktis.

Staiga snaudulį išsklaidė kanopų dundėjimas.

Niekas nesusigaudė, kur dunda. Atrodė, kad bilda iš visų pusių, ir vis smarkiau. Net žemė ėmė drebėti nuo tokio baisaus trenksmo.

Kažkokia nuojauta paragino Konstanciją ieškoti slėptuvės. Stipruolė barsuke iš visų jėgų trūktelėjo vežimą į šalį, bukais nagais prakapstė prie žalitvorės smėlį ir išlindo su visu vežimu į kitą pusę, prie pat pakelės griovio šlaito. Čia ji, įsispyrusi letenomis, palaikė vežimą, kol iš jo iššoko Bažnytpelys, Žydrūnės tėvas, ir saugiai parėmė vežimo ratus akmenimis.

Matijas žvilgt į kelią, ir net aiktelėjo iš siaubo: pro šalį risčia lėkė milžiniškas arklys plevėsuojančiais karčiais ir paklaikusiomis akimis. Jo traukiamas vežimas daužėsi iš vienos kelio pusės į kitą. Šiene kušėjo galybė žiurkių, bet jos buvo nepaprastos žiurkės, o kažkokie randuoti, apdraskyti nematyto didumo graužikai. Jie stambiomis tatuiruotomis letenomis mosavo įvairiausiais ginklais: durklais, peiliais, ietimis, ilgais surūdijusiais kardais. Ant vežimo užpakalinės lentos tupėjo visų jų didžiausias, aršiausias ir bjauriausias Žiurkinas, lyg iš kokio baisaus sapno išlindęs. Vienoje letenoje laikė ilgą kartį su pamauta šeško galva, antrąja mosikavo it kokiu rimbu savo uodega. Kvatojo kaip išprotėjęs ir bjauriai keikėsi mikliai siūbuodamas drauge su vežimu, kol jie visi dingo nakties tamsoje. Kaip staigiai pasirodė, taip staigiai ir dingo.

Matijas, nešinas vėzdu, išlindo į kelią. Aplink skrajojo šieno kuokštai. Jam ėmė linkti kojos. Konstancija jau tempė vienuolyno vežimą į kelią. Žydrūnė su motina padėjo poniai Bažnytpelienei maldyti iš baimės verkšlenančius vaikus.

— Matėte juos?

— Matyti mačiau, bet negalėjau savo akimis patikėti.

— Kas per vieni tie padarai?

— Pragaro išperos, ne kitaip!

— Tokios didžiulės! Ir kokia daugybė!

— Taigi. O tas Žiurkinas gale vežimo? Tikras šėtonas!

Matydama, kad Matijas tebėra suglumęs, Konstancija perėmė vadovavimą. Ji apsuko vežimą.

— Manau, kad bus geriausia grįžti į vienuolyną, — tvirtai pasakė ji. — Reikia kuo greičiau pranešti apie tai tėvui abatui.

Žinodamas, kad barsuke kur kas labiau už jį patyrusi, Matijas pakluso.

— Žydrūne, lipk į vežimą ir paglobok motinas su mažyliais, — pasakė jis. — Pone Dirvini, pone Bažnytpely, eikite į priekį ir laikykitės šalia Konstancijos.

Dirvinis ir Bažnytpelys tylėdami nuėjo į priekį. Matijas įsitaisė vežimo gale pasiryžęs saugoti užnugarį. Vežimas pajudėjo. Tvirtai laikydamas vėzdą, jis akylai stebėjo kelią, kuriuo ką tik nudardėjo šieno vežimas.

6

Arkliui pasisekė — išsisuko be didesnių bėdų. O vežimas labai nukentėjo. Arklys, blaškydamasis iš vienos kelio pusės į kitą ir dėl akidangčių nepastebėjęs akmeninių vartų stulpų, trenkė vežimą tiesiai į juos. Triukšmingai subyrėjo ienos, o arklys vis nešėsi pirmyn; jam iš paskos vilkosi vadžios, viržiai ir sulūžusios vežėčios.

Klunį visad gelbėdavo žaibiškas padėties suvokimas — jis ir dabar laiku dryktelėjo iš vežimo. Nušoko kaip katė ant visų keturių vežimui jau virstant į pakelės griovį, iš kur dabar kyšojo tebesisukantys aplūžę ratai.

Po tokios beprotiškos kelionės per plauką išsigelbėjęs nuo žūties, Klunis pajuto jėgų antplūdį. Priėjęs prie griovio krašto išgirdo iš po apvirtusio vežimo gailius nelaimėlių šauksmus. Jis paniekinamai nusispjovė ir primerkė vienintelę akį.

— Ei jūs, pašvinkusi maita! Lįskit lauk iš to vežimo! — subliovė jis. — Raudondanti! Juodanagi! Tuoj pat prisistatykit, arba iš jūsų makaulių padarysiu kėglius!

Du Klunio parankiniai išropojo iš griovio ir dar apkvaitę purtė galvas.

Švyst! Taukšt! Klunio į rimbą panaši uodega mikliai pritraukė juos prie savęs.

— Trikojis ir Suskis negyvi, vade.

— Vežimas sutraiškė juos gatavai, vade.

— Taip jiems, kvailiams ir reikia, — suurzgė Klunis. — O kaip kiti?

— Senis Sliekauodegis prarado leteną. Kiti taip pat gerokai apdaužyti.

Klunis piktai vyptelėjo.

— Nieko, išsilaižys. Bet kai aš juos prigriebsiu, tada tai jau galės ūsus krimstis. Dabar tik tunka, pilvų nepaneša, velniai juos rautų! Tokie ir penkių minučių neištvertų audringoje jūroje. Ropškitės greičiau, dvėselienos! Kad man tuoj pat išsirikiuotumėt!

Žiurkės ėmė repečkotis iš po vežimo ir iš griovio, skubėjo kiek tik galėjo paklusti griežtai komandai. Galop susispietė apie išlikusį vartų stulpą, kurį vadas pasirinko kaip tribūną. Niekas nedrįso inkšti ar skųstis dėl žaizdų: kas galėjo nuspėti, kaip į jų aimanas pažiūrės karvedys?

— Na, pastatykite ausis ir klausykitės, — sublerbė Klunis. — Pirmiausia turime apsiuostyti, kur mes čia nudribom, kas čia per vieta.

Raudondantis iškėlė leteną.

— Taigi va, vade, ant lentos parašyta. Šventojo Ninijano bažnyčia.

— Jokio skirtumo, — nukirto Klunis. — Bus gerai laikinai apsistoti, kol susirasim ką nors geresnio. Juodailti, Sūrvagie!

— Mes čia, vade.

— Apšniukštinėkit apylinkę. Gal rasit geresnį prieglobstį už tuos griuvėsius. Paėjėkit kiek atgal į vakarų pusę. Man rodos, kad pravažiavom kažkokį didelį pastatą.

— Bus padaryta, vade.

— Varliakrauji! Pamazgini!

— Čia, vade!

— Paimkit pusšimtį kareivių ir apsidairykit, gal pagausit žiurkių, pažįstančių šias vietas. Griebkit dideles, stiprias, taip pat čiupkite žebenkštis, šermuonėlius ir šeškus. Užėjus striukei, pravers ir jie. Į jokias kalbas nesileisti Išgriaukit, sutrypkit jų landas, urvus — nebus dėl ko jiems paskui galvos sukti. Jei kas imtų atsikalbinėti, vietoj nusukit sprandą! Aišku?

— Kaip dieną, vade!

— Driskiaausi! Suski! Pasiimkit dvidešimt žiurkių ir marš ieškoti ėdalo. Visi kiti į bažnyčią! Raudondanti, Juodanagi, apžiūrėkit ginklus. Gal čia yra daiktų, kuriuos galėtume panaudoti kovai, gal yra geležinių tvoros strypų — paprastai šventoriuje būna. Na, mikliai prie darbų!

Klunis atvyko!

7

Matijas dar niekad gyvenime nebuvo praleidęs nakties be miego. Jautėsi truputį pavargęs, bet keistai pakilios nuotaikos. Jo atnešta žinia, atrodo, davė pradžią svarbiems įvykiams.

Tik sužinojęs apie šieno vežimą ir žiurkes, abatas liepė sušaukti Raudonmūrio gyventojų susirinkimą. Ir vėl rūsio salė pilnutėlė, tik šį kartą gyvūnai susirinko ne linksmintis, o pasitarti. Priešais senolių tarybą stovėjo Konstancija su Matiju. Visi apie juos susirinkusieji prislopintais balsais dalijosi nuomonėmis.

Abatas Mortimeris, sutilindžiuodamas varpeliu, pakvietė laikytis tvarkos.

— Prašau tylos. Konstancija ir Matijau, malonėkite papasakoti tarybai, ką matėte važiuodami į Šventojo Ninijano bažnyčią.

Trumpai ir aiškiai barsuke ir peliukas papasakojo apie šieno vežimą, knibždantį žiurkių.

Taryba ėmė klausinėti.

— Sakai, Matijau, kad ten buvo žiurkės? Kokios veislės? — paklausė sesuo Klementina.

— Tokios baisiai didelės, — atsakė Matijas, — tačiau nežinau nei jų kilmės, nei veislės.

— O tu, Konstancija?

— Kartą mano senelis pasakojo apie laivų žiurkes. Kiek prisimenu jo žodžius, tos kaip tik panašios į laivų žiurkes.

— O kiek jų, tų žiurkių, galėjo būti? — paklausė tėvas abatas.

— Tiksliai negaliu pasakyti, tėve abate. Daug, tikriausiai apie kelis šimtus.

— Matijau?

— Ir aš taip manau, tėve abate. Kokie keturi šimtai, mažiausiai...

— Konstancija, ar dar kas krito į akis?

— Kad jau krito, tai krito, tėve abate. Mano, barsukės, nuojauta sako, kad tai pačios pasiučiausios ir bjauriausios žiurkės.

Salėje kilo triukšmas.

— Nesąmonė! Tai tik jos nuomonė!

— Ir teisybę sako! Visi žinom, kas per vienos tos žiurkės!

Matijas, pakėlęs leteną, nutildė klegesį ir garsiai pasakė:

— Konstancija sako teisybę. Man taip pat jos tokios pasirodė. Viena, pati didžiausia, dar laikė kartį su pamauta šeško galva. Gerai į ją įsižiūrėjau — tai buvo Žiurkinas, tikra pabaisa!

Stojo tyla. Pakilo abatas ir priėjo prie Matijo. Linktelėjęs įsmeigė žvilgsnį į Matijo žėrinčias akis.

— Sūnau, gerai pagalvok ir nupasakok, kaip atrodo tas Žiurkinas.

— Daug didesnis už kitas žiurkes, tėve.

— Ką dar atsimeni?

— A! Prisiminiau! Jis turi tik vieną akį.

— Kairę ar dešinę?

— Rodos, kairę. Taip, kairę, tėve.

— Gal tau krito į akis jo uodega?

— Kurgi ne! — sucypė Matijas. — Kad ko, pati ilgiausia žiurkės uodega pasaulyje. Laikė ją letena kaip kokį rimbą.

Abatas susimąstęs ėmė žingsniuoti.

— Per savo gyvenimą esu dukart girdėjęs keliauninkus pasakojant apie tą žiurkiną. Jo vardą net lapė vidurnaktį bijotų sušnabždėti. Klunis Botagas!

Rūsio salė mirtinai nuščiuvo.

Klunis Botagas.

Negali būti! Jis tik liaudies pasakų pabaisa, kuriuo motinos gąsdina neklaužadas ar besiožiuojančius jauniklius.

Eik miegot, o tai Klunis pagaus tave!

Valgyk, o tai Klunis ateis!

Tuoj pat ateik, arba aš pasakysiu Kluniui!

Daugelis gyvūnų nė nežinojo, kas tas Klunis. Tiesiog tai buvo blogų sapnų ir tamsių pakampių baubas.

Tylą nutraukė niekinami prunkštelėjimai, pašaipūs juokeliai. Kailinės alkūnės ėmė kumščiuoti pūkais apžėlusius kaimynų šonkaulius. Pelėms atlėgo širdys. Tik pamanykit, koks baisūnas, ai ai...

Matijas su Konstancija pasijuto kaip ir sugėdinti, tad pažvelgė į abatą prašydami paramos. Abatas Mortimeris lediniu veidu ėmė tilindžiuoti varpeliu reikalaudamas rimties.

— Raudonmūrio pelės, matau, kad tarp jūsų yra abejojančių savo abato žodžiu?

Senolių taryba, išgirdusi tykų, bet svarų abato balsą, sumišo ir ėmė mindžikuoti. Brolis Džozefas atsistojo ir atsikosėjęs tarė:

— Hm, a... gerasis tėve abate, mes visi gerbiame jūsų žodį ir pasikliauname jūsų vadovavimu, bet, tiesą sakant... turint galvoj...

Šypsodamasi atsistojo sesuo Klementina. Ji plačiai išskėtė letenas.

— O gal Klunis ateina todėl, kad mes taip ilgai neinam miegoti?

Jos pašaipūs žodžiai buvo sutikti triukšmingu juoku. Gaurai ant Konstancijos nugaros pasišiaušė. Ji garsiai gargtelėjo ir šaižiai kiauktelėjo. Pelės iš baimės susigūžė. Niekas iki šiol nebuvo matęs taip įsiutusios per susirinkimą barsukės.

Joms dar neatsitokėjus, Konstancija pasistojo ant užpakalinių letenų ir pratrūko:

— Gyvenime nesu mačiusi vienoj krūvoj tiek skystapročių! Gėdykitės krizenti kaip kokie kvaiši ūdros jaunikliai, pasigavę vabalą! Niekad nemaniau, kad taip gali elgtis Raudonmūrio senolių taryba. — Konstancija pastatė kuprą ir įnirtusiu žvilgsniu apvedė salę. Pelės ėmė virpėti. — Dar kartą sakau jums: atidžiai išklausykite, ką pasakys tėvas abatas. Jei kas nors cyptels, šnekėsis paskui su manim! Aišku?

Barsuke oriai nusilenkė ir mostelėjo didžiule buka letena.

— Žodis jums, tėve abate.

— Ačiū, Konstancija, ištikima drauge, — tyliai tarė abatas. Didžiai susirūpinęs apžvelgė salę. — Ne ką turiu jums bepridurti prie savo jau pasakytų žodžių, kurie, atrodo, jūsų neįtikino. Tai štai ką siūlau. Pasiųsime du brolius pavaduoti vartininko, brolio Matūzalio. Manau, geriausiai tiks broliai... Rufas ir Džordžas. Malonėkite paprašyti brolį Matūzalį ateiti čia. Ir tegul atsineša keliauninkų registracijos knygas. Ne paskutines, o seniai praėjusių metų dokumentus.

Rufas ir Džordžas, abu stiprūs ir iš pažiūros galvoti ordino nariai, nusilenkė tėvui abatui ir išėjo.

Pro rūsio salės lango rėžį viršuje jau ėmė skverbtis pilkšvai rožinė aušros šviesa, baigiančios degti žvakės pradėjo mirksėti ir smilkti. Matijas buvo pagrindinis veikėjas visų vakaro įvykių — nuo šventės iki pakibusios grėsmės. Iš pradžių didžiulis laimikis, paskui vežimas su žiurkėmis — jaunam peliukui dideli nuotykiai per tokį trumpą laiką.

Senasis brolis Matūzalis rašė vienuolyno metraščius nuo neatmenamų laikų. Metraščiai buvo jo viso gyvenimo darbas ir neblėstanti aistra. Be Raudonmūrio įvykių kronikos, jis rašė ir asmeninį dienyną, kuriame buvo gausu svarbių žinių. Keliaujantys žvėreliai, migruojantys paukščiai, klajojančios lapės, tauškalės voverės ir plepiai kiškiai sustodavo šnektelėti su senu vartininku, ir niekam nė į galvą neateidavo kaip nors jį nuskriausti. Matūzalis turėjo kalbų dovaną. Jis susišnekėdavo su visais padarais, net ir paukščiais. Matūzalis buvo baisiai senas, gyveno vienui vienas vartininko namelyje su savo prirašytais tomais.

Pasodintas į tėvo abato krėslą, Matūzalis išsiėmė iš medžio žievės dėklo akinius ir rūpestingai užsidėjo ant nosies. Kai prašneko savo gergždžiančiu balsu bemaž pašnabždomis, visi priėjo arčiau pasiklausyti.

— Hm hm, taigi, didžiai gerbiamas abate Sedrikai. Jūs Sedrikas, tiesa? O kad tave! Juk jūs — jau naujasis abatas, tėvas Mortimeris. Pradėjote valdyti vienuolyną po Sedriko. O varge! Tiek mačiau jų pradedančių ir baigiančių... Hm hmm, gerbiamasis abate Mortimeri ir Raudonmūrio gyventojai! Aš ketinu remtis įrašu, padarytu prieš šešerius metus, žiemą. — Senolis ėmė sklaidyti lapus. — Hm hmm, va jis. Įrašyta Saldžiojo kaštono metais, baigiantis lapkričiui, pagal sužvarbusio paukštvanagio, atskridusio iš tolimos šiaurės, pasakojimą... Toks keistas tipelis buvo, čiauškėjo keista tarsena. Aš jam dar kairio sparno plunksnas patvarkiau. Taigi jis papasakojo apie katastrofišką šachtos griūtį, kurią sukėlė didžiulis pasiutęs laivų Žiurkinas, vadinamas Kluniu. Tas Žiurkinas užsikepė apgyvendinti savo armiją šachtoje. Bebrai ir kiti gyvūnai, kuriems ji priklausė, žiurkes išvijo. Naktį Klunis su savo gauja grįžo ir pagraužė daugumą šachtos medinių ramsčių bei sutvirtinimų. Kitą dieną šachta sugriuvo ir palaidojo jos šeimininkus.

Brolis Matūzalis užvertė knygą ir pažvelgė į susirinkusiuosius.

— Man daugiau nereikia skaityti, kitas jo niekšybes ir taip gerai atsimenu. Kai Klunio Botago gaujos traukėsi į pietus per pastaruosius šešerius metus, aš vis gaudavau žinių apie jų piktadarystes: tai padegė ūkininko namą, tai suėdė gyvus paršelius, visą vadą... Klunio armija apkrėsdavo galvijų bandas visokiomis ligomis. Prieš dvejus metus vienas miesto šuo pranešė man, kad didžiulė žiurkių gauja užpuolė karvių bandą ir vijo ją per visą kaimą, kas sukėlė didelę sumaištį ir pridarė nuostolių. — Matūzalis stabtelėjo ir sumirkčiojo virš akinių. — O jūs dar drįstate abejoti mūsų abato žodžiais, jog yra toks Klunis Botagas? Kokie jūs besmegeniai, net baisu pagalvoti!

Matūzalio žodžiai visiems įvarė gerokai baimės. Susinervinę jie ėmė kramtyti nagus. Niekas net neabejojo, kad senis sako tiesą: jis jau buvo senas ir išmintingas, kai daugelis čia esančių senių dar buvo akli pliki peliukai ir inkšdami ieškojo motinos pieno.

— O varge vargeli, tai pakliuvom į bėdą!

— Gal reikia kraustytis iš čia?

— O gal Klunis mūsų nelies?

— Vaje, vaje, ką dabar darysim?

Matijas iššoko į priekį mojuodamas vėzdu.

— Ką darysim? — sušuko. — Aš pasakysiu, ką darysim! Mes pasiruošime viskam!

Abatas susižavėjęs ėmė linksėti. Atrodo, kad jaunojo Matijo krūtinėje plaka narsi širdis.

— Ačiū tau, Matijau, — tarė jis. — Aš ir pats nebūčiau geriau pasakęs. Kaip tik tai mes ir darysim. Ruošimės viskam!

8

Klunį Botagą kankino baisus sapnas.

Kol gauja vykdė jo įsakymus, Klunis atsigulė į Bažnytpelių poros lovą pelnyto poilsio. Jis niekad neidavo tuščiu pilvu miegoti, bet šį kartą nuovargis įveikė alkį.

Klunio sapną gaubė raudona migla. Iš liepsnojančių tvartų, audringoje kruvinoje jūroje skęstančių laivų sklido aukų riksmas. Girdėjo klaikiai bliaunant galvijus, kai pats kovėsi su lydeka, išplėšusią jam akį. Jis visus puldinėjo, visus įveikdavo, žudydavo, viską aplink siaubė.

Bet pasirodė vaiduoklis.

Iš pradžių jis manė, kad tai kažkokia smulkmė, menkysta, pelė, apsirengusi ilgu drabužiu su gobtuvu. Vis dėlto Klunis, net pats nesuvokė kodėl, nenorėjo su ta pele susitikti, bet ji vis artėjo. Pirmą kartą gyvenime Klunis apsisuko ir dėjo į kojas!

Jis skuodė tarsi šimto velnių vejamas. Atsigręžęs matė visas per savo gyvenimą sukeltas skerdynes, žudynes ir nelaimes. Didžiulis Žiurkinas kvatojo kaip beprotis ir lėkė vis greičiau, kad atsitolintų nuo savo, Klunio Botago, nusikaltimų. Plaukdamas per raudoną miglą matė, kad keista pelė tuoj ims lipti ant kulnų. Klunis pajuto baisią neapykantą tam rūsčių akių persekiotojui, kuris, atrodė, vis didėja. Širdies gilumoje Klunis žinojo, kad ta keistai apsirengusi pelė jo nebijo. Štai ji išsitraukia didelį spindintį kardą, senovišką nepaprasto grožio ginklą. Ant kovose suraižytos geležtės užrašytas kažkoks žodis, kurio jis negali įskaityt.

Klunio letenomis varva prakaitas, gailus it kokia rūgštis. Jis suklupo. Keistasis persekiotojas jau čia pat — dabar jis pavirto tikru milžinu.

Klunis dūsta, lėtina žingsnį, o persekiotojas vis artėja. Klunis stengiasi iš paskutiniųjų bėgti greičiau, bet kojos neklauso. Jis juda vis lėčiau ir sunkiau. Klunis garsiai keikia tarsi švino pripiltas savo kojas. Va, giliai įklimpo į tirštą ledinį dumblą. Pirmą kartą gyvenime pajunta didžiulę baimę ir pameta galvą. Jis lėtai atsigręžia į persekiotoją. Per vėlu! Priešas jau čia, o jis stovi tarsi įkastas. Keršytojas užsimoja kardu: mirtį nešantys ašmenys blyksteli milijonais kibirkščių.

Din! Din!

Iš toli atplaukę Džozefo varpo dūžiai išplėšė Klunį iš sapno baisybių. Visas virpėjo braukdamas drebančia letena prakaitą nuo kailio. Varpas išgelbėjo... Vis dėlto buvo suglumęs. Ką reiškia toks baisus sapnas? Klunis niekad netikėjo jokiomis pranašystėmis, jokiais ženklais, bet tas sapnas... toks tikroviškas, toks ryškus, kad jį net šiurpas nukratė.

Klunio apmąstymus nutraukė nedrąsus beldimas į duris. Į kambarį, stengdamiesi užlįsti vienas už kito, įsliūkino Driskiaausis ir Suskis. Jiems buvo įsakyta surasti ėdalo, tačiau užduotis nelabai pavyko ir jie baiminosi vado rūstybės. Nuojauta jų neapgavo.

Klunis įsmeigė nelabą akį į sėbrus, o ilga liauna uodega rūšiavo varganą laimikį: keli nugaišę vabalai, du dideli sliekai, kažkokių daržovių gumbai ir seniai nustipęs žvirblis.

Klunis šyptelėjo Driskiaausiui ir Suskiui.

Su palengvėjimu ir tie vyptelėjo vadui. Matyt, gerai nusiteikęs.

Staiga žaibo greitumu Klunis skaudžiai čiupo abu už ausų. Žiopli pakalikai gailiai sucypė siūbuojami ore. Įsiutęs Klunis stuktelėjo vieno galvą į kito ir leisgyvius sviedė į duris.

— Vabalai, kirmėlės, žvirblio dvėseliena! Aš noriu mėsos! Jei dar kartą atnešite tokios bjaurasties, aš jus pačius pasmeigsiu ant iešmo ir iškepsiu. Aišku? — griaudėjo įniršęs vado balsas.

Suskis parodė letena į savo bendrą.

— Vade, tai jo, Driskiaausio, kaltė! Jei būtume pasileidę lauku, o ne keliu...

— Netikėk tuo nusipenėjusiu melagiu, vade. Jis, o ne aš, pasiūlė eiti keliu...

— Nešdinkitės!

Ėdalo rūpintojai movė pro duris, atsimušė vienas į kitą, nes iš baimės abu stengėsi pirmiau išsmukti. Klunis vėl sudribo ant lovos ir paniekinamai šnarpštelėjo.

Paskui prisistatė Varliakraujis su Pamazginiu ir šiek tiek pataisė Kluniui nuotaiką. Jie sugaudė per porą šimtų naujokų, daugiausia žiurkių, bet tarp jų buvo ir šeškų, žebenkščių ir keletas keistuolių šermuonėlių. Tiesa, rados ir tokių nesusipratėlių, kurie prašėsi įtikinėjami. Tokius žiauriai apdorojo Varliakraujis ne tik smūgiais, bet ir baisios mirties grasinimais. Tad tie greitai suvokė, kad protingiausia bus stoti į Klunio gaują. Dauguma noriai stojusių į liūdnai pagarsėjusio Klunio gretas buvo išbadėję valkatos, godūs plėšikauti, grobti ir būti su nugalėtojais. Išrikiuotus šventoriuje naujokus Raudondantis ir Juodanagis aprūpino ginklais ir dabar laukė vado apžiūros.

Klunis patenkintas linktelėjo. Niekšingos žiurkės, alkani šeškai, klastingos žebenkštys, nedori šermuonėliai — kaip tik tokio papildo jam ir reikia.

— Raudondanti, perskaityk jiems įstatus, — burbtelėjo jis.

Pasipūtęs Raudondantis, krypuodamas pirmyn atgal šventoriaus grindiniu, iš atminties ėmė belsti gaujos taisykles.

— Lygiuok! Ramiai! Nuo šiol jūs, nenaudėliai, tarnausite Kluniui Botagui. Užsimanysit pabėgti — mirties bausmė. Pasitrauksit iš mūšio — būsit nubausti mirties bausme. Už nepaklusnumą gresia mirties bausmė. Aš — Raudondantis, Klunio pirmasis padėjėjas. Jūs pavaldūs savo kapitonams. Jiems įsakinėju aš. Man įsakinėja Klunis, nepamirškite šito! Ir dar. Jei kas nors iš jūsų, ar keli, ar grupė, ar net visa jūsų šutvė, bandytų nuversti Klunį ir paimti valdžią, ką gi, pirmyn, tik pažiūrėsim, kas iš to išeis!

Klunis staiga, be jokio žodelio, puolė į naujokų gretas ir ėmė it pašėlęs čaižyti juos savo skaudžia uodega. Primerkęs akį, iškišęs iltis plakė juos į kairę ir į dešinę, per vidurį, talžė įnirtingai, kol naujokų eilės pakriko, kol jie ėmė slėptis už paminklinių akmenų. Tada Klunis atmetė galvą ir prapliupo kvatoti.

— Na, ką, ištižę bailiūgos, susileidot? Nieko, praversit ir tokie. Kol kas patausosiu jus, kam man čia tiek dvėselienos! Bet kai ateis laikas, kai kausitės man įsakius, tada jau žiūrėsiu, kad kovotumėte ligi galo. O dabar pakelkite ginklus ir pasakykite, kam tarnaujate.

Iš nieko gero nežadančios įvairaus plauko gaujos, dabar jau kaip reikiant priimtos į Klunio tarnybą, pasigirdo garsūs šūkalojimai, kylantys iki pat skaistaus dangaus:

— Kluniui, Kluniui, Kluniui Botagui!

9

Abatas Mortimeris ir barsuke Konstancija vaikštinėjo po vienuolyno žemes. Abu paskendę mintyse. Abu galvojo apie tą patį — Raudonmūrio saugumą.

Ilgus amžius puikus senas vienuolynas visiems buvo jaukus ir saugus prieglobstis. Čia darbščios pelės augino daržoves, kurios kasmet puikiai, laiku užderėdavo: briuseliniai ir baltieji kopūstai, aguročiai, ropės, žirniai, pomidorai, salotos, svogūnai. Čia svaigiai kvepėjo gėlių lysvės, pilnos įvairiausių vasaros žiedų — nuo rožių iki kuklių saulučių, kurias sodino pelės, o puoselėjo didžiosios darbininkės bitės, savo ruožtu aprūpinančios Raudonmūrį medumi ir vašku.

Du draugai ėjo palei tvenkinį. Ankstyvos saulės spinduliai blykčiojo vandens raibuliuose, kuriuos kėlė žuvis, užkibusi ant meškerės, brolio Alfo paliktos su masalu nakčiai. Priekyje pūpsojo aviečių ir gervuogių krūmai, žaliavo mėlynių uogienojai ir braškių lopas, kuriame vis knibždėjo apsnūdę mažyliai pilnais pilvais naujo derliaus uogų. Pamažu jie apsuko seną didžiulį kaštoną ir žengė į vaismedžių sodą — mėgstamiausią abato vietą. Daug pogulio valandėlių jis praleido čia saulės atokaitoje, džiaugdamasis prinokusių vaisių aromatu, kutenančiu ūsus. Kvepėjo obuoliai, kriaušės, svarainiai, slyvos, aitriosios slyvos, net laukinės vynuogės, kerojančios ant šiltos raudono smiltainio sienos, žiūrinčios į pietus. Motina Gamta laimino šį tikros, nuoširdžios draugystės kampelį.

Dabar, kai virš Raudonmūrio pakibo Klunio grėsmė, dviem seniems draugams dar brangesnis rodėsi nuostabus grožis namų, kuriuose pragyveno visą amželį. Miela paukščio giesmė tyliame sode pripildė Konstancijos širdį liūdesio ir gailesčio, kad visas jų ramus gyvenimas greit baigsis. Ji šniurkštelėjo ir ėmė mirksėti rydama ašaras. Abatas pajuto Konstancijos sielvartą. Jis švelniai patapšnojo šiurkštų barsukės kailį.

— Na na, drauguže, nesigraužk taip. Mūsų metraščiai byloja, kad ne sykį buvo išvengta didelių nelaimių.

Konstancija pritariamai šnarpštelėjo — nenorėjo griauti savo patiklaus draugo vilčių. Širdies gilumoje ji žinojo, kad tamsus šešėlis jau pakibęs virš vienuolyno. Ir tai vyksta dabar, o ne žiloje senovėje, pasakiškų žygdarbių laikais.

Matijas valgė ankstyvus pusryčius rūsio salėje. Jam buvo padėta riešutų duonos, dubenėlis šviežio ožkų pieno ir obuolių. Gerosios Raudonmūrio pelės paskyrė Žydrūnei ir kitiems miško gyvūnams laikinus butus, kuriuose jie dabar miegojo. Per praėjusios nakties įvykius Matijas gerokai suaugo. Jis mielai prisiėmė pareigas tarsi nešulį ant savo pečių. Jei Raudonmūriui gresia pavojus, reikia kovoti su juo. Raudonmūrio pelės — taikūs padarai, bet nereikia taikingumo laikyti silpnumu. Galvodamas apie grėsmę, jis kramsnojo duoną lyg ne savo dantimis.

— Matijau, pavalgyk sočiai. Tuščiu pilvu ne ką tenuveiksi. Gerai pavalgius ir galva geriau dirba.

Matijas nustebo, kad senasis brolis Matūzalis taip atidžiai žiūri į jį mirksinčiomis akimis pro senamadžius akinius, kuriuos visad nešiojo. Senolis tyliai aiktelėjo sėsdamasis prie stalo.

— Nesistebėk, jaunikaiti. Tavo snukutis tokiems seniams kaip aš — atvira knyga.

Matijas išgėrė pieną, atgalia letena nusišluostė ūsus ir kreipėsi į senolį:

— Broli Matūzali, patarkite man. Kaip jūs pasielgtumėte manim dėtas?

Senis suraukė nosį.

— Ogi taip pat kaip ir tu, jei būčiau jaunesnis ir miklesnis, ne toks kaip dabar — vieno kaulo.

Matijas pajuto radęs sąjungininką.

— Tai kovotumėte?

Matūzalis stuktelėjo į stalą kaulėta letena.

— Žinoma, kad kovočiau. Kito kelio nėra. — Jis nutilo ir įdėmiai pažvelgė į Matiją. — Žinai, vaikine, tu turi kažko. Ar esi girdėjęs sakmę apie karžygį Martyną, kaip jis pirmą kartą atėjo į Raudonmūrio vienuolyną?

Matijas taip ir palinko į priekį.

— Broli, papasakokite apie Martyną. Man labai patinka klausytis apie tą karį vienuolį.

Matūzalis nuleido balsą ir slėpiningai ėmė kuždėti:

— Didžiajame Raudonmūrio metraštyje parašyta, kad Martynas buvo per jaunas būti tokiu karžygiu. Buvo, ko gero, tavo, Matijau, amžiaus. Kai pirmą kartą atėjo į mūsų vienuolyną, darė karšto ir jaunatviškai naivaus jaunuolio įspūdį. Bet ten taip pat pasakyta, kad užėjus negandai Martynas pasirodė esąs apsigimęs vadas, sugebąs vadovauti už save daug vyresniems ir labiau patyrusiems. Metraštyje parašyta, kad jie ėmė žiūrėti į jį kaip į griežtą tėvą.

Matijas klausėsi net išsižiojęs ir labai nustebęs.

— Broli Matūzali, kodėl visa tai man pasakojate?

Senolis atsistojo. Vėl įdėmiai pažvelgė į Matiją, paskui apsigręžė ir lėtai nuėjo vilkdamas kojas. Kiūtindamas per petį burbtelėjo:

— Todėl... kad tu, Matijau, labai panašus į jį!

Daugiau Matijas nespėjo nieko paklausti, nes sugaudė Džozefo varpas, skelbdamas pavojų. Šlepsėdamas sandalais, Matijas puolė pro duris lauk ir vos nesusidūrė su abatu ir Konstancija, kurie su visais skubėjo prie vartų.

Broliai Rufas ir Džordžas turėjo papasakoti apie įvykį. Prie vartų buvo atsliūkinęs didžiulis, iš pažiūros nelabas Žiurkinas, visas išsitatuiravęs, nešinas surūdijusiu trumpu kardu. Bandė prasibrauti vidun, aimanavo, kad sužeistas. Šlubčiodamas palei vartus aiškino, kad važiavo šieno vežimu, tas apsivertė ir nuvirto į griovį. Norėjo, kad mes su juo eitume ir padėtume jo bendrams, nes, tie, girdi, guli vežimo prislėgti ir šaukiasi pagalbos.

Bet brolis Rufas ne iš kelmo spirtas.

— Kiek žiurkių važiavo vežimu? — paklausė jis.

— Oi, gal pora šimtų bus, — tas atsakė lipšniu balsu.

— Tai kodėl, — samprotavo brolis Rufas, — pačios žiurkės nesuteikė savo draugams pirmosios pagalbos? Juk visi du šimtai tikrai nepateko po vežimu.

Žiurkinas neatsakė į klausimą ir norėdamas nukreipti dėmesį ėmė graudžiai trinti sužeistą koją ir inkšti.

— Gal įsileistumėte mane vidun, gal kas nors sutvarstys man žaizdą. O koks išbadėjęs esu...

Brolis Džordžas sutiko jį įsileisti, bet tik jeigu Žiurkinas atiduos ginklą. Tas apsimetė paklusęs, bet staiga kad šoks ant brolio Džordžo! Tačiau brolis Rufas nesnaudė ir lazdos smūgiu patiesė žiurkiną ant žemės. Sumetęs, jog neįveiks dviejų prityrusių karių, kurie nesileis už nosies vedžiojami, Žiurkinas prapliupo keiksmais ir grasinimais.

— Na, palaukit jūs man, nusususios pelės! — plyšojo jis. — Mūsų visa armija apsistojusi bažnyčioje. Kai pasakysiu Kluniui, kaip jūs su manim elgėtės, pamatysit, oi pamatysit, kas jums bus! Mes čia tuoj pat prisistatysim, prisiekiu iltimis, kad nedelsim!

Ir pasišalino keikdamas visą pelių giminę.

Susirinkę gyvūnai tylėdami išklausė baisią žinią. Ponia Bažnytpelienė pradėjo kūkčioti.

— O varge! Ar girdėjote, brangieji, kas įvyko? Jie apsistojo mūsų namuose, Šv. Ninijano bažnyčioje. Kas bus su mumis, ką mes dabar darysime? Mūsų mielus namelius užėmė tos baisios žiurkės!

Ponas Bažnytpelys bandė nuraminti žmoną.

— Na na, nurimk, brangute. Geriau prarasti namus negu gyvybę. Kokia laimė, kad mums suteikė prieglobstį Raudonmūryje!

— O kas bus su kitais apylinkės gyvūnais? — šūktelėjo Matijas.

— Supratingas jaunuolis, — pagyrė Konstancija. — Ar Ambrozijus Spyglys čia? Tegu jis apeina apylinkę ir sušaukia visus greičiau slėptis vienuolyne. Spygliui niekas nieko blogo nepadarys, kai jis susiries į kamuolį. Niekas neišdrįs jo pajudinti.

Tai minčiai visi pritarė. Brolis Alfas išėjo ieškoti ežio.

Abatas pasiūlė visiems eiti į vienuolyną ir ten laukti, kas bus toliau. Matijas vėl sušneko:

— Man atrodo, reiktų sargybinių ant sienų.

Viena senesnių pelių, sesuo Klementina, subarė jį:

— Naujoke Matijau, tau derėtų patylėti ir vykdyti mūsų abato nurodymus.

Visų dideliam nustebimui, abatas užstojo Matiją.

— Patikėk, Klementina, Matijas kalba protingai. Klausykime, ką jis daugiau pasakys. Niekam nevėlu ko nors pasimokyti.

Visų akys nukrypo į jaunąjį Matiją. O jis drąsiai išdėstė savo nuomonę, kaip reikėtų Raudonmūriui gintis.

Nuostabus birželio rytas, vienuolikta valanda. Žydinčią Girią išjudino skardūs didžiojo Džozefo varpo dūžiai. Džonas Bažnytpelys, pamokytas Konstancijos ir Matijo, iš visų jėgų tampė varpo virvę.

Din! Don! Din! Don! Net patys mažiausi miškų ir laukų padarėliai, nemokantys jokios kitos kalbos, be savo, suprato, ką tai reiškia.

Artinasi pavojus! Ieškokite slėptuvės!

Miško gyventojai su vaikais, nešini kuklia, pačia reikalingiausia manta, skubėjo iš tolimų ir artimų vietų ieškoti prieglobsčio vienuolyne, kol Klunio gaujos neužgriuvo jų — voverių, pelių, pelėnų, kurmių, ūdrų. Tik dangaus paukščiai niekur netraukė — jų žiurkės nebaugino. Dulkėtu ilgu keliu plaukte plaukė gyvūnai, motinos su jaunikliais priekyje, o tėvai užpakalyje — sergėjo užnugarį.

Prie vartų stovėjo abatas su broliu Matūzaliu. Jis vertė abato žodžius kiekvienai gyvūnų giminei į jų kalbą, o abatui — prieglobsčio ieškančių padėkos žodžius, pažadus visokeriopai padėti ir ištikimybės Raudonmūrio vienuolynui priesaikas. Visi jie ne kartą buvo sulaukę gerųjų pelių pagalbos bei išmintingo patarimo be jokio atlygio. Visi puikiai atminė, kad už savo gyvybę turi būti dėkingi vienuolynui ir jo bendruomenei. Juk visi čia buvo priimami, gydomi, valgydinami ir priglaudžiami netekus pastogės. Dabar atėjo laikas atsilyginti už gerumą ir padėti pelėms. Dabar Raudonmūriui prireikė miško gyventojų sugebėjimų ir sumanumo. Visa tai bus suteikta su didžiausiu dėkingumu.

Matijas su Konstancija stovėjo ant aukštos sienos ir stebėjo kelią. Vidudienis, saulė šviečia tiesiog į viršugalvius. Nors ir buvo karšta, Matijas įsakė visoms pelėms užsimaukšlinti gobtuvus dėl dviejų priežasčių: jie apsaugos akis nuo saulės ir bus šiokia tokia maskuotė. Gynėjai stovėjo tylomis, apsiginklavę tvirtomis lazdomis. Aukštų raudono smiltainio sienų neįmanoma perkopti. Matijas matė, kad jos — puiki apsauga ir grėsminga kliūtis užpuolikams.

Konstancija pajuto, kad jai ant sprando stojasi gaurai. Šmukštelėjo kartą, kitą ir ėmė drebėti, nors kaitra virpėjo virš laukų. Barsuke bakstelėjo Matijui.

— Paklausyk!

Matijas pastatė ausis ir klausiamai pažvelgė į ją.

— Net paukščiai liovėsi čiulbėję, — tykiai pasakė ji.

Peliukas tvirčiau suspaudė lazdą.

— Taip, girdžiu, kad viskas aplink nuščiuvo. Net žiogai nutilo.

Konstancija įsmeigė akis į kelią ir burbtelėjo:

— Keista, kai taip nutinka vasaros dieną.

Din!

Suskambus Džozefo varpui, visi gyvūnai ant sienos krūptelėjo išsigandę. Džonas Bažnytpelys sušuko iš aukštos varpinės:

— Jie ateina! Keliu. Matau juos. Visus matau!

10

Klunio kariauna, išgirdusi Džozefo varpą, sustojo. Dulkėms nusėdus, Juodailtis pažvelgė į vadą laukdamas, ką jis pasakys.

— Jie vėl skalambija tuo savo varpu, vade. Cha cha! Gal tikisi juo nubaidyti mus...

Vadas nužvelgė savo žvalgą rūsčiu žvilgsniu.

— Užsičiaupk, kvaily! Jei būtum įvykdęs mano įsakymą ir tuoj pat sugrįžęs raportuoti kaip Sūrvagis, dabar jau būtume vienuolyne!

Juodailtis nusliūkino į būrį. Manė, kad Klunis tai pamiršo, bet vadas retai ką pamiršdavo mūšio metu. Netikėtos atakos planas sužlugo. Dabar reikės mėginti kitą būdą — parodyti jėgą. Vien tik apsiginklavusios iki dantų gaujos vaizdas priblokšdavo priešininką, tad Klunis beveik neabejojo, kad ir šį kartą pelės išsigąs. Paprastai taikius gyvūnus pagaudavo siaubas išvydus Klunį Botagą gaujos priekyje. Jis buvo gudrus ir įžvalgus karvedys, tik apimtas siuto pamesdavo galvą, bet šį kartą nėra ko nervintis dėl kvaišų pelių saujos.

Klunis žinojo baimės, kaip ginklo, vertę.

O Klunis visiems kėlė baimę.

Vien išvaizda Klunis baugino visus. Apsisiautęs ilgu juodu nenudailintu apsiaustu, siūtu iš šikšnosparnių sparnų, susegtu pakaklėj kurmio kaukole. Didžiulį karišką šalmą puošė juodojo strazdo plunksnos ir vabalo elniaragio ragai. Iš po pakrypusio antveidžio piktai žaižaravo jo vienintelė akis, įsmeigta į vienuolyną.

— Stok! Kas eina? — griežtai suskambo skaidrus Matijo balsas nuo sienos.

Į priekį išžirgliojo pasipūtęs Raudondantis.

— Ei jūs ten! Prasikrapštykit akis, ir pamatysit, kad prieš jus — galingiausia Klunio Botago armija. Aš esu Raudondantis ir kalbu mūsų vado Klunio vardu.

— Tai kalbėk greičiau ir dink iš akių su savo žiurkėmis! — griežtai ir be baimės atšovė Konstancija.

Stojo tyla, Raudondantis su Kluniu susikišę tarėsi. Paskui Raudondantis grįžo prie sienos.

— Klunis Botagas sako, kad neturės jokių reikalų su barsukais. Jis kalbės tik su pelių viršininkais. Įleiskite mus, kad mano vadas galėtų pasikalbėti su jūsų vadu.

Raudondantis šastelėjo atgal, nes jo žodžiai buvo sutikti pašaipiais šūksniais ir plytgaliais nuo sienų. Tos putlios pelytės ne tokios taikios, kaip atrodo.

Žiurkės sužiuro į Klunį, bet jis įbedė akį į abatą, priėjusį prie Konstancijos ir Matijo. Atrodo, visi kuo ramiausiai tariasi. Klunis įdėmiai juos sekė.

Senis nesutinka dėl kažko su savo patarėjais. Vėl tariasi. Galop Matijas priėjo prie gynybinės sienos aptvaro. Lazda parodė į Klunį ir Raudondantį.

— Tu ir tu. Abatas kalbėsis su jumis abiem. Visi kiti privalo likti už sienų.

Gaujoje pakilusį šurmulį Klunis nutildė šmaukštelėdamas uodega. Jis pakėlė antveidį.

— Mes sutinkame. Įleiskite mus.

— O kaip su įkaitais, garantuosiančiais mūsų saugumą? — sušnypštė Raudondantis.

Klunis paniekinamai nusispjovė.

— Nepliaukšk niekų. Gal manai, kad sauja juokingai apsirengusių pelių galės mane įkalinti?

Raudondantis nervingai kramtė įskilusį nagą.

— Jos gal ir ne, vade. Bet ar atkreipei dėmesį į tą barsukę?

Klunis atsakė puse lūpų:

— Nesijaudink, aš stebiu ją. Žiopla, netašyta kaimo prasčiokė. Be to, tos pelės labai dreba dėl savo garbės. Greičiau nudvės, negu sulaužys duotą žodį. Palik visą žaidimą man.

Kluniui su Raudondančiu pasukus į vartus, Konstancija sušuko:

— Žiurkės, palikite ginklus! Nusiimkite šarvus, kad įrodytumėte, jog neturite blogų kėslų.

— Pragaro iltys! — suburbuliavo piktai Raudondantis. — Ką ji sau mano visiems įsakinėdama?

Klunis dėbtelėjo į jį.

— Nutilk ir daryk kas pasakyta.

Abu žiurkinai nusiėmė šarvus ir kartu su ginklais padėjo ant kelio. Matijas suriko Kluniui:

— Jei tikrai esi Klunis Botagas, tavo uodega taip pat ginklas. Todėl apsijuosk ja liemenį ir kietai sumegzk, kad negalėtum ja naudotis.

Klunis gaižiai nusijuokė. Išdidžiai pliaukštelėjo uodega ir sužvairavo į Matiją.

— Jaunuoli! — šūktelėjo jis. — Išmintingai pasielgei paprašydamas, nes prieš tave tikrai Klunis Botagas.

Tai pasakęs suėmė letenomis uodegą ir, nusmaukęs nuo jos galo užnuodytą kovinį spyglį, sviedė jį į ginklų krūvą, o uodegą apsuko apie liemenį ir sumezgė mazgą.

— Gal jau įsileisite mus, pelės? Matote, mes beginkliai.

Griozdiški vartai sunkiai prasivėrė. Žiurkės įsmuko vidun ir nuslinko pro pakeltų vėzdų mišką. Vartai tuoj pat užsitrenkė.

Kol žiurkės, palenkusios galvas, lindo pro žemą, į tunelį panašią arką, Klunis sumetė, kad sienos čia vis dėlto be galo storos. Iš arkos jie pateko į vienuolyno kiemą, kur jų laukė Konstancija su Matiju. Raudonmūrio gynėjai, atkišę vėzdus, ėjo žiurkėms iš paskos.

Matijas trumpai jiems įsakė:

— Gynėjai, grįžkite ant sienų, į savo postus.

Bijodamos palikti abatą be apsaugos, pelės neskubėjo vykdyti įsakymo. Klunis, paniekinamai vyptelėjęs, kreipėsi į Matiją:

— Pažiūrėk, peliau, kaip greitai aš jas išprašysiu.

Netikėtai Žiurkinas dryktelėjo prie išsigandusių pelių. Iškišęs iltis, atstatęs nagus ir pašėlusiai vartydamas vienintelę akį sugargė:

— Harrr! Baisiai užsinorėjau pelių, net seilė varva. Maukit ant tų savo sienų, kol nevėlu! Harrr!

Klunis stryktelėjo į orą. Siaubo apimtos pelės kaipmat išsilakstė.

Konstancija, piktai kiauktelėjusi, nutraukė vaidinimą.

— Ei tu, žiurke! Tuoj pat liaukis čia šokinėjęs! Atėjai šnekėti su abatu, tai ir elkis kaip dera.

Gerai, kad einu paskui žiurkes, galvojo Matijas, nes kaito iš gėdos. Klunis išvaikė gynėjus, it vėjo gūsis — drugelius. Matijas siuto: priešui jau aišku, kad susidūrė su neapmokytais, be patirties kareiviais.

Eidamas į rūsio salę, Klunis juto priešiškumą, sklindantį iš jauno kario, šlepsinčio per dideliais sandalais iš paskos. Keista, kad vadovauja toks pienburnis. Ir dar keisčiau, kad tas jauniklis, atrodo, nė kiek jo nebijo. A, trauk jį devynios! Laikui atėjus, Klunis pamokys jį. Dabar žiurkino dėmesį patraukė aplinka ir jis žavėdamasis dairėsi — tai bent vietelė!

Jis jau ėmė vaizduotis ateitį. Vieną gražią dieną čia bus Klunio pilis. Skamba neblogai! Jo niekas nedrįs užpulti, gyvens sau be jokių rūpesčių, vartysis kaip inkstas taukuose. Visos tos pelės ir kiti čionykščiai gyvūnai tarnaus tik jam! Jo valdų akimis neaprėpsi, visa valdžia bus jo rankose. Daugiau nereikės bastytis, galop išsipildys jo svajonė — jis taps karaliumi Kluniu!

Prie salės durų visi stabtelėjo praleisti gražutės laukų pelytės, nešinos padėklu.

— O Matijau... — prašneko ji. — Nešu šio to pasistiprinti tau ir tavo...

— Ačiū, Žydrūne, — staiga pertraukė ją Matijas. — Padėk viską ant stalo.

Raudondantis bakstelėjo Kluniui.

— Girdėjai, vade? Žydrūnė... Velniai griebtų, kokia dailutė, kaip tik tau!

Klunis tylėjo ir įžūliai apžiūrinėjo Žydrūnę, dengiančią stalą rūsio salėje. Po šimts, tikrai graži!

Abatas pakvietė sėstis. Visi susėdo, išskyrus Klunį. Jis atsirėmė į stalą, ant kėdės užkėlė leteną. Paskui sušnairavo į Raudondantį — tas pašoko nuo kėdės ir atsistojo šalia vado. Klunis nenorom pakėlė dubenėlį su medum pasaldytu pienu ir siurbtelėjo.

Fe! Ir viską išspjovė ant grindų.

Abatas sėdėjo sukryžiavęs letenas ir susikišęs jas į plačias abito rankoves. Jis ramiai žiūrėjo į karvedį.

— Ko ieškai Raudonmūrio vienuolyne, sūnau?

Klunis paspyrė kėdę ir prapliupo beprotiškai kvatoti. Kai nuščiuvo juoko aidas salėje, jo snukį iškreipė įniršis.

— Sūnau! Cha cha cha... Kad pasakė, tai pasakė! Tau tuoj pasakysiu, peliau, ko aš čia. Noriu tavo vienuolyno. Viso ir visko. Girdi?

Matijas staiga pašoko triukšmingai parversdamas kėdę. Išsiveržęs iš bandančių sulaikyti abato letenų puolė į priekį.

— Klausyk, žiurke! Tu manęs neišgąsdinsi! Nieko negausi! Supranti? Toks mūsų atsakymas.

Virpantį iš pykčio Matiją abatas šiaip taip pasodino. Tada kreipėsi į Klunį:

— Prašau atleisti Matijui... Jis jaunas ir karštas. O dabar grįžkime prie jūsų pageidavimo. Deja, apie tai negali būti nė kalbos. Jei jums arba jūsų armijai reiktų medicinos pagalbos, maisto, aprangos ar šiaip ko, mielai jums padėtume...

Klunis pašėlo įnirtingai letena daužyti stalą, kol nutildė abatą. Tada niuktelėjo Raudondančiui.

— Perskaityk jiems sąlygas.

Raudondantis išsitraukė aptrintą pergamentą ir atsikosėjo.

— „Pasidavimo sąlygos gyvūnams, patekusiems į Klunio Botago arba jo padėjėjų nagus. Pirma: visiška, be jokių išlygų kapituliacija. Antra: Klunis baus mirtimi vadus tų, kurie ims priešintis. Trečia: visas nugalėtųjų turtas pereina į Klunio Botago nuosavybę. Namai, maisto atsargos, derlius, žemė, taip pat visi gyvūnai, valdę minėtąją nuosavybę, priklausys Kluniui...“

Drykst!

Nebegalėdamas daugiau pakęsti, Matijas šniojo lazda į pergamentą, tas plyšo pusiau ir abi pusės nusklendė ant grindų. Raudondantis urgzdamas šoko ant Matijo.

Didžiulė buka letena sučiupo žiurkę ore ir tėškė žemėn. Apkvaitęs Raudondantis tysojo primintas Konstancijos.

— Ko šokinėji ant mažo peliuko? Tokia didelė ir tvirta žiurkė juk gali susiimti ir su sena barsuke? Na, pasigalynėjam?

Tik laiku įsikišęs abatas išgelbėjo Raudondančiui gyvybę.

— Konstancija, gal paleisk tu tą žiurkę? Nors ir smagu būtų matyti ją gavus tai, ko nusipelnė, bet mes neturime pamiršti vienuolyno vaišingumo nuostatų.

Raudondantis svyruodamas pakilo ir drebančiomis kinkomis pasitraukė nuo barsukės. Klunis prašneko kaip niekur nieko:

— Klausyk, tu, pelių abate, laukiu atsakymo iki rytdienos vakaro.

Paprastai nepasiduodantį pykčiui abatą užplūdo vos valdomas įniršis. Jis įsmeigė akis į Klunį.

— Žiurke, man nereikia laukti rytdienos. Atsakysiu tuoj pat. Kaip išdrįsai ateiti su savo plėšikų gauja čia, skaityti savo taisykles, grasinti man vergove ir mirtimi? Tad sakau tau: nei tu, nei tavo sėbrai neįkels letenos į Raudonmūrį, kol mes būsime gyvi, nes mes kovosime su jumis iki paskutinio kraujo lašo. Toks mano atsakymas tau.

Klunis išsiviepęs nusisuko. Priėjus Raudondančiui, jie pasuko prie laiptų, jungiančių didžiąją menę su rūsio sale. Dar stabtelėjo, atsigręžė ir lediniu balsu, girdimu abiejose salėse, paskelbė:

— Tada visi iki vieno mirsite — visi patinai, visos patelės, visi jaunikliai. Nepriėmėte Klunio sąlygų, todėl būsite nubausti. Ant kelių parklupę maldausite pasigailėjimo, bet aš priversiu jus ilgai kankintis, kol sulauksite galo.

Kaip tik tada Konstancija padarė tai, apie ką paskui gyvūnai ilgus metus pasakojo jaunimui.

Sukaupusi visas jėgas, barsuke pakėlė didžiulį rūsio salės pietų stalą. Jis buvo sunkus, ąžuolinis, jo nė dešimt pelių negalėjo pajudinti. Sutarškėjo indai, pasipylė skysčiai, Konstancijai pakėlus stalą virš galvos. Ji suriaumojo:

— Tuoj pat nešdinkitės! Kad jūsų nė kvapo neliktų vienuolyne! Mane jau vemt verčia nuo to žiurkių cypavimo. Maukit iš čia, kol nepažeidžiau vaišingumo nuostatų, nors vėliau ir turėčiau prašyti abato atleidimo. Lauk, kol dar makaulės vietoj!

Kiek galėdamas oriau Klunis pagreitino žingsnį, jam iš paskos kiceno ir Raudondantis, nervingai krizendamas:

— Štai tau, vade, ir žiopla kaimo kerėpla... Tartum dabar žodelį, ir ji mus tuo stalu sutraiškytų!

Prisiminęs, su kuo gan įžūliai kalba, Raudondantis susigūžė laukdamas Klunio smūgio už akiplėšiškumą. Bet nesulaukė.

Klunis stovėjo kaip įkastas.

Visiems, net Matijui su abatu, sekantiems įkandin žiurkių, buvo aišku, kad Klunis įsistebeilijo į gobeleną.

— Kas ta pelė? — galop žioptelėjo.

Matijas pažvelgė, kur Klunis spokso, priėjo prie gobeleno ir bakstelėjo letena.

— Šita pelė?

Klunis be žodžių linktelėjo.

Vis dar ištiesęs leteną, Matijas didžiuodamasis išdrožė:

— Tai karžygys Martynas, mūsų ordino įkūrėjas. Ir dar pridursiu štai ką, žiurke. Martynas buvo visų pelių narsiausias. Jei dabar būtų gyvas, griebtų savo didįjį kardą, ir tau su sėbrais skaudžiai atsirūgtų jūsų įžūlumas. Na, tiems, kurių dar nebūtų sumalęs į miltus.

Visų nuostabai, Klunis nieko neatrėžęs išspūdino lauk. Ir taip lyg trenktas kiūtino iki pat vartų.

Sargybiniai pritilo išleidę Klunį ir Raudondantį į kelią.

O gauja, mikliai apsupusi savo karvedį ir jo padėjėją, laukė įsakymų.

— Rikiuok! Žengte marš į bažnyčią!

Klunis ėjo kaip nesavas ir vis purtė galvą negalėdamas patikėti. Karžygys Martynas. Jo sapnuotas persekiotojas. Ką tai galėtų reikšti?

Raudondančiui pradėjus eiti, kažkas jį pašaukė nuo vienuolyno sienos. Jis atsigręžė ir žvilgtelėjo aukštyn. Gniūžtė supuvusių daržovių, suvyniotų į skiautę pergamento su pasidavimo sąlygomis, tėškė tiesiai jam į snukį. Kai įsiutęs Žiurkinas nagais nukrapštė tą bjaurastį nuo akių, pamatė piktdžiugiškai išsišiepusią Konstanciją ant sienos.

Barsuke su pašaipa sušuko:

— Ei, žiurke, užeik dar! Man bus labai smagu su tavim susitikti. Juk nebaigėm savo reikalų. O verkiant reikia juos sutvarkyti. Ir kalbėsimės tik dviese. Iki malonaus, Raudondanti!

11

Tą patį vakarą, eidamas sargybą ant sienos jam paskirtoje vietoje, brolis Alfas pastebėjo judant paparčius Žydinčios Girios pakraštyje. Jis tuoj pašaukė Konstanciją ir Matiją. Brolis Alfas parodė, kur matė krutant paparčius, ir visi sužiuro akis ištempę.

— Na, ten, į dešinę nuo epušės. Va. Vėl linguoja.

Tamsoje Mafijas matė geriau už savo draugus. Jis pirmas atpažino vargšą bėdžių, riedantį per žolę.

— Juk tai Ambrozijus Spyglys! Sužeistas. Reikia tuoj pat eiti pas jį.

— Neskubėk taip. O gal ten spąstai? — perspėjo Konstancija. Kaip Matijui lūkuriuoti, kai čia pat guli sužeistas draugas?

Bet vis dėlto turėjo atsižvelgti į protingą patarimą. Visai galimas daiktas, kad Klunio sėbrai tyko drąsuolio, kuris išdrįs panirti į Žydinčios Girios nakties šešėlius. Tačiau Mafijas vis labiau nekantravo.

— Konstancija, negalime palikti vargšo Ambrozijaus Spyglio ten gulėti. Jis gali nusibaigti. Reikia ką nors daryti.

Barsuke prisėdo ir susiėmė letenomis galvą.

— Taip, reikia pagalvoti. O gal jums kas šaus į galvą?

Abi pelės atsisėdo šalia jos. Bet Matijas tuoj pat pašoko.

— Sugalvojau! Pasilikit čia. Po akimirkos grįšiu!

Brolis Alfas nulydėjo akimis nušlepsinčią nedidukę Matijo figūrą. Jis atsiduso ir papurtė galvą.

— Kaip manai, kas jam toptelėjo?

Barsuke meiliai šyptelėjo. Vis labiau ji ėmė pasitikėti Matiju, apsigimusiu vadovu ir taktikų.

— Nesijaudink, broli Alfai. Gali lažintis iš savo abito, kad jis sugalvojo tikrai ką nors gero. To jauniklio galvoje smegenų kaip košės.

Brolis Alfas žvilgtelėjo į nejudančią žolę.

— Kad tik nepavėluotų. Ambrozijus daugiau nė krust, jau nesiritinėja.

Jų pokalbį nutraukė staiga pasirodęs Matijas su pustuziniu kurmių. Jų viršininkas, pažvelgęs į ežį, ėmė ant sienos paskubomis brėždamas nagu skaičiuoti, paskui atsigręžė į Mafiją.

— Nagi, atrodo, galėsim tavo ežį pargabenti. Tik išvesk mus už vartų ir pabudėk.

Atsisukęs į savo brigadą, kurmių viršininkas Kurminas (taip jis oficialiai vadinosi) pradėjo aptarinėti tunelio plotį, ežio spyglių pasipriešinimą bei trintį velkant jį atbulą ir kitas smulkmenas, į kurias būtina atsižvelgti kvalifikuotai tunelių rausėjų brigadai.

Matijas tuo tarpu pašnabždom aiškino Konstancijai ir broliui Alfui:

— Kurminas su savo darbininkais yra nepamainomi gelbėtojai. Jie dažnai padeda gyvūnams, kuriuos užgriūva urvuose žemės. Mums reikės tik eiti sargybą prie pietryčių vartų, kol jie sugrįš.

— Puiku! Tai ko laukti? Einam greičiau! — paragino barsuke.

Patyliukais jie praslydo pro žaliai dažytus vartelius, o Matijas vis susirūpinęs žiūrėjo, ar ežys dar rodo kokių gyvybės ženklų. Jis gulėjo per šimtą penkiasdešimt pelės žingsnių nuo jų. Kurmiai ištiesė virvę. Kurminas stebėjo du kurmius, pradėjusius kasti žemę.

Matijas žiūrėjo ir negalėjo atsistebėti. Tik buvę ant akių, akimirksniu dingo, ir staiga švyst į viršų tikras priemolio ir juodžemio fontanas — kur dar rasi tokius žemės gelmių specialistus?

Beregint jie sugrįžo ir iškišę drėgnas knysles iš duobės išsamiai raportavo Kurminui:

— Harr, anas nieko nepajus, visur lygu, gražu. Anei akmenys, anei šaknys mūsų nesulaikė, tik mažumėlę turėjom toliau kastis, negu buvo apskaičiuota.

Patenkintas ataskaita, Kurminas su likusia komanda nuėjo prie išraustos landos.

— Mes varysimės pirmyn, o judu dar paplatinkit tunelį. Dešimtininkas su sienkraščių specu pažiūrės, ar reikia sutvirtinimų. O jus, godotini darbdaviai, — jis pagarbiai linktelėjo knyslę Matijui ir Konstancijai, — prašyčiau čia mūsų palaukti.

Vėl švystelėjo purios juodos žemės fontanas, ir kurmiai dingo nuo žemės paviršiaus.

Konstancija uodė vėjelio nešamus kvapus, o Matijas, pastatęs ausis, klausėsi naktinių miško garsų. Abu stebėjo žemių kupstelį, kuris su kurmiais tunelyje slinko prie Ambrozijaus Spyglio. Naktis buvo rami ir tyli, bet Matijas su Konstancija budriai sekė aplinką, nes abu žinojo, kad gali labai skaudžiai sumokėti, jei nepaisys pagrindinio gamtos dėsnio — atsargumo.

Matijas net sušlepsėjo iš susijaudinimo.

— Žiūrėk, jie jau prislinko prie mūsų Ambrozijaus. Oi, kokie tie kurmiai nuostabūs! Žiū, ežys jau dingo. Jau jie įsitraukė jį į tunelį.

Kurmiai grįžo per neįtikėtinai trumpą laiką. Išlįsdami iš tunelio, jie turėjo Ambrozijų ant nugarų pririštą virve ir tvirtai atsisakė barsukės ir Matijo pagalbos.

— Na, jau ne, ką jūs! Tiktai letenas išsipurvinsite, — trūktelėjęs knyslę atsakė Kurminas.

Kuo skubiausiai Ambrozijus buvo nugabentas į vienuolyno ligoninę. Jį apžiūrėjo pats abatas ir nustatė, kad ežys turi didelę plėštinę žaizdą nuo ausies iki letenos. Brolis Alfas užjausdamas kinkavo galva.

— Tikriausiai nuo jos ir apalpo vargšelis Ambrozijus. Juk skaudėjo ir tiek kraujo neteko. Matyt, su ta žaizda ilgai ėjo. Ar jis pagis, tėve abate?

Abatas ramiai murmtelėjo. Jis išvalė ilgą, bjaurią žaizdą ir uždėjo žolelių pavilgą.

— Nėra jokios priežasties jaudintis, broli Alfai. Ambrozijus Spyglys — viena oda ir spygliai. Tas senas šelmis tvirtas kaip titnagas. Žiūrėkit, jau atsigaivelioja.

Ir tikrai. Kelis kartus kriuktelėjęs mūktelėjęs, susirietęs ir išsitiesęs, ežys atsimerkė ir apvedė visus akimis.

— Ajajai, kaip sopa ausį! Tėve abate, juk neleisi vargšui Spyglių giminės sūnui taip kentėti be lašelio pereito rudens riešutų alaus? Duok bent lašelį perdžiūvusiai gerklei sudrėkinti, — meldė jis.

Visi jo slaugytojai nusijuokė palengvėjusia širdimi, kad senas draugas atsigavo ir neblogai jaučiasi.

Matijas net išsižiojo iš nustebimo, kai išvydo, kiek alaus išmaukė Ambrozijus, kol jau atsigaivino ir galėjo papasakoti apie savo bėdas. Ežys garsiai sučepsėjo.

— Atata, jau geriau, daug geriau. Na, tai kaip ten man sekės? Dariau viską, kas buvo prisakyta, perspėjau tiek gyvūnų, kiek tik valiojau. Džozefo varpas taip pat daugelį buvo jau įspėjęs apie gresiantį pavojų. Na, trumpai drūtai, apie pusdienį aš priėjau ruduosius pelėnus. Pranešiau jiems liūdną naujieną, ir, kad tave kur, bet tas jų pienburnis Kolinas kad paleis dūdas, kad ims visu balsu stūgauti sriūbauti, jog dabar juos visus lovose išpjaus. Patikėkit, jokiais būdais nebuvo įmanoma to žliumbos nutildyti. Blogiausia, kad tas jo klyksmas prišaukė žiurkes, matyt, netoliese šniukštinėjusias peno. Nespėjom nė mirktelėti, kai jos puolė mus. Gauja buvo tokia didelė, kad aš nieko negalėjau padaryti, tik susiriesti į kamuolį. Žiurkės ištempė jaunąjį Koliną, jo mamą ir tėtį, bet atkando dantį į Ambrozijų Spyglį; iš kailio nėrėsi, kad mane sugriebtų, bet ne jų nosiai, oi ne! Tada viena žiurkė ėmė mane badyti geležiniu šventoriaus tvoros strypu. Badė iš visų pusių, kad ją kur šimtas! Liovėsi tik tada, kai nutarė, jog aš jau gatavas, bet kad per daug spygliuotas esu, tad paliko mane ir išsivarė pelėnų šeimą. Palūkėjau, kol viskas nurimo, ir tada leidausi į Žydinčios Girios pusę. Tokios tokelės. Ar dar liko koks lašelis ąsotėlyje? Nuo tos žaizdos šaltis krečia. Tas alus man kaip vaistai, tėve abate.

Matijas atsiduso ir liūdnai nuleido galvą. Pelėnų šeima paimta į nelaisvę; tų nelaimėlių laukia mirtis arba vergovė. Ežio išgelbėjimas pakėlė Matijui dvasią, ir jis jau žiojosi kviesti Konstanciją, pasirinkus kelis padėjėjus, eiti į Šv. Ninijano bažnyčią vaduoti pelėnų. Abatas ir Konstancija tarsi atspėjo tą jo mintį. Abatas Mortimeris atsiduso ir palingavo galvą žiūrėdamas į Matiją. Barsuke buvo iškalbingesnė.

— Matijau, nė negalvok. Nėra jokios vilties išgelbėti pelėnų Kluniui iš panosės. Negi keletas mūsų stosime prieš šimtus ginkluotų žiurkių jų pačių stovykloje? Juokinga! Kaip apginsime Raudonmūrio sienas, jei mūsų galvos bus pamautos ant Klunio karo vėliavų kotų? Matijau, tu labai narsus jaunuolis, tad būk pavyzdžiu kitiems, o ne kvailiok rizikuodamas savo galva.

Pagalvojęs Matijas suprato, kad barsuke teisi. Visi išsivaikščiojo miegoti, o Matijas vis sėdėjo ir galvojo. Šimtai sumanymų, vienas už kitą pasiutesnių, sukosi galvoje. Galop visai suglumęs nuėjo į didžiąją menę ir atsistojo prieš gobeleną. Net nesuvokdamas, ką daro, ėmė kalbėtis su karžygiu Martynu.

— Martynai, ką darytum manim dėtas? Žinau, kad esu dar labai jaunas, dar tik naujokas ir net ne Raudonmūrio ordino narys, bet ir tu kažkada buvai jaunas. Numanau, ką būtum daręs. Užsidėjęs šarvus, pasiėmęs didįjį kardą ir ėjęs į bažnyčią kovoti su žiurkėmis, kol jos būtų paleidusios pelėnus arba žuvusios nuo tavo letenos. Deja, tokie laikai jau praėjo.

Aš neturiu stebuklingo kardo, tik vyresniųjų patarimus, kurių privalau klausyti.

Matijas susmuko ant šaltų akmeninių grindų. Jis ilgesingai žiūrėjo į didingą karį Martyną, tokį išdidų ir drąsų. O kaip jis pats atrodo? Tas žalsvas abitas kabalioja ant jo kaip maišas, ką jau kalbėti apie tuos didžiulius sandalus! Matijas pajuto, kaip karčios nusivylimo ašaros rieda ant jaunų ūsų. Negalėdamas susitvardyti, jis davė joms valią. Staiga pajuto švelnią letenėlę ant nugaros ir atsigręžė. Ogi Žydrūnė.

Matijas norėjo skradžiai žemę prasmegti. Greitai nusisuko, kad ji nepamatytų ašarų.

— Žydrūne, eik iš čia, buk gerutė, — kukčiojo Matijas. — Nenoriu, kad mane tokį matytum.

Tačiau lauko pelytė nė nekrustelėjo. Ji tik atsisėdo šalia Matijo ant grindų. Prijuostės krašteliu švelniai nušluostė jam ašaras. Ir ta mažytė, drovi pelytė štai ką pasakė:

— Matijau, nesigėdyk savo ašarų. Aš žinau, ko tu verki ir sielvartauji. Todėl, kad esi geras ir jautrus, ne toks užkietėjęs beširdis kaip Klunis. Paklausyk manęs. Net patys drąsiausi ir stipriausi turi paverkti. Tai rodo juos turint kilnią širdį, mokančią kitus atjausti. Matijau, tu labai narsus. Esi toks jaunas, o jau tiek nuveikei. Esu paprasta laukų pelė, bet net aš matau tavo drąsą, sugebėjimą vadovauti. Tu kaip liepsnojantis deglas, kuris kaskart dega vis šviesiau. Tau, Matijau, niekas negali prilygti. Tu pažymėtas ypatingu ženklu. Vieną gražią dieną Raudonmūris ir visas kraštas bus tau dėkingi. Matijau, juk tu tikras karys!

Matijas atsistojo jau sausomis akimis, aukštai pakelta galva ir jausdamasis daug vertesnis. Jis padėjo Žydrūnei atsistoti ir nusilenkė jai.

— Žydrūne, kaip man atsidėkoti už tavo gerus žodžius? Tu taip pat esi nepaprasta pelė. Bet jau vėlu, eik miegoti. O aš dar čia kiek pabūsiu.

Žydrūnė nusirišo nuo galvos kaspiną — savo mėgstamą šviesiai gelsvą, pamargintą žydrūnėmis, savo vardo gėlelėmis. Ji užrišo jį Matijui ant dešinės priekinės kojos, virš sąnario. Mergelės palankumo ženklas savo riteriui kariui.

Ji tyliai nutipeno. Matijas pajuto, kaip smarkiai plaka širdis. Žiūrėdamas į Martyną, jis prakalbo:

— Ačiū, karžygy. Tu kalbėjai su manimi Žydrūnės lūpomis ir davei patarimą, kurio tavęs prašiau.

12

Klunis kiurksojo Šv. Ninijano bažnyčioje tarp buvusios sakyklos lūženų. Raudondantis, Juodanagis, Sūrvagis ir Juodailtis dryksojo prie jo kojų ant klauptų pagalvėlių. Klunį vėl buvo apėmus keista nuotaika. Mažai domėjosi pagrobta pelėnų šeima, tik įsakė juos įkalinti, kol ras laiko jais užsiimti. Kiti gaujos kareiviai, kurie nestovėjo sargyboje, miegojo aukštai, prie vargonų, arba koplyčioje.

Klunio sėbrai susirūpinę stebėjo vadą. Jo uodega neramiai trūkčiojo, vienintelę akį buvo įsmeigęs į išdrožinėtą erelį, ant išskleistų sparnų laikantį sukiužusį pultą. Kokios mintys sukosi klastingoje Klunio Botago galvoje? Galop jis pažvelgė į parankinius ir burbtelėjo:

— Suraskite Šešėlį ir atveskite pas mane.

Juodanagis ir Juodailtis iškūrė vykdyti įsakymo. Kiti tylėjo, bet akys jiems sužibo — gal rezgamos naujos niekšybės?

Vadas, aišku, kažką sugalvojo. Jo užmačia, kaip visada, bus klastinga ir niekšinga, bet iš pažiūros visai paprasta. Ne, nėra geresnio vado ir stratego už Klunį!

Šešėlis tarnavo Kluniui daugelį metų. Niekam nebuvo aišku, kas jis: žiurkė, žebenkštis ar per pusę to ir ano. Labai lankstus, žvitrus, tvirto, ilgo, raumeningo kūno, juodu glotniu kailiu, juodesniu už bežvaigždį vidurnaktį. Keistai įkypose akyse niekad neblyksėjo joks žiburėlis — tikros negyvėlio akys.

Kai jis stojo prieš Klunį, tas turėjo labai įtempti savo vienintelę akį, kad bažnyčios tamsoje įžiūrėtų jį.

— Čia tu, Šešėli?

Pasigirdo balsas, panašus į drėgno šilko šlamesį, jei trauktum jį lygiu grindiniu.

— Taip, čia aš, Kluni. Ko nori iš manęs?

Nuo Šešėlio balso parankiniai suvirpėjo, o Klunis palinko į priekį.

— Ar matei dabartines vienuolyno sienas?

— Buvau ten. Šešėlis viską mato.

— Ar galėtum perlipti ją? Sakyk teisybę!

— Niekas iš man žinomų padarų neperlips.

— Otų?

— Aš perlipsiu.

Klunis mostelėjo jam uodega.

— Tada eikš arčiau. Pasakysiu, ko noriu iš tavęs.

Šešėlis išsitiesė ant aukščiausio sakyklos laiptelio, o Klunis ėmė dėstyti.

— Perlipsi vienuolyno sieną. Ant jų budi daugybė sargybinių, todėl būk labai atsargus. Jei pagaus, man iš tavęs jokios naudos. Nėra jokios prasmės vienam pulti vartų — jie per daug gerai saugomi. Todėl apie vartus nėra ko galvoti.

Šešėlis neišsidavė, kad Klunis atspėjo jo mintis — liko sustingęs ir tylus, o Klunis varė toliau:

— Kai persigausi per sieną, eik tiesiai prie pagrindinių vienuolyno durų. Jei bus nakčiai užrakintos, su tokiais įgūdžiais jas lengvai atidarysi, tik žiūrėk, kad nesukeltum triukšmo. Pirmoji patalpa bus pelių vadinama didžioji menė. Įėjęs apsisuk, ir ant sienos pamatysi ilgą gobeleną su visokiais vaizdais. Dabar klausyk atidžiai! Apačioje, prie gobeleno dešinio kampo, pavaizduotas apsišarvavęs pelių karys, atsirėmęs į didžiulį kardą. Man reikia to kario atvaizdo. Išpjauk ar išplėšk jį ir atnešk čia. Trūks plyš, bet aš turiu jį gauti. Be jo negrįžk, Šešėli...

Visi keturi Klunio sėbrai tai išgirdę apstulbo.

Pelės atvaizdas?!

Niekas negirdėjo, kad Klunis kolekcionuotų paveikslus!

— Kokia vadui nauda iš to pelės paveikslo? — tykiai sušnabždėjo Juodailtis Sūrvagiui.

Bet Klunis išgirdo. Jis priėjo prie sakyklos krašto. Įsitvėręs pulto apžvelgė sėbrus, nelyginant šėtono garbintojas — savo bendraminčius.

— Aa, brolis Juodailtis? Aš tuoj tau paaiškinsiu. Išduosiu paslaptį, kodėl tu ir tokie kaip tu amžinai būsite tarnai, o aš — jūsų valdovas. Matei, kaip atrodė tos pelės šiandien? Tik paminėjus karžygį Martyną peles apima neregėta narsa. Nesupranti, kad jis yra jų simbolis? Jis pelėms reiškia tą patį, ką ir aš gaujai. Na, gal aš žadinu kiek kitokius jausmus. Martynas joms lyg ir koks angelas, o aš — kaip ir priešingybė. Taigi galvok nors kiek! Jei man kas atsitiktų, kas būtumėte jūs? Šiukšlės! Besmegenių minia. Taip bus ir pelėms, kai jos neteks savo brangenybės — Martyno paveikslo.

Raudondantis pliaukštelėjo sau per šlaunis ir ėmė raičiotis krizendamas iš džiaugsmo.

— Nuostabu, vade! Velniškai puikiai sugalvota! Pelės be savo stebuklingo Martyno bus tik ištižėlių krūva.

Klunis šmaukštelėjo uodega į sukiužusį pultą, ir tas subyrėjo į šipulius.

— Taip bus ir joms, kai imsime jas pulti. — Paskui švyst galingą uodegą užpakalin, apjuosė ja Šešėlį ir prisitraukė prie snukio. Kluniui išsižiojus, į Šešėlį plūstelėjo gaiži smarvė.

— Atgabenk tą paveikslą man! — išskiemenavo Klunis. — Už tai tau dosniai atsilyginsiu, kai atsisėsiu į Raudonmūrio vienuolyno abato krėslą. Neįvykdysi mano valios, cypsi taip, kad tavo paklaikęs balsas aidės net už tų miškų ir pievų!

Tais žodžiais Klunis Botagas baigė savo kalbą.

13

Aušra atkėlė vartus pirmiesiems saulės spinduliams. Raudonmūrio gyventojai jau buvo ant kojų. Po pusryčių abatas visiems paskirstė darbus. Tie, kurie neina sargybos, doros derlių ir kraus maisto atsargas į sandėlius — reikia pasiruošti ilgos apsupties atvejui. Jaunos ūdros skynė rėžiukus ir žuvavo; Žydrūnė vadovavo pelių būreliui, pjaunančiam ankstyvąsias avižas; jaunesnės pelytės darbavosi daržovių lysvėse. Darbščių vienuolyno gyventojų darbams pritarė skaistaus vasaros ryto garsai.

Jau gerokai apgydęs žaizdą, Ambrozijus Spyglys sėdėjo sandėlyje ir tikrino maisto atsargas: daugybė riešutų ir džiovintų uogų dar iš praėjusių metų, taip pat džiovintų obuolių ir kriaušių. Gaila, kad jis negali apeiti sandėlio rūsių, nes tik brolis Edmundas ir vienuolis Hugas turi vienintelius du raktus. Jis apsilaižė prisiminęs riešutų spalvos alaus statines, stiprų obuolių vyną, šviesų porterį ir mažytes šulikes, ak tos mažos mielos šulikės, pilnos šeivamedžio uogų vyno, šilkmedžių brendžio, juodųjų serbentų portveino, laukinių vynuogių chereso...

— Sveikas drūtas, Spygliuoti! Ir kurgi mum dėti tas kiaulpienių ir gumbavaisių šaknis? Sakyk greičiau — anos baisiai sunkios!

Ambrozijus liūdnai atsiduso ir nuėjo pas du kurmius, svyruojančius po savo našta.

— Tvirtai laikyk, Bilai, tą bulvelių maišą. Na, dabar versk!

Atropojo ir jauniklių kurmiukų. Ambrozijus pridėjo leteną prie aprištos žaizdos.

— Vaje, vaje, tam darbui niekad galo nebus!

Matijas su Konstancija buvo arkadoje. Jie stebėjo pratybas su ginklais. Miško gyvūnai rodė, ką kas sugeba. Taikiu metu jie savo sugebėjimus rodydavo tik per šventines sporto varžybas, bet dabar, kilus grėsmei, įgūdžius reikės panaudoti daug rimtesniems tikslams.

Ūdros atsinešė žvirgždo prigrūstus maišelius, kuriuos labai taikliai ir su didele jėga svaidė mėtyklėmis. Lauko pelių lankininkų būrys laidė iš savo ilgų lankų strėles su dagio pūkelių antgaliais. Šiaip mažieji lankininkai tik nubaidydavo plėšikaujančius paukščius. Grupelės Raudonmūrio pelių pratinosi kautis ilgomis lazdomis.

Prie vienuolyno sienos pievoje — kurmių brigada, vadovaujama Kurmino, kasė griovį. Jį aštriais kuoleliais buvo nužymėjęs vienut vienintelis vienuolyne bebras. Iškastos iš griovio žemės ir akmenys virvėmis su skridiniais buvo keliami pintinėmis ant sienų.

Matijas ėmė mokyti Raudonmūrio pelių pulkelį grumtis ilgais vėzdais ir pats pasirodė esąs apsigimęs kovotojas. Drovios ir baikščios pelės niekad neužsiminėjo karingomis sporto šakomis. Bet kai turėjo rinktis, ar iš Konstancijos mokytis imtis ir galynėtis, ar iš Matijo — grumtis lazdomis, jos pasirinko pastarąjį būdą.

Matijas tuoj sumetė, kad turi būti rūstus ir griežtas mokiniams. Todėl jis nevengdavo apipilti mokinius taikliais smūgiais ir vikriais kirčiais, kad sužadintų taikesnėms pelėms pyktį ir norą atsilyginti tuo pačiu.

— Broli Entoni, saugok galvą!

Taukšt!

— Broli, perspėjau tave. Na, saugokis, aš vėl puolu!

Paukšt!

— Ne, ne! Broli, nestovėk it mietą prarijęs! Ginkis! Kirsk man!

Šį kartą brolis kaip reikiant užvožė. Nustebęs Matijas ėmė trintis skaudamą galvą. Konstancija prunkštelėjo.

— Na, Matijau, gavai ko norėjai. Prašei brolio Entonio trinktelėti, ir tas nuoširdžiai pasistengė tau įtikti. Bandysiu jį prisivilioti į savo imtynių vėzdais pamokas. Atrodo, jis gabus mokinys.

Matijas atsistojo liūdnai šypsodamasis ir pasirėmė lazda.

— Taip, jėgų jam nestinga. Norėčiau, kad turėtume tikrų kariškų ginklų: kardų, durklų ir panašiai. Medinėmis lazdomis nenudėsi daug žiurkių.

— Gal ir nedaug nudėsime, — tarė barsuke, — bet turime neužmiršti, kad mes ginamės, o ne puolame žudyti.

Matijas nubloškė savo lazdą. Pasisėmė kaušą vandens iš ąžuolinio kibiro, godžiai atsigėrė, o likutį šliūkštelėjo ant skaudamos galvos.

— Išmintinga pastaba, Konstancija, bet pabandyk tai pasakyti Kluniui ir jo gaujai. Pamatysi, kaip toli nuvažiuosi.

Tą dieną pietūs buvo patiekti sode. Matijas su kitais gyvūnais stojo į eilę pasiimti valgių: dubenėlį šviežio pieno, kvietinės duonos kampelio ir ožkos sūrio gabalėlio. Maistą dalijo Žydrūnė. Ji davė Matijui dvigubai didesnį sūrio gabalą. Matijas atsmaukė abito rankovę ir parodė jos kaspino kraštą.

— Pažvelk, Žydrūne, ką man dovanojo labai artima draugė vakar vakare.

Ji nusijuokė.

— Drožk sau, kary, valgyti, o tai parodysiu, kaip taikliai galiu tą sūrio gabalą paleisti iš laidyklės.

Slinkdamas sodo pavėsiais, Matijas susiieškojo senolį Matūzalį. Jis sėdėjo po aitriąja slyva užsimerkęs, matyt, snaudė. Peliukas taip pat prisėdo po tuo medžiu ir ėmė kirsti savo pietus. Matūzalis kreipėsi į jį neatsimerkdamas:

— Kaip sekėsi karinės pratybos, jaunasis lazdų kovos meistre?

Matijas nusekė akimis kelias skruzdėlytes, pačiupusias keletą jo pribarstytų trupinių.

— Pusė bėdos, broli Matūzali. O kaip jūsų studijos? Matūzalio akys sužvairavo per akinių viršų.

— Žinios toks dalykas, kurio niekad nebus per daug. Žinios teikia išminties, kurios vaisius reikia rūpestingai kramtyti ir gerai suvirškinti, o ne ryti, kaip tu — pietus, jaunasis drauge.

Matijas padėjo padėklą į šalį.

— Papasakokit, senoli, ką sužinojot naujo pastaruoju metu.

Matūzalis gurkštelėjo iš Matijo dubenėlio.

— Kartais pagalvoju, kad tu, toks jaunas peliukas, turi senio galvą. Ką dar nori sužinoti apie karžygį Martyną?

Matijas išplėtė akis.

— O iš kur žinote, kad noriu klausti apie Martyną?

— O iš kur bitės žino, kad gėlėse yra žiedadulkių? — suraukė nosį Matūzalis. — Greičiau dar klausk, jaunikaiti, kol aš vėl neužmigau.

Matijas akimirką pasvyravo, o paskui išdrožė:

— Broli Matūzali, kur palaidotas Martynas?

Senolis šaižiai sukikeno.

— Gal dar paklausi, kur ieškoti karžygio kardo?

— Iš kur žinot? — išlemeno Matijas.

Senasis vartininkas gūžtelėjo liesais pečiais.

— Martynas turėjo būti palaidotas drauge su savo kardu. Bet kažin ar tau būtų smagu žiūrėti į senų laikų didvyrio sutrūnijusius kaulus. Paprasta išvada net tokio kaip aš senio.

— Tai jūs žinote, kur jis palaidotas?

Matūzalis papurtė galvą.

— Niekas nežino. Ilgus metus sukau galvą, tyrinėjau seniausius rankraščius, varčiau, ieškojau paslėpto siūlo galo, bet nieko neužtikau. Naudojausi net savo svetimų kalbų mokėjimu, šnekinau bites ir kitus padarėlius, galinčius įlįsti į daug mažesnes vieteles, kur mes neprasibrauname, bet atsakymas būdavo vis toks pat — vien gandai, legendos, senų pelių pasakos, nieko tikro.

— Vadinasi, Martyno kardas — tik sakmė?

Pasipiktinęs Matūzalis pasisuko į jį.

— Kas tau sakė? Gal aš?

— Na, bet jūs...

— Tai va! Nieko panašaus tau nesakiau, jaunikaiti. Ir klausyk dabar manęs atidžiai. Turiu keistą nuojautą, kad kaip tik tau aš laikiau tą svarbią žinią.

Pamiršęs pietus, Matijas pastatė ausis.

— Prieš ketverius metus gydžiau vienam paukštvanagiui koją — buvo pasitempęs sausgyslę. Negalėjo kaip reikiant valdyti nagų. Pamenu, dar priverčiau jį prisiekti, kad niekad nemedžios pelių. Šiaip buvo nuožmus, grėsmingas paukštis. Ar buvai kada nors arti paukštvanagio? Aišku, ne. Tai va, pasakysiu tau, kad mažesnį padarėlį jie gali užhipnotizuoti savo tomis baisiomis geltonomis akimis. Apsigimę žudikai, štai kas jie. Bet tas vanagas pasakė tokį dalyką, kuris privertė mane susimąstyti. Pasakojo apie žvirblius, vadino juos sparnuotomis pelėmis ir sakė, kad prieš daugelį metų jie kažką pavogę iš mūsų vienuolyno. Kažkokį lobį, priklausiusį pelėms. Bet ką — nepasakė. Ėmė ir nuskrido sau. Cha, negi gali tikėtis dėkingumo iš paukštvanagio?

Matijas jį nutraukė:

— O jūs kada nors kalbėjotės su žvirbliais apie tą „kažką“?

Matūzalis papurtė galvą.

— Esu jau per senas. Negaliu užkopti ant stogo, kur jie suka lizdus. Be to, tie žvirbliai — keisti padarai, amžinai ginčijasi, čirškia savo šaižiais balsais. Labai karingi, itin užmaršūs ir visiški laukiniai. Viens du, ir nustums tave nuo stogo, užkapos dar nepriartėjus prie lizdų. Su tokiais bendrauti aš, Matijau, jau per senas. Be to, truputį abejoju, ar paukštvanagis sakė tiesą. Kai kurie paukščiai, kai jiems reikia, gali būti baisūs melagiai.

Matijas dar mėgino klausinėti brolį Matūzalį, bet šilta saulė suvystė senąjį vartininką, besidžiaugiantį tykia, ramia birželio diena sode. Šį kartą jis neapsimetė snaudžiąs, o iš tikro kietai užmigo.

14

Dangumi plaukiantys debesys beveik dengė grakštų jauną mėnulį. Džozefo varpas paskelbė snaudžiančiam kraštui vidurnaktį. Šilta dulksna krito ant išdžiūvusių pievų ir miškų, gaivino juos po dienos kaitros, plojo prie žemės kelio dulkes.

Griovyje atsimerkė varlė — ją išbudino tylus šlamesys žalitvorėje. Ji sumirksėjo. Du ar trys juoduliai ten slenka? Varlė nė nekrustelėjo. Regis, du padarai ir kažkoks šešėlis... Iš po debesų išlindo mėnulis.

Dvi didžiulės žiurkės... ir kažkas, juodesnis už juodą šešėlį!

Padarai sėlino po žalitvorės priedanga didžiosios pelių gyvenvietės link. Žiurkės medžiotojos; kaip gerai, kad jos nepastebėjo manęs! Varlė liko suakmenėjusi, kol naktivalkos praslinko. Kas man, ką jos ten sumanė daryti...

Klunis, Driskiaausis ir Šešėlis be garso sliūkino į Raudonmūrį. Uždavinys buvo toks svarbus, kad Klunis nutarė eiti drauge ir pats vadovauti operacijai. Šešėlis prie diržo buvo prisirišęs odinį maišelį, į kurį įsidėjo plonutę, bet tvirtą virvę, apmuturiuotą geležinį nagą, indelį alyvos, kelis visrakčius ir durklą — įprastą savo darbo įrankių komplektą.

Driskiaausis išdidžiai lapnojo iš paskos; buvo pasipūtęs kaip gaidys — juk jį Klunis pasirinko tokiai gyvybiškai svarbiai užduočiai vykdyti! Jis nė nenumanė, kad Klunis pasiėmė jį kaip kamštį skylei užkišti. Jei kartais juos užspeistų į kampą, Klunis atkištų Driskiaausį kaip atpirkimo ožį, kad jam būtų lengviau pasprukti.

Trijulė sustojo prie aukštos vienuolyno sienos. Klunis juos nutildė mostelėdamas uodega, paskui dingo tamsoje. Driskiaausis, likęs su Šešėliu, ėmė nervintis. Jis pašnibždomis šnekino Šešėlį:

— Smagiai krapina lietutis, ar ne, Šešėli? Žolei į naudą... Ir kas tų sienų aukštumas, tegu mane šimtas... Gerai, kad tu karsies į jas, o ne aš. Niekad neužlipčiau, per daug storas, che che che...

Driskiaausio balsas pakibo ore. Jis suvirpėjo ir ėmė grabalioti apie ūsus negalėdamas atlaikyti basilisko žvilgsnio, kuriuo dėbtelėjo į jį Šešėlio negyvos juodos akys.

Po dešimties minučių sugrįžo Klunis. Jis galva mostelėjo į sieną. Kvaišos sargybiniai visi miega. Niekad gyvenime nebuvo ėję sargybos. Tad kai tik ateina naktis, jiems akutės kaipmat ir užsimerkia. Vis lengvo gyvenimo padariniai.

Pritardamas Driskiaausis ėmė maskatuoti galva.

— Šventa teisybė, vade! Jei jie būtų mūsų armijoje ir senis Raudondantis užtiktų juos snaudžiant...

— Užčiaupk, kvaily, marmūzę, — sušnypštė Klunis. — Ar esi pasiruošęs, Šešėli? Neužmiršk, ką sakiau.

Šešėlis iššiepė pageltusias iltis ir ėmė kopti. Kaip juoda gyvatė pamažu slinko viršun nagais ieškodamas nematomos įdubos ar įskilio smiltainio sienoje. Jau būdamas aukštai kartais stabtelėdavo išskėtęs letenas, matyt, apgalvodamas kitą judesį, įvertindamas kiekvieną sienos įtrūkį ar plyšį. Niekas iš Klunio kariaunos nebūtų pasiryžęs tokiam žygiui, bet Šešėlis buvo meistras laipioti sienomis. Kopdamas visa esybe įsijausdavo į darbą, kartais tik vienu nagu pakibdavo ant išsikišusio akmens, bet išsilaikydavo. Apačioje Klunis su Driskiaausiu išvertę akis žiūrėjo į viršų. Jau sunkiai galėjo jį įžiūrėti — buvo visai netoli sienos viršaus.

Šešėlis pakeitė padėtį: visą svorį perkėlė į užpakalines kojas ir pakėlė uodegą. Įspraudęs nagus į plyšį, colis po colio kilo viršun.

Ant sienos brolis Edmundas ramiai knarkė. Buvo įsitaisęs skaldos duobutėje ir įsisupęs į šiltą antklodę, o nuo lietaus užsimaukšlinęs gobtuvą. Jis nematė ilgų aštrių nagų, įsikabinusių į sienos kraštą. Po akimirkos pasirodė glotni juoda galva; slėpiningos juodo stiklo akys įsmigo į miegančią pelę. Šešėlis užlipo ant vienuolyno sienos.

It ilgas juodas driežas jis vinguriavo tarp miegančių sargybinių ir skaldos krūvų. Ir be mažiausio garselio. Vienuolis Hugas kažką tyliai suburbuliavo per miegus ir pasuko galvą. Jam nuslinko gobtuvas ir riebius vienuolio žandus apipurkštė dulksna, galinti jį pažadinti. Šešėlis švelniai apdengė vienuoliui galvą gobtu vu. Prieš lipdamas žemyn akmeniniais laiptais Šešėlis akimirką sustojo ir apsidairė. Nulipęs labai atsargiai, be jokių staigių ir neapgalvotų judesių, nusėlino pakrūmiais pirmyn. Retsykiais sustodavo, pagalvodavo, kur sukti, ir vėl slinko nelyginant debesies metamas šešėlis mėnesienos naktį.

Didžiosios menės durys nebuvo užrakintos. Nutaręs, kad velkė ir vyriai seni, Šešėlis sutepė juos atsinešta alyva. Atsargiai pravėrė duris — vos vos cyptelėjusios lengvai atsidarė. Įsmukęs vidun, jis netyčia duris paleido. Nakties vėjelis jas dusliai užtrenkė.

Šešėlis mintyse nusikeikė ir prilipo prie artimiausios kolonos. Tūnojo bijodamas net alsuoti. Praėjo viena, dvi, trys minutės. Jokio garso! Niekas neišgirdo trinktelėjimo. Tik tada išdrįso prislinkti prie gobeleno ant sienos ir ėmė jį apžiūrinėti.

Lempos jam nereikėjo. Būtų įžiūrėjęs ir juodą naktinį drugelį tamsiausią naktį. A, štai tas kario paveikslas, kurio taip geidžia Klunis. Aštrius it skustuvas nagus įbedė į seną audinį apačioje, prie kutuoto krašto, ir ėmė jį drėksti.

Matijas, nors pavargęs, bet vartėsi, blaškėsi lovoje niekaip negalėdamas užmigti. Mintys vis sukosi apie Martyno kapą, jo kardą, vienuolyno gynybą, Žydrūnę. Ilgai tvarsėsi, spardė paklodes, kol pagaliau jį suėmė miegas. Atsidūrė pailgame apleistame kambaryje, kiek panašiame į didžiąją menę. Staiga išgirdo šaukiant:

— Matijau!

— Oi, eik tu sau! — sumurmėjo miegodamas peliukas. — Šaukis ką nors kitą. Aš labai pavargęs.

Bet balsas netilo.

— Matijau, Matijau, padėk man!

Matijas įsmeigė akis į tamsios salės galą.

— Kas nutiko? Kodėl šauki mane?

Matijas ėmė žingsniuoti balso link. Tada išgirdo kažką bjauriai kikenant.

— Matijau, gelbėk! Neleisk pagrobti manęs!

Matijas pasileido bėgti. O salė tartum vis ilgėjo.

— Kas tu? Kur tu?

Toli, tirštoje tamsoje Matijas šiaip taip įžiūrėjo figūrą, linkstančią nuo sienos — apsišarvavusį karį.

— Matijau, greičiau! Padėk man!

Šlumšt!

Matijas šleptelėjo ant grindų su visomis paklodėmis. Pamažu atsisėdo ir pasitrynė akis. Koks keistas sapnas! Pailga salė, pagalbos šauksmas. Šarvuotas pelių karys...

Matijas pajuto, kad jam šiaušiasi kailis.

Žinoma, jis!

Didžioji menė, karžygys Martynas... Kažkas baisaus ten vyksta. Reikia skubėti.

Nuspyręs apie kojas apsisukusią paklodę, Matijas pašoko ir pasileido kiek kojos neša miegamųjų koridoriumi, strimgalviais nudardėjo įvijais laiptais žemyn. Patamsiais, kliūdamas už baldų, movė per rūsio salę. Širdis pasiutusiai daužėsi, kojos raityte raitėsi. Matijas, užlėkęs laiptais, pargriuvo ir kūlversčia nusirito į didžiąją menę. Tysodamas ant žemės įtempė akis — stengėsi tamsoje įžiūrėti gobeleną. Martynas lyg ten, bet... jis ėmė judėti!

Ar taip jam rodėsi dėl kokio skersvėjo? Ne, negali būti! Karžygio Martyno atvaizdas judėjo tarsi timpčiojamas. Matyti kažkoks šešėlis, bet iš kur jis? Pašokęs ant kojų, Matijas nulėkė prie gobeleno tą akimirką, kai iš audinio kažkas išplėšė karžygį Martyną.

Jį laiko žiurkė!

Dėl to Matijas nė kiek neabejojo. Juoda juodutėlė nuo snukio iki uodegos galo — beveik nesiskirianti nuo pačios nakties.

Šešėlis išgirdo už nugaros žingsnius. Blaiviai įvertinęs padėtį, puolamas priešininko liuoktelėjo į šalį. Be abejo, Šešėlis būtų sudirbęs į skutus peliūkštį, bet jam įsakyta atgabenti paveikslą, o ne peštis su pelėmis. Be to, tokiais atvejais visad yra šiokia tokia rizika — peliūkštis gali įsisegti į jį ir šaukdamas rėkdamas sukelti ant kojų visą vienuolyną. Todėl sumetė tokį triuką: susirietė į kamuolį ir riedėdamas Matiją partrenkė kaip kėglį. Paskui pašoko ir spruko pro duris; užtrenkęs jas šuoliais pasileido dengta galerija.

Atsistojęs Matijas ėmė šaukti visu balsu:

— Laikykit žiurkę! Laikykit žiurkę!

Ant vienuolyno sienų kilo šurmulys. Bėgdamas Šešėlis pamatė per kiemą prie sienos laiptų lekiant Konstanciją — taikėsi atkirsti jam kelią. Tyliai keikdamas barsukę, Šešėlis pasuko prie kitų laiptų. Reikia kuo greičiausiai nusileisti virve.

Tuo metu Matijas, išbėgęs iš vienuolyno, pamatė, kad Šešėlis pakeitė kryptį. Greitai susigaudęs įstrižai kirto kiemą ir paspėjo kartu su vagimi prie laiptų. Matijas griebė kopiančiam Šešėliui už letenų, ir tas nuslydo nuo laiptų.

Spausdamas prie savęs gobeleną, Šešėlis raitėsi kaip ungurys. Apsivertęs ant nugaros, ėmė laisvąja letena smarkiai daužyti peliukui galvą. Matijas iš paskutiniųjų laikė jį, bet įniršusio didesnio ir stipresnio priešininko kaulėta, aštrianagė letena darbavosi taip pasiutusiai, kad greitai Matijas apsvaigo ir neteko sąmonės.

Tuo metu Konstancija kitais laiptais užlipo ant sienos ir pasileido bėgti tarp skaldos krūvų. Pamačiusi, kad spardomas peliukas nuleipo, ėmė dar sparčiau bėgti, bet jai po kojomis vis maišėsi panikos apimtos pelės — jos manė, kad puola Klunio kariauna. Vienintelis Žydrūnės tėvas suvokė, kas vyksta. Būdamas arčiau laiptų už barsukę, pasileido tiesiai į plėšiką. O tas jau grabaliojo maiše virvės leistis nuo sienos.

— Pasiduok, žiurke, vis tiek pakliuvai! — sušuko ponas Dirvinis, griebdamas vagį. Bet Šešėlio nagai, naršydami maišą, užkliuvo už durklo rankenos. Žaibiškai ištraukęs smeigė jį į beginklį Dirvinį.

Konstancija atskubėjo, kai sužeista auka jau susmuko. Šešėlis su pakeltu durklu atsisuko į ją, bet Konstancija atsivedėjusi iš visų jėgų smogė Šešėliui į pažiaunę. Smūgis buvo toks stiprus, kad vagis pakilo į orą ir, nespėjus Konstancijai jo sugriebti, šiurpiai rėkdamas nulėkė nuo sienos. Kūnas, atsimušęs į akmeninės sienos iškyšas, plumptelėjo ant šlapio kelio. Klaikiai sutraškėjo kaulai.

Klunis su Driskiaausiu, maskatuojančiu jam įkandin, puolė prie sužaloto Šešėlio. Nors buvo baisiai susimušęs, Šešėlis valiojo kiek pasikelti remdamasis letena.

— Kluni, aš sužeistas, padėk man, — sušvokštė.

Gobeleno skiautė gulėjo ant kelio. Klunis skubiai pagriebė jį.

Užpakalyje pasigirdo atšaunant vartų sklendes ir įsiutusių pelių balsai. Klunis be jokio gailesčio paspyrė sužalotą Šešėlį.

— Kelkis ir dumk, kvaily! Man nereikia luošių ir atgrubnagių. Palikęs sužeistą Šešėlį pelėms, Klunis kirto kelią, įsibėgėjęs dryktelėjo per griovį ir pasileido pievomis. Laukuose jokia pelė jo nepavys. Mojuodamas gobelenu, Klunis džiugiai nusikvatojo ir nuskuodė per laukus.

Driskiaausis baisiai išsigando. Jis neperšoks tokio griovio, todėl nudūmė į priešingą pusę — ne į tą, iš kurios atėjo.

Pelių būrys, vadovaujamas brolio Alfo, bandė pereiti griovį per brastą ir leistis į pievą. Deja, prasidėjęs lietus sukliudė, nes griovio kraštai pasidarė slidūs. O Klunis su gobelenu jau kažin kur buvo.

Grįždami į vienuolyną persekiotojai susidūrė su Matiju. Jis buvo dar apdujęs ir ėjo remdamasis į vienuolį Hugą. Skausmingai nušlubavo prie gulinčio ant kelio Šešėlio. Krūpčiodamas žvalgėsi kelio purvynėje gobeleno.

— Turi būti kur nors čia, — tvirtino Mafijas. Paskui prišoko prie sužeisto Šešėlio ir puolė rausti jo maišą.

Juodomis blėstančiomis akimis Šešėlis stebėjo Matiją. Paskui prašneko keistai ramiu balsu:

— Pavėlavai, pele. Martyną nusinešė Klunis.

Tada Šešėlis visas sudrebėjo ir išleido paskutinį kvapą.

15

Tarsi žinodama apie nakties įvykius, aušra atėjo į Žydinčią Girią ir Raudonmūrį su tirštais pilkais debesimis ir, regis, niekad nesibaigsiančiu lietumi.

Abatas Mortimeris, iš pažiūros pasenęs ir rūstus, sukvietė visus į rūsio salę. Nuotaika joje buvo slogi.

— Miegate eidami sargybą, neužkertate kelio į vienuolyną priešui ir leidžiate pavogti mums brangiausią daiktą! Šitaip jūs mus saugote? — Abato pečiai, tarsi naštos slegiami, nulinko. Salėje tvyrojo nesmagi tyla, pritvinkusi apmaudo ir kaltės jausmo. Geraširdis abatas palingavo galvą ir taikiai pakėlė leteną.

— Atleiskite, mielieji, aš gal užsipuoliau jus ne visai pagrįstai. Mes visi esam taikūs padarai, nelabai išmanom kariškus dalykus. Tačiau šį rytą žiūrėdamas į vėlyvąją rožę pastebėjau, kad jos žiedlapiai suvytę, o mažyčiai pumpurai nudžiūvę. Karžygys Martynas dingo iš mūsų vienuolyno, paliko Raudonmūrį. Dabar mes vieniši. Be jo mūsų laukia sunkios ir liūdnos dienos.

Pelės ir kiti miško gyvūnai, nukorę nosis, tik mindžikavo. Be abejo, tėvas abatas sako tiesą. Bet niekad nereikia prarasti vilties. Iš salės pasigirdo Matijo balsas.

— Yra ir gera žinia, — pasakė jis. — Aš ką tik iš ligoninės. Pono Dirvinio gyvybei jau nebegresia pavojus. Jis gyvens.

Per salę nuvilnijo palengvėjimo atodūsis. Tvyrojusi įtampa kiek atslūgo; net abatas tam kartui pamiršo savo niūrias nuojautas.

— Ačiū, Matijau, — padėkojo jis. — Kaip smagu girdėti. Turiu prisipažinti, kad baisios pono Dirvinio žaizdos buvo nuteikusios labai liūdnai. Bet ir tu, sūnau, nepamiršk savęs. Tau būtina pailsėti. Juk galva tebėr ištinusi po tos kovos su juodąja žiurke.

Matijas išsišiepė ir gūžtelėjo pečiais.

— Nesirūpinkit dėl manęs, tėve abate. Aš kaipmat būsiu sveikas.

Abatas didžiuodamasis šyptelėjo. Tas Matijas — narsus kareivėlis, įkvepia kitiems drąsos. Jų ryžtas vis augo peliukui kalbant.

— Baisus daiktas ta juodžiurkė! Ji net neįdrėskė man. Na, tikriau sakant, tik truputėlį drėkstelėjo. Bet kur ji pati dabar, toji klastūnė? Giliai po žeme, jei gerai darbuojasi kirmėlės. Patikėkite, bičiuliai. Su mumis, Raudonmūrio gyventojais, lengvai nesusidorosi. Net toji juočkė su durklu nenudėjo pono Dirvinio. Tai ką reiškia vienas kitas drėkstelėjimas tokiai pelei kaip aš?

Po tokių Matijo žodžių visi pašėlo ploti. Konstancija prišoko prie jo ir nuoširdžiai sušuko:

— Čia tai bent narsa, draugai! O dabar visi grįžtame į savo postus. Dabar jau būsime budrūs. Jei žiurkės šiandien dar prisiartins prie Raudonmūrio, suvarysim jas į ožio ragą!

Pilni įkarščio draugai čiupo lazdas bei kuokas ir karingai šūkaudami, kas taip nebūdinga taikioms pelėms, paliko salę. Po kiek laiko abatas, lydimas Konstancijos, nuėjo aplankyti pono Dirvinio, o Matijas su Matūzaliu užlipo į didžiąją menę apžiūrėti sugadinto gobeleno.

Peliukas atsistojo sukryžiuotomis letenomis ir su pasibaisėjimu žiūrėjo į padarytą žalą. Senasis vartininkas paplekšnojo jam per petį.

Žinau, kaip jautiesi, Matijau. Supratau, kad drąsinaisi tik norėdamas kitiems ūpą pakelti. Ir gerai. Mokaisi būti išmintingas vadas, o jam reikia mokėti slėpti savo tikruosius jausmus ir skatinti bendražygius neprarasti vilties.

Matijas atsargiai pačiupinėjo ištinusią galvą.

— Gal ir taip, senoli. Tačiau ką besakytume, Martyno mes jau neturime. Be jo vargu ar laimėsime.

Matūzalis linktelėjo.

— Teisybę sakai, jaunasis drauge, bet ką dabar padarysi?

Matijas susvyravo. Atsirėmęs į sieną letena pasitrynė kaktą.

— Nežinau. Dabar man rodos, kad abatas buvo teisus. Man tikrai reikia pagulėti.

Atsisakęs pagalbos, peliukas paliko senolį, įsistebeilijusį į gobeleną, ir nusvyravo miegamųjų link.

Ant sraigtinių laiptų susitiko Žydrūnę.

— Sveikutė! — pasisveikino kiek galėdamas guvesniu balsu. — Kaip laikosi tėvas?

Žydrūnė pažvelgė į Matiją susirūpinusiomis akimis.

— Ačiū, Matijau. Jam jau daug geriau. Einu ieškoti gydomųjų žolių abatui. Ar tau nederėtų gulėti? Tavo galva tokia ištinusi.

Matijas krūptelėjęs atsirėmė į laiptų turėklus.

— Tiesą sakai. Iš tiesų aš ir einu į savo kambarį išsigulėti. Bet nesirūpink, jau tuoj priversiu tas žiurkes brangiai sumokėti už tai, kad sužeidė tavo tėvą.

Matijas nelabai tvirtai įėjo į savo kambarį, bet vos tik uždarė duris, pavirto visai kitokiu peliuku. Žibančiomis akimis pagraibė po lova ir ištraukė Šešėlio maišą. Užsikišęs ilgą durklą už diržo, virvę apsivyniojo apie pečius ir garsiai tarė:

— Mes dar atsiskaitysime, Kluni!

Slėpdamasis nuo brolio Rufo už žemių krūvos, Matijas patyliukais užnėrė kilpą ant sienos aptvaro iškyšos. Jo laimei, brolis Rufas žiūrėjo į kitą pusę, kai jis ėmė virve sliuogti žemyn ten, kur Žydinti Giria siekė vienuolyno sienas.

Peliukas manė, jog leistis bus labai sunku, ir nustebo, kad viskas eina kaip per sviestą. Greitai ir tyliai pasiekęs papartyną pajuto pasitikėjimą savo jėgomis ir didžiulį pasitenkinimą. Sliūkindamas pomiškiu, rentė mintyse veikimo planą. Eis mišku iki Šv. Ninijano bažnyčios, vengdamas kelio, kuriuo patruliuoja sargybiniai. Įsigavęs į bažnyčią suras gobeleną; tada sukels šiokį tokį triukšmą. Kai Klunio gauja ims šurmuliuoti, čiups gobeleną ir kuo greičiau maus į vienuolyną.

Matijas šmurkštelėjo gilyn į papartyną, ir apie jo kelionę į Šv. Ninijano bažnyčią bylojo tik tykiai, vos vos vilnijanti Žydinčios Girios vešli augalija.

16

Klunio Botago stovykloje žiurkių kariauna ruošėsi žygiui. Vieni galando ginklus į šventoriaus antkapius. Kiti, budrios Raudondančio akies sekami, iltimis vertė sukežusių šventoriaus vartų stulpus bažnyčios užpakalyje. Treti rankiojo akmenis svaidyklėms, vyniojo apie save virves.

Pats Klunis kiurksojo bažnyčioje aukštai, prie vargonų, visas pasipūtęs — tikras laukinių karaliukas. Vienoje letenoje laikė savo siaubingą uodegą, kita buvo iškėlęs karo vėliavą — ant stiebo pamautą šeško kaukolę, prie kurios dar prikabino išplėštą gobeleno skiautę su karžygio Martyno atvaizdu. Jis išdidžiai žiūrėjo į vėliavą, o ginklininkai vilko savo vadą šarvais — rengė mūšiui.

Prie Klunio kojų klūpojo surišta pelėnų šeima. Klunis, šmaukštelėjęs jiems uodega, nusivaipė.

— Ei jūs, apgailėtini menkystos, pažiūrėkit į mane! Ar matėte kada tokį karvedį kaip Klunis Botagas? Tuoj visi gyvūnai šliaužios prieš mane ant kelių.

Ponas Abraomas, pelėnų šeimos galva, paniekinamai dėbtelėjo į kalintoją.

— Tu šlykšti laivo žiurke...

— Užsičiaupk! — suriaumojo Klunis. — Laikyk liežuvį už dantų, pelėne, arba aš tuoj pat susidorosiu su tavim ir tavo šeima, nelauksiu, kol bus užimtas jūsų mielas vienuolynas. Matai mano naują karo vėliavą? Čia karžygys Martynas. Taip, taip, tas pats jūsų sukriošusio abato ir jo besmegenių pelių globėjas. Dabar Martynas kariaus mano pusėje, jam daug labiau tinka kovoti tikrų karių priekyje. Jis ves mus į pergalę! — Jo vienintelė akis sužibo kaip bepročio, jau jis šaukė visai nesivaldydamas: — Visus nudobsiu ir sunaikinsiu, kas tik išdrįs stoti prieš mane! Gyvi liks tik tie, kurie tiks man tarnauti.

Pelėno pati bandė atsistoti, bet Pamazginis su Juodailčiu tuoj vėl ją parklupdė. Drebėdama iš pasipiktinimo, ji išrėkė Kluniui:

— Tu niekad nepavergsi Raudonmūrio! Gėris nugalės! Pamatysi, Kluni. Mes surišti, bet mūsų dvasia laisva!

Šmaukšt!

Klunis kirto savo ilga uodega ir visą pelėnų šeimą priplojo prie grindų. Ponas Abraomas bandė savo kūnu užstoti žmoną ir sūnų, kai uodega švystelėjo antrą kartą.

— Jaudinanti kalba, ponia Pelėniene, bet tu manęs nesupratai. Man visai nerūpi pavergti Raudonmūrio dvasią. Aš ją sunaikinsiu! Veskit man iš akių tuos inkščiančius pelėnus. Užrakinkite juos trobelėje už bažnyčios. Tegul ten pasėdi ir pamąsto, kas jų laukia man sugrįžus.

Pelėnas Kolinas iš siaubo suriko. O jo motina ir tėvas drąsiai priešinosi velkami lauk.

Į bažnyčią atžingsniavo Raudondantis ir atidavė pagarbą Kluniui.

— Vade, armija pasiruošusi mūšiui.

Žiurkė ginklininke tvirtai užmovė šalmą Kluniui ant galvos. Jis nuleido antveidį ir nuspyrė žiurkę, pritvirtinusią jam ant uodegos galo užnuodytą spyglį.

Išėjęs į šventorių, jis užsilipo ant vartų stulpo liekanų. Nuožmia akimi apvedė savo galingą gaują: juodosios žiurkės, rudosios, pilkosios, keršosios, pasalūnės žebenkštys, slapukai šermuonėliai, vingrūs šeškai — visi buvo išsirikiavę su žvilgančiais ginklais, nuo kurių kapsėjo lietaus lašai.

Klunis užriko:

— Kur eina Klunio armija?

— Į Raudonmūrį, į Raudonmūrį! — tūžmingais balsais atsiliepė kareiviai.

— Kokia Klunio nuostata?

— Žudyti, žudyti, žudyti...

— Kas nuves jus į pergalę?

— Klunis, Klunis, Klunis Botagas!

Karo vadas, nušokęs nuo stulpo ir aukštai iškėlęs savo vėliavą, priėjo prie gaujos ir ėmė jai mosikuoti. Garsiai šūkalodami Klunio Botago vardą, plėšikai pasileido į Raudonmūrio vienuolyną.

17

Driskiaausis beviltiškai pasiklydo!

Be Klunio pats galvoti nesugebėjo. Dumiantį priešinga kryptimi, jį vis labiau ėmė baimė. Išsigandęs staiga sučirškusio paukščio, jis aklai metėsi į Žydinčios Girios pusę ir grūdosi vis gilyn į nepažįstamą mišką. Tik aušrai ėmus balinti dangų, jis susmuko po krūmais. Nusivaręs, visas permirkęs ir praradęs viltį susirietė į varganą šlapią kamuolį ir užmigo.

Apie pusiaurytį jį pažadino kažkieno žingsniai. Matijui einant pro šalį, Driskiaausis tik prigludo prie žemės ir mintyse jau sveikino save. Tai nuskilo! Tą peliuką jis paims į nelaisvę ir nuvarys Kluniui. Dėl tokio žygdarbio pakils visų akyse, o Klunis, ko gero, gali net užmiršti, kad jis išsigando prie vienuolyno ir dėjo į kojas.

Matijas atsargiai metė žvilgsnį per petį. Aa, iš paskos sėlina žiurkė, matyt, nori jį prigriebti; tokia storulė kerėpla, bet, šiaip ar taip, priešas. Peliukas žygiavo pirmyn, galva dirbo ramiai, be baimės, nes jautėsi galįs susidoroti su tokiais sunkumais.

Traškindamas šakeles, klupinėdamas nuo medžio prie medžio, Driskiaausis sekė peliuką ir fantazavo.

„Vade, jų buvo šešetas, bandė mane apsupti, bet aš kovojau kaip pasiutęs! Ir pasakiau sau: Driskiaausi, geriau tu čiupk tą peliuką iš krašto ir varyk pas vadą, tegu anas apklausia“. Tada Klunis sako man: „Driskiaausi, šaunuolis Driskiaausis, žinau, tavim visada galima pasikliauti. Kaip manai, kodėl aš visų pirma tave pasiėmiau? Suski, nešk šen valgių ir vyno mano senam bičui, Driskiaausiui Drąsiajam!“ Cha, tada aš paploju vadui per nugarą ir sakau: „Kad tave užkutentų šėtono ūsai, senas žiurkine! Ar ne laikas tau pagalvoti apie pensiją ir užleisti man gaujos vado postą? Toks bebaimis kaip aš...“

Taukšt!

Ilga lanksti maumedžio šaka staiga išsitiesė ir dėjo Driskiaausiui į galvą taip, kad tas nuvirto be sąmonės.

Mafijas išlindo iš slėptuvės trindamas priekines letenas — reikėjo įtempti visas jėgas taip ilgai laikant atlenktą šaką. Išsitraukęs Šešėlio virvę pririšo Driskiaausį prie tvirto ąžuolo. Peliukas negalėjo laukti, kol žiurkė atsigaivelios, — turėjo dar gerą kelio galą sukarti. Tad, palikęs be sąmonės pririštą prie medžio priešą, patraukė pirmyn.

Nustojo lyti. Ir kaipmat, sakytum atsiprašydama už nebuvimą, karšta vasaros saulė pažėrė spindulius ant Žydinčios Girios. Iš miško paklotės ėmė garuoti migla ir maišytis su auksinėmis spindulių strėlėmis, įžambiai krentančiomis pro medžius. Pragydo paukščiai. Visos gėlės ir žolynai pasidabino žėrinčių brangakmenių papuošalais.

Staiga šiluma, užliejusi Matiją, pavarė jį sparčiau. Patyliukais niūniuodamas, jis žygiavo taip energingai, kad vos neišlindo iš po medžių priedangos į atvirą pievą. Susigriebė kaip tik laiku. Priešais plytėjo didžiulis krūmokšniais apžėlęs plotas — nei ganykla, nei pieva. Tai buvo bendruomenės žemė, kadaise priklausiusi Šv. Ninijano bažnyčiai.

Matijas slinko pamiške. Matė bažnyčios užpakalinę sieną. Ten dešimt ar dvylika žiurkių ėjo sargybą. Kol jis šiaip ar taip imsis jų, reikėjo pereiti tą žemę. Dagių guotai ir negilios duobutės bus jam vienintelės slėptuvės.

— Hmm... čia jau mažytė problemėlė, — balsu ištarė savo mintį Matijas.

— Mažytė problemėlė? Gerai, kad dar nespėjo užaugti, — atsiliepė keistas balsas.

Išsigandęs Matijas net cyptelėjo. Atsigręžęs ėmė akimis ieškoti, iš kur balsas. Nieko nematyti. Susiėmęs Matijas ištiesė pečius ir drąsiai šūktelėjo:

— Ei tu, tuoj pat išlįsk ir pasirodyk!

— Na, kad pasakė — pasirodyk! — atsiliepė balsas, regis, jam prieš pat nosį. — O kiek tau porų akių reikia, jaunikaiti, a? Nieko sau dalykėliai, kad tave kur! Taigi, taigi!

Matijas net prisimerkė dairydamasis, bet nieko nepamatė.

— Perspėju, tuoj pat pasirodyk! — sušuko peliukas jau suirzęs. — Man dabar ne galvoj su tavim čia žaisti.

Tarsi burtininkui mostelėjus, šalia Matijo išdygo ilgakojis zuikis. Keistai lopiniuotas padaras — pelenų atspalvio kailis su pilkomis ir šviesiai rusvomis dėmėmis, o papilvė balta baltutėlė. Baisiai aukštas, galingomis užpakalinėmis kojomis, juokinga galva su padribusiomis pažandėmis ir nepaprastai ilgomis ausimis, kurios siūbavo maskatavo kaip norėjo. Labai mandagiai, pagal seną madą zuikis pasisveikino brūkštelėdamas koja ir gražiai nusilenkdamas.

— Zuikis Bazilijus Elnias. — Jo balsas šiek tiek virpčiojo. — Jūsų paslaugoms, pone. Patyręs žvalgas, kovos užpakalinėmis kojomis meistras, maskavimosi specialistas, vedlys per laukinės gamtos brūzgynus. Hmm, švelnių želmenų, morkų, salotų ir panašių daikčiukų gelbėtojas. Prašom prisistatyti, kad žinočiau, su kuo turiu garbės šnekučiuotis, ir prašom iškloti jūsų problemėlės esmę.

Matijas nutarė, kad tas keistas zuikis mažumėlę kuoktelėjęs arba kiek įkaušęs, tačiau jo senamadiškas elgesys buvo tikrai draugiškas. Todėl peliukas atsimokėjo tuo pačiu — žemai nusilenkė pridėjęs leteną prie krūtinės.

— Būkit pasveikintas, pone Bazilijau Elnie! Esu Matijas, Raudonmūrio pelių ordino naujokas. Turiu kuo greičiausiai kirsti šitą šabakštyną, nes man reikia patekti į bažnyčią, bet taip, kad manęs nepastebėtų ten sargybą einančios žiurkės.

Bazilijus Elnias bambtelėjo žemėn savo didžiule letena.

— Matijas, — nusijuokė jis. — Koks keistas vardas!

Peliukas atsakė taip pat nusijuokdamas.

— Nė kiek ne keistesnis už jūsų. Kur girdėta, kad zuikis vadintųsi Bazilijus Elnias?

Zuikis šmakšt, ir dingo. Po akimirkos vėl pasirodė šalia Matijo.

— Matote, zuikis esu pagal giminę. O tėvai davė man Bazilijaus vardą, nors mano motinėlė norėjo pavadinti mane Kolumbina Agnese. Visad svajojo susilaukti dukrytės, labai jos troško.

— Bet kodėl dar ir Elnias? — paklausė Matijas.

— Tokie taurūs tie elniai... — atsiduso zuikis. — Ar dar nesakiau, kad visad svajojau būti elnias? Koks puikus, karališkas padaras, kokie didingi ragai, ant kurių galima paltus kabinti... Todėl vieną gražią naktį aš nustraksėjau prie mūsų puikiosios upės ir pasikrikštijau Elniu! Dargi dvi rupūžės ir tritonas pabuvo liudytojais, šventa teisybė!

Matijas negalėjo sulaikyti juoko ir atsisėdęs suprunkštė. Bazilijus taip pat ėmė kikenti. Jis prisėdo šalia Matijo.

— Žinai, vaikine, tu man prie širdies! — šūktelėjo. — Vadinasi, tau reikia patekti į bažnyčią? Juokų darbas! Bet tik neskubėk, jaunasis šelmi! Gal pirma pasakyk, kokie vėjai tave čia atnešė. Patinka man klausytis gražių pasakų. Tarp kitko, tikiuosi, kad mėgsti pankolius ir avižinius sausainius? Žinoma, kad mėgsti! Taigi pietauji su manimi, būtinai, tokiam jaunikliui kaip tu reikia daug valgyti!

Akies mirksniu Bazilijus ištraukė iš krūmokšnių lauknešėlį ir ėmė iš jo krauti ant žolės užkandžius. Visą pusvalandį Matijas, krimsdamas skanius zuikio valgius, pasakojo savo istoriją. Bazilijus įdėmiai klausėsi pertraukdamas Matiją tik tada, kai norėjo ką nors pasiaiškinti.

Matijas baigė pasakoti ir laukė, ką zuikis pasakys. Kol jis virškino pietus ir draugo pasakojimą, ilgos ausys tai nusileisdavo, tai vėl pakildavo — visai kaip geležinkelio semaforai.

— Hmm, žiurkės. Kad jos galop atsibeldė, sužinojau iš savo slaptų šaltinių. Mano senos ausys taip pat patvirtino. Gerai pažįstu Raudonmūrį. Puikus tas jūsų abatas Mortimeris, tikras draugas. Girdžiu ir Džozefo varpą, perduodantį vienuolyno žinias. Cha, kartą vienas toks valiūkas ežys liepė man ten bėgti prieglobsčio. Kur aš bėgsiu! Tas jų prieglobstis ne man, ne! Kaip gali karys palikti postą? Tik ne aš, oi ne! Be to, man labiau prie širdies savo paties kompanija. Apie esančius nekalbu!

— O, taip, aišku, — pritarė Matijas. Jam labai patiko tas zuikis. Staiga Bazilijus pašoko ir gražiai kariškai atidavė pagarbą.

— Gerai, bet pirmiausia imkimės reikalų. Tai nulakinti tave, mano drauguži peliuk, į bažnyčią? O tas žalias tavo drabužis, kas tai, abitas? Puiki maskuotė. Atsigulsi kur šešėly ir, patikėk, pats savęs nerasi. Pirmos rūšies priedanga, pati geriausia.

Bazilijus stabtelėjo ir akimirką susimąstė. Jam nulinko ausys, prisiplojo, paskui vėl pasistojo, po to viena nusviro vienon, kita kiton pusėn.

— Kai nutversi savo gobeleną ar ką ten, mauk tiesiai per tą pievą. O aš jau lauksiu tavęs, nebijok! Na, drožk, drauguži! Negi sėdėsim čia visą dieną kaip kokia riebių triušių porelė prie salierų lysvės. Viens du, ir pirmyn! Pasakyta ir mikliai padaryta! Spausk, vaikine!

Bazilijus vėl pranyko ir pasirodė už trijų metrų.

— Na, Matijau, dumk! Kairėn, paskui dešinėn, pritūpk ir vinguriuok, nerk ir sukinėkis. Žiūrėk, visai nesunku.

Matijas nuskubėjo įkandin Bazilijaus turėdamas galvoje jo patarimus. Nuostabu, kad viskas ėjo kaip iš pypkės. Ir va du draugai jau įveikė tris ketvirčius to šabakštyno. Matijas galėjo net suskaityti žiurkių sargybinių ūsų šerius. Jis prisidengė burną slopindamas juoką.

— Tikrai nieko sudėtingo, Bazilijau. Kaip man sekasi, a?

Zuikis pritūpė šalia peliuko.

— Puikiai! Viens du, ir pirmyn! Kaip antis į vandenį, jaunuoli. Tegu man ausys amžiams prisiploja, jei nesi geriausias mokinys, kokį man teko gyvenime turėti. O gal galiu kuo nors tau padėti?

Matijas stabtelėjo susirūpinęs.

— Galėti tai galėtumėte, Bazilijau. Bet man baisiai nesinori painioti jus į savo kovą.

Bazilijus Elnias tik šnarpštelėjo.

— Niekus tauški! Pamanyk tik, „į savo kovą“! Nejaugi manai, kad aš čia sėdėsiu žiaumodamas prie maišo, kai tas bjaurybė graužikas su savo galvažudžiais užsikepė nukariauti mūsų kraštą? Kad kas nors paskui sakytų, jog zuikis Bazilijus Elnias bėdai užėjus buvo užnugaryje, užuot veržęsis į priekį? O ne! Drožk viską tiesiai, Matijau, mažasis padūkėli!

Zuikis išpūtė savo siaurą krūtinę, užsimerkė, pastatė ausis ir taip stypsojo uždėjęs leteną ant širdies: laukė įsakymų. Peliukas, slėpdamas šypseną, kurią kėlė kilni Bazilijaus poza, susižavėjęs pasakė:

— O, pone zuiki, atrodote kaip tikras riteris. Labai jums dėkoju..

Bazilijus atmerkė vieną akį pasižiūrėti į save. Tikrai atrodė gana narsiai, na, kaip jaunikis vestuvių išvakarėse arba... Bet ar jaunam peliukui suprasti tokius dalykus?..

Matijas pareiškė savo pageidavimus vyriškumo įsikūnijimui Bazilijui:

— Gal galėtumėte sukelti šiokį tokį šurmulį, kol aš ieškosiu gobeleno? Na, kad atitrauktumėte žiurkių dėmesį.

Zuikis energingai sumaskatavo ausimis.

— Viskas aišku, vaikine. Suradai patį tą elnią. Dabar klausykis atidžiai. Leki šiuo flangu jiems iš kairės. Ten iš tvoros prie šventoriaus vartų jie yra išėmę lentą. Pro tą skylę mauni ir imi ieškoti gobeleno. Kai surasi, grįžti tuo pačiu keliu. Aš būsiu netoliese ir seksiu tave. Na, pirmyn!

Matijas pasileido bėgti nepamiršdamas gūžtis ir mėtytis į šalis, kaip mokė Bazilijus. Be jokio vargo pribėgo prie tvoros ir atsigręžė pažiūrėti, ką daro draugas.

O Bazilijus pasileido šuoliuoti. Pribėgęs tvorą dryktelėjo per ją ir pliaukštelėjo artimiausiai žiurkei per kuprą.

— Ei seni, kur tas jūsų vadas? Klunis liūlis, ar kuo jis ten vardu?

Visiškai apstulbusi žiurkė išsižiojo. Bazilijus šastelėjo prie kitos.

— Fui! Varge, varge, nejaugi jūs, žiurkės, niekad nesimaudot? Klausyk, suskretėle, argi nejauti, kad smirdi per kilometrą? Turbūt tave tėveliai vadino Smirdale? O gal ir jie taip dvokė kaip tu?

Žiurkės sargybinės po akimirkos kitos atsikvošėjo. Įniršusios sustūgo ir puolė akiplėšą zuikį. Bet ar pagausi letenomis dūmą? Bazilijus šokinėjo ratais apie žiurkes ir visaip tyčiodamasis kurstė jų pyktį. O tos įsiutusios staugė.

— Griebkim tą dvasną triušį, vaikinai!

— Jūs patys dvasnos triušiai! Kačių ėdalas!

— Pamausiu jo prakeiktas žarnas ant ieties!

— Ai ai, kaip negražu taip kalbėti. Jei tavo mamytė išgirstų tokias kalbas!

— Kad jį kur galas! Slidus it dumblina varlė!

— Tai mano kai kurie draugeliai smailasnukiai slidūs it dumblinos varlės. Op! Ir vėl nepagavot, jūs vėplos atgrubnagiai!

Susižavėjęs Matijas tykiai nusijuokė. Gal dvylika žiurkių vaikėsi jo draugą po bendruomenės žemę tai susimušdamos kaktomis, tai klupdamos viena ant kitos. Kas kelias minutes Bazilijus stabtelėdavo, nutaisydavo kilnaus elnio pozą ir leisdavo žiurkėms priartėti per ūsą. Paskui vikriai spirdavo savo ilgomis tvirtomis kojomis, ir žiurkės lėkdavo kūliavirsčiais į krūvą. Tuos spyrius lydėdavo dygios pašaipos apie suvirtusius į daiktą sargybinius. Bazilijus šokdavo aplink juos, barstydavo ant jų ramunių žiedus, kol žiurkės keikdamosi pakildavo ir vėl puldavo jį persekioti.

Bijodamas, kad bažnyčioje gali būti žiurkių, Matijas įlipo vidun pro išdaužytą vitražą. Pataikė į koplytėlę. Peliukas iš pasibjaurėjimo suraukė nosį. Puiki sena bažnyčia jau buvo pradvisusi troškiu žiurkių dvoku. Klauptai išvartyti, statulos sudaužytos, sienos apibjaurotos; visur primėtyta giesmynų lapų.

O kurgi gobelenas?

Ir kur Klunis su savo gauja?

Staiga viską supratęs pasijuto it peiliu smeigtas į paširdžius.

Žiurkės išėjo pulti Raudonmūrio. Klunis bus pasiėmęs gobeleną. Nuo tos minties Matijui net bloga pasidarė.

Paskubomis jis išlindo lauk pro tą patį langą. Bėgdamas patvory pastebėjo mažą pašiūrę. Kažkas iš vidaus daužė užrakintas duris ir šaukė jį vardu.

— Matijau, mes čia! Gelbėk mus!

Pro mažą plyšelį duryse jis išvydo pelėnų šeimą. Jų letenos buvo tvirtai surištos. Pelėnas Kolinas susirangęs gailiai kiurksojo ant purvino maišo kampe, o ponas Abraomas su žmona beldė surištomis letenomis į duris. Matijas pro plyšelį Suktelėjo:

— Liaukitės beldę. Sėdėkite tyliai. Aš jus tuoj išleisiu, kai tik nusuksiu spyną.

Matijas apsidairė kokio gelžgalio, kuriuo galėtų numušti spyną ir velkę. Be abejo, kokia žiurkė turi raktą, bet nėra laiko jo ieškoti. Laimei, pamatė geležinį strypą, žiurkių mestą į Bazilijų. Įkišęs jį tarp spynos ir lankelio, užgulė.

— Nepasiduoda, — sumurmėjo.

Kampe pelėnas Kolinas ėmė garsiai raudoti.

— Oi, dabar sėdėsim čia užrakinti, kol Klunis grįš. Nenoriu jo daugiau matyti! Daryk ką nors, Matijau! Gelbėk mane!

Nors pelėnų šeima buvo patekusi į didelę bėdą, Matijas nepajėgė nuslėpti paniekos Kolinui.

— Liaukis žliumbęs, Kolinai. Ašaros nieko nepadės. Būtų gerai, jei taip garsiai neaimanuotum. Gali išgirsti žiurkės. Ir nustok tik apie save galvojęs. Pažiūrėk, kaip mama su tėčiu drąsiai laikosi.

Įniršęs Matijas trenkė strypu į spyną. Nudaužta spyna giliai įsmigo tarp velkės ir staktos. Aiktelėjęs iš piktumo, iš visų jėgų trūktelėjo spyną į save ir išrovė velkę su keliais surūdijusiais varžtais. Durys atsivėrė.

Išsitraukęs durklą, Matijas greitomis perpjovė virves, kuriomis buvo surištos pelėnų letenos, ir paliepė:

— Eikit paskui mane ir darykit ką pasakysiu. Ženkit kiek galėdami tyliau ir greičiau.

Atsargiai jie išlindo pro tvoros plyšį ir pasileido skersai šabakštyno. Žiurkių sargybinių nebuvo matyti. Turbūt kur nors vaiko žvitrųjį zuikį, spėjo Matijas.

Buvo vidudienis. Saulėtoje bendruomenės žemėje viešpatavo ramybė. Plaštakės skraidžiojo nuo vieno dagio žiedo prie kito, žiogai be paliovos griežė savo serenadas. Pelėnas Abraomas paspaudė Matijui leteną ir padėkojo.

— Matijau, iš visos širdies dėkui už mano šeimos išgelbėjimą. Manėme, kad jau atėjo galas.

Jaunasis gelbėtojas buvo niūrus.

— Dabar jokiu būdu negalime grįžti namo, pone Abraomai. Jei ir grįžtume, baisu net pagalvoti, ką galime rasti vienuolyne.

Ponia Abraomienė ėmė karštai linksėti.

— Ai ai, mes gi matėme, kaip jie išžygiavo iš šventoriaus į Raudonmūrį. Klunis vedė tuos galvažudžius pririšęs Martyno atvaizdą prie savo vėliavos. O varge, gyvenime nebuvau mačiusi tokios galybės nevidonų.

Matijas dar labiau susirūpino.

— Nereikėjo man šįryt paslapčia pasprukti iš vienuolyno. Tikiuosi, kad Konstancija sukėlė visus gynėjus ant kojų.

Po kelių akimirkų Matijas jau pats troško būti kartu su gynėjais.

Žiurkės sargybinės pavargo besivaikydamos Bazilijų. Nusivariusios nuo kojų vilkosi iš miško į šventorių per bendruomenės žemę. Čia nutarė pailsėti ir sudribo ant žolės už menko kauburėlio.

Matijas su pelėnų šeima užtaikė tiesiai ant jų.

18

Klunis sutelkė savo pajėgas pakelės griovyje priešais Raudonmūrio vienuolyną. Pats stovėjo gerokai atokiau griovio, pievelėje, su savo padėjėjais. Čia negrėsė pavojus ir jis galėjo laisvai vadovauti visai operacijai.

Tačiau padėtis buvo ne tokia, kokios jam norėjosi. Visų pirma stigo lankininkų. Žiurkės niekad nemokėjo gerai nei lankų, nei strėlių gaminti.

Nuo Raudonmūrio sienų dirvinės ir lauko pelės leido spiečius strėliukių, kurios kad ir nenudėdavo priešininko, bet sužeisdavo ir šiaip gerokai erzino Klunio kareivas.

Pats Klunis stovėjo prie savo vėliavos, įbestos į žemę, ir pliaukšėjo uodega.

— Raudondanti, Juodanagi, tegul svaidyklininkai pasiruošia. Man davus ženklą, didžiulė akmenų kruša turi nulėkti ant sienos viršaus. Saugodamosi akmenų, pelės turės nuleisti galvas. Varliakrauji, Pamazgini, statykit būrius su gaisrininkų kopėčiomis ir koviniais kabliais prie sienos. Žiūrėt, kad visi koptų viršun ir nebūtų jokių nesusipratimų!

Klunio kapitonai nužygiavo į griovį paruošti kovotojų puolimui. Klunis laikė iškėlęs uodegą ženklo duoti.

Nuo sienos pelės lankininkės nepaliaudamos laidė strėles į griovį. Konstancija su sunkia kuoka letenose žingsniavo pirmyn atgal ir kurstė gynėjų kovinį įkarštį.

— Pačios strėlių prisiprašė. Pelės, duokit gerai joms į kailį!

Žinodama, kad strėlių atsargos greit išseks, barsuke ėmė žvalgytis į akmenų ir skaldos krūvas sienos pakraščiuose.

— Broli Rufai! Kurminai! Būkit pasiruošę tik gavę nurodymą nuversti tas krūvas žemyn.

Taukšt, šmaukšt, pliaukšt, čiaukšt! — uodega Klunis davė ženklą.

Aštrių akmenų ir žvirgždo kruša, nuzvimbusi viršun, nudardėjo sienos paviršiumi. Keletas užsižiopsojusių pelių ir vienas kurmis išvirto iš kojų.

— Saugokit galvas! Gulkit! — suriko Konstancija.

Gynėjai tuoj pat pakluso, nes akmenų kruša smarkėjo. Dvilinkas susirietęs abatas bėgiojo ir šaukė:

— Neštuvus čia! Padėkite nunešti sužeistuosiuos į ligoninę!

Ūdra Vinifrida, gulėdama šalia Konstancijos, sušnabždėjo jai:

— Girdi? Sieną braižo. Klunio plėšikai kažką remia į ją. Matyt, bandys užlipti, kol mes gulime prisiploję.

Dar Vinifridai bekalbant, du kabliai su virvėmis sužvangėjo ant sienos ir įsikirto į kraštą.

— Nesikelkite, — sukuždėjo Konstancija. — Tegu truputį palypėja aukštyn. Noriu, kad jų kuo daugiau ir aukščiau suliptų. O tada mes padirbėsime. Perduokit tai toliau.

Apačioje pievelėje Raudondantis mosikavo trumpu kardu ir kone plyšo juokais.

— Išdegs tavo planas, vade, oi išdegs! Žiūrėk, mūsų Juodailtis su būriu jau netoli sienos viršaus.

Klunis pakėlė antveidį, kad geriau matytų. Bet jau buvo per vėlu išvengti nelaimės.

Tikra žemių ir akmenų griūtis nuslinko nuo sienos tiesiog ant didžiausių kopėčių. Krisdamos ant kelio žiurkės baisiai cypė ir stvarstė letenomis orą. Pačios kopėčios pasviro į šoną ir nuvertė šalia stovėjusias. O kai abejos padrioksėjo žemėn, kilo baisus šurmulys. Sunkiai sužeistos ir dar nuo siaubo neatsitokėjusios žiurkės iš kelio bandė šliaužti į saugų griovį, bet kita triukšmingai nudundėjusi lavina ten jas gyvas palaidojo. Daugelį prislėgė nuvirtusios sunkios kopėčios. Aidėjo riksmai ir aimanos.

Klunis prapliupo keiksmais. Palikęs vėliavą nukūrė per pievą. Vienu šuoliu dryktelėjęs per griovį perbėgo kelią. Pačiupęs nuo sienos tabaluojančią virvę ėmė pamažu sliuogti viršun. Kaip tik tuo metu vienišius bebras baigė graužti paskutinius virvės pluoštus ir Klunis šleptelėjo iš aukštybių ant dulkėto kelio labai neoriai išsikėtojęs.

Klunis metėsi į griovį. Pergrupavęs svaidyklininkus ir lankininkus liepė laukti jo įsakymų.

Nuo sienos nukrito paskutinė virvė. Raudonmūrio gynėjai, garsiai džiūgaudami, išlindo iš užuolandų pasidžiaugti pergale.

— Ugnis! — suriaumojo Klunis.

Akmenys ir strėlės nušvilpė gana sėkmingai. Keletas pelių ir miško gyvūnų riktelėję pargriuvo. Kluniui pasitaisė nuotaika. Dar ne viskas prarasta. Jis ėmė regzti naują planą.

Žydinčioje Girioje Driskiaausis visaip bandė išsilaisvinti iš virvės, kuria buvo pririštas prie medžio. Jo ausis pasiekė tolimi garsai, galintys reikšti tik vieną dalyką — Klunis puola vienuolyną.

Skausmingai ištempęs kaklą, Driskiaausis pasiekė dantimis tvirtą virvę. Jei pavyks išsivaduoti, galės nepastebimai įsimaišyti į gaują ir niekam neužsiminti, kas buvo jam nutikę. Klunis taip pat gal pažiūrės pro pirštus į tai, jei jam pavyktų pasižymėti kautynėse.

Virvės skonis bjaurus. Iš kvapo aišku, kad ji priklausė Šešėliui. Niekad nemėgo to paniurusio, užsiraukusio snukio. Suleidęs dantis į kitą virvės pluoštą, Driskiaausis jau sveikino save.

— Va dar, va tau, virve! Jokia virvė ilgam neužlaikys Driskiaausio, o ne! Jei tik tas nusmurgėlis Šešėlis dabar pamatytų savo virvutę. — Driskiaausis atsilošė, kad pailsėtų įsitempę sprando raumenys.

Juokas jam apmirė lūpose. Lediniai siaubo nagai suspaudė krūtinę, jis nevalingai sugargaliavo. Per pėdą nuo snukio siūbavo didžiausia, stipriausia, baisingiausia, kokia gali būti, gyvatė.

Žiurkė suakmenėjo. Įkvėptas oras sakytum užšalo plaučiuose. Grėsminga buka galva vis judėjo tingiu ritmu nuolat kyščiodama dvišaką liežuvėlį ir nė akimirką neatitraukdama nuo jo savo juodų it karoliukai akių. Gyvatės balsas čežėjo kaip sausi rudens lapai papūtus vėjeliui.

— Asmodėjus1, Asmodėjussssss, — šnypštė roplys. — Kaip gerai, žiurke, kad pati išsilaisvinai. Eikš pas mane, aš tave nuvesiu į amžinybę! Asmodėjus, Asmodėjussssssss.

Gyvatė kirto greitai kaip žaibas. Driskiaausis pajuto tik aštrų dūrį į kaklą. Galūnės suglebo, akis aptraukė migla. Paskutinis garsas, Driskiaausio išgirstas šiame pasaulyje, buvo gyvatės šnypščiamas vardas: Asmodėjus, Asmodėjusssssssssssss...

Klunis nagais braižė griovio dugną. Cha, naujas planas jau sugalvotas: vienuolyną puls slapčiomis iš miško pusės.

Pelėms tai bus netikėtas manevras. Užduotį atliks jo vadovaujamas būrys. Raudondantis, užsidėjęs Klunio šalmą ir šarvus, sukinėsis pievoje. Taip persirengęs jis iš tolo apmulkins gynėjus ant aukštų sienų. Žiurkėms griovyje buvo įsakyta tęsti puolimą, kol Klunis su savo būriu perlips užpakalinę sieną, prasiverš per kiemą ir atidarys vienuolyno vartus.

Išdėstęs veikimo planą padėjėjams, Klunis, lydimas dvidešimties rinktinių žiurkių, žebenkščių, šermuonėlių ir šeškų, nušliaužė grioviu miško link. Su savim vilko ilgą lentą, išrautą iš Šv. Ninijano bažnyčios tvoros. Tylomis slinko šiaurės kryptimi, kol jų jau nebuvo matyti nuo sienų. Tada, išropoję iš griovio, kirto kelią ir įsmuko į Žydinčią Girią.

Klunis atsisėdo ant išvartos ir susakė savo reikalavimus:

— Aš čia lauksiu su lentos nešėjais. O kiti drožkite ir ieškokite didelio medžio, augančio prie pat vienuolyno sienos. Žiūrėkit, kad medis būtų aukštesnis už sieną ir nesunkiai įkopiamas. Aišku? Na, marš!

Klunis stebėjo juos, kol jie sklaidėsi po atžalyną. Pakili nuotaika dingo. Prisiminęs šiandieninę savo nenugalimosios armijos nesėkmę ėmė niršti. Kaip lengvai tie miško žvėriūkščiai su pelėmis juos sudirbo! Sušnarpštęs bedė galingus nagus į papuvusią išvartą, iš jos, pajudinus išpurtusią žievę, pasipylė visokiausi vabalai vabalėliai. O taip, iš pradžių jis išgąsdino tuos gynėjus. Kaip karvedys, jis žinojo baimės galią, bet, per pirmuosius susirėmimus paėmusios viršų, pelės atkuto ir įsidrąsino. Ypač kai jam ėmė nesisekti. Aišku, jis pasiekė vieną kitą pergalę, bet tokiomis nelabai pasigirsi. Tokie menki laimėjimai neįkvėps gaujos naujiems žygiams.

Vienintelė Klunio viltis buvo tai, kad pelės ims per daug savim pasitikėti ir dėl to padarys kokią klaidą. Reikia tik palaukti. Tegul tik vieną kartą pramauna, ir jam pakaks. O dabar prieš akis svarbi užduotis — įveikti sieną. Tos prakeiktos sienos žlugdo visus jo planus. Klunis iš įniršio lupo didžiulius žievės gabalus ir svaidė į orą. Jei šis jo planas išdegs, daugiau nereiks sukti galvos dėl tų sienų. Vienuolyne jis jausis kaip lapinas tarp vienadienių viščiukų.

Staiga Klunis pakėlė snukį uosdamas orą. Uoslė sakė, kad grįžta žvalgai. Sūrvagis ir šeškas, vardu Triušrijys, išsmuko iš atžalyno. Abu drebėjo tirtėjo mirtinai išsigandę.

Klunis gerokai turėjo vargo, kol galop šį tą iškvotė iš jų. Sūrvagis kalbėdamas baisiai mikčiojo ir vis baimingai dirsčiojo per petį.

— Ė... mes... mažumėlę pasiklydom, vade.

— Pasiklydot? Kur pasiklydot? — suurzgė Klunis.

Triušrijys parodė virpančia letena.

— Ugi ten, jūsų šviesybe, kur užėjom drūtą didelį ąžuolą.

— Ar jis arti sienos?

Sūrvagis papurtė galvą.

— Ne, vade, toliau, pačiame miške. Pažiūrėk, ką radom. Buvo apie kamieną aprišta.

Jis atkišo pragraužtą virvę. Klunis čiuptelėjo ją.

— Rodos, Šešėlio virvė kopti siena. Jis nebegyvas. Ką jūs, kvailiai, norit man pasakyti?

Triušrijys gailiai suinkštė.

— Driskiaausis, jūsų šviesybe...

Klunis griebė nelaimėlių porą ir stipriai abu papurtė.

— Ar jau abu galutinai kuoktelėjot? Norit pasakyti, kad išsigandot to puspročio Driskiaausio?

Sūrvagis raudodamas puolė ant kelių.

— Vade, tu jo nematei. Jis ten guli. Snukis ištinęs, liežuvis išlindęs, mėlynai raudonas. Ir visas išsipūtęs kaip... Tiesiog siaubas!

Triušrijys sulinksėjo pritardamas.

— Oi, šventa teisybė. Argi savo akim neregėjom? Bėdulis Driskiaausis... anas dar traukėsi atgalios.

— Traukėsi atgalios? — perklausė Klunis.

— Nugi, — patvirtino šeškas. — Va šitas jūsiškis man ir sako, jį kaži kas su savim tempė. Per tuos krūmus nieko neįžiūrėsi, kas ten jį tempė, tai praskleidėm krūmus, ir... Vaje vaje, ką ten pamatėm!

— Tai ką ten pamatėt? — Klunis jau suirzo.

Triušrijys nutilęs sutirtėjo. Pradėjo lementi tarsi pats netikėdamas savo žodžiais.

— Ugi didžiausią gyvatę. Kokia tik gali būti. Gyvačių gyvatė. Buvo nutvėrusi bėdulį Driskiaausį už kojų ir tempė jį su savim.

Kluniui akys išvirto.

— Tai ką gyvatė darė jus pamačius?

— Paleido Driskiaausį ir įsmeigė akis į mus, — sucypė Sūrvagis. — Spoksojo į mus ir šnypštė: „Asmodėjus, Asmodėjus“.

Klunis pasikasė pakaušį aštriais purvinais nagais.

— Asmodėjus? Ką tai reiškia?

— Agi nežinot? Pačios baisiausios piktosios dvasios vardas, pone, — inkštė šeškas. — Aš žinau, nes mano močia liepdavo niekad nespoksoti gyvatei į akis. Taigi ir sakau savo va šitam porininkui: „Sūrvagi, nežiūrėk į jąją. Nešk greičiau kudašių, jei tau gyvenimas mielas“. Taip mes ir padarėm, pone. Vajetau, apsakyt negalima, kaip buvo baisu. Jau geriau mane surištų degančioje vištidėje, negu vėlek ten grįžti. Tas didžiulis žvynuotas kūnas...

— Užsičiaupk, kvaily, — garktelėjo Klunis. — Girdžiu kitus grįžtant. Suimkit save į nagą, ir kad man nė cypt apie tą gyvatę, arba pajusit mano gyvatę! — Klunis grėsmingai pamojavo uodega jiems panosėj. Draugeliai puikiausiai suprato vado užuominą.

Priėjo pribėgo žebenkštis, vardu Dvasna, ir labai dalykiškai atraportavo.

— Surastas aukštas medis šalia vienuolyno, vade, rodos, guoba, daug aukštesnė už sieną, labai šakota, patogi įkopti.

— Ar toli ta guoba? — klausė Klunis.

— Dešimt minučių kelio rytų link, — atsakė Dvasna.

Kai susirinko visas būrys, Klunis juos išrikiavo ir smagiu žingsniu vorele patraukė į rytus.

Didžiulis medis tikrai buvo guoba, senas milžinas su šiurkščiais gumbais ant kamieno ir patogiomis šakomis. Pats tas, ko reikia, sumetė Klunis, ir atstumas nuo sienos puikus. Jis atsigręžė į savo smogiamąją komandą.

— Dabar paklausykit. Kai pakankamai aukštai įsikarsime į medį, surasime tvirtą šaką, nuo jos permesime lentą ant sienos. Jei būsime atsargūs, pelės nieko nepajus. O kai geriau apsidairys, mes jau būsime Raudonmūrio vienuolyne.

1 Asmodėjus žydų demonologijoje - piktoji dvasia. (Vert. past.)

19

Sunku pasakyti, kas labiau nustebo — Matijas su pelėnais ar žiurkių sargybiniai.

Po akimirkos atsitokėję bėgliai dėjo į kojas, paskui juos sargybiniai. Viena kita žiurkė gal ir lėčiau bėgo kaip paprastai, bet vis dėlto ne taip lėtai kaip Kolinas ir jo motina, todėl sargybiniai juos greitai sučiupo.

Matijas šokčiojo į šalis, vinguriavo ir, pakišęs koją žiurkei, kuri buvo begriebianti pelėną, pasileido kiek kojos neša. Peliukas bėgo dar stumdamas poną Abraomą ir ragindamas jį.

— Bėkite, iš visų jėgų bėkite! Iki miško, o ten pasislėpsite.

— Bet žmona, Kolinas, juk žiurkės juos sučiupo, — žiopčiojo pelėnas.

Matijas šiurkščiai stumtelėjo jį pirmyn.

— Jos pačiups ir jus, jei neskubėsite! Bėkit, bėkit! Kaip padėsite šeimai, jei ir jus sugaus?

Paklausęs patarimo, pelėnas Abraomas rietė kiek galėdamas. Matijas pasisuko ir pakėlęs sunkią šaką atsigręžė į artėjančias žiurkes.

— Viso labo tik tuzinas jūsų, — šaipėsi jis. — Na, žiurkės, pasirodykit, iš kokio molio drėbtos. Pirmesnės bus geriausiai pavaišintos.

Matijas užsimojo šaka. Ta sušvilpė ore ir pristabdė žiurkes. Eidamas pas jas, peliukas mosikavo savo ginklu ir šaukė visu balsu:

— Bazilijau, zuiki Bazilijau Elnie, kur jūs?

Žiurkės taisėsi apsupti Matijų. Viena net labai arti prišoko. Matijas savo lazda staigiai vožė ir paguldė ją.

— O, puikus smūgis, pone! Kaip tik tokio ir reikėjo!

Tai buvo zuikio balsas.

Jis artinosi pasišokinėdamas, šypsodamasis nuo ausies iki ausies, tarsi linksmintųsi sekmadienio gegužinėje. Jam iš paskos šniokštė Kolinas su motina. Matijas lengviau atsiduso.

— Bazilijau, kur, po šimts, buvote dingęs?

Žvitrus ilgaausis mikliai išsisuko nuo puolančios žiurkės, apsigręžė ir smarkiai spyrė abiem kojom jai į pilvą. Žiurkė be kvapo išsitiesė — jai jau išgaravo visas kovos įkarštis. Bazilijus prunkštelėjo.

— Apgailestauju, mielas vaikine. Kai tie kareivos liovėsi mane persekioję, aš nudūmiau į savo landą. Žinai, pavasaris, reikia apsitvarkyti. Gal jau ir vėloka, bet ko norėt iš viengungio buto. Taigi.

Matijas žado neteko. Jis čia kaunasi su tuzinu žiurkių vaduodamas pelėnų šeimą, o Bazilijus, matot, valo dulkes savo viengungio bute! Peliukas vos tramdė pyktį.

— Pone zuiki, koks jūs malonus, kad vis dėlto radote laiko prisidėti prie mūsų, — kandžiai pasakė Matijas. — O ar nepamiršote užkaisti arbatinio?

Bazilijus nusilenkė poniai Abraomienei ir pasiūlė jai savo leteną.

— Malonėkite, ponia. O taip, tikrai nepamiršau. Niekas taip neatgaivina po geros, sveikos mankštos, kaip šviežia mėtų arbata. Tiesa?

Matijas trenkė žiurkei per snukį šakos drūtgaliu. Tam zuikiui, matyt, ne visi namie. Mėtų arbata, kur jau ne!

— Nejau manote, kad visą pusdienį gersiu su jumis arbatą? — jau rėkte išrėkė Matijas.

Bazilijus dėjo žiurkei ir pakėlęs ją už uodegos sviedė į kitas dvi — tos išsitiesė ant žemės. Jis mirktelėjo Matijui.

— Tikrai to nesitikiu, mielas drauguži. Matai, būtų velniškai nepatogu, nes mano arbatos servizas tik keturiems asmenims; jei neklystu, tas mažas ponulis, kuris skuodė per mišką kaip nuplikytas, yra šios malonios ponios pelenės vyras, todėl turėsiu jį taip pat pakviesti, ar ne?

Matijas pakišo žiurkei pagalį, ir ta pargriuvo. Sekė Bazilijaus pavyzdžiu.

— Aišku, be jokios abejonės, pone Bazilijau. Koks stuobrys turiu jums atrodyti! Geriau jau atsisėsiu va čia, ant pievelės, ir mokysiu žiurkes pinti vainikėlius iš saulučių.

Bazilijus šoktelėjęs nuvijo žiurkę ir pritariamai nusijuokė.

— Jaunikaiti, nėra ko purkštauti. Pamaniau, kad bus geriau, jei priglausiu dabar pelėnus pas save, o paskiau saugiai palydėsiu juos į vienuolyną. Man regis, tau knieti kuo greičiau sugrįžti ten. O pelėnai tik gaišintų tave.

Matijas apgailestaudamas šyptelėjo.

— Atsiprašau, pone. Su dėkingumu priimu jūsų pagalbą ir prašau atleisti, kad buvau atžarus.

Dabar jie jau pasiekė bendruomenės žemės pakraštį. Žiurkės tuoj atsiliko.

Bazilijus paspaudė Matijui leteną.

— Esi geras vaikinas. O dabar dumk, jaunuoli. Pasimatysime, kai parlydėsiu savo globotinius į Raudonmūrį.

Niekieno netrukdomas Matijas nukūrė į mišką. Atkakliai mindamas pavargusiomis letenomis sumanė, kad bus geriausia sugrįžti į vienuolyną iš miško pusės, nes pagrindiniai vartai turbūt priešų apgulti. Ar atsilaikys gynėjai? Ar be jo Konstancija kaip reikiant suorganizavo atsakomuosius veiksmus? Ar Žydrūnei niekas negresia?

Tokios mintys sukosi Matijo galvoje, kol jis brovėsi per atvašyną. Kai sustojo apsidairyti, širdį suspaudė nerimas. Šiaurės vakaruose turėjo jau matytis vienuolyno sienos. Turbūt, jis nesuvokė, koks platus miškas. Ko gero, reikia tik žengti, ir sienos beregint pasirodys.

Kažkur priekyje lyg čiurlena upelis, primindamas jam, kad jau seniai nevalgęs ir negėręs. Pakeitęs kryptį pasileido vandens garsų pusėn ir išėjo prie upelio.

Atsigulęs kniūbsčias ant raudono smiltainio atodangos, Matijas iki valios atsigėrė vėsaus, skanaus upelio vandens. Toliau krante augo kelios jaunos pienės. Pasiskabęs švelnių lapelių ir pumpurų kuokštą, sugrįžo ant saulės įkaitintos atodangos. Išsitiesęs ėmė vaišintis pienėmis, o akis įsmeigė į žydrą, be jokio debesėlio birželio dangų, matomą pro medžių lajas. Kiek visokių nuotykių jis šiandien patyrė!

Matijas džiaugėsi galėdamas nors kiek atsipūsti po visų tų jaudinamų įvykių. Aišku, negalima čia ilgai ilsėtis. Reikia skubėti į Raudonmūrį. Sunkiai atsiduso — kario gyvenimas ne rožėmis klotas.

Sekundę užsimerkęs prisiminė karžygį Martyną. Ar jis kada pavargdavo? Kaip nepavargs gindamas vienuolyną tokiu didžiuliu sunkiu kardu ir visas šarvuotas. Vis dėlto kur dabar tas kardas? Juk turi kur nors būti! Legendiniai ginklai nerūdija ir nedyla, todėl ir yra legenda.

Tiesiog virš peliuko sklandė laumžirgis, švelniai krutindamas ūselius. Ką čia tas keistas padaras veikia jo valdose? Laumžirgis nusileido kiek žemiau — visai nepavojinga, nes nematytai apsirengusio gyvūno padėtis nekelia grėsmės jo, šios vandens teritorijos prižiūrėtojo, valdžiai. Jis kietai miega, knarkia kaip voverė viduržiemį ir nieko nejaučia, kas dedasi aplinkui.

20

Buvo jau pavakarys. Nors ir pasitaikė šiokių tokių nesėkmių, bet galop Klunis su būriu įsiropštė į guobą. Klunio nuomone, kai kurios žiurkės tikrai buvo niekam tikusios kopėjos. Tai lipa viena ant kitos, tai slysta... Kad ir tas kvailys Sūrvagis. Tik užsikoręs šešis metrus nuo žemės sumetė, kad bijo aukštumos, kad nuo jos jam galva sukasi. Klunis tylomis niršo: jei nereiktų mirtinai laikytis tylos, oi duotų jis jam garo!

Karo vadas gailėjos nepasiėmęs daugiau žebenkščių ir šeškų. Jie iš prigimties puikiai laipioja, o ta žebenkštis... kuo ten vardu? A, Džiūsna — tiesiog lobis. Kaip Džiūsna skatino ir drąsino žiurkes, net vadovavo joms keliant į medį lentą! Klunis nutarė, kad tą žebenkštį reikia įsiminti ir ateityje tinkamiau panaudoti. Gal net į karininkus pakelti. Tačiau dabar, nors ir iš kailio nėrėsi, vis dėlto nepasiekė vienuolyno sienos. Aukščiau guobos šakos jau plonesnės, liaunesnės, gali neišlaikyti lentos svorio.

Klunis įvertino padėtį. Aukščiau ropštis, jei nors kiek rūpi saugumas, negalima vykdant šią ir taip pavojingą operaciją. Jis nutarė padaryti pertrauką.

— Gerai, šiek tiek atsipūskite. Raskite patikimą vietelę, kad iš jos nenudribtumėte. Po valandos kitos ims temti, rasis galybė šešėlių. Tuomet pelės mažumėlę atsipalaiduos ir mes užpulsime jas staiga ir netikėtai. Džiūsna, žiūrėk, kad būrys laikytųsi tylos.

Džiūsna šauniai atidavė pagarbą ir iškėlė gerą pasiūlymą.

— Pažiūrėk, vade, į šaką, ant kurios sėdžiu. Ką tik ją išbandžiau — atrodo tvirta ir patikima. Gal, sakau, nuo jos permetam lentą ant sienos? Tai padarytume nesunkiai. Tiesa, reikėtų palypėti aukščiau, bet nebūtų per daug pavojinga. O šakos viršūnėje... apžiūrėjau, mums netiks, per plonos.

Klunis palypėjo pas Džiūsną ir atsisėdo šalia jos. Vadas sušnabždėjo jai į ausį:

— Turi galvą, žebenkštie. Taip, ta šaka tinka. Laikykis manęs, Džiūsna. Esi geras kareivis. O mane supa tikri besmegeniai, todėl greitai reikės naujo kapitono. Supranti, ką tai reiškia? Dar daugiau grobio, didesnė laimikio dalis. Klunis visad apdovanoja veiklius karius. Stenkis, ir bematant būsi Klunio paaukštinta.

— Dėkui, vade. Gali būti tikras, aš tavęs neapvilsiu, — sumurmėjo Džiūsna.

Sūrvagis, tupėjęs po jų šaka, ištempęs ausis klausėsi pokalbio ir paskui paniekinamai vyptelėjo. Taip, vade! Ne, vade! Iš kailio išsinersiu, vade! Kuo ji save laiko, ta velnio nešta ir pamesta žebenkštis? O jei Klunis ir tikrai, nusispjovęs į saviškes žiurkes, paskirs tą stipeną kapitonu? Ką gi, Raudondantis, Juodanagis ir kiti galėtų šerius pastatyti. Juk ta pataikūnė prisiplakė vos prieš kelias dienas. Tegul tik pasitaiko proga, Sūrvagis jai parodys, iš kur kojos dygsta!

Abatas Mortimeris su dėkingumu pažvelgė į dangų. Štai jau ir vakaras. Jie atlaikė puolimą — žiurkėms nepavyko įveikti sienos. Kova pamažu rimo, Klunio gauja, susispietusi griovyje, ryždavosi tik retiems išpuoliams. Naudodamiesi pertraukomis, gynėjai vilko ant sienų daugiau akmenų ir skaldos. Žydrūnė su savo padėjėjomis palenkusios galvas šmirinėjo ant sienos nuo vieno posto prie kito — valgydino gynėjus troškintomis daržovėmis, laukinėmis vynuogėmis ir riešutų duonele, aptepta medumi.

— Kokia ta Žydrūnė susikaupusi, kaip vikriai dirba, — pasakė abatas Konstancijai.

Barsuke padavė Ambrozijui Spygliui ryšulį strėlių, kad jas išdalytų kovotojams.

— Šventa teisybė, tėve abate. Bet ji atrodo susirūpinusi. Ar tik ne dėl Matijo?

— Be abejo, — griežtai atsakė abatas. — Ir aš, kaip ir ji, kaip ir tu, vis galvoju apie tą peliuką.

Konstancija papurtė savo didelę dryžuotą galvą.

— Niekad nemaniau, kad Matijas būtų galėjęs taip pradingti. Laisvalaikiu išieškojau visus vienuolyno kampelius — jo čia nėra.

— Kad ir kur būtų, esu tikras, jog jis stengiasi mūsų labui, todėl turime pasitikėti Matijo sveiku protu bei sprendimais ir laukti.

Abu draugai dėkingai priėmė maistą, Žydrūnės ir jos padėjėjų atneštą. Ir abu nustebę pastatė akis pamatę ūdrą Vinifridą ir Kurminą keliant ant sienos jauniklių supimosi lentą. Ji buvo seniai padaryta mažyliams. Nuo neatmenamų laikų stovėjo prie braškių lysvės, bet dar puikiai veikė.

Vinifrida su Kurminu pastatė lentą ant sienos. Du kurmiai, dvilinki sulinkę, atkrypavo vilkdami didžiulius akmenis. Kurminas nurodė vieną lentos galą.

— Uhuhu, gražus akmenėlis!

Kai akmenėlis buvo užritintas ant lentos galo, Vinifrida su Kurminu stipriai apsikabino. Linktelėję jie užšoko ant kito lentos galo.

Didžiulis akmuo katapultavo per sienos viršų. Po kelių akimirkų pasigirdo sunkiai žnektelint ir šiurpiai cypiant griovyje, pilname žiurkių.

Vinifrida su Kurminu iškilmingai paspaudė vienas kitam leteną.

— Uhu... aniem apačioj nesaldu... ne... — kvakėjo Kurminas, o visi kiti ant sienos nubėgo ieškoti priedangos nuo atsakomojo Klunio gaujos sviedinio.

Vėl užvirė kova.

Pelės lankininkės išlindo ir paleido į griovį spiečių strėlių. Odrų svaidyklininkės bemaž be pertraukos vaišino akmenų kruša. O iš griovio į viršų skrido ilgos žiurkių ietys, retindamos gynėjų gretas. Radosi ir nauja grėsmė. Kažkuri galvotesnė žiurkė sumanė baisų ginklą: iš šventoriaus buvo atsinešta nulaužytų nuo antkapių gelžgalių. Pririšusios prie ilgų virvių ir nusižiūrėjusios taikinį, žiurkės juos smarkiai įsukdavo ir paleisdavo. Gelžgaliai zvimbdavo viršun, iškildavo aukštai virš sienos, paskui šaižiai švilpdami krisdavo ant jos. Tokio šovinio kliudyti gynėjai iš karto griūdavo negyvi arba būdavo baisiai sužalojami. Jei toks geležinis šovinys ir nepataikydavo į gyvą daiktą, suskaldydavo akmenis ir skriedamas į šalis su metalo skeveldromis taip pat pridarydavo daug bėdos.

Suvokusi naujo ginklo grėsmę, Konstancija beveik visiems įsakė nulipti nuo sienų, paliko viršuje tik saujelę gynėjų. Tačiau greitai pasirodė, kad naujas ginklas kartais veikdavo ir visaip kitaip, nei norėta. Daugelis blogai paleistų gelžgalių atskriedavo atgal į griovį ir nudėdavo tą patį padarą, kuris buvo jį įsukęs. Net Raudondantis su Klunio šarvais, sergėdamas pievoj vėliavą, turėjo labai neoriai dryktelėti į šalį, kad negautų per galvą. Tačiau jis matė, kad ginklas gąsdina gynėjus, tad įsakė vis tiek laidyti gelžgalius.

Konstancija drąsiai dirbo savo darbą ant sienos drauge su rinktiniu būriu kovotojų. Kai tik koks gelžgalis nukrisdavo į skaldos krūvą, ji griebdavo ir atsistojusi visu ūgiu įsukdavo virvę taip, kad metalas tik mirgėdavo, o tada sviesdavo. Konstancija buvo daug stipresnė ir tiksliau svaidė už bet kokią žiurkę. Puolėjai iš pykčio tik rodė jai iltis slėpdamiesi griovyje. Žiurkės iš visų Raudonmūrio gynėjų labiausiai nekentė ir bijojo didžiosios barsukės.

Sėdėdamas prie šiaurinės vienuolyno sienos ant guobos šakos, Klunis stebėjo ilgėjančius šešėlius. Vakaruose dangų užliejo žaros — leidosi saulė. Greitai jis išties lentą nuo šakos ant sienos. O tada tegul jau pasisaugo gynėjai! Joks nusmurgęs pelių ordinas neatsilaikys prieš Klunio Botago galybę!

Vartininkas Matūzalis stovėjo priešais sumaitotą gobeleną didžiojoje Raudonmūrio menėje. Per senas kautis ginklu, nutarė, kad geriausiai pasitarnaus ordinui proto galiomis.

Kažkur čia turi būti raktas ar šiaip koks siūlo galas, galintis pasakyti, kur ieškoti karžygio Martyno amžino poilsio vietos ar jo senovinio kardo. Bet kur?

Per ilgus metus Matūzalis ne sykį buvo ieškojęs Raudonmūryje Martyno ir jo kardo. Dabar vėl ėmėsi žygių, bet vis nesėkmingai. Galimi mįslės raktai, užuominos praslysdavo pro jį. Jam reikia jaunesnio, guvesnio proto pagalbos. Kaip gaila, kad Matijas kažkur pragaišo. Va, tas peliukas tikrai turi galvą. Daugybė senolio nugyventų metų, įtemptas protinis darbas padarė savo. Matūzaliui kojos susvyravo ir jis letena atsirėmė į sieną, į tą vietą, kur anksčiau buvo Martyno atvaizdas.

Staiga Matūzalis nušvito ir patenkintas atsiduso. Jo pastangos nenuėjo veltui. Letena sienoje pajuto iškirstus žodžius, apneštus dulkėmis.

ANTROJI KNYGA IEŠKOJIMAS

1

Matijas budo pamažu: pamirksėjo, nusižiovavo ir smagiai pasirąžė. Leisdamasi saulė nudažė upelį lydyto aukso su raudonais atšvaitais spalva, pamarginta sodriais šešėliais. Matijas ramiai gulėjo lepindamasis vasaros vakaro tykumu.

Staiga pašoko lyg įgeltas. Kaipmat pamiršo jį supančias grožybes. Guli čia išsidrėbęs kaip koks tinginio pantis, kai priešai puola Raudonmūrį ir jo draugus!

Vis niršdamas ant savęs, Matijas pasileido į tamsėjantį mišką. Nerado žodžių pasibjaurėjimui savimi išreikšti. Jis taip karštai burnojo ant savęs braudamasis per tankmę, kad atsitokėjęs suvokė, jog visiškai pasiklydo. Visa aplinka, medžiai jam atrodė nepažįstami. Net išsigando, kad jau niekad nebepamatys Raudonmūrio. Vis tirštesnės sutemos gaubė peliuką, keliaujantį per pačią Žydinčios Girios tankmę. Keisti pavidalai šmėsčiojo tamsoje; vaiduokliški garsai drumstė miško tylą, medžiai ir krūmai tiesė šakas kaip rankas siekdami gaudyti ir įdrėksti nelyginant nagais.

Tirtėdamas Matijas susirado prieglobstį sename žaibo įskeltame berže. Netrukus ėmė save koneveikti: cha, didysis karys išsigando tamsos kaip Bažnytpelių mažyliai. Staiga virš galvos išgirdo kažką krebždant. Sukaupęs visą savo drąsą, išsitraukęs Šešėlio durklą, jis išlindo iš plyšio ir sušuko, kaip tikėjosi, šiurkščiu balsu:

— Kas čia krebžda brazda? Jei draugas esi, išeik ir pasirodyk! Bet jei žiurkė, geriau mauk kiek kojos neša, kitaip turėsi reikalų su manim, Raudonmūrio kariu Matiju.

Rėždamas kalbą, Matijas pajuto pasitikėjimo antplūdį. Stovėjo budrus ir išsitempęs. Tačiau jam niekas neatsakė, tik jo balsas nuaidėjo mišku ir tarsi su pašaipa grįžo pas jį.

Išgirdęs už nugaros krebžtelėjimą, Matijas apsigręžė su pakeltu durklu. Ir išvydo dar visai mažą raudoną voveriuką. Jis smalsiai spoksojo į Matiją garsiai žįsdamas letenėlę. Matijas vos neišmetė durklo — toks jį suėmė juokas. Tai va koks bevardis siaubas persekioja jį naktį!

Mažytis padarėlis mindžikuodamas čiulpė letenėlę, o puri uodega, susisukusi už nugaros, kyšojo virš ausyčių.

Matijas pasilenkė ir švelniai prašneko bijodamas išgąsdinti mažylį.

— Sveikutis! Aš Matijas. Kuo tu vardu?

Bet voveriukas tik žindo letenėlę.

— Ar mama su tėčiu žino, kad išėjai iš namų?

Voveriukas linktelėjo.

— Ar pasiklydai, mažuli?

Voveriukas papurtė galvą.

— Ar moki kalbėti?

Tas papurtė galvą.

— Ar dažnai taip vaikštinėji naktimis?

Voveriukas linktelėjo.

Matijas iškėlė letenas ir šyptelėjo.

— O aš pasiklydau, — prisipažino.

Voveriukas be žodžių čiulpė leteną.

— Aš iš Raudonmūrio vienuolyno.

Jokio žodelio.

— Ar žinai, kur jis?

Voveriukas linktelėjo. Matijas nudžiugo.

— O mažuli, ar galėtum parodyti man kelią į jį?

Voveriukas linktelėjo.

— Labai labai tau ačiū, — dėkojo Matijas.

Voveriukas stryktelėjo ir nušokčiojo į mišką. Atsigręžęs į Matiją ištraukė letenėlę iš burnos ir mostelėjo Matijui sekti paskui jį. Jo raginti nereikėjo. Voveriukas vėl ėmė čiulpti letenėlę.

— Jei jau kaip nors pamesčiau jį iš akių, — garsiai tarė sau Matijas, — atsekčiau pagal garsą.

Voveriukas šypt, linkt ir vėl ėmė žįsti leteną.

2

Abatas Mortimeris sėdėjo kieme ant žolės. Aplink jį snaudė gynėjai, nusileidę nuo sienų. Nežinodamas, kada žiurkės liausis, ir suprasdamas, kad gali ir nesiliauti, gerasis abatas patarė gynėjams, kuriems atėjo eilė ilsėtis, pamiegoti.

Vilkdamas kojas priėjo prie jo Matūzalis. Stenėdamas, dejuodamas jis atsisėdo šalia abato, tas mandagiai jį pasveikino.

— Labas vakaras, broli Matūzali.

Senasis vartininkas pasitaisė akinius ir pauostė orą.

— Labo vakaro ir tau, broli abate. Kaip sekasi kautis su žiurkėmis?

Abatas sukryžiavo letenas plačiose abito rankovėse.

— Sekasi gerai, senoli, nors kaip galima sakyti „gerai“, kai akyse žūsta, sužeidžiami žvėreliai, man nesuprantama. Keistais laikais gyvename, drauge mano.

Matūzalis šyptelėjo ir suraukė nosį.

— Bet vis dėlto sekasi gerai?

— Tikrai gerai. Bet kodėl tu, Matūzali, šypsaisi? Ar slepi ką nors nuo manęs?

— Ak, tėve abate, skaitai mano mintis kaip iš rašto. Tikrai aš atskleidžiau paslaptį, bet tu viską sužinosi, kai ateis laikas.

Abatas gūžtelėjo.

— Neabejoju, kad sužinosiu. Bet paskubėk, nes nei tu, nei aš neinam jaunyn.

— Na, jau na, — pasakė Matūzalis, — palyginti su manim, tu dar pelė pačiame gražume. Tačiau tu, kaip ir daugelis kitų, kurie laiko mane visai nusenusiu, matai ir suvoki perpus mažiau negu aš.

— Kodėl gi? — paklausė abatas.

Matūzalis oriai patrynė letena nosį.

— Ogi todėl. Ar pastebėjai, kad šį vakarą pučia pietų vėjelis? Tikriausiai ne. Dabar pažiūrėk į tos senos guobos viršūnę, kyšančią virš sienos. Taip, toje vietoje, kur varteliai. Pasakyk, ką matai?

Abato akys pasekė Matūzalio leteną, kol pamatė medį. Jis stebeilijo į jį kiek laiko, paskui pasisuko į senį vartininką.

— Matau senos guobos, augančios miške, viršūnę. Bet kas čia ypatingo?

Matūzalis priekaištingai palingavo galva.

— Jis dar nesuvokia. O varge! Jei vėjas pučia iš pietų, guobos lapai ir šakos turi linkti į šiaurę. Bet tas medis nepaklūsta gamtos dėsniams. Linguoja iš rytų į vakarus. Tai gali reikšti tik vieną dalyką. Kažin kas kažką tame medyje daro. Bent aš taip manau. O tu?

Nieko nesakydamas, nerodydamas jokio nerimo, abatas pakilo. Ramiai nuėjo prie sienos laiptų ir tylomis mostelėjo Konstancijai. Barsuke atskubėjo pas abatą. Abu susikišę kuždėjosi linksėdami guobos pusėn. Nepraėjo nė minutės, kai Konstancija, ūdra Vinifrida, Ambrozijus Spyglys su saujele kitų atsargiai ir nepastebimai nuslinko sienos viršumi.

Iš miško pusės Klunis pašnabždom įsakinėjo sėbrams, kurie nuo šakos stūmė lentą ant sienos.

— Sūrvagi, tvirtai laikyk savo galą. Pakelk kiek aukščiau! Ko leidi žemyn, besmegeni!

Sūrvagis stengėsi iš visų jėgų. Gerai Kluniui: sėdi sau užpakaly ir įsakinėja. Jam nereikia viena letena laikytis už šakos, kita su sėbrais stumti tą prakeiktą lentą. Sūrvagis paslydo. Iš siaubo sucypęs paleido lentą, ši krisdama garsiai taukštelėjo į šaką.

Laimė, žebenkštis Džiūsna buvo viskam pasiruošus. Čiupo lentos galą ir sulaikė ją. Sūrvagis atgavo pusiausvyrą ir pilnas baimės įsikibo į šaką, o įtūžęs Klunis sušnypštė:

— Mulkis! Žioplas atgrubnagis! Dink iš akių! Pakelk savo storą užpakalį ir užleisk vietą Džiūsnai!

Pykčiu degantis Sūrvagis buvo mikliai nustumtas į šalį. Klunis dar įspyrė jam, kai guvi žebenkštis užėmė Sūrvagio vietą.

— Sėdėk čia ir tylėk, — suurzgė jam Klunis. — Ir kad man nė garso, o tai dar visą vienuolyną prižadinsi.

Džiūsna judėjo vikriai, nesiblaškydamas, sumaniai ir ramiai nurodinėjo bendrams, ką daryti.

— Truputį pakelkit, kiek į kairę, stumiam pirmyn, gerai, dabar tvirtai laikykit.

Ilga lenta išsišovė į priekį ir pamažu, tykiai, bet tvirtai nusileido ant sienos krašto. Džiūsna pranešė Kluniui:

— Vade, lenta permesta ir paruošta žygiui.

Sūrvagis šovė į Džiūsną pilną neapykantos žvilgsnį.

Klunis užsiropštė ant lentos ir pabandė, ar tvirtai ji guli.

Greitosiomis sukurptas tiltas susiūbavo, šoktelėjo, bet išsilaikė.

Klunis atsigręžė į savo smogikus.

— Aš eisiu pirmas. Jūs geriau slinkit po vieną. Kai pasieksiu sieną, patikimiau padėsiu lentą. Džiūsna eis po manęs. Po jo — visi kiti.

Eidamas Klunis laikėsi šakų, bet priėjęs lentos vidurį jų jau nepasiekė. Iš visų jėgų stengdamasis nežiūrėti žemyn, kad neapsisuktų galva, jis lėtai slinko link sienos.

Klunis bemaž jau buvo prie tikslo, kai išniro iš tamsos Konstancija. Ji stipriai paspyrė lentą, ir jos galas pakibo ore.

Surikęs iš pykčio, graibydamasis šakų, Klunis nulėkė žemyn. Vinifrida iš svaidyklės paleido akmenį ir numušė nuo šakos šešką. Džiūsna dar laikė įsikibus kito lentos galo. Norėdama pažiūrėti, kur krenta Klunis, pavojingai pasilenkė.

Sūrvagis, sumetęs, kad pasitaikė gera proga atsikeršyti, stipriai pastūmė Džiūsną. Žebenkštis it akmuo nušvilpė žemėn su lenta, ši ją dar ir priplojo. Klunio sėbrai cypdami stūmėsi, veržėsi kuo greičiau nušliaužti nuo viršutinių guobos šakų.

Konstancija su draugais stebėjo panikos apimtus gyvūnus, skubančius pasiekti žemę. Ūdra Vinifrida dar pagreitino priešų atsitraukimą keliais gerai nutaikytais akmenimis, paleistais iš svaidyklės. Gynėjai žiūrėjo į savo darbo vaisius su rūsčiu pasitenkinimu.

Ambrozijus Spyglys trumparegėmis akimis stengėsi tamsoje įžiūrėti mišką.

— Kiekgi jų mes ten nubloškėm? — norėjo suskaičiuoti aukas.

— Tokioje tamsoje sunku pasakyti, — atsakė Vinifrida. — Bet prisiekiu, kad Konstancija nuo lentos nuspyrė Klunį.

Barsuke suraukė kaktą. Ji klausiamai žvilgtelėjo į ūdrą.

— Ir tu jį pažinai? Labai malonu. O aš pamaniau, kad man tik akyse rodosi. Kaip gali Klunis vienu metu būti dviejose vietose? Juk prieš dešimt minučių mačiau jį stovintį pievoje.

Vinifrida gūžtelėjo.

— Bent tikėkimės, kad čia buvo Klunis. O geriausia būtų, jei jis apačioje jau tysotų gatavas.

Konstancija įsistebeilijo į žemę.

— Tikrai sunku pasakyti. Atrodo, bus koks pustuzinis ten jų prikritę. Bet nieko tikro pasakyti negaliu — per daug tamsu. Tačiau ar koks gyvas daiktas, kritęs iš tokios aukštybės, gali likti gyvas?

— Gal einam ir pažiūrim, — pasiūlė Ambrozijus.

Gynėjai sužiuro į Konstanciją.

— Gal geriau nereikia, — atsakė susimąsčiusi barsuke. — Man toptelėjo mintis, jog, ko gero, jie tyčia pro čia lindo, kad atitrauktų mus nuo vartų. Jei Klunis šleptelėjo nuo lentos — labai gerai, bet jei ne, dabar jis savo gretų priekyje. Nėra jokios prasmės skaičiuoti lavonų. Geriau grįžkime į savo vietas.

Vedami Konstancijos gynėjai nuskubėjo atgal ant sienų.

Sūrvagis dairydamasis išsliūkino iš atvašyno. Pavojus jau praėjo — gynėjų nebebuvo ant sienos, galima grįžti į stovyklą. Įkandin jo dejuodami šlubavo kiti nenusisekusio išpuolio dalyviai. Sūrvagis į juos nekreipė dėmesio, nes klumpino pro sėbrus, nukritusius iš medžio viršūnės. Čia tysojo keturios žiurkės, šeškas ir žebenkštis. Trys žiurkės ir šeškas buvo jau nusibaigę. Jie gulėjo, kur nukrito, keistai iškraipytomis galūnėmis. Išlikę gyvi tuoj puolė žuvusiųjų bendražygių plėšti — grobė ginklus, apdarus ir kitus daiktus, sužadinusius godulį. Sūrvagį staiga sukaustė vienintelės akies žvilgsnis.

Klunis gyvas!

Čia pat po lenta dejuodama tampėsi Džiūsna. Stebuklas! Ji taip pat gyva.

Sūrvagis staiga šoko veikti. Kad Klunis gyvas — nieko stebėtina, jis ir tikėjo, kad niekas negali Klunio pribaigti, bet kad ta Džiūsna galo negavo...

— Ei, jūs ten! Greitai neškite lentą! Reikia išgabenti iš čia vadą.

Iš lentos padarę neštuvus, jie atsargiai užkėlė ant jų Klunį. Sūrvagis žinojo, kad Klunis stebi jį. Todėl švelniai pakėlė jo tabaluojančią uodegą ir patiesė šalia vado.

— Pasistenk nekrutėti, vade. Gulėk ramiai. Mes greitai tave parnešim į stovyklą.

Nešėjai lėtai slinko mišku. Sūrvagis vengė Klunio akies ir suko galvą, kaip sausam išlįsti iš balos. Tad greitai ėmė liūdnai šniurkščioti ir šluostyti sausas akis.

— Vargšė Džiūsna. Kokia gera buvo žebenkštis! Gal, sakau, ji dar gyva? Ei, jūs! Neškite atsargiai vadą namo, o aš grįšiu pažiūrėti, gal dar galima kaip nors Džiūsnai padėti.

Kai būrys su Kluniu dingo tamsoje, Sūrvagis sukikeno.

Matijas sekė paskui voveriuką per gervuogienojus ir kitus krūmynus. Kai mėgindavo jį pašnekinti, voveriukas tik linktelėdavo arba papurtydavo galvelę. Jie jau gan ilgai keliavo ir kai pirmi blausūs aušros spinduliai pasirodė danguje, Matijas ėmė abejoti, ar jo vedlys tikrai žino kelią.

Staiga voveriukas letenėle parodė į rytus. Tolumoje Matijas atpažino vienuolyno sienas.

— Niekur nėr geriau kaip namie, — pasakė jis su dėkingumu. — Esi nuostabus vedlys, drauguži!

Vis dar čiulpdamas letenėlę, voveriukas droviai nusišypsojo. Jis nusitvėrė Matijui už uodegos, ir abu nudrožė pirmyn — peliukas įsikarščiavęs kalbėjo, o voveriukas vis keistai linkčiojo.

— Aš tave nuvesiu į vienuolio Hugo virtuvę, pamatysi, jis tave pavaišins skaniausiais pasaulyje pusryčiais. Ar tau prie širdies mano pasiūlymas?

Tebečiulpdamas letenėlę, jis smarkiai sukinkavo galva.

Priėjus vienuolyno sieną, Matijui norėjosi paglostyti seną raudoną mūrą. Jis atsigręžė į bendrakeleivį.

— Štai čia aš gyvenu.

Pasigirdęs netoliese triukšmas privertė juos tuoj pat suakmenėti. Kažkas lyg inkščia, dejuoja. Net negalvodami Matijas su voveriuku nėrė į papartyną. Atsargiai ėmė slinkti į tą pusę, iš kurios girdėjo aimanuojant.

Tyliai praskleidę paparčius, jie apstulbę išvydo baisų vaizdą po guoba. Tarp negyvų, sudarkytų žiurkių tysojo baisiai suluošinta žebenkštis. Tai ji vis krūpčiodama dejavo.

Abiem draugam dar nesutarus, ką daryti, iš krūmų išlindo žiurkė. Jie apmirė.

Sūrvagis buvo puikiai nusiteikęs. Kažką linksmai niūniuodamas panosėje spyrė žebenkščiai.

— Ei, Džiūsna, pabusk. Čia aš, Sūrvagis. Tik nesakyk, kad neprisimeni manęs. Ta pati žiopla žiurkė, į kurios vietą taikei.

Džiūsna vos vos pramerkė akis ir skaudžiai suinkštė.

Sūrvagis tyčiodamasis neva su užuojauta atsuko ausį.

— Ką sakai, Džiūsna, sena mano drauge? Ak, pavargai, vargšele? Galimas daiktas, čia velniškai nepatogu gulėti. Žinai, ką, bėdule, aš tave užmigdysiu.

Žiurkė užmynė žebenkščiai kaklą ir ėmė smaugti. Džiūsna lyg dar bandė gintis, bet greit pradėjo dusti, nes nepajėgė nustumti kankintojo. Sūrvagis gardžiavosi kerštu. Žiauriai visu svoriu užgulė gargaliuojančios žebenkšties gerklę.

— Na, dabar tylėsi. Miegok, Džiūsna. Sapnuok savo paaukštinimą, kurio niekad nesulauksi.

Džiūsna paskutinį kartą sugargėjo ir galutinai nutilo. Sūrvagis nukėblino krizendamas iš pasitenkinimo.

Pasislėpę papartyne, Matijas ir jauniklis voveriukas neteko žado, negalėjo patikėti tuo, ką matė. Juk jų akyse buvo nužudytas gyvas padaras!

Matijas su voveriuku palaukė, kol įsitikino, kad aplink jau nieko nėra. Tada išlindo iš papartyno; Matijas pridėjo letenas prie burnos ir išdrįso negarsiai šūktelėti. Niekas neatsiliepė.

Voveriukas pakratė galvą. Letena parodė Matijui į žemę, ir peliukas suprato jį sakant: „Stok čia“.

Mažasis padarėlis nepaprastai greitai ir mikliai užsliuogė senos guobos kamienu. Pasiekęs plonas šakeles prie sienos, jis pasirinko vieną nelyginant tramplyną, stryktelėjo nuo jos ant sienos ir dingo garsiai čiulpdamas leteną.

Matijui nereikėjo ilgai laukti, kol sugirgždėjo aprūdiję vyriai, prasivėrė sienoje varteliai ir pro juos atsargiai iškišo galvą Konstancija. Pamačiusi Matiją, ji šoko sveikinti peliuko, o mažasis voveriukas tupėjo barsukei ant nugaros.

Matijas nežinojo, kaip bus sutiktas, bet Konstancija išsklaidė visus jo būgštavimus: ji stipriai jį apkabino, tapšnojo per nugarą ir spaudė leteną. Barsuke neleido jam prasižioti, kai jis norėjo pasiaiškinti. Ji mostelėjo Matijui eiti vidun ir uždarė vartelius.

— Viską papasakosi vėliau, Matijau. O dabar noriu, kad tiesiai eitum prie pagrindinių vartų. Pamatysi širdžiai mielą vaizdą.

Po kelių minučių visi trys stovėjo ant sienos virš pagrindinių vartų, petys į petį su daugybe kitų gynėjų. Klunio gauja traukėsi keliu, slinko į savo stovyklą Šv. Ninijano bažnyčioje.

Klunis ant lentos buvo nešamas gaujos viduryje. Raudondantis, tebevilkintis karo vado šarvais, užmetė ant Klunio maršką — norėjo paslėpti vadą nuo priešininkų akių. Bet kur jam apgauti gynėjus! Ir viena, ir kita pusė žinojo apie nakties įvykius su visomis smulkmenomis. Visiems buvo aišku, kad nosį užrietusi šarvuota žiurkė — visai ne Klunis Botagas.

Tačiau Raudondantis išdidžiai sau žengė priekyje. O ką, Klunis gali ir neatsigaivelioti! Be to, jis mėgavosi jam, apsikarsčiusiam tokiomis laukinėmis puošmenomis, rodoma pagarba. Aišku, tos visos grožybės ne jo, betgi galima tikėtis, kad padėtis liks tokia, kokia dabar yra.

O ant sienos gynėjai vis labiau džiūgavo. Abatas griežtai įsakė nešaudyti į besitraukiančius priešus. Dėl to tarp džiūgaujančiųjų daug kas piktai bumbėjo.

Kodėl galutinai nesunaikinus Klunio armijos?

Dabar jie traukiasi, nuostabi proga pasiekti šlovingą Raudonmūrio pergalę!

Bet geraširdis tėvas abatas nė klausyti nenorėjo. Būdamas tikrai kilnus vadovas, jis laikėsi nuostatos, kad pergalę visada turi lydėti gailestis. Džiaugsmingi šūksniai ščiuvo, rados vaiduokliška tyla, nes skausmingai šlubuodamos, klupinėdamos žiurkės jau nusivilko keliu sukėlusios debesis dulkių, kurias pačios — sugniužusios, suluošintos, žaizdotos — rijo kartu su pralaimėjimo kartėliu, neviltimi dėl sužeisto vado.

Pritilo ir nugalėtojai, suvokę, kad pasiekė pergalę didele kaina. Ką tik supilti kapai ir perpildyta ligoninė tyliai bylojo apie karo pasekmes.

Staiga Matijas pajuto ant letenos švelnutę letenėlę. Žydrūnė! Jos akys ir balsas spinduliavo džiaugsmu.

— O Matijau, kaip gerai, kad sugrįžai gyvas ir sveikas! Taip kankino nežinia — kur tu, kas tau nutiko? Jau maniau, niekad negrįši.

— Aš kaip netikras pinigas — visad grįžtu, — išsišiepė Matijas. — Kaip laikosi tavo tėvas?

Žydrūnė nušvito.

— Visiškai pasveiko. Atsisakė gulėti ir stojo ginti sienos su kitais. „Geros lauko pelės nenulaikysi vietoj“, — tėtis visad taip sako.

Matijas vos spėjo atsisveikinti su Žydrūne, ir buvo pakviestas į pasitarimą pas abatą. Atsisėdęs prie stalo, peliukas apsidairė. Čia jau buvo Konstancija, Ambrozijus, Vinifrida, Kurminas ir jo bičiulis, jauniklis voveriukas. Tas stovėjo ant taburetės, kaišiojo letenėlę į pieno dubenėlį su medumi ir laižė ją garsiai čepsėdamas.

— Ko gero, tau, Matijau, būtų buvę riesta be Tylučio Semo, — pasakė abatas.

Peliukas linktelėjo.

— Tai jau taip, tėve abate. A, tai jis Tylutis Semas? Jam tas vardas lipte limpa.

— Kas pritinka, tas ir limpa, — sutiko tėvas abatas. — Jo tėvai — mano seni draugai. Jie suras savo vaiką pagal judviejų paliktus pėdsakus ir pasiims jį. Tas voveriukas nė žodelio nepratarė nuo pat gimimo. Aš gydžiau jį, išbandžiau visus Raudonmūryje žinomus vaistus, bet niekas nepadėjo, tad ilgainiui visi ir ėmė jį vadinti Tylučiu Semu. Bet dėl tos jo savybės neapsigauk: vaikinukas pažįsta Žydinčią Girią kaip savo letenėlę, ar ne, Semai?

Voveriukas lyžtelėjo leteniukę ir šyptelėjo. Tada nubrėžė ore didelį ratą ir į save bakstelėjo kita, nelipnia letenėle. Matijas nuoširdžiai paspaudė voveriukui leteną.

— Labai tau dėkui, Tyluti Semai. Esi tikrai didis vedlys.

Per pasitarimą buvo pasidalyta naujienomis. Matijas papasakojo apie pelėnų išlaisvinimą ir pažintį su keistuoliu zuikiu.

— Tikriausiai kalbi apie zuikį Bazilijų Elnią? — sušuko Konstancija. — Tiesiog sunku patikėti! Nejaugi tas senis keistuolis dar strykinėja po mišką? Dedu galvą, kad jis su pelėnais pasirodys kaip tik pietų metu. Nepamenu tokio atvejo mūsų jaunystės laikais, kad Bazilijus būtų praleidęs progą dovanai papietauti.

Taryba padėkojo Matijui už išradingumą ir drąsą. Matijas nuraudo. Paskui labai įdėmiai klausėsi pasakojimo apie kautynes. Po to buvo daug kalbėta, ginčytasi dėl ateities. Ar Klunis Išsilaižys žaizdas? Ar jo gauja pasimokys iš pralaimėjimo? Ar jie dar sugrįš?

Abato nuomone, Klunis su savo gauja daugiau nedrums Raudonmūrio ramybės. Sužeidimai, be abejo, vadą pribaigs. Tokiam teiginiui daug kas nepritarė; jų vardu kalbėti buvo išrinkta Konstancija.

— Klunio dar negalime nurašyti, — prabilo barsuke. — Ta žiurkė daug gajesnė, negu mes galime įsivaizduoti. Neaišku kada, bet Klunis vis tiek sutvirtės ir ims mus vėl pulti. — Pabrėždama savo žodžius, Konstancija stuktelėjo į stalą sunkia letena. — O kad Klunis Botagas dar tikrai puls Raudonmūrį, galite neabejoti. Dedu galvą, kad taip bus! Tik pagalvokit gerai: jei Klunis atsisakytų minties užkariauti Raudonmūrį, prarastų ir savo autoritetą, ir savo armijos, kaip nenugalimos, šlovę. Svarbiausia, pasklistų krašte girdas, kad Klunis anaiptol nėra nenugalimas, kad jį gali įveikti net pelės! Taip ir supliukštų legenda, kad jis pajėgus visiems ant sprando lipti. Taigi kai tik Klunis išsilaižys, bus tiesiog priverstas antrą kartą pulti Raudonmūrį.

Prie stalo stojo supratinga tyla.

Pakilo abatas. Jis apsisprendė.

— Tebūnie taip. Aš išklausiau jūsų nuomonę ir patarimus, brangūs mano bičiuliai. Nors trokštu taikos, jaučiu, kad privalau paklusti jūsų žodžiams, nes jie mane įtikino. Todėl savo, kaip abato, valdžią perleidžiu jums. Jei Raudonmūris vis dėlto būtų vėl užpultas, pageidaučiau, kad gynybai vadovautų Konstancija, Matijas, Vinifrida, Ambrozijus ir Kurminas. O aš atsidėsiu sužeistųjų gydymui, išalkusiųjų maitinimui. Dabar, brangieji, turiu baigti pasitarimą, nes manęs laukia kiti reikalai. Eime, Semai. Reikia nusiplauti lipnias letenėles, kol dar neatvyko tavo tėvai. O, Matijau, vos neužmiršau. Brolis Matūzalis nori su tavim pasikalbėti. Jis tavęs laukia didžiojoje menėje.

3

Klunis Botagas, kankinamas baisių skausmų, tysojo lovoje. Jo kapitonai, susirinkę ligonio kambaryje, tylomis kiurksojo kampe. Tokie sužeidimai būtų pribaigę bet kokią žiurkę, tik ne Klunį. Jam buvo lūžę priekinė ir užpakalinė kojos, daugybė šonkaulių, įtrūkusi uodega, suknežinti nagai, o dar daugybė sužalojimų buvo nenustatyta.

Aišku, Raudondantis su savo keturiais sėbrais būtų lengvai ir mielai pribaigę savo vadą. Bet jie per daug bijojo legendinės Klunio jėgos ir gyvybingumo. O ką, gal ir tikrai Klunio gajumas beribis? Raudondantis, stebėdamas sunkiai besikilnojančią Klunio krūtinę, trūkčiojančią dar vis galingą uodegą, gėrėjosi vado stiprumu. Jis net įtarė, kad Klunis apsimetinėja esąs sunkiai sužeistas vien todėl, kad išbandytų savo padėjėjų ištikimybę.

Dvylika žiurkių sargybinių buvo užrakintos toje pačioje, jau suremontuotoje trobelėje, kurią pačios saugojo. Neklaužados buvo žiauriai nuplaktos už tai, kad nepakluso įsakymui akylai saugoti pelėnų šeimą. O už sukurptus paistalus apie didžiulį zuikį ir peliuką karį Raudondantis įsakė jas kol kas marinti badu. Ką gi, jis buvo atlaidus savo sargybiniams. Klunis būtų jas kaipmat nubaudęs mirties bausme ir pats nagais sudraskęs.

Netekusi vado gauja šventoriuje visai pakriko. Niekas nieko neveikė, tik slampinėjo patvoriais, laižėsi žaizdas ir laukė atsigaiveliojant vado. Ir taip kiekvieną mielą dieną.

Ir vėl Klunį karštligiškuose sapnuose persekiojo pelių karys.

Štai vienuolyno siena, jis dar krenta nuo lentos, krenta krenta... O apačioje jo laukia vaiduokliai: Driskiaausis su baisiausiai ištinusiu, pamėlusiu snukiu, žiurkės griaučiai su jo, Klunio, šarvais, milžiniškas ilgakojis zuikis ir susirangiusi didžiulė gyvatė. Krisdamas jis stengiasi sukti į šoną, kad išvengtų jų, tačiau žvilgtelėjęs apačion mato laukiantį žaižaruojančiomis akimis pelių karį, visad jo tykantį su nukreiptu į jį kardo smaigaliu. Klunis nori sušukti, bet negali nė cyptelėti, tarsi jį kas smaugtų.

Aštrus kardo smaigalys duria jam į krūtinę.

Din!

Raudonmūrio Džozefo varpas pažadino karo vadą. Juodailtis, bandęs Kluniui iš krūtinės ištraukti guobos žievės gabalėlį, mirtinai persigandęs šastelėjo atgal. Klunio veizolas atsimerkė prieš pat jo akis.

— Šalin nuo manęs! — sukriokė Klunis.

Juodailtis atsitraukė atsiprašinėdamas. Klunis įtariamai nužvelgė jį — niekuo nepasitikėjo.

— Jei tikrai nori padėti, atvaryk man naujokų iš šito krašto, — sugargaliavo jis.

Netrukus Juodailtis sugaudė ir atvarė prie Klunio lovos būrelį naujokų.

— Kur žebenkštis Džiūsna? — sugargė Klunis.

Sūrvagis žengė į priekį purvina atgalia letena trindamas sausas akis.

— Negi neprisimeni, vade? Ji iškrito iš medžio. Kai pasirūpinau tavimi, sugrįžau pas ją, bet vargšelė jau buvo nusibaigusi. Tokia puiki, sumani...

— Ai, užčiaupk savo seilėtą snukį! — suirzo Klunis. — Nusibaigė, tai nusibaigė. Ei, naujokai, prieikit arčiau ir klausykit!

Grupelė baikščiai prislinko arčiau vado. Klunis pasikėlė ant vienos alkūnės.

— Gal kas iš jūsų pažįsta kokį žiniuonį? Bet ne tokį kaip tas pelių gydytojas. Noriu senoviško, mokančio užkalbėti, kerėti ir gydyti kaip senais laikais, žinoma, už gerą kainą.

Šeškas Triušrijys iškilmingai nusilenkė.

— Uk, jumi šiandie ir nuskilo, jūsų šviesybe, nes pažįstu tas ilgauodeges šnibždūnes.

— Lapes? — pasitikslino Klunis.

— Nugi, pone, lapes, — atsakė šeškas. — Mano močia vis sakydavo: „Niekas geriau neužkalbės už lapę“. Ten už pievos jų visa padermė laikosi, pone. Senė Sela iš jų šutvės pati ta, ko jums reikia. Gyvena su savo sūnumi Vištvagiu. Jie kaipmat pastatys jumi ant kojų, jei numesit jiems šį bei tą. Ar norit, jūsų šviesybe, kad atvesčiau juos?

Klunis lėtai apvijo uodegą apie šeško kaklą ir prisitraukė jį arčiau.

— Atvesk, — sugargėjo Klunis. — Surask tas lapes ir atvesk pas mane.

Triušrijo ryklė išpampo, kai bandė nervingai nuryti seiles.

— Kaip mane gyvą matot, atvesiu! Tik paleiskit vargšo šeško kaklą, pone. Dumsiu taip greitai, lyg būčiau vejamas paties nelabojo. Tuo tarpu meldžiu prigulti ir pailsėti, jūsų šviesybe.

Klunis paleido šešką ir skausmingai sudejavęs išsitiesė. Dabar pats laikas viską apgalvoti ir iš anksto susiplanuoti. Kitą kartą taip nebus!

— Raudondanti, — pašaukė. — Pasiimk keletą karių ir apžvalgyk apylinkes. Pažiūrėk, gal užtiksi kokį didelį tvirtą rąstą, sienoją ar nuvirtusį medį, kuris galėtų būti taranu.

Pelės, tegu jas griebia visi velniai, gal ir laimėjo mūšį, bet karo Klunis dar neprakišo!

Vienuolyno pelės sumokės krauju už tai, ką padarė Kluniui Botagui!

4

Brolis Matūzalis darbavosi mažu teptuku ir rašalu. Valė šimtametes dulkes nuo iškaltų sienoje raidžių ir vedžiojo jas rašalu. Taip bus lengviau perskaityti žinią, paliktą po gobelenu.

— A, Matijas, — sucypė Matūzalis ir sumirksėjo per akinių viršų peliukui. — Pažvelk, noriu kai ką tau parodyti. Visiškai atsitiktinai po Martyno atvaizdu radau tas eilutes.

Matijas nepaprastai susijaudino.

— Ką jos byloja, broli Matūzali? — šūktelėjo jis.

Senasis vartininkas nusičiaudėjo — vėl nubraukė storą dulkių sluoksnį.

— Viską sužinosi, peliuk, tik turėk kantrybės. Padėk man. Tu valyk nuo raidžių dulkes, o aš ryškinsiu jas rašalu. Dviese greičiau baigsim darbą.

Matijas šoko darbuotis su tokiu įkarščiu, kad sukėlė dulkių debesis. Čiaudėdamas Matūzalis stengėsi nuo jo neatsilikti.

Po valandos abu prisėdo ant akmeninių grindų, gurkštelėjo alaus dulkėms nuplauti ir ėmė gėrėtis savo darbu.

— Parašyta senovišku raštu, — aiškino Matūzalis, — bet vis dėlto galiu jį perskaityti.

— O kas ten iškalta, senoli? — nekantravo Matijas. — Nedelsk, skaityk greičiau!

— Kantrybės, nenuorama, — subarė senolis. — Dabar patylėk ir klausykis. Čia parašyta eilėmis.

Kas mano, jog aš miręs jau,

Geriau tesako — nieko nežinau.

Nes esmi — ja ti sam — čia,

Dvi pelės Raudonam mūre.

Karžygys miega

Tarp menės ir salės urve.

Esmi — ja ti sam — čia.

Sek mano žygiais ir galia,

Ieškoki kardo, kai nušvis

Mėnesienos blyški naktis.

Kai pirmą valandą dienos išmuš

Ir mėnulio spinduliai šiaurę užklius,

Žiūrėk į slenkstį iš viršaus,

Ir tu išvysi,

Nes esmi — ja ti sam — čia

Ir kardas, kuris dar tarnaus, šalia.

Matijas sumirksėjo ir pasikasęs pakaušį pažvelgė į Matūzalį.

— Ką visa tai reiškia? Nieko nesuprantu. Kažkokia mįslė.

— Taigi, — patvirtino senolis. — Tikrai mįslė, bet nesirūpink, Matijau, abu mes ją išnarpliosim. Paprašiau, kad atneštų valgyti ir gerti. Mudu iš čia nepasitrauksim, kol jos neįminsim.

Žydrūnė netrukus atnešė jiems padėklą su pusryčiais: truputį riešutų duonos, salotų, pieno ir kelis gabalėlius vienuolio Hugo firminio kepinio — svarainių pyrago. Ji buvo bepradedanti šnekinti Mafiją, bet Matūzalis kad sumojuos letenomis.

— Štiš štiš, laukpelyte, drožk iš čia! Man reikia Matijo blaivia galva, kad padėtų išspręsti svarbų uždavinį, todėl nesuk jam galvos ir bėk sau!

Žydrūnė mirktelėjo Matijui, palingavo galva Matuzalio pusėn ir išpėdino apsimestinai oriai, užrietusi nosį. Mafijas lydėjo ją akimis, kol Matūzalis timptelėjo už ausies.

— Peliuk, prašau viso tavo dėmesio. Turime išnagrinėti tą užrašą žodis po žodžio. Imkim pirmąsias dvi eilutes.

Kas mano, jog aš miręs jau,

Geriau tesako — nieko nežinau.

Mafijas sumojavo letena. Pilna burna salotų vos išlemeno:

— Bet juk visi žinom, kad Martynas miręs!

Matūzalis gurkštelėjo pieno, susiraukė ir prisitraukė alų.

— Taip tai taip, bet jei laikysim jį mirusiu, tai, pasak eilių, nieko nežinom. Taigi tarkim, kad jis gyvas.

— Ką? Gal pasakysit, kad jis sukinėjasi tarp mūsų? — pastatė akis Mafijas. — Mes gi jį kaipmat pažintume! Na, nebent būtų kaip nors pasikeitęs ar kas nors panašaus pasidarę.

Užspringęs senasis vartininkas purkštelėjo alaus ant abito.

— Kad mane kur! Niekad tokia mintis nebuvo atėjus į galvą. Puiku, jaunuoli. Gal ką daugiau pasakys kitos dvi eilutės. Kas ten parašyta?

Nes esmi — ja ti sam — čia,

Dvi pelės Raudonam mūre.

Matijas pakartojo dvieilį, bet prasmės vis tiek nesuprato. „Nes esmi — ja ti sam — čia“. Ką tai reiškia? „Dvi pelės Raudonam mūre“. Hmm, apie kokias dvi peles kalbama?

— Apie dvi peles, įsikūnijusias vienoje, — atsakė Matūzalis. Abu tylėjo laužydami galvas. Po kiek laiko Matijas sušneko apie eilutę, kuri jį itin stulbino.

— Va, tas brūkšnelis mane labiausiai muša iš vėžių. Žiūrėkit, „Nes esmi — ja ti sam — čia“. Matote brūkšnelius tarp žodžių „esmi“ ir „čia“? Ir paskui tie brūkšneliai su tais skiemenimis tekste kartojasi tris kartus: va čia, čia ir čia, — baksnojo letena Matijas.

Matūzalis pasitaisė akinius ir įsistebeilijo į rašmenis.

— Taip. Jie gali ką nors byloti. Gali būti net viso teksto raktas. „Nes esmi — ja ti sam — čia“. Tarkim, brūkšneliai išskiria reikšmingus skiemenis. Išimkim tuos tris skiemenis ir kas lieka? „Nes esmi dvi pelės Raudonam mūre“.

Matijas papurtė galvą.

— Ar tai jums ką nors sako?

— Ničnieko. Visiška nesąmonė! — atsakė senolis. — Panagrinėkime tuos skiemenis „ja ti sam“.

— Atrodo, viskas sumaišyta, — burbtelėjo Matijas. Staiga Matūzalis įsmeigė į peliuką akis.

— Pakartok, ką pasakei!

— Ką pakartoti?

— Tau atrodo, kad viskas sumaišyta? — Matūzalis cyptelėjo iš džiaugsmo, ėmė letenomis tapnoti sieną ir dar garsiau cypti. — Taip, taip ir yra! Kodėl pats negalėjau susiprotėti? Čia viskas sumaišyta, aišku, kad viskas sumaišyta!

Senolis trūktelėjo gerą alaus gurkšnį. Džiaugsmingai kikendamas letena parodė į Matiją.

— Jau suvokiau, ko tu dar nesugraibai... ja ti sam... Matijas!

Peliukas suraukė kaktą. O varge, senolis kuoktelėjo. Suvaikėjo.

— Matūzali, — švelniai prašneko peliukas, — gal prigultumėt valandėlę pailsėti?

Bet senasis vartininkas vis rodė į jį, paskui ėmė net skanduoti:

Matijas — ja ti sam

Esmi tu, tam tam!

Suirzęs peliukas jau ėmė tapnoti uodega į žemę.

— Labai prašyčiau pasakyti, ko taip džiūgaujate? — griežtai paklausė jis.

Matūzalis nusišluostė juoko ašaras ir ėmė aiškinti:

— Kai pasakei, kad čia viskas sumaišyta, tada man ir toptelėjo. Martynas kalba apie dvi peles, apie save ir kitą. Martynas prisistato žodeliu „esmi“. Kitos pelės vardo skiemenys „ja ti sam“ sumaišyti. Ar aišku?

Matijas atsirėmė į sieną.

— Prisipažinsiu, nelabai.

— Ak tu bukagalvi, — kikeno Matūzalis. — Aš sumaišiau visas raides ir sutvarkiau jas. Išeina tavo vardas: ja ti sam — Matijas.

— Ar neklystat? — negalėjo patikėti Matijas.

— Žinoma, kad ne! — atsakė Matūzalis. — Tie skiemenys reiškia tik tavo vardą. Jis turi septynias raides, tiek turi ir „ja ti sam“ skiemenys. Vieną m, dvi a, vieną t, vieną i, vieną j, vieną s. Kaip bežiūrėsi, kaip bedėliosi, išeina vienas ir tas pat.

— Matūzali, ar supranti, ką visa tai reiškia?

Senolis atsisėdo šalia jo ir labai rimtai linktelėjo.

— Suprantu, tikrai suprantu. Tai reiškia, jog Martynas kažkaip žinojo, kad vieną dieną persikūnys į tave.

Martynas visai suglumo.

— Jis žinojo apie mane? Karžygys Martynas žinojo mano vardą? Ar galima įsivaizduoti?

Toks neįmanomas dalykas pribloškė juos abu. Keletą minučių jie sėdėjo tylomis, netardami nė žodžio. Staiga Matijas pašoko.

— Gerai, varomės toliau. Pažvelkit į tas eilutes.

Karžygys miega

Tarp menės ir salės urve.

Esmi — ja ti sam — čia.

Sek mano žygiais ir galia.

— Na, paskutinės dvi eilutės ganėtinai aiškios, — pasakė Matūzalis. — Atrodo, į tave įsikūnijęs Martynas turės atlikti žygdarbį.

— O ką reiškia dvi pirmos eilutės?

— Taip pat nesunkiai įmenamos. Tarp didžiosios menės ir rūsio salės yra laiptai. Eime, drauguži.

Nepaisydamas savo metų, Matūzalis čiupo Matijui už letenos ir pasileido taip greitai lėkti, kad net peliukui buvo sunku spėti su juo.

Didžiąją menę ir rūsio salę jungė devynių pakopų akmeniniai laiptai. Bet atspėk dabar, kad gudrus, kuri pakopa slepia paslapties raktą.

— Reikia vėl pasukti galvas, — pasakė senolis. — Pirmiausia gerai ištyrinėkime tuos laiptus.

Jie drauge labai kruopščiai, po keletą kartų, apžiūrėjo kiekvieną pakopą. Paskui Matijas prisėdo ant apatinio laiptuko ir gūžtelėjo:

— Laiptai kaip laiptai, niekuo nesiskiria nuo kitų plačių akmeninių vienuolyno laiptų, ar ne?

Matūzalis turėjo sutikti. Kiek pasėdėjęs ir pasižvalgęs Matijas šūktelėjo senoliui:

— Kai ką pastebėjau! Mūsų vienuolyno pavadinimas, tiesa, kiek sutrumpintas, — Raudmūris, — iškaltas sienoje; kai lipi viršun, jis kairėje, kai lipti žemyn — dešinėje.

Matūzalis užlipo ir nulipo — tyrinėjo Matijo pastebėtą užrašą.

— Teisybė. Ar matai, kad kiekvienam laipteliui tenka po raidę. Hmm... Devynios raidės, devyni laipteliai. Tikriausiai čia ir slypi kokia nors nuoroda.

Ir vėl abu laužė galvas stengdamiesi įminti paslaptį. Šį kartą Matijas staiga pradėjo spirgėti ir bakstelėjo letena savo bičiuliui.

— Jau šį tą žinau, ko jūs nežinot!

Matūzalis suirzęs kietai susičiaupė.

— Žinai, Matijau, nors tu ir stengiesi prilygti karžygiui Martynui, bet kartais būni itin paikas.

— Oo! Bet ir jūs man taip sakėte neseniai, — atkirto Matijas.

Matūzalis kostelėjo ir ėmė valytis akinius abito skvernu.

— Eee, aaa, na, atsiprašau. Tai ką tu žinai?

— Žodžio „Raudmūris“ penkta raidė M. Ja prasideda ir Martyno, ir Matijo, taip pat ir Matūzalio vardai. Gal ta raidė byloja ką nors?

— Kad man ūsai susisuktų kaip riestainis! Tas jauniklis tikrai turi makaulę. Eime prie penkto, vidurinio laiptelio!

Bet penkta pakopa, kaip ir visi tvirtai sumūryti laiptai, nepasidavė jokioms jų pastangoms. Net ir dviese neįstengė nė per plauką to laiptelio pajudinti. Matijas nusibraukė prakaitą nuo kaktos.

— Atsipūskit, senoli. Jau sugalvojau, kas mums padės. Kurminas su savo komanda!

Kurmiai tučtuojau prisistatė. Susispietę apie laiptus ėmė juos uostinėti ir šen bei ten nagais krapštinėti. Paskui Kurminas įsakė jiems pasitraukti, o pats išmatavo žingsniais pakopos ilgį, po to šonu užsiropštė ant jos. Ėmė tapnoti ją savo didžiuliais rausiamaisiais nagais, dar pauostė, palaižė ir patrynė laiptą savo aksomine galva.

— Ummm, ir ką jūs, godotini ponai, galite pasakyti apie tą savo laiptuką? — galop paklausė.

Abu viską papasakojo įdėmiai besiklausančiam Kurminui. O tas, mirkčiodamas trumparegėmis akimis, susimąstė.

— Churr, keturi viršun, keturi apačion. Furr, Voltai, churr, Dobi, agi čia neneša in tai, ką jūsų bobulė andai buvo užtikus rausdama tą seną pilį ar tvirtovę?

— Ką jis čia sako? — pašnibždom paklausė Matijas.

Matūzalis persakė neįprastą kurmių tarmę.

— Kurminas paklausė dviejų brolių — Volto ir Dobio, ar tas laiptas neprimena jiems to, kurį buvo užtikus jų senelė rausdama senovinę pilį ar kokią tvirtovę. Kurmiai, kaip žinai, labai išmintingi padarai, ir aš manau, kad jie mums tikrai padės.

— Šaunuolis senukas Kurminas! — džiaugėsi Matijas.

— Ššš... Paklausykim, ką Voltas su Dobiu pasakys, — sukuždėjo Matūzalis.

Du broliai kurmiai pirma pagarbiai nulenkė nosis Kurminui, o paskui atsakė.

— Churr, šventa tiesa, zurr.

— Mūsų bobulė aibes tokių atkniso.

— Ugi atkniso. Anei rausdavo, anei lauždavo, tik, būdavo, nuvalys dulkes ir išverda kaip niekur nieko.

Matūzalis paaiškino Matijui.

— Jų senelė, matyt, buvo didelė laiptų žinovė. Protingas kurmis neiškas jų, neskaldys. Atrodo, ji galėdavo laiptą išversti tik žemes nuvalius.

Matijas labai mandagiai kreipėsi į Kurminą:

— Prašau atleisti, gerbiamasis, bet ar numanote, ką reikia dabar su tuo laiptu daryti? Gal galėtume ir mes padėti?

Kurminas šyptelėjo — visą jo snukutį paslėpė tamsios aksomo raukšlės. Jis draugiškai paplojo peliukui per petį. Matijas sutriko pajutęs Kurmino letenos sunkybę ir jėgą. Ir apsidžiaugė, kad pajuto tai tik draugiškai paplekšnotas.

— Na, ko tau, Matijošiau, kad tu visad sveikas būtum, kišti savo letenikes ten? Juk judu su Matūzaliu esat pelės. Geriau jau tą darbelį palikit Kurminui; ans susdoros su visa kuom.

— Jis sako, kad viską padarys be mūsų pagalbos, — persakė Kurmino žodžius senasis vartininkas.

Iš įrankių maišelio Kurminas ištraukė tankių plonų šerių šepetį. Arti prisikišęs ėmė kaip pasiutęs juo šiūruoti virš penkto laiptelio ir po juo. Paskui kas kartą, brūkštelėjęs šepečiu, šniurkščiojo ir pūtė. Greitai paaiškėjo, kad toji laiptų pakopa meistriškai įstatyta. O visai nuvalius pasirodė plonytis it plaukas rėžis, einantis nuo vieno laipto krašto iki kito.

Kurminas vėl ėmė raustis savo maiše ir ištraukė skardinę dėžutę su riebiu tepalu ir medinę mentelę. Storai aptepęs ketvirto laipto paviršių, Kurminas prikišo plokščią metalinį strypą prie penkto ir šešto laiptukų sandūros, smagiai stuktelėjo bukąjį strypo galą ir įvarė jį į prasivėrusį plonytį rėžį. Staigiu judesiu kilstelėjo penktą laiptuką per colį ir atvėrė ilgą tamsų plyšį.

Iš pasitenkinimo kriuktelėjęs, Kurminas pašaukė savo brigadą:

— Kurmiai, čionaities! Kiškit letenas int plyšį!

Kurmiai, subedę nagus kur liepiami, ėmė kelti laiptuką sau dainuodami:

Tuojaus tuojaus ans pajudės,

Pakelsma tą laiptą taip kaip reikės!

Iš nuostabos išsižiojusios pelės išvydo, kaip išjudinta pakopa sklandžiai nuslydo riebalais išteptu laiptu ir atsivėrė tamsi anga, kurioje buvo matyti laipteliai, neriantys į juodą ertmę.

5

Savo užkalbėjimus ir kerėjimus senoji lapė, žiniuonė Sela, išdainavo pusbalsiu striksėdama šokinėdama apie ligonio lovą. Bet Klunio lengvai neapmausi!

Jis žiūrėjo, kaip lapė barsto „stebuklingas žoleles“ ant pagalvės ir vėl murma savo burtus.

Sena sukčiuvienė, galvojo Klunis. Kam jai šitaip murmėti, straksėti, griebtis visokių kerų, jei ir taip gerai gydo?

Sela apdėliojo sumuštas vietas gydomųjų žolelių pavilgais, o karvedžio žaizdas patepė tepalu. Viską tvarkingai aptvarsčiusi, ji dar davė malšinančio skausmus ir migdančio gėralo.

Klunis buvo patenkintas. Jį ir anksčiau buvo gydę žiniuonys, bet niekas neprilygo Selai. O tais visais murmėjimais, straksėjimais ir kitais triukais ji tik norėjo nustebinti, tik pūtė miglą į akis kvailiems tamsuoliams. Gudri lapė, bet niekad nepergudraus manęs, Klunio. Sela pažadėjo, kad po trijų savaičių poilsio ir gydymo jis bus sveikas kaip ridikas ir galės vėl kariauti.

Trys savaitės! Iš pradžių žiurkvedys siuto ir keikėsi. Niekad gyvenime nebuvo taip ilgai pasitraukęs iš kovos lauko. Bet širdies gilumoje žinojo, kad lapė sako tiesą. Be jos Klunis būtų galėjęs ir nusibaigti ar likti visam gyvenimui luošas.

Kaip ir visa jos giminė, Sela buvo suktas ir nepatikimas padaras. Ko ji tikisi gauti už savo darbą?

Aišku, kad grobio, laimikio iš Raudonmūrio!

Sela niekad nebuvo įleista į vienuolyną. Bet ji tikėjo, kad Klunio armijai užgrobus Raudonmūrį ten esamų turtų užteks visiems, net ir godžiausiam padarui, iki gyvos galvos.

Išgėręs raminamojo gėralo ir liūliuojamas senės Selos prodainiu šnabždamų užkalbėjimų ir burtažodžių, Klunis ėmė migti. Būtų nujautęs lapės užmačias, būtų šokęs iš lovos kaip įgeltas.

Sela visą amželį vertėsi įvairiomis gudrybėmis ir suktybėmis. Iš prigimties buvo išdavikė — jei įsimaišydavo į kokį susirėmimą ar ginčą, visad parduodavo paslaptis abiem pusėm. Aišku, toks žaidimas pavojingas, bet kol kas jai sekėsi. Ir čia, vos įžengus į Klunio stovyklą, tuoj pat ėmė šmirinėti gudriomis geltonomis akutėmis po visus kampus.

Sela tiksliai sumetė, kiek žiurkių, žebenkščių, šermuonėlių ir šeškų gali stoti į mūšį. Taip pat neprasprūdo jai pro akis brigada, įnirtingai graužianti aukštą tuopą. Jei medis ruošiamas ne taranui, tai aš paskutinė, iš kelmo spirta kvaiša; taip pat aiški ir Raudonmūrio puolimo data, nes pati pasakė, kad karvedys atsistos ant kojų po trijų savaičių.

Lapė stebėjo, kaip merkiasi Klunis nuo jos vaistų. Tie karvedžiai visi vienodi, mano, kad tik jie gudrūs, o kiti — žiopleliai. Kad ir tas avinas — knarkia sau kaip koks lapiukas žiemos naktį landoje.

Ji atsigręžė į ginkluotas žiurkes, saugančias ligonio kambarį, Ir sušnypštė:

— Kad man nekeltumėt čia triukšmo! Jūsų vadas turi gerai pailsėti. Ir neduokite jam keltis, kai pabus. O dabar malonėkit išleisti mane. — Ji pasuko durų link.

Juodailtis ir Raudondantis užtvėrė jai kelią.

— Kur taip susiruošei, lapute?

Sela apsilaižė. Nutaisė malonų, bet rimtą balsą.

— A, į savo landą. Noriu atsinešti daugiau vaistažolių, žinoma, jei norite, kad jūsų vadas būtų tinkamai gydomas.

Raudondantis bakstelėjo jai ietimi.

— Klunis griežtai įsakė, kad turi būti čia, kol jis pasveiks.

Gudri lapė prapliupo:

— Mielieji, jūs gi turite suprasti, kad aš nieko negaliu padaryti be savo žolių. Prašau tuoj išleisti mane.

Juodailtis šiurkščiai ją pastūmė.

— Sėsk ir sėdėk sau! Niekur neisi!

Sela atsisėdo ir ėmė laužyti galvą.

— Na, leiskite bent išeiti į šventorių. Nors šviežiu oru pakvėpuosiu. Galiu ir savo jaunąjį padėjėją pasiųsti tų žolių atnešti.

Jos žodžiai neįtikino Raudondančio.

— Vadas liepė tavęs niekur neleisti.

Sela širdyje šyptelėjo. Vis dėlto įvarė juos į kampą.

Nutaisiusi rimtą miną ėmė rūsčiai linguoti galva.

— Tada pasakykite savo vardus. Kad galėčiau juos pranešti Kluniui, kai jis pabus skausmų varstomas nuo pūliuojančių žaizdų. Be abejo, jis norės žinoti, kas neleido man pasirūpinti jo gydymu.

Gudruolė pasiekė savo. Abi žiurkės, sukišusios galvas, pasišnabždėjo, ir Raudondantis pasisuko į Selą.

— Gali, lape, eiti į šventorių ir pasakyti savo padėjėjui, ką atnešti, bet Juodailtis bus visą laiką šalia, įrėmęs kardą tau į šoną. Vienas įtartinas judesys, ir ištiesi kojas, žiniuone! Aišku?

Sela įteikliai nusišypsojo.

— Aiškiau ir būti negali. Tegu tavo draugas eina su manim. Aš neturiu ko slėpti.

Šventoriuje Vištvagis, Selos sūnus, šildėsi saulutėje išsidrėbęs ant antkapio.

Juodailtis nepastebėjo, kaip vogčiomis susimirkčiojo lapės. Vištvagis, kaip ir jo mamutė, buvo patyręs šnipas. Jis išklausė Selos nurodymus nutaisęs nekalčiausią snukį.

— Klausyk atidžiai, sūnau. Gydau sunkiai sužeistą žiurkiną, gulintį bažnyčioje. Jam labai reikia mano ypatingųjų vaistų. Bėk greičiau, kiek tik kojos neša, į mūsų landą. Atneši gyvatžolės, seiliūgės putų, vidutinio žalčio išnarą, tris gabalus gluosnio žievės... Oi, dar daug ko reikia, geriau aš tau viską surašysiu.

Sela pasisuko į Juodailtį.

— Pone, ar turite rašymo priemonių?

Juodailtis paniekinamai spjovė jai į kojas.

— Ką tu, žiniuone, tyčiojiesi? Kuo tu mane laikai? Pamanykit, rašymo priemonių! Ir sugalvok!

Sela taikiai šyptelėjo.

— Oi, aš nieko blogo nepagalvojau... atsiprašau... Tada parašysiu apdegusia šakele ant medžio žievės. Kur man ją radus?

Juodailtis mostelėjo kardu.

— Ten, prie laužo... Tik mikliai!

Po kelių minučių Sela įteikė Vištvagiui prirašytą beržo tošies tūtelę.

— Va, man užteks. O dabar paskubėk, sūneli. Negaišk kelyje. Tiesą sakau, kapitone?

Juodailtis išdidžiai išpūtė krūtinę. Va, net lapė žino jo laipsnį. Jis bakstelėjo nagais Vištvagiui.

— Tu, jaunikli, klausyk, ką motina sako. Nežioplinėk miške ir greitai grįžk su žolėm. Na, dumk!

Jaunasis lapinas kaip žaibas nėrė į mišką. Juodailtis pasirėmė ant kardo.

— Va, taip reikia kalbėti su tais geltonsnapiais.

Sela pažvelgė į jį susižavėjusiomis akimis.

— Šventa teisybė, pone. Manęs jis niekad taip neklauso. Iš karto matyti, kad mokate įsakinėti.

Juodailtis kiek nuraudo. Ta lapė vis dėlto supratinga. Jis kukliai mostelėjo kardu į bažnyčią.

— Laikas mums jau grįžti. Žinai, įsakymas yra įsakymas!

— O kaipgi! Kad tik paskui netektų jums nukentėti, — pritarė Sela saldžiu balsu.

Kai tik Klunio stovykla dingo iš akių, Vištvagis sulėtino žingsnį, atvyniojo susuktą tošį ir perskaitė motinos laiškelį.

Raudonmūrio vienuolyno Abatui

Tiksliai žinau, kada, kur ir kaip Klunio gaujos puls vienuolyną. Kiek pasiūlytumėte už tokias svarbias žinias?

Lapė Sela

Vištvagis garsiai prunkštelėjo. Aišku kaip diena, ko motina iš jo nori. Prisiminė Selą dažnai su pasimėgavimu giriantis: „Esu pardavusi vištai jos pačios kiaušinius ir nukirpusi kiemsargiui šuniui ūsus“. Smagiai kikendamas jaunasis lapinas nurisnojo dulkėtu keliu į Raudonmūrio vienuolyną.

6

Žydrūnei visą dieną darbas darbą vijo.

Nunešusi valgyti Matijui ir Matūzaliui, ji su padėjėjomis pavalgydino sargybinius ant sienos, paskui surinko indus. Po to paruošė pusryčius Tylučio Semo tėvams. Abu mandagiai padėkojo ir su apetitu ėmė kirsti. Mažylis Semas stebėjo juos čiulpdamas letenėlę. Žydrūnė ir jam pataisė lengvų užkandžių. Tik apsisukusią su tais darbais Konstancija paprašė paslaugos. Ar neparuoštų ji priešpiečių dar keturiems? Ką tik atėjusiai pelėnų šeimai ir itin sočių patiekalų mėgėjui, zuikiui Bazilijui Elniui. Žydrūnė mielai sutiko.

Vaišinant zuikį, jai iš nuostabos akys lipo ant kaktos. Gyvenime nebuvo mačiusi, kad kas galėtų tiek sušlamšti. Net tokiems mėgėjams gerai pavalgyti kaip Konstancijai ar Ambrozijui Spygliui toli šaukė iki tokio ėdrumo.

Bazilijus dailiai nusišluostė burną servetėle. Jis stebino ne tik nenumalšinamu apetitu, bet ir nepriekaištingomis manieromis. Zuikis apipylė liaupsėmis vienuolyno virtuvę.

— Nuostabu! Aukščiausia klasė! Žinot, buvau tiesiog pamiršęs, kokie puikūs užkandžiai pas jus. Meilute, gal atgaivintum seno viengungio zuikio atmintį? Gal įpiltum dar vieną bokalą jūsų neprilygstamo alaus? Gal įkrėstum dar porciją jūsų tokių gardžių vasaros salotų? Tiesa, mielai suvalgyčiau ir vienuolio Hugo svarainių pyrago kelias riekeles. Ak, koks skonis! Beje, brangute, nepamiršk to ožkų pieno sūrio su riešutais. Man jis ypač prie širdies. Na, nedelsk, gražuole! Ir kas per dailumas tos lauko pelytės!

Žydrūnė pasiuntė į virtuvę dvi padėjėjas. Jos turėjo padaryti gerą lanką, nes abatas Mortimeris uždraudė vaikščioti per didžiąją menę ir rūsio salę visiems šeimynykščiams, išskyrus tik tuos, kurie talkino Matijui ir Matūzaliui.

Du žibintai metė porą auksinių ratilų į rašalo juodymę, tvyrančią ką tik atrastų laiptų apačioje. Dvi pelės atsargiai ėmė lipti paslaptingais laiptais. Kurmiai liko viršuje pasiruošę, jei kas, pulti į pagalbą.

Oras požemyje buvo vėsus, bet sausas. Du draugai vis lipo, kol galop baigėsi laiptai, atvedę juos į besisukantį kažkur koridorių. Jis buvo tvarkingai iškastas ir sutvirtintas mediniais ramsčiais. Matijas užgniaužė šiurpulį. Kiek laiko praėjo nuo tada, kai šiuo tyliu, kiek pelėsiais trenkiančiu tuneliu žengė gyvas padaras? Jis nubraukė voratinklį, kuris kaipmat, tik paliestas letena, suiro. Matūzalis žengė pasikėlęs abitą. Jie pasuko į kairę, paskui į dešinę, po to vėl į kairę, dar kartą į kairę, į dešinę. Matūzalio balsas suskambo dusliai lyg vaiduoklio.

— Matyt, tą tunelį kasė taip, kad būtų sunkiau jį įveikti. Pastebėjai, Matijau? Mes vis dar leidžiamės žemyn.

— Taip, dabar mes, kad ko, po pačiu vienuolyno centru, — tarė Matijas.

Jie ėjo vis gilyn. Nebūtų galėję net pasakyti, kiek kelio sukorė tuo senu vingiuotu koridoriumi. Matūzalis paėjėjo į priekį. Ir sustojo.

— Atrodo, koridorius baigėsi, — sucypė jis.

Priešais buvo durys. Abu ėmė jas apžiūrinėti. Suręstos iš tvirto medžio, apkaustytos geležimi, išdailintos auksagalvėmis vinimis. Neužrakintos, bet nesidavė atidaromos.

Matijas iškėlė žibintą.

— Žiūrėkit, kažkas užrašyta ant durų staktos.

Matūzalis garsiai perskaitė:

Kaip ir salių laiptuose

Ieškok centro ir jose.

Remkis žodžiu „Raudmūris“,

Ja ti sam, įeis tik jis.

Senasis vartininkas neslėpė nusivylimo.

— O tai tau! Po visų nesuskaičiuojamų valandų, paskirtų to reikalo studijoms, tyrinėjimams! Tiek brangaus laiko jam paaukojau! Ir še kad nori! Sulaukiau gražaus atpildo...

Tačiau jo žodžių niekas neklausė. Matijas jau skaičiavo puošiančių duris vinių galvutes.

Matūzalis apsimetė, kad jam nei šilta, nei šalta, bet įgimtas smalsumas vis dėlto paėmė viršų ir išsklaidė kartėlį dėl tokios neteisybės.

— Gal tau padėti?

— Ššš! Keturiasdešimt dvi, keturiasdešimt trys... Ar nematote, kad skaičiuoju? — atsiliepė peliukas.

Senasis vartininkas užsidėjo akinius.

— Na ką, vienas įminei mįslę?

Matijas linktelėjo.

— Taip. Bent tikiuosi. Ketureilyje yra dvi užuominos, tokios pat, kurios padėjo atskleisti laiptų paslaptį. Ieškok centro ir remkis žodžiu „Raudmūris“. Žinom, kad Raudmūris turi devynias raides. Ir štai tų vinių irgi devynios eilės. Nuo vieno krašto iki kito, nuo viršaus iki apačios viso labo aštuoniasdešimt viena. Keturiasdešimt pirma vinis iš viršaus, keturiasdešimt pirma iš apačios, taip pat iš kairės ir dešinės yra ta pati, vadinasi, centrinė. Ketureilyje pasakyta „ieškok centro“. Štai jis.

Vos Matijas prikišo leteną prie vinies, durys girgždėdamos pajudėjo. Abiem draugam ant sprando šeriai pasistojo. Durys labai lėtai vėrėsi į vidų. Kai jos visai atsidarė, Matijas uždėjo leteną ant liesų draugo pečių.

— Eime, bičiuli, žengsime vidun kartu, — pasakė.

— Bet ketureilyje pasakyta, kad tu tik vienas gali pro jas įeiti, — pasipriešino Matūzalis.

Matijas atsakė keistu, subrendusio vyro balsu. Ir pats atrodė net amžiumi vyresnis.

— Esmi ja ti sam, senoli. Martynas persikūnijo į Matiją. Kaip savo ištikimam draugui, patikimam palydovui, sakau: eime kartu.

Matūzalis pasijuto esąs su daug vyresniu už save asmeniu. Ir du bičiuliai, iškėlę aukštai žibintus, peržengė atsivėrusių durų slenkstį.

Pateko į ankštą žemomis lubomis patalpą. Jos viduryje buvo keturkampis akmuo.

Karžygio Martyno antkapis!

Visose antkapio pusėse buvo iškalti karžygio Martyno gyvenimo vaizdai: karo žygiai, ligonių gydymas bei slaugymas.

Antkapio viršuje — natūralaus dydžio paties karžygio atvaizdas. Apsirengęs įprastu Raudonmūrio pelių abitu — paprastu, kukliu, be jokių puošmenų rūbu.

Matijas, kupinas pagarbos, stovėjo tyliai, įsmeigęs akis į legendinio herojaus bruožus. Matūzalis sušnabždėjo jam į ausį:

— Jaunuoli, jis labai panašus į tave.

Jam dar nebaigus sakinio, durys girgždėdamos užsivėrė!

Nejausdamas jokios baimės, Matijas atsigręžė. Ant durų kabojo skydas ir kardasaitis.

Skydas buvo paprastas, apskritas, nukaltas iš plieno, toks, kokiais naudotasi senovėje. Prabėgę metai neprigesino jo žvilgesio; centre aiškiai matyti raidė M. Kardasaitis su kilpa kardui ir makštimi buvo taip pat puikiai išsilaikęs: žvilganti juoda oda lanksti, tarsi ką tik iš odadirbio. Žibintų šviesoje blizgėjo plati sidabro sagtis.

Be žodžių Matijas nusirišo nuo liemens naujoko virvę. Įteikęs ją Matūzaliui nusikabino kardasaitį ir apsijuosę. Diržas tiko, lyg būtų jam darytas. Labai atsargiai nusiėmė nuo durų skydą ir pabandė prisitaikyti — viena rankena buvo žemiau alkūnės, kita — letena suimti. Jį apėmė keistas jausmas, tarsi būtų tuo skydu jau naudojęsis.

Toje vietoje, kur kabojo skydas, buvo vėl kažkas parašyta. Matūzalis perskaitė:

Mėnesienai tik nušvitus,

Skydą ant slenksčio padėk.

Spinduliui mane pasiekus,

Kardą mano šalia pridėk.

Ja ti sam, stosi už visus,

O kary, apginsi Raudmūrius.

Lyg sapnuodamas Matijas švelniai stumtelėjo duris. Atsidarė. Pasišviesdami žibintais abu draugai, palikę vienišą kapavietę, pasileido atgal į pažįstamą, mielą ir jaukų Raudonmūrio vienuolyną, į šiltą birželio vidurdienio saulę.

7

Konstancija, stovėdama ant sienos, pamatė dulkėtu keliu spūdinant jaunąjį lapiną, iškėlusį pagalį su pririštu baltu skuduru — taikos ženklu. Barsukę apėmė nerimas. Ji pažinojo tą jauniklį, klastūnės Selos atžalą. Su tokia paderme bendraujant reikia turėti akis ir pakaušyje, kad numatytum visas jų šunybes.

— Ei, lapine! Tuoj pat sustok ir pasakyk, ko atėjai! — griežtai sušuko Konstancija.

Vištvagis nusivaipė, bet pamatęs barsukės rūstų žvilgsnį surimtėjo.

— Noriu pasimatyti su jūsų abatu, — atsišaukė jis.

— Nieko neišeis! — atkirto barsuke.

Lapinas, žvairuodamas į barsukę, pamojavo savo vėliava.

— Bet aš labai svarbiu reikalu. Mano ketinimai taikūs. Galiu parduoti svarbias žinias.

— Man nerūpi, kuo tu prekiauji, ilgauodegi, ir į vienuolyną kojos neįkelsi. Jei turi ką pranešti, sakyk man, — šaltai dėstė barsuke. Ji pastebėjo, kad lapinui atvipo lūpa, tad pagalvojus pridūrė: — O jei nenori, gali uodegą pabrukęs bindzinti sau.

Vištvagis sutriko. Toks sutikimas išmušė jį iš vėžių. Bandė įsivaizduoti, kaip Sela pasielgtų taip sutikta. Pagaliau atvyniojo tošį ir pamojavo ja Konstancijai.

— Žinia abatui. Labai svarbi!

Barsuke šaltai nužvelgė lapiną.

— Duokš man. Aš perduosiu.

Niekas, nei lapino meilikavimai, nei gudravimai nepakeitė begėdės barsukės užsispyrimo. Galų gale Vištvagis buvo priverstas mesti jai tošies ritinėlį. Sviedė kelis kartus, bet vis nepasiekė. Kai ritinėlis vėl šleptelėjo į kelio dulkes, Konstancija sušuko:

— Klausyk, geltonsnapi, labiau pasistenk arba nešdinkis. Visą dieną su tavim nesiterliosiu!

Vištvagis iš visų jėgų paleido ritinėlį. Ir lengviau atsiduso pamatęs, kad Konstancija sugriebė jį. Vilčiai sugrįžus, jis šūktelėjo:

— Tai aš laukiu atsakymo!

Barsuke tik šnarpštelėjo. Prisėdo žemiau sienos aptvaro, kad lapinas jos nematytų, ir permetė akimis laišką. Konstancija pasėdėjo dar tiek, kad lapinas manytų ją subėgiojus pas abatą, paskui atsikėlė ir sunkiai kvėpuodama, lyg būtų uždususi, iškošė:

— Pasakyk Selai, kad abatas susitiks su ja po dviejų dienų dešimtą valandą Žydinčioje Girioje. Tegu ji ateina prie senojo kelmo. Ir perspėk, kad nesusimanytų griebtis kokių suktybių!

Vištvagis sumosikavo savo vėliava ir prapliupo kikenti.

— Gerai! Supratau, storule! Tik žiūrėk, kad abatas atsigabentų ganėtinai lobio. Lik sveika, sene palšanugare!

Nepraustaburnis jauniklis įsiutino Konstanciją. Ji persisvėrė per sieną ir sušuko:

— Tik greičiau čiuožk iš čia, skystakoši pliuški, kol nenulipau ir nepritrėškiau tavęs!

Konstancija vėl pasislėpė ir ėmė garsiai letenomis kulti sieną. Kai atsistojo, pamatė, kaip pašiurpęs Vištvagis neša kudašių net kelias rūksta.

— Įžūlus pienburnis! — sumurmėjo sau.

Nėra jokio reikalo kvaršinti galvos tėvui abatui dėl tų išdavikių lapių. Konstancija pati su jomis susitvarkys.

Išalkęs Matijas sėdo pietauti su ponu ir ponia Voveriais, Pelėnų šeima, Tylučiu Semu ir plepiuoju zuikiu Bazilijumi. Jaunasis peliukas valgė kaip nesavas. Jam nesinorėjo kalbėtis — ką tik aptiktos stulbinančios eilutės apie mėnesieną, šiaurę, kažkokį slenkstį nedavė ramybės. Matūzalis nuėjo į savo celę vartininko namelyje, kur, pasak jo, geriau mąstyti.

Taigi Matijas nebuvo kalbiausias prie pietų stalo. Jis šypsojosi, linksėjo, bet mažai kreipė dėmesio į Pelėnų su Voveriais šnekas. Net Tylutis Semas, sėdintis Matijui ant kelių ir lipnia letenėle glostantis jam ūsus, negalėjo išblaškyti minčių. O Bazilijus Elnias regėjo tik valgius, prie kurių Matijas beveik neprisilietė.

— Matijau, mielas vaikine, atsiprašau, bet jei negali pabaigti tų bandelių su gervuogėmis ir raudonųjų serbentų torto...

Užsigalvojęs Matijas pastūmė savo lėkštę zuikiui. Bazilijaus raginti nereikėjo.

Įėjo abatas Mortimeris. Pamatęs Matijo išraišką pasilenkė ir sukuždėjo peliukui į ausį:

— Greit surūgsi, jei tik dirbsi pamiršęs pramogas. Pralinksmėk, sūnau.

— Ką? Oi, atsiprašau, tėve abate, kad taip riktelėjau. Buvau užsigalvojęs. Sprendžiu vieną mįslę.

Abatas atlaidžiai patapšnojo Matijui per petį.

— Suprantu, sūnau. Matūzalis užsiminė apie kai kuriuos jūsų laukiančius sunkumus. Tačiau vis tiek patariu: nesileisk visai jų užvaldomas. Atsipalaiduok truputį. Pamažu viskas išsispręs. Kol kas tau, Matijau, puikiai sekasi. Taip pat negalima užmiršti prie stalo gražaus elgesio su vienuolyno svečiais.

Matijas tarsi pabudo iš svajonių. Tylutis Semas grožėjosi kardasaičiu. Matijas nusijuosė jį.

— Ar jis tau patinka, Semai? Tai žymaus kario kardasaitis.

Mažytis voveriukas dryktelėjo ant stalo. Jis ėmė šokinėti ištiesęs leteną, tarsi laikydamas kardą ir juo kapodamas orą. Jis parodė į Matiją. Tas jį apglėbė.

— Ką tu, Semai. Aš dar neturiu savo kardo, bet tikrai vieną gražią dieną įsigysiu.

Užrietęs galvą, Tylutis Semas parodė į save. Matijas bakstelėjo jam į apskritą pilvuką.

— Ir tu nori kardo, Semai? Na, nežinau... Tavo mamai ir tėčiui gali nepatikti iki dantų apsiginklavęs sūnus.

Bazilijus Elnias sutvarkė reikalą. Jis ištraukė labai gražų peiliuką, įdėtą į puikiai padarytas makštis iš gluosnio žievės. Zuikis mostelėjo Semui.

— Eikš čia, siaubingas šelmi! Kaip tik turiu tai, ko tau reikia — mažų zuikučių durklą. Visi zuikių jaunikliai tokius nešioja. Eikš čia, pirate, pažiūrėsim, ar dydis bus tau tinkamas.

Bazilijus pakėlė numestą sunešiotą sandalą, nuplėšė dirželį, užmovė ant jo durklo makštį ir apjuosė Semui per liemenį.

— Dabar tu panašus į tikrą narsuolį nutrūktagalvį, — nusijuokė geraširdis zuikis.

Tirpdamas iš laimės, Tylutis Semas šokinėjo ant stalo ir atrodė labai juokingai nauju „kardu“ kovodamas su prieskonių indeliais, žvakidėmis ir kartu garsiai čiulpdamas letenėlę.

Matijas juokėsi drauge su visais, o ponas ir ponia Voveriai padėkojo Bazilijui už tokią puikią dovaną jų mažyliui. Matijas, pamiršęs rūpesčius, maloniai leido laiką su draugiškais miško gyventojais. Ir dar labiau nudžiugo, kai atėjo Žydrūnė. Ji prisėdo prie Matijo — smagu, kad nors menką valandėlę kojos pailsės. Bazilijus kumštelėjo Matijui.

— Puiki, guvi pelytė toji mažylė. Žinai, per akimirką ji gali apiberti tave visokiausiais gardumynais, lyg iš gausybės rago. Atmink mano žodžius, jaunasis drauge! Su ja būsi laimingas. Ar pastebėjai, kaip ji žiūri į tave? Taip žiūri elnės į elnius. Taurūs tie elniai. Man toptelėjo, kad tu gali būti kaip tik toks elnias jai. Oi, prisimenu savo žalią jaunystę, kai dar tarnavau eiliniu...

Žydrūnė taip sumišo, kad Matijas jau norėjo įsikišti ir nutildyti Bazilijų, bet tuo metu duryse pasirodė Matūzalis. Jis nekantriai mostelėjo Matijui. Peliukas paskubomis atsiprašė ir išėjo. Bazilijus, šelmiškai šypsodamasis, palinko prie Žydrūnės.

— Brangute, ko gero, nežinai, kad tarnavau jaunesniuoju seržantu, ar ne? Ak, tas mielas Keturiasdešimt septynių zuikių pamiškės pulkas! Tada pirmą kartą man į akis krito elnias. Aš nevarginu tavęs, tiesa? Juk žinai, kad senam viengungiui Bazilijui nereikia nė pusės žodžio — jis ir taip viską supranta.

Matūzalis netvėrė savam kailyje vesdamas draugą į vartininko namelį.

— Matijau, suradau, kur yra slenkstis!

Daugiau neištarė nė žodžio, kol atėjo į savo celę ir sandariai uždarė duris. Net ir tada nieko aiškaus nepasakė, tik nustūmė peliuką į kampą. Pats ėmė naršyti senus pergamentus ir rankraščius, blaškyti į šalis knygas.

— Kurgi jis, po galais! Turėjau tik prieš penkias minutes. Ei, o kas čia? Mokslinis veikalas apie Raudonmūrio bičių rūšį. — Matūzalis bloškė dulkėtą tomą šalin vos nepataikydamas į savo draugą. — Palauk valandėlę. Ko gero, būsiu nukišęs jį ten.

Nustebusiomis akimis Matijas dairėsi po netvarkingai knygomis, pergamentų ritinėliais ir rankraščiais užgrioztą mažytę celę. Įsikarščiavęs Matūzalis atidarė rašomojo stalo stalčių ir, galima sakyti, pats paniro į popierių šūsnis.

— Senoli, nesinervinkite! Ko taip ieškote?

Matūzalis išlindo iš popierių krūvos nušvitęs iš džiaugsmo — jis spaudė prie širdies pageltusią knygą.

— Eureka! Štai ji! Sesers Džerminos tikslus karžygio Martyno sudarytų vienuolyno planų aprašas. — Jis mikliai ėmė versti dulkėtus senovinio tomo puslapius. — Ką mes čia turim? „Sodai“, „Arkada“, „Varpinės“... A, štai „Didžioji siena ir jos vartai“. — Senasis vartininkas džiugiai mirktelėjo dėdamasis akinius. — Klausykis. „Vakarinėje sienoje bus pagrindiniai vartai, pro kuriuos visi eis į Raudonmūrio vienuolyną arba išeis. Tas įėjimas turės būti saugomas dieną naktį, nes tai pagrindiniai Raudonmūrio vartai ir mūsų vienuolyno slenkstis“.

Draugai puolė vienas kitam į glėbį. Jie sukosi tarp popierių džiaugsmingai kvatodami.

Vartai yra slenkstis,

Vartai yra slenkstis!

Abatas, eidamas pro šalį, išgirdo triukšmą. Jis palingavo galvą priešais ateinančiam Ambrozijui Spygliui.

— Matyt, bus mažumėlę padauginę alaus, tėve abate, — nutarė ežys.

Abatas nusijuokė.

— Na, jei jis padės jiems įminti mįslę, tegu ir dar prideda, kaip manai, Ambrozijau?

— Tegu, — sutiko Ambrozijus. — Tas mūsų rudeninis alus gali bet kam įkvėpti išminties. Gal kurią dieną ir jus, tėve, įkvėps paskirti mane vynrūsio prievaizdu.

Du bendražygiai vartininko celėje vėl griebėsi darbo — stengėsi įspėti didžiosios menės eilučių prasmę.

— Lieka dar kita mįslės dalis, — pasakė Matūzalis. — Bet mes kiek užbėgom į priekį. Reikia išsiaiškinti dar šias keturias eilutes.

Ieškoki kardo, kai nušvis

Mėnesienos blyški naktis,

Kai pirmą valandą dienos išmuš

Ir mėnulio spinduliai šiaurę užklius.

— Dvi pirmos eilutės sako, kad jas galima suprasti tik naktį. Ieškoki kardo, kai nušvis mėnesienos blyški naktis.

— Sutinku, — atsakė Matūzalis, — bet kita eilutė daug svarbesnė, nes patikslina, kada ieškoti: Kai pirmą valandą dienos išmuš.

— Hm, — mąstė Matijas, — Paieškokime eilutėje logikos.

Jie lėtai drauge pakartojo eilutę:

— Kai pirmą valandą dienos išmuš...

Matūzalis sudribo krėsle.

— Deja, ta eilutė man neįkandama...

— Palaukit! — sušuko Matijas. — Vidurnaktis yra paskutinė praeinančios dienos valanda; vadinasi, pirma valanda yra kitos dienos pradžia, bet mes ją laikome nakties valanda. O eilutėje sakoma: Kai pirmą valandą dienos išmuš.

— Ko gero, tu teisus, — pasakė senasis vartininkas. — Kai pirmą valandą dienos išmuš nereiškia, kad tada turi būti šviesu. Pirmą valandą tamsu.

Pavargęs Matijas atsirėmė į knygų rietuvę.

— Bet jei vartai — slenkstis, kur mums reiktų atsistoti, kad ką nors pamatytume naktį pirmą valandą?

— Nieko ypatingo, — šyptelėjo Matūzalis. — Eilutė skelbia: Žiūrėk į slenkstį iš viršaus. Paprastas dalykas. Kas dabar yra mums virš galvos?

— Siena, kas gi daugiau.

Matūzalis pliaukštelėjo letena į krėslo ranktūrį.

— Taigi! Ir kur galima stovėti ant sienos, jei ne ant jos viršaus?

Staiga viskas paaiškėjo ir Matijui.

— Supratau! Eilutė Žiūrėk į slenkstį iš viršaus nurodo, kad reikia užlipti ant sienos ir atsistoti virš vartų.

Kiek galėdami greičiau jie užlėkė laiptais ir nudundėjo, Matijas priekyje, palei aptvarą. Peliukas sustojo ties vartais ir treptelėjo į akmenis.

— Sakyčiau, čia. Sutinkat?

Matūzalis lyg abejojo.

— Na, tarkim, daugmaž.

Matijas sutrikęs apsidairė. Akmenimis nuklotas paviršius, kur jis stovėjo, nė kiek nesiskyrė nuo sienos paviršiaus aplinkui. Atrodo, jie vėl bus pasimetę. Nusivylęs Matijas atsisėdo ant plytgalių ir žvyro krūvos, supiltos per puolimą.

— Ką dabar darysim? Kiurksosim čia iki vidurnakčio ir lauksim stebuklo?

Senasis vartininkas ramindamas pakėlė leteną.

— Kantrybės, jaunuoli, kantrybės. Imkim ir dar kartą perkratykim visus mums žinomus faktus. Duokš man savo peilį.

Matijas ištraukė užkištą už diržo Šešėlio durklą ir padavė draugui. Senolis durklo smaigaliu ėmė rašyti ant dulkėtos sienos.

Pirma: Martynas yra Matijas.

Antra: rasta Martyno kapavietė.

Trečiu: rastas jo skydas ir kardasaitis.

Ketvirta: reikia surasti Martyno kardą.

Penkta: kur? Pradėti ieškoti nuo sienos virš vartų.

Šešta: kada? Pirmą valandą nakties, kai mėnulis patekės.

Septinta: kokioje pusėje? Šiaurinėje.

Abu sėdėjo tylėdami, apmąstydami surašytus duomenis.

— Na, žvelgiam į šiaurę, — pagaliau prabilo Matijas.

Abu pasuko galvas į šiaurę.

— Ir ką matai, jaunasis drauge? — paklausė Matūzalis.

— Tik vienuolyną, kelis bičių avilius, šiaurinę sieną, o už jos — medžių viršūnes, — nusivylusiu balsu atsakė Matijas. — O ką jūs matote, senoli?

— Ką ir tu, tik gal ne taip aiškiai. Tačiau nereikia prarasti vilties. Žiūrėkim, dairykimės, gal dar ką išvysime.

Draugai išsprogino akis. Užsikišęs durklą už diržo, Matijas sėdėjo labai tykiai, įsmeigęs žvilgsnį šiaurės pusėn. Paskui liovėsi taip įtemptai žiūrėjęs, nes ėmė ašaroti akys ir nutirpo sprandas. O Matūzalis, šildomas vidudienio saulutės, užsnūdo.

Įniršęs peliukas smeigė durklo smaigalį į žvyro krūvą.

— Sakiau, kad tik laiko gaišinimas! Negi negalite net penkių minučių pabudėti? Jei aš nemiegu, jūs būtinai turite pūsti į akį?

Krūptelėjęs senasis vartininkas pabudo.

— A, ką? Čia tu, Matijau? O varge, matyt, būsiu užsnūdęs. Atsiprašau, daugiau taip nebus.

Bet Matijas jo nesiklausė. Jis durklu kasė žvyro krūvą. Matūzalis susidomėjęs jį stebėjo.

— Ką čia, po galais, darai?

Matijas kasė it išprotėjęs, skalda tik lakstė į šalis.

— Man rodos, radau, ko ieškom. Po ta krūva yra kažkoks akmuo. Visa bėda, kad ant jo tiek daug visko priversta. Matyt, reikės vėl prašyti kurmių pagalbos.

Kurminas su savo komanda užsiropštė ant sienos dusdami — Matijas priekyje labai skubėjo. Visa kurmių brigada susmuko ant žvyro krūvos šnopuodami.

— Furr, kurmių kojos trumpos, urr... Matos, kad jumi, godotinos pelės, vėliakos reikia mūsų padėjimo?

Šį kartą Matijas suprato jų kalbą.

— Taip, pone Kurminai, labai reikia. Ar galėtumėte su savo brigada nukasti į šalį tą krūvą akmenų ir plytgalių? Po ja yra kai kas mums svarbaus.

Kurminas plačiai išskėtė savo bukas letenas ir žavingai nusišypsojo.

— Hurr, pasakyta — padaryta, jaunikaiti. Kurr norėtuta, kad mes ją nukeltuma?

Matijas gūžtelėjo.

— A, bet kur, kad tik tas šlamštas mums nekliudytų.

Kurminas paspjaudė ir patrynė letenas.

— Nurr, vyručiai, galgi meskima tuos plytgalius ti, iš kur anie paimti.

Abi pelės turėjo vikriai šastelėti į šoną, kai kurmiai ėmėsi darbo. Vis pasiragindami pasikutrindami vienas kitą, jie greitai įsikniso į krūvą ir susiglaudę ėmė stumti skaldą ir plytgalius nuo sienos. Žemių ir akmenų kruša pasipylė į vienuolyną supantį griovį, iš kurio visa tai ir buvo atkeliavę.

Matijas juos stebėjo susižavėjęs.

— Kokie puikūs darbininkai, Matūzali!

Draugas nuoširdžiai pritarė, nes kauburys nyko beregint.

— Kas tiesa, tai tiesa. Jie savo sugebėjimus ir žinias šeimose perduoda iš kartos į kartą. Jie įveikia viską — žemę, akmenis, skalūną, šaknis, su viskuo susidoroja. Pamatus vienuolynui kasė taip pat kurmiai. Kurminas yra palikuonis to paties kurmio, kuris vadovavo pamatų kasybai. Po teisybei, pats Martynas apdovanojo tą jo protėvį Kurmino vardu, kas reiškia kurmių kurmis.

Taip pelėms šnekučiuojantis, kurmiai nukniso paskutinius akmenis ir plytgalius nuo sienos ir ėmėsi šluoti tą vietą.

Kurminas trūktelėjo knyslę atiduodamas pagarbą.

— Harr, godotini ponai, viskas padaryta. Linkėdami tamstoms geros dienos, zurr, atsisveikinam.

Po dešimties sekundžių jų neliko nė kvapo.

— Kurmiams nelabai prie širdies aukštuma, — pasakė Matūzalis. — Na, eime pažiūrėti, ką jie atkasė.

Akmenyje buvo iškaltas apskritimas.

Viena jo pusė buvo gilesnė už kitą. Centre lyg ir kupolas su dviem plyšiais šonuose. Kupolo viršuje — raidė M. Jos apačioje trylika mažų apskritimų, panašių į besišypsančius veidus.

Ant sienos užsikorusi Konstancija žiūrėjo į kelią apačioje.

— Sveiki, judu ten! Ar visą dieną kiurksosit? Jei nepaskubėsite, kažin ar liks jums arbatos, kurią jau geria svečiai: trys voverės, trys pelėnai ir zuikis Bazilijus Elnias.

Tyrinėdamas akmenį, Matijas mostelėjo atžagaria letena.

— Jūs ten ir gerkite tą savo arbatą. Mes greitai ateisime.

Smalsi iš prigimties barsuke susidomėjo, kuo jie užsiėmę.

Tad priėjo ir atsistojo tarp jų. Metusi akį į akmenį šaipydamasi suplojo letenomis.

— O varge! Jums vis dar negana tų mįslių?

Matūzalis griežtai pažvelgė į ją per akinių viršų.

— Brangioji Konstancija, malonėk nesišaipyti iš dalykų, apie kuriuos nieko neišmanai. Palik tiems, kurie juos yra studijavę. — Pasisukęs į Matiją, senasis vartininkas tarė: — Taip, radinys labai įdomus. Bet ką galėtų reikšti tie trylika mažų apskritimų su šypsančiais veidais? Kaip manai?

Matijas tik pakraipė galvą — neturėjo jokio supratimo.

Tada įsikišo Konstancija:

— Turi galvoje šituos? Cha, taigi čia trylika vienų metų pilnačių!

Matūzalis pasijuto baisiai nepatogiai.

— Kodėl taip manai? Paaiškink!

Konstancija nusišaipė.

— Būta ko aiškinti. Kiekvienas šio to vertas barsukas viską nutuokia apie mėnulį. Nori, išvardysiu visas jo fazes.

Mafijas vėl pajuto žemę po kojomis. Jis ėmė skaičiuoti mėnulius ir sustojo ties šeštuoju.

— Šitas bus dabartinis mėnuo, birželis. Konstancija, kada birželį bus pilnatis?

— Rytojaus naktį, — tuoj pat atsakė ji. — Ar kas nors tada turi atsitikti? Koks stebuklas?

Matūzalis stengėsi nekreipti dėmesio į barsukės lengvabūdiškumą.

— Jei mes čia atsistosime pirmą valandą nakties per pilnatį, gal galėsime surasti karžygio Martyno kardą, — atsakė jis gana rūsčiu balsu.

Konstancija pasikasė nosį.

— O kaip jo ieškosite?

Mafijas letena apvedė apskritimą.

— Tikrai dar nežinom, bandom išsiaiškinti. Viskas siejasi su eilėmis, išrašytomis ant didžiosios menės sienos, Martyno antkapio ir rastais jo daiktais: kardasaičiu, skydu ir dar vienomis eilėmis ant...

Konstancija jį pertraukė:

— Koks ten skydas?

— Visai paprastas, kokius anksčiau turėdavo kariai, — atsakė Mafijas. — Apskritas, iš plieno, su rankenomis kitoje pusėje.

Barsuke pritariamai linktelėjo ir pasakė:

— Esu tokį jau kažkada mačiusi. Nieko ypatingo, dydžiu ir forma tiksliai atitinka šitą apskritimą. Matai plyšius? Jos skydo rankenoms. Be to, jei gerai įsižiūrėsi į apskritimą, pamatysi jį esant iškaltą taip, kad būtų galima skydą kilstelėti, matyt, kad atspindėtų mėnulio šviesą...

Abi pelės išvertė akis į barsukę. Jų žvilgsnyje buvo didžiulė nuostaba ir pagarba.

Matijas labai iškilmingai paspaudė jai leteną.

— Konstancija, nuostabi ir ištikima drauge! Nesuk sau galvos dėl tos arbatos. Tu tik atsisėsk čia, aš pats atnešiu tau didžiausią puoduką pačios skaniausios vienuolyno arbatos.

Trijų draugų linksmo juoko aidas atsimušė į saulės įšildytas Raudonmūrio sienas.

8

Klunis gulėjo primerkęs vienintelę akį ir pro siaurą plyšelį stebėjo žiniuonę Selą. Neabejojo, kad senoji ragana kažką rezga. Klunis paslapčia iškvotė Juodailtį, apie ką kalbėjo Sela su sūnumi. Tikriausiai lapės ketina apmauti karo vadą.

Klunis iškeikė jį kaip idiotų idiotą. Tik pagalvokit! Tas besmegenis nemoka skaityti ir leidžia Selai perduoti kažkam žinią! Protas nesuima, kaip galėjo paleisti Vištvagį nepatikrinęs, ką buvo parašius ant tošies Sela!

Būtų kiek stipresnis, pats nusuktų sprandą tam žiopliui kapitonui. Bet dabar Klunis turėjo prikąsti liežuvį. Nors Sela ir žaidžia dvigubą žaidimą, jam reikia lapės sugebėjimų gydyti žaizdas, kad atsistotų ant kojų.

Tad šiuo metu Klunis Botagas nutarė pats ją šnipinėti. Leido Selai tvarstyti žaizdas, bet slapčia liovėsi gėręs jos migdomuosius gėralus.

Kitą rytą Vištvagis sugrįžo anksti, vilkdamas didžiulį maišą įvairių gyduolių. Klunis apsimetė miegąs, bet iš tiesų įdėmiai sekė lapes. O jos tarpusavyje vis linksėjo ir mirksėjo. Įsitikinusios, kad jis miega, susikišusios ėmė paskubomis kuždėtis. Nors jis, gaila, negirdėjo jų kalbų, bet lapių paslaptingas elgesys įtikino Klunį, kad jis neklysta. Jos kasa jam duobę!

Klunis niekam iš kapitonų nesakė apie savo įtarimus. Tik laikydamas liežuvį už dantų gali būti tikras, kad paslaptis bus išsaugota. Tuo tarpu Klunis tik stebėjo ir laukė, kol sustiprės.

Paskui jam kilo velniškai paprasta mintis. Jis įsakė visiems išeiti iš kambario — norįs pabūti vienas, kad geriau pailsėtų. Kai įsitikino, jog niekas jam nesutrukdys, Klunis paėmė žąsies plunksną, pergamento lakštą iš stalelio prie lovos ir ėmė braižioti išsamų Raudonmūrio puolimo planą, kuriame strėlėmis pažymėjo kariuomenės išdėstymą, surašė puolimo ir gynybos taktiką. Iš plano buvo aišku, kad antro puolimo sėkmė priklauso vien tik nuo to, ar taranu pavyks pramušti pagrindinius vienuolyno vartus.

Nubraižęs planą su visais paaiškinimais, Klunis pakišo pergamentą po pagalve taip, kad kyšotų mažytis kampelis. Jo kapitonai per daug vangūs ir buki kreipti dėmesį į tą pergamento kampelį. O jei ir pastebėtų, neteiktų jam jokios svarbos. Bet tik ne lapė!

Klunis nusiteikė laukti.

Raudondantis ir Juodailtis po valandos sugrįžo vedini žolininke. Klunis smagiai pasirąžė ir garsiai nusižiovavo.

— Atata, saldžiai pasnaudžiau, kai niekas nešmirinėja ir nebrazda kambaryje. Kaip sekasi versti medį?

Raudondantis pasirėmė ant ieties.

— Jau turėtume greitai jį nuleisti, vade. Įsakiau kamieną gerai apdeginti, kad būtų tvirtesnis.

Klunis lėtai pajudino sužalotą uodegą.

— Gerai. Tik žiūrėk, kad šakas nupjautų prie pat kamieno. Patogiau bus nešti. Na, lape, gal pakeisi tvarsčius ir duosi ko nors, kad geriau miegočiau. Vakar blaškiausi po lovą kažin kiek laiko, kol užmigau.

Sela, plačiai mostelėjus letena, nuolankiai tūptelėjo.

— Dabar, kai sūnus atnešė man daugiau žolelių, padarysiu jums puikų migdomąjį gėralą, pone. Galvą guldau, kad miegosite kaip papjautas, tik prašom atleisti už tokį palyginimą.

— Nieko tokio. Kad tik miegočiau, — atsakė Klunis, kikendamas širdyje.

Tą vakarą Klunis leido Raudondančiui ir Juodailčiui maukti iki valios miežinio alaus, kurio statinaitę rado bažnyčios rūsyje. Jis pasiūlė ir Selai trūktelėti. Klunis matė, kaip lapė apsimeta gerianti ne mažiau už kapitonus žiurkinus. O jis apsimetė sriuobiąs migdomąjį gėralą. Tačiau nei Klunis, nei Sela nenurijo nė lašelio.

Buvo jau visai vėlu. Klunis ėmė knarkti taip kaip ir jo girti kapitonai. Kambaryje buvo jauku, šilta. Žvakidėje bliksėjo vienintelė žvakė. Staiga Klunis pajuto judant pagalvę.

Sela prarijo jauką!

Klunis dar garsiau užknarkė ir sučepsėjo patenkintas. Kada nors reiks išmokti žaisti šachmatais. Ko gero, jis bus nenugalimas.

Klunis nė neabejojo, kad iki ryto planas bus vėl pakištas po pagalve, kad Sela pasidarys jo piešinį ir kur nors jį paslėps. Taigi dabar galima kelias valandas ramiai pamiegoti.

Aišku, pelėms bus įdomu susipažinti su jo planu pulti ir taranuoti pagrindinius vartus. Jos iš paskutiniųjų stiprins juos ir sukaups pagrindines gynybines jėgas prie jų. Ak, kaip Kluniui norėjosi garsiai nusijuokti. Kai visos pajėgos bus sutrauktos prie vartų, jis ramiai ims kastis po vienuolyno pietvakarių sienos kampu!

9

Šiltas, sodrus Džozefo varinio varpo balsas nuaidėjo per ramias lankas ir nuščiuvo vešlios Žydinčios Girios gilumoje. Švietė pilnatis, buvo vienuolikta valanda.

Rūsio salėje ryškiai degė žvakės. Dauguma gynėjų — miško gyventojų ir Raudonmūrio pelių — nuėjo miegoti. O tie, kurie panoro būdrauti, buvo Matijo ir Matūzalio pakviesti vakarienės. Visi susirinkusieji linkėjo jiems sėkmės ieškant kardo. Abatas Mortimeris atsistojo tarti žodžio.

— Mano mielieji Raudonmūrio gyventojai ir gerbiami svečiai, susirinkome šį vakarą ne tik išreikšti pagarbos, bet ir nuoširdžiai palinkėti Matijui ir broliui Matūzaliui geros kloties. Te laimė juos lydi šio vakaro žygyje ir te atgautas karžygio Martyno kardas suteikia mūsų vienuolynui dar didesnės tvirtybės.

Visiems šaukiant valio, abatas atsisėdo. Draugai vienas kitam kažin kiek kartų spaudė leteną, tapšnojo kailiniuotas nugaras. Mafijas pasijuto labai pagerbtas, bet sykiu ėmė baisiai nekantrauti. Smėlio laikrodžio smiltys turės byrėti dar dvi valandas iki lemiamo laiko. Akies kampučiu jis žvilgtelėjo į draugą. Matūzaliui akys merkte merkėsi. Senajam vartininkui atsiliepė jų atliktas sunkus darbas ir nervinė įtampa.

— Senoli, pabuskit. Jei esat pavargęs, nuvesiu jus į jūsų celę. Mes su Konstancija galim nunešti skydą ant slenksčio. O jūs išsimiegosite. Mes viską jums papasakosime rytoj iš ryto.

Pasipiktinęs Matūzalis tuoj pat pašoko.

— To tai jau nebus! O tau, karštakoši, galiu parodyti, ką dar pajėgiu. Nori, eime lenktynių iki sienos; apsiimu startuoti dešimčia sekundžių vėliau ir vis tiek nušluostyti tau nosį. Na, ką, bandom?

Konstancija ėmė kosėti ir čiaudėti užspringusi cukruotu riešutu. Paskiau ėmė kvatoti.

— Cha cha cha, cho cho cho! Matijau, tavim dėta nebandyčiau. Kai vartininką apima tokia nuotaika, jis gali bet ką užkišti už juostos.

Senasis vartininkas, suvokęs padėties juokingumą, ėmė kikenti.

— Ir nemanyk, pasipūtęs padauža, kad neįveikčiau tavęs. Klausyk, Konstancija, ar ne laikas tam mažam peliukui eiti miego? Jau kada tokie jaunikliai turi būti lovoje. O mudu eitume prie to slenksčio.

Konstancija su Matūzaliu vėl pasileido juoktis. O Matijas nutaisė rūsčią miną — atseit įsižeidė dėl tų Matūzalio žodžių.

— Ak jūs nukaršusių skrabalų porelė! Tuoj pagirdau abu šiltu pieneliu ir apkamšau lovelėse. Tada niekas nesipainios man po kojų ir nekliudys dirbti.

Trys draugai juokėsi iki ašarų. Matūzalis, susiėmęs šonus, tarp juoko gūsių išstenėjo Konstancijai:

— Žinai, Konstancija, cha cha cha, sukriošęs daikte, cha cha cha, geriau krapenk su mumis, cho cho cho! Matijas mažumėlę per senas tokiems dalykams! Cha cha cha...

Matijas nusirito nuo kėdės. Jis maskatavo letenomis kočiodamasis ant grindų ir gagendamas krizendamas maldavo baigti tas kalbas.

Baisiai pasipiktinęs tokia draugų vėjavaikyste, Bazilijus Elnias kreipėsi į Ambrozijų Spyglį:

— Ak, ak! Kas per manieros, kas per elgesys! Tik pažvelkit į tas tris ypatas, keliančias tokį erzelį! Valgymas yra rimtas dalykas. O jie net nepalietė savo lėkščių, kaip mane gyvą matot!

— Nagi, nagi, — sukreknojo ežys. — Kaip manot, ar jie nepasiges savo vakarienės?

— Kur ten pasiges, brangus drauge, ne tas jiems dabar galvoj, — atsakė Bazilijus, oriai dėliodamas trijų lėkščių turinį sau ir Ambrozijui. — Vis tiek viskas nueis perniek, o kam to reikia?

Be penkiolikos minučių pirma nakties. Trys figūros ėjo vienuolyno sodu, kai iš po debesų išlindo mėnulis. Čia pat esantis tvenkinys sužvilgo sidabru, mirguliuojanti melsva šviesa vietomis krito ant akmeninės vienuolyno sienos. Konstancija ir Matūzalis nešėsi po žibintą, Matijas — kario skydą. Jie vorele užlipo sienos laiptais pusbalsiu sveikindami budinčius sargybinius.

Matijas nesutiko pabandyti dėti skydo ant akmens anksčiau nustatyto laiko. Jis jautė, kad privalu laikytis eilėse nusakytos tvarkos — laukti, kol pirmą valandą pasirodys pilnatis. Taip reikia, ir tiek! Nevalia erzinti kaprizingos Fortūnos!

Trys draugai iškilmingai sustojo apie iškaltą akmenį ant sienos. Matijas tvirtai laikė skydą laukdamas lemtingo momento. Aukštai virš nedidelio Raudonmūrio pasaulėlio mėnulis taip pat laukė pakibęs aksominėje tamsioje erdvėje lyg blyški aukso moneta. Atrodė, kad minutės virto amžinybe, kurioje viešpatavo tik tyla.

Didysis Džozefo varpas bambtelėjo vieną kartą — išmušė pirmą šios dienos valandą. Lėtai ir pagarbiai Mafijas nuleido Martyno skydą ant apskritimo, iškalto akmenyje prieš daugelį metų. Tyliai klanktelėdamas skydas gulė į vietą — jis ten puikiai tiko. Trys draugai per žingsnį atsitraukė nuo akmens ir laukė, kas bus toliau. Mafijas pirmas šūktelėjo:

— Žiūrėkit! Skydas jau atspindi mėnulio šviesą!

Blizgantis plieninio skydo kauburėlis, tarsi sukaupęs visą mėnesienos šviesą, siuntė į nakties dangų ryškų baltą spindulį.

Matūzalis sumirksėjo. Pridėjęs leteną prie akių, įsistebeilijo į dangų: norėjo pasekti atšokusio nuo skydo spindulio kelią.

— Koks puikus, žodžiais nenusakomas vaizdas, — atsiduso jis. — Deja, mano akys jau nebe tokios, kaip buvo. Matau tik, kad spindulys šauna į beribę erdvę.

— Pažvelk į vienuolyno stogą, — sušnabždėjo Konstancija. — Spindulys tiesiai kerta stogo kraigą. Vėjarodį matau aiškiai lyg dieną.

— O dangau! — sucypė Mafijas. — Šventa teisybė! Spindulys kliudo tik vienuolyno vėjarodį.

— Juk tai šiaurė! Šiaurė! — šaukė Matūzalis. — Vėjarodžio rodyklė pasisukusi į šiaurę! Ten ir turi būti kardas.

Trys draugai iškilmingai uždėjo leteną ant bendražygio letenos. Pagaliau mįslė įminta. Dabar jau aišku, kur ilgus metus buvo paslėptas karžygio Martyno kardas.

Vėjarodžio rodyklėje, pasisukusioje į šiaurę!

Tačiau kai po kelių valandų neramaus miego trys draugai susėdo ankstyvų pusryčių, nuotaika jau nebuvo tokia pakili. Iškilo didžiulis klausimas — kaip nukelti žemyn kardą?

— Kaip gaila, kad neturime kokių trisdešimties ar keturiasdešimties ilgų kopėčių, kurias surišę galėtume pasiekti stogą, — sumurmėjo Konstancija.

— Konstancija, liaukis pagaliau! — burbtelėjo Matijas. — Jau sakei dešimt kartų per šią valandą.

— Atsiprašau, aš tik galvoju, kaip padėti, — išlemeno barsuke.

Matūzalis atstūmė lėkštę su koše.

— Tik dviem būdais, mano drauge, gali padėti: jei patylėtum arba galėtum pavirsti kokiu vikriu padaru, galinčiu užsiropšti ant stogo. Na, paukščiu, vovere ar dar kuo nors.

Jie nustebę išsprogino akis į Matūzalį. Juk rasta išeitis — tokia nuostabiai paprasta!

— Tikiuosi, kad ponia Voverė jau atsikėlusi, — pasakė Matijas, — nes ruošėsi iki pietų grįžti namo.

Ponia Voverė, arba Džesė (ji mėgo būti šaukiama vardu), mielai sutiko pasitarnauti Raudonmūrio draugams.

Matijui viską susakius, Džesė nustriksėjo prie didžiulio vienuolyno pamatų. Ji atliko kelis pratimus, savo sudėtingumu primenančius akrobato triukus, paskui kelis kartus žaibo greitumu persivertė kūlio.

— Ji nori prasimankštinti, — paaiškino ponas Voveris.

Pažiūrėti neregėto dalyko kieme susirinko didžiulė pelių ir miško žvėrelių minia. Net seniausiuose metraščiuose neminima, kad koks nors gyvūnas būtų išdrįsęs užkopti taip aukštai, iki pat vienuolyno stogo. Sunkus žygis, nes stogas išsišovęs į dangų beveik dvigubai aukščiau už varpinę.

Džesė prasiskverbė per minią, pabučiavo savo vyrą, paglostė Tylučiui Semui galvą, paskui paspaudė Konstancijai, Matijui ir Matūzaliui leteną. Po to gerai nusiteikusi guviai pasisėmė žemių saują ir išsitrynė jomis letenas, kad ne taip slysčiotų.

— Graži dienelė, kaip tik tinkama kopti, — lyg tarp kitko pasakė Džesė ir ėmė lėtai kilti aukšta vienuolyno siena.

Apatinė jos dalis su arkiniais langais nesudarė jokių sunkumų lipti įgudusiai voverei. Čia ji sliuogė vikriai ir lengvai. Perkopusi stogvamzdį grakščiai švystelėjo puria uodega, stryktelėjo ant išsikišusio šoninio stogelio ir dingo iš akių. Kai žiūrovai vėl ją išvydo, buvo aišku, kad dabar kopti jai sunkiau, tempas sulėtėjo.

Ponas Voveris pridėjo letenas prie burnos ir šūktelėjo:

— Džese, kaip laikaisi?

Apsukusi uodega išsikišusią puošmeną, Džesė atsiliepė:

— Po truputėlį slenku. Akmuo vis dėlto kietokas senoms letenoms ir nagams. Čia tau ne mielas savas medis, ne rupi jo žievė.

Galvos vėl atsilošė, smakrai užsirietė į viršų — minia apačioje sekė narsios Džesės žygį. Ji sparčiai mažėjo artėdama prie stogo.

Kurminas (nemėgstantis aukštumos) užsidengė letena akis.

— O varge, vargeli, šiurpas kailį krato. Ana dabartės panaši į paukštelį. Ne, širdis neleidžia žiūrėt!

Nors Matijas sutiko su Kurmino nuomone, bet nenuleido nuo Džesės akių. Dabar ji buvo tik mažas taškelis. Peliukas, sukandęs dantis, linkėjo drąsuolei voverei sėkmės.

— Pirmyn, Džese! Tu savo padarysi! Jau ne taip toli tas kraigas!

Minia užkandusi žadą sekė akimis voverę. Tik buvo girdėti, kaip Tylutis Semas čiulpsi letenėlę įsikibęs tėvui į uodegą.

Staiga ūdra Vinifrida ramiai tarė:

— Žiūrėkit, Džesė jau perlipo stoglatakį. Jau ant stogo!

Visi linksmai sušuko valio. Voverei beliko įveikti paskutinį kelio tarpsnį. Dabar ji turėjo sukaupti visus savo įgūdžius, kad Išsilaikytų ant slidžių pavojingai stataus stogo čerpių.

Matūzalis jaudindamasis valė akinius.

— Kur ji dabar? Gal kas malonėtų man pasakyti?

— Jau slenka šelmeniu jį apžergusi! — šaukė abatas Mortimeris.

Matūzalis susiraukė.

— Tėve abate, ko dabar taip šaukiate! Aš tik neprimatau, o girdėti girdžiu.

Ponas Voveris džiaugsmingai suplojo letenomis.

— Jai pasisekė! Mano Džesė įkopė!

Visiems džiūgaujant, Matijas nenuleido nuo Džesės akių. Vėjarodis truputį lingavo, vadinasi, Džesė jau ant šiaurės rodyklės ir stengiasi išimti kardą.

Koks drąsus žygis! Kokia narsuolė! Voverė Džesė, be abejo, bus įrašyta į Raudonmūrio metraštį.

Ponas Voveris pakėlė Tylutį Semą.

— Žiūrėk, Semai. Mama pasiekė viršūnę. Ji jau leidžiasi žemyn.

Tylutis Semas iškėlė sugniaužtas letenėles virš galvos. Jis mosikavo jomis kaip koks mažytis nugalėtojas. Juk jo mama — geriausia kopėja pasaulyje!

Džesė leisdamasi jau buvo pasiekusi pusiaukelę, kai apačioje ėmė šūkaloti pasipiktinusi minia.

— Žiūrėkit, žiūrėkit, ją puola žvirbliai!

Ir tikrai, aršūs paukščiai sukiojosi visai arti prie bebaimės Džesės. Jie stengėsi jai įkirsti, pastumti ją arba taip sutrikdyti, kad ji išvis nukristų žemėn. Jei neišsilaikys — krytis bus baisus ir lemtingas.

Matijas tuoj pat ėmė vadovauti.

— Skubiai pakvieskite šešias geriausias peles lankininkes. Reikia nedelsiant tuos paukščius nuvaikyti.

Nuožmūs žvirbliai nesiliovė Džesės puldinėję. O ji atkakliai leidosi žemyn. Gintis niekaip negalėjo.

Abatas su Konstancija šoko laikyti Tylučio Semo. Palikęs tėvą, jis jau repečkojo vienuolyno pamatu įsikandęs mažytį durklą.

Konstancija bandė Semui įkrėsti proto.

— Nurimk, mažyli. Tu tik blaškysi mamą. Žiūrėk, kaip narsiai ji leidžiasi. Tie sumauti žvirbliai nieko jai nepadarys. Va, ateina lankininkai.

Greitai įsidėję strėles į lankus, jie pakėlė juos į viršų.

— Netaikykite į paukščius! — sušuko abatas. — Tik nubaidykite juos.

— Šaut! — davė komandą Matijas.

Nuzvimbė pirmos strėlės, vos nekliudydamos žvirblių. O Džesė skubėjo žemyn, kai tik galėdama, letena atsimušinėdama nuo užpuolėjų.

— Jie vėl arti jos! — šaukė Matijas. — Taikyti! Šaut!

Antra strėlių papliūpa sukėlė tarp žvirblių sumaištį.

Naudodamasi jų sutrikimu, Džesė stryktelėjo ant išsikišusio šoninio stogelio.

Įžūlūs paukščiai persigrupavo ir vėl puolė Džesę.

Apačioje lankininkai jau vėl buvo pasiruošę.

— Jai pavyks nusileisti, — šaukė Ambrozijus Spyglys. — Dar vienas geras strėlių spiečius išsklaidys juos.

— Pasiruošt! Leist! — šūktelėjo Matijas.

Mirtinos strėlės nušvilpė aukštyn sukeldamos baisią suirutę tarp užpuolikų. Visiškai atsitiktinai viena strėlė pataikė į jauną žvirbliuką. Jis nusirito stogeliu ir krito žemėn kaip akmuo. Strėlė kyšojo aukščiau kojos sąnario. Pamanę, kad juos ketina iššaudyti, žvirbliai, piktai čirškėdami, nuskrido.

Konstancija pačiupo baltinių krepšį, nupintą iš nendrių. Tvirtai laikydama žvirbliuką letena, dantimis ištraukė iš kojytės strėlę. Paskui apvertė pintinę ir pakišo po ja apkvaišusį iš baimės žvirblį.

Voverę Džesę pasitiko džiaugsmingi šūksniai, kai ji pavargusi nušoko ant žolės.

— Fu! Kokie tie žvirbliai pasiutę! Visai laukiniai. Kelis kartus jau rodėsi, kad sudoros mane.

Nespėjus drąsuolei voverei apkabinti savo šeimos, Matijas puolė prie jos.

— Džese! O kurgi kardas? — sušvokštė uždusęs.

Voverė gūžtelėjo ir papurtė galvą.

— Jo ten nebuvo, Matijau. Aš užkopiau ant šiaurės rodyklės, o ten — tik kardo dėklas, kuriame jo, matyt, būta. Ir dar keletas surūdijusių vielų, kurios turbūt kadaise kardą prilaikė. Bet paties kardo tikrai nebuvo. Man labai gaila, Matijau, padariau viską, ką galėjau.

— Žinoma, žinoma, kad padarei viską, ką galėjai, Džese, — tarė Matijas, slėpdamas nusivylimą. — Labai tau dėkui už tiek pastangų.

Po pusvalandžio minia išsivaikščiojo kas sau. Matijas sėdėjo atsirėmęs į vienuolyno sieną, o galvoje buvo visiška suirutė. Tiek vargta, tiek naktų prasėdėta spėliojant užuominas, rizikuota draugų gyvybėmis, ir viskas pasibaigė šnipštu. Jis daužė letenomis vienuolyno akmenis, akyse sužibo nevilties ašaros.

— Kodėl, Martynai, kodėl? — sudejavo jis.

Belaisvis žvirbliukas beviltiškai daužėsi sparneliais į apverstą pintinę.

— Užmušiu tave! — piktai čirpė Matijui. — Užmušiu pelę, išleisk į laisvę Kietasnapę, bjaurus kirmine!

Matijas pažvelgė pro pintinės plyšius į nirštančią belaisvę.

— Oi, tik užčiaupk tą savo snapą, pikčiurna! — sumurmėjo Matijas. — Ką tu užmuši po pintine tupėdama?

Žvirbliukas dar labiau įnirto.

— Karalius Jautis Žvirbla tave užmuš. Kaipmat nudės!

Matijas nelinksmai nusijuokė.

— Jau taip ims ir nudės? Tai va, pasakyk savo karaliui, kuo jis ten vardu, jei vėl jį pamatysi, kad buvai sutikusi karį Matiją ir kad aš taip, be niekur nieko, nežudau, mano tulžinga drauguže.

Paskutinis sakinys visiškai įsiutino žvirbliukę.

— Pelė Kietasnapei ne draugas! Užmušiu, užmušiu!

Matijas patapšnojo per pintinę.

— Paklausyk tu ten, Kietasnape, jei jau toks tavo vardas. Verčiau apsiramink truputį, o tai negausi nieko lesti, niekas tavęs negydys. Tavim dėtas minutėlę ramiai patupėčiau ir viską apgalvočiau.

Matijas apsisuko ir nudrožė lydimas belaisvės žvirbliukės čirškimo.

— Ot ir nieko nelesiu, ir nesigydysiu! Kietasnapė Žvirbla, drąsuolė, užmuš tave!

Matijas sunkiai atsiduso.

— Su kai kuriais padarais niekaip nesusikalbėsi...

10

Lapė Sela vis skundėsi. Jai reikia vienos rūšies žolių, o ji neturinti jų. Tik Žydinčioje Girioje galima jų užtikti, ir tik naktį.

Klunis klausėsi lapės aimanų puikiai suprasdamas, kad tai tik dingstis išsprukti. Jis delsė, neva galvojo žiūrėdamas į viltingą lapės snukutį.

— Hmm, suprantu, kad reikia tos žolės, bet kodėl tau nepasiuntus savo sūnaus Vištvagio pažoliauti?

Sela niekad neieškodavo žodžio kišenėje.

— Ką jūs, pone! Kur jis tau suras! Dar per jaunas, nieko dorai nesusigaudo. Net nežinotų, kur jos ieškoti.

Klunis supratingai linktelėjo.

— Gal ir tavo teisybė. Matau, kad turėsiu pažeisti nustatytą tvarką. Gerai, drožk į mišką ieškoti tos žolės. Bet žinok, lape, tave lydės dvi žiurkės. Vienas įtartinas žingsnis, ir tavo gauruota uodega papuoš mano kariško apsiausto apykaklę. Aišku?

Sela iš visų jėgų sumaskatavo galva.

— Žinoma, žinoma, gerbiamasis pone! Kam man reikia jus apgaudinėti? Aš gi tikiuosi gero kąsnio, kai jūs pasveikęs paimsit vienuolyną.

Klunis ištiesė savo didžiulę it gyvatė uodegą ir paglostė ja lapę.

— Žinoma, brangute, kad tau bus gausiai atsilyginta. Koks aš paikas! — Klunis nusišypsojo, o Selai per nugarą nuėjo šiurpas.

Tą vakarą Sela išėjo į mišką lydima Raudondančio ir Juodailčio. Iš džiaugsmo lapei norėjosi šokti. Tik du sargybiniai! Pažindama mišką kaip savo kišenę, ji be jokio vargo išsisuks nuo jų kokiai penkiolikai minučių.

O Klunis tuo metu pakilo iš patalo. Pamėgino pasiramstydamas savo vėliava atsargiai pašlubčioti po kambarį.

Visai nieko! Greitai bus toks, koks buvęs. Klunis prašneko Martyno atvaizdui, pririštam prie vėliavos:

— Aišku, lapė lengvai apmaus tuos mano pusgalvius. Perduos netikrus planus jūsų abatui. Viskas eina kaip per sviestą. Smūgis į paširdžius, a, peliau?

Raudondantis su Juodailčiu sliūkino rūškani ir sunerimę. Sela tempė juos per gailius dilgėlynus, raistus su kraugerių uodų debesimis. Jie klupinėjo ant pelkių kupstų, brovėsi per tankius atvašynus, kartais reikėdavo trumpais kardais net kelią prasiskinti.

— Man rodos, jau netoli ir pelių vienuolynas, — sumurmėjo Juodailtis.

— Nustok pliurpęs! Geriau nenuleisk akių nuo lapės! — išsiviepė Raudondantis.

— Mums reikėjo pasiimti žibintus, — aimanavo Juodailtis.

Raudondančiui išseko kantrybė. Jis čiupo už sprando inkščiantį draugelį ir ėmė iš visų jėgų purtyti.

— Klausyk, žliumba! Jei nesiliausi inkštęs, nukirsiu tau kardu liežuvį! Girdi?

Juodailtis išsiplėšė iš sėbro letenų. Įpykęs bakstelėjo jam ietimi.

— Tik pabandyk pakelti tą savo geležį — nespėsi sumirksėti, kai ietim persmeigsiu tau ryklę!

— Oi, taip ir persmeigsi!

— Taip, gudročiau, akies mirksniu!

— Še tau, pagyrūne!

— A, nori muštis! Tuoj tau parodysiu, kur pipirai auga!

Susikibusios žiurkės griuvo į spygliuotą krūmą. Jos spardėsi, kandžiojosi, daužėsi letenomis. Paleido į darbą dantis, nagus ir uodegas. Taip kūlėsi keletą minučių, galop Raudondantis paėmė viršų. Snukis jam kraujavo, jis prarado iltį, bet atrodė daug geriau už savo priešininką.

Juodailtis vos iššliaužė iš to prakeikto krūmo. Abi akys užgriuvusios, nuplėštas kairės ausies gabalas, visas kaip ilgas nagais išakėtas, kailis pilnas dyglių. Jis skausmingai pasilenkė siekdamas ieties. Naudodamasis proga Raudondantis iš visų jėgų spyrė jam į užpakalį. Juodailčio snukis įsmigo į žemę.

Sunkiai alsuodamas įniršęs Raudondantis ėmė plūsti Juodailtį:

— Pusgalvi tu! Žiūrėk, ką pridirbai! Puolei muštis su aukštesnio rango karininku ir paleidai lapę!

Juodailtis atsisėdo ir sumirksėjo užtinusiomis akimis.

— Ar aš paleidau lapę? Aš?! O ne! Tu esi atsakingas už operaciją. Tu ją paleidai, ne aš! Viską išdėsiu Kluniui. Aš jam papasakosiu, kaip tu...

— Ar neužsičiaupsi? — sucypė Raudondantis. — Kokia nauda dabar čia rietis? Geriau eime ieškoti lapės. Tu eik tuo keliu, o aš tuo. Kas pirmas nutvers ją, tas ims šaukti, kol kitas atbėgs. Supratai? Na, judinkis!

Žiurkės pasuko į priešingas miško puses.

Tuo tarpu kitame Žydinčios Girios krašte slimpino Sela, žvilgčiodama tai kairėn, tai dešinėn. Štai jau matyti ir ąžuolas su trimis viršūnėmis, tuoj pasirodys vienuolyno siena. Va, ir senasis kelmas.

Mėnesiena aiškiai apšvietė mišką. Ji atėjo viena. O kurgi tas jų abatas?

Staiga sunki letena sugriebė lapei už sprando. Selai net liežuvis iššoko. Muistėsi kiek galėdama, bet veltui, ėmė jau ir dusti. Paskui prie ausies išgirdo drūtą Konstancijos balsą:

— Nespurdėk, lape, nes nusuksiu sprandą kaip niekur nieko!

Sela apmirė. Tos senės barsukės baisiai pavojingos. Nuo amžių garsėja jėga ir nuožmumu.

Konstancija kita letena čiupo lapės žolių maišelį, prikabintą prie diržo. Kas ten buvo, iškratė ant kelmo. Pagriebusi Klunio puolimo plano piešinį, peržvelgė jį ir užsikišo už diržo.

— Juk sutarėm, kad abatas ateis čia ir apdovanos mane, — sušvokštė Sela.

Barsukės akyse žybtelėjo baisi panieka, kai ji atsuko lapę į save.

— Štai tau, išdavike, apdovanojimas! — Konstancija žiebė jai į tarpuausį. Lapė be sąmonės susmuko. Barsuke šmurkštelėjo už medžio ir skardžiu balsu suriko: — Ei, čionai! Pagavau lapę! Paskubėk!

Pirmas pasirodė Raudondantis. Atšlamėjo per krūmus ir sustojo pamatęs tarp paparčių tysančią lapę.

— Kad mane galas! Tikrai čia lapė. Kur tas Juodailtis? O tu ką sugalvojai taip sprukdama? Kelkis ir atsakyk man!

Tarp medžių pasirodė barsuke.

— Nemanau, kad dabar ji tau ims ir atsistos. Tik pamanyk, žiurke, kur mes susitikom.

Raudondantis greitai atsikvošėjo iš netikėtumo. Matydamas, kad barsuke beginklė, švystelėjo kardu ir grėsmingai išsišiepė.

— Ai, ai, juk čia pelių draugė! Tai ir vėl susidūrėm, barsuke!

Konstancija stovėjo visu ūgiu ir sukryžiavusi letenas.

— Ką, Raudondanti, matau, dar prisimeni, kaip gavai į kailį? Ir mano žodžius, kad kada nors galutinai atsiskaitysim.

Raudondantis iššiepė iltis ir suurzgė.

— Dabar su malonumu tai ir padarysiu. Ir pasistengsiu, kad lėtai nudvėstum!

Užsimojęs kardu, Žiurkinas šoko ant Konstancijos, bet iš pažiūros dramblota barsuke vikriai pasisuko. Išvengusi kardo, ji skaudžiai dėjo letena žiurkei per snukį. Įniršęs Raudondantis smeigė Konstancijai kardu. Toji, nuožmiai spyrus jam į šonkaulius, trenkė per letenas, žiurkė nulėkė į vieną pusę, kardas — į kitą. Raudondantis be kvapo nugriuvo ant žemės. Konstancija pasilenkė prie jo.

— Stokis ir pasiimk kardą! — suriaumojo barsuke.

Stodamas Raudondantis grybštelėjo saują žemių ir žėrė Konstancijai į akis. Didžiulė barsuke susvirduliavo trindamasi akis, netekusias regėjimo. O žiurkė čiupo kardą ir iš visų jėgų kirto kelis kartus barsukei per tankų kailį.

Staiga žiurkę apėmė siaubas. Sužeista barsuke griebė kardą už aštrios geležtės, perlaužė pusiau ir nusviedė. Spyriu apvertė žiurkę ant nugaros ir čiupo abiem letenom graužikui už uodegos.

Pajutęs, kad sukasi ore virš barsukės galvos, Raudondantis ėmė cypti nesavu balsu. Uodega įsitempė kaip styga, vėjas švilpė ausyse, medžiai susiliejo į vientisą žalumą. Kaip sportininkas, mesdamas kūjį, Konstancija sukosi ant paskutinių letenų vis greičiau ir galop sviedė žiurkę su didžiule jėga.

Skriedamas Raudondantis būtų pasiekęs tolio rekordą, jei už keleto metrų nebūtų augęs didžiulis klevas...

Nekreipdama dėmesio į žaizdas, Konstancija garsiai sušuko:

— Ei, jis čia!

O pati su pagrobtu planu spėriai nušlubavo vienuolyno link.

Po kelių minučių per papartynus atknapsėjęs Juodailtis užkliuvo už dejuojančios lapės — jau ji pradėjo gaiveliotis.

— Ei, kas nutiko? Kur Raudondantis? — sunerimo žiurkė. Sela atsisėdo trindama galvą — stengėsi susigaudyti, kur atsidūrė. Ant seno kelmo išbarstytos jos žolės ir šaknelės. Maišelis nublokštas toliau. Apglėbusi galvą abiem letenom stengėsi numalšinti tuksenantį skausmą.

Kad ją kur, tą prakeiktą barsukę! Atėmė iš lapės planą, tarsi giles — iš kokio peliūkščio. O dosnus apdovanojimas nuėjo šuniui ant uodegos.

Juodailtis bakstelėjo Selai ietimi.

— Ei, atsikvošėk greičiau! Aš klausiu, kur Raudondantis? Sela pajudino liežuviu išklibintą dantį.

— Nesuk man galvos! Iš kur aš galiu žinoti?

Bet Juodailtis neatstojo.

— Klausyk, lape! Man reikia žinoti, kas atsitiko. Aš juk girdėjau Raudondantį šaukiant. Oi, atsirūgs tau, lape, kai pats Klunis ims tave kvosti.

Sela ištiesė drebančią leteną.

— Ta žiurkė ten, prie didžiojo klevo. Regis, kad ir jam mažumėlę nepasisekė...

Juodailtis palietė Raudondantį letena.

— Oi! Juk negyvas! Ir kardas perlaužtas pusiau...

Lapė ir žiurkė spoksojo viena į kitą, o jų mintys plaukė viena kryptimi. Buvo aišku, ką daryti, jei nori išgelbėti savo kailį.

— Gerai, — pirmoji prašneko Sela. — Reikia sugalvoti, ką sakysim Kluniui. Jis nekvailas, turėsim gerai galvą pasukti.

Visą naktį nelaimėlių pora plumpino per mišką. Mosikuodami letenomis, be perstojo maldami liežuviais kurpė melų virtinę, kuria galėtų patikėti Klunis Botagas.

11

Ir vėl būrelis bendražygių susirinko į abato būstą vėlyvos vakarienės. Konstancijos atneštas brėžinys aiškiai bylojo, kad Klunis netrukus vėl puls vienuolyną.

Abatas Mortimeris pirmas prisipažino klydęs.

— Konstancijos atnešta žinia nekelia abejonių. Matyt, Klunis niekad nenurims, kol neužgrobs vienuolyno, todėl turiu atsiprašyti už savo nesugebėjimą vertinti padėties. Jūs, mano gynybos vadovai, buvote teisūs, ir dabar Klunio plano dėka tiksliai žinome būsimus priešo žingsnius. — Abatas pliaukštelėjo letena per planą. — Čia viskas išdėstyta. Kaip sakiau, aš pasitraukiu nuo kariškų dalykų. Mano pašaukimas — gydyti ir slaugyti sužeistuosius, palaikyti gynėjų dvasią. O jūsų pareiga gynėjus ruošti.

Matijas pakėlė leteną.

— Tėve abate, mūsų pareiga ne tik gintis, bet ir atsimokėti priešui tuo pačiu.

Pasigirdo aiškiai pritariantys balsai.

Abatas nulenkė galvą ir susikišo letenas į plačias abito rankoves.

— Tebūnie taip, — iškilmingai tarė jis. — Raudonmūrio gelbėjimą patikiu jums, mūsų karo vadovams.

Abatas nusilenkė dar kartą ir išėjo palikęs Matiją, Konstanciją, Vinifridą ir Ambrozijų Spyglį.

Pasitarimas vyko toliau. Prie jų dar prisidėjo zuikis Bazilijus Elnias ir voverė Džesė. Atvyko ir Matūzalis, būrelio idėjų vertintojas ir aptarėjas: vieniems pasiūlymams pritardavo, kitus atmesdavo, ramindavo karštakošius, skatindavo tylenius. Buvo išsakyta daug protingų minčių, susirinkimo nuotaika liudijo, kad kalbėtojai pasiryžę bet kokia kaina laimėti. Pasitarimas, kuriame vyravo sveikas protas, truko beveik iki aušros. Jam pasibaigus patenkinti ištikimi draugai paspaudė vienas kitam leteną.

Bazilijus užsimetė vesti Konstanciją į ligoninę, kad ten būtų apžiūrėtos jos žaizdos. Barsuke mėgino atsikratyti zuikiu.

— Eik tu sau! Ko čia keli triukšmą dėl kelių menkų įdrėskimų, — murmėjo ji.

Bazilijus klaktelėjo liežuviu.

— Girdėjot? Keli menki įdrėskimai. Tik paklausykit mūsų narsuolės! Brangioji drauge, tai garbingos žaizdos, gautos kovos lauke! Džese, duok leteną. Ar matėte, kaip baisiai kardu sukapota Konstancija? Net elnias būtų susirūpinęs tokiomis žaizdomis. Na, brangute, nesispyriok, būk gerutė, eime į ligoninę.

Šiaip taip Bazilijus su Džese nuvedė burbančią Konstanciją į tvarstomąjį. Kiti nuėjo miegoti, o Matijas su Matūzaliu panoro pasivaikščioti ir pasidžiaugti nakties ramybe.

— Žinot, senoli, man vis rodos, kad galime visiškai nugalėti tik turėdami karžygio Martyno kardą, — pasakė Matijas.

Susimąstęs Matūzalis linktelėjo.

— Ko gero, tu teisus. Bet, nepaisant visų mūsų pastangų, jis dingo kaip į vandenį. Bijau, kad turėsime susitaikyti su mintimi, jog kardo jau niekad nerasime.

Jiems vaikščiojant ir taip šnekučiuojant, senasis vartininkas rėmėsi į peliuko petį. Paskui ėmė kalbėti apie žvirblius, puolusius Džesę.

Matūzalis įspėdamas pakėlė leteną.

— Labai pavojingi paukščiai tie žvirbliai. Baisiai karingi ir vaidingi. Visa laimė, kad jie puola tik tuos, kurie įsiveržia į jų teritoriją, ką regėjome šiandien. Beje, ar matei tą žvirbliūkštį, pašautą lankininkų?

— Ne tik mačiau, — atsakė Matijas. — Konstancija tą mažytę pikčiurną įkalino po skalbinių pintine. Jauna, o jau bjauri akiplėša. Strėlė jai vos kepštelėjo koją. Nudribo daugiau iš išgąsčio. Sakė, kad jos vardas Kietasnapė.

Matūzalis nustebo.

— Susikalbėjai su ja? Keista. Žvirblių kalbą, arba „žvirblą“, kaip jie ją vadina, keblu suprasti.

— Na, nežinau, — suabejojo Matijas. — Lyg ir susikalbėjom, bent ta akižara, atrodo, suprato, ką jai sakiau.

Matūzaliui pasidarė dar smalsiau.

— Ir ką tau sakė ta... kuo ji ten vardu... Kietasnapė?

— Ko ir buvo galima iš tokios tikėtis, — atsakė Matijas. — Arba ji, arba jų vadas Jautis Žvirbla užmuš mane. Matyt, jai visi, kas neskraido, priešai.

Jie priėjo vartus. Senasis vartininkas pakvietė Matiją ko nors atsigerti.

Matūzalis, kaip paaiškėjo, visad labai domėjosi žvirbliais. Jis ėmė vartyti savo senus užrašus.

— Aa, „Didžiosios sausros vasara“... „Gilaus sniego žiema“... Rodos, radau. Atmeni, tau pasakojau apie paukštvanagį, kurį gydžiau maždaug prieš ketverius metus? Čia įrašytos kelios mažytės pastabos. Tas paukštvanagis pasakojo apie žvirblius. Vadino juos sparnuotomis pelėmis, nors aš nematau nė mažiausio panašumo tarp didžiai kultūringų pelių ir tų primityvių laukinių. Tačiau dabar ne apie tai noriu kalbėti, o persakyti paukštvanagio žodžius: atseit kadaise žvirbliai pavogę kažkokį didžiai vertingą daiktą iš mūsų vienuolyno. Tik nepasakė ką. Pamaniau, kad paukštvanagis nori mane nustebinti senais gandais, ir nieko neklausinėjau. O reikėjo: gal dabar žinotume, ką jie pavogė.

Matijas susimąstė.

— Manote, kardą?

Senolis tapšnojo letena per užrašų knygą.

— Gal ir kardą, Matijau. Visai galimas dalykas. Matai, žvirbliai niekaip — nei gražiuoju, nei piktuoju — nebendrauja su mumis. Jie niekad pas mus neatskrenda. Bet vienuolyno stogą laiko savo valda. Kaip dabar suprantu, kardas ten buvo vienintelis vertingas daiktas, nors mes apie tai nieko nežinojome. Ir kas daugiau, jei ne kitas paukštis, gali žinoti apie tą vagystę?

— Prisiekiu ūsais, senoli, — susijaudinęs prašneko Matijas, — pataikėte kaip pirštu į akį. Ar manote, kad mažoji pikčiurna, mūsų belaisvė, gali būti ką nors girdėjusi apie tuos gandus?

Matūzalis šelmiškai išsišiepė.

— Paskolink savo durklą. Atliksiu mažą bandymą su mūsų belaisve. Eime!

Matijas nulydėjo draugą prie vienuolyno sienos, kur buvo apvožta pintinė. Po ja — jokio garso. Matūzalis kartą kitą taukštelėjo per ją durklo geležte.

Kietasnapė, matyt, snaudė. Ji pabudo suirzusi.

— Kirmėlės, visi jūs kirmėlės! Ir tu, nukaršęs peliau, kirmėlė! Lauk iš čia, Kietasnapė nudės jus visus!

Matūzalis nutarė būti rūstus.

— Tylėk, nevidone! Arba pamausiu tave ant šito durklo, taip pat ir tavo vadą, jei išdrįs čia atskristi.

— Cha cha cha! Pamaus jis Kietasnapę ant durklo! Pamatysi, kas tau bus! Tu nenudursi karaliaus Jaučio Žvirblos tuo savo peiliuku. Karalius turi didelį kardą! Jis sukapos visas peles! Pamatysi, akies mirksniu!

Patenkintas Matūzalis nusijuokė.

— Mat kaip? Žvirblių karalius turi didelį kardą.

Matijas dėjo kūliavirsčio šūkalodamas iš džiaugsmo.

— Matūzali, jūs burtininkas, senovės žynys!

Senolis kukliai papurtė galvą.

— Na, ką tu! Esu tik senas, bet didžiai apsiskaitęs mokslininkas.

12

Atsirėmęs į pagalves, Klunis patogiai sėdėjo lovoje ir gurkšnodamas iš bokalo miežinį alų klausėsi varganai sukurptos Selos ir Juodailčio ataskaitos. Kalbėdami abu buvo kaip ant adatų, iš paskutiniųjų stengėsi neprieštarauti vienas kitam ir visą laiką vengė šaltos, nejudrios karvedžio akies.

— Matai, kaip buvo, vade, — mikčiojo Juodailtis. — Mudu su Raudondančiu nepaleidom iš akių lapės nė minutės, bet staiga Raudondantis išgirdo kažkokį triukšmą miške ir nulapnojo sužinoti, kas ten daros.

— Iš kurios pusės tas triukšmas buvo girdėti? — nutraukė Klunis.

Abu melagiai šūktelėjo vienu sykiu.

— Iš šiaurės! — riktelėjo Sela.

— Iš pietų! — sucypė Juodailtis.

— Eee... greičiau iš šiaurės pietų, — pataisė Sela, bet suvokė, kaip viskas kvailai skamba. Ji jautė Klunį esant gudresnį už juos abu ir keikė tą drimblą, vėplą žiurkę, kad reikėjo su ja regzti pramanus.

— Taigi Raudondantis nuėjo pažiūrėti, kas ten triukšmauja, — pynė Sela. — Pone, mes jam sakėm neiti, bet jis užsikepė, ir ką jam padarysi?

Klunis matė, kaip virpa Selai kojos.

— Na, ir kas buvo toliau? — klausinėjo Klunis.

Juodailtis vėl ėmė pasakoti.

— Matai, vade, jis kaip nuėjo, taip ir dingo, tarsi skradžiai žemės prasmego. Mes abu šaukėm, šaukėm, bet jis neatsiliepė.

— Tada abu nuėjom jo ieškoti, — įsiterpė Sela.

Klunis pasukiojo bokalą. Paskui įsmeigė akis į lapę.

— Mes jo ilgai ieškojom, pone, — mikčiojo Sela, — bet radom tik didžiulį raistą su akivarais...

— Ten pasukęs vargšelis Raudondantis ir gavo galą, — užbaigė Klunis.

Selai norėjosi gyvai į žemę lįsti.

Juodailtis tarpais sukūkčiodavo.

— Mūsų vargšas draugas Raudondantis dingo amžinai!

— O taip, dingo mūsų vargšas draugas Raudondantis, — užjaučiamu balsu sutiko Klunis. Staiga jo balsas pasikeitė. — O tu? Kodėl tavo snukis toks sudaužytas, kas tave taip apdraskė? — jau nuožmiai paklausė Klunis Juodailčio.

Sela mikliai pašoko.

— Eee, jis įsipainiojo į didelį spygliuotą krūmą, ar ne, Juodailti?

— Ką? A, taip, tikrai taip! Smarkiai bėgau ir nepastebėjau jo, vade. Lapė gali paliudyti. Ji matė, gal ir nelabai gerai, tai aš jai viską papasakojau, — gailiu balsu porino Juodailtis.

Klunis piktai nusijuokė — švystelėjo geltonos grėsmingos iltys.

— Sakai, įkliuvai į didžiulį spygliuotą krūmą, ir jis tau pamuše abi akis, nuplėšė ausies gabalą ir visą kailį dryžiais nuvarė?

Juodailtis nudūrė akis į žemę. Du kartus rijo seilę, kol galop išspaudė vos girdimu balsu:

— Taip jau nutiko, vade.

— Ir tada atskrido trys paršiukai ir davė jums po cukruotą obuoliuką?

— A, taip. Ee, apie ką tu čia dabar, vade? Oi! — sucypė pašokęs Juodailtis, nes Sela spyrė jam į pakinklius, kad nutiltų.

— O tu, lape? — suurzgė Klunis. — Kur ta nepaprastoji žolelė, kurios išėjai?

Klausimas užklupo lapę netikėtai.

— Nepaprastoji žolelė? Aš...

Klunis paleido bokalą Juodailčiui į snukį, ir alus aptaškė abu melagius.

— Lauk! Dinkit iš akių, kol jūsų gyvų dar neiškepiau! — suriaumojo Klunis nelaimėliams.

Tarpduryje negražiai pasistumdę, sąmokslininkai išrūko. Durys paskui juos užsitrenkė. Klunis atsilošė ir išsiviepė — viskas eina kaip iš pypkės. Prarado Raudondantį. Na, ir kas? Taip, jis buvo garbėtroška. Bet Klunis iš tikrųjų vertino tik vieną garbėtrošką — save patį.

Pačioje Žydinčios Girios glūdumoje, dvelkiant naktiniam vėjeliui, tykiai šnarėjo medžių viršūnės. Dangus buvo be debesų, švietė mėnulis. Jo blausi šviesa smelkėsi per virpančią lapiją ir pasiekusi žemę ant miško paklotės klojo keistai žavingą, mirguliuojantį kilimą.

— Asmodėjus, Asmodėjussss...

Negyvos mėnesienos nubalzginti žemės augalai virpėdami šlamėjo. Kokia puiki priedanga švelnus vėjelis ir mėnulio šviesa! Blizgančios juodos akys žvalgėsi naktyje, dvišakas liežuvėlis čiuopė orą, žolelės, smulkūs augalėliai, regis, sudrebėdavo, kai ilgas žvynuotas kūnas prašliauždamas brūkštelėdavo juos.

— Asmodėjus... Asmodėjussssss...

Tykiai čiužėdama, nepastebima kaip mirgantis šešėlis, didžiulė gyvatė tikrino savo valdas. Tik per ilgą laiką įgyjama kantrybė ir sugebėjimas nepastebimai susilieti su aplinka. Kartais roplys guli kaip negyvas kažin kiek laiko, tykodamas praeinančio, nieko nenujaučiančio padarėlio. Kartais pasikėlęs šniukštinėja krūmus, ieškos kiaušinių ir paukščių lizdų. Kai kuriomis naktimis nesisekdavo medžioklė: daugelis padarų jaučia atšliaužiančią piktąją arba užuodžia nuo jos sklindantį pelėsių ir mirties kvapą. Tokiomis naktimis gyvatė dažnai lieka alkana. Tad juo greičiau ir geriau išmoksi kantrybės laukti, tuo rečiau kankins alkis. Prie klevo gyvatė užtiko tysantį Raudondantį. Tai bent netikėtas laimikis! Dar viena žiurkė, kuri jau nepabėgs. Nereikės nei nuodų, nei hipnozės. Kokia sėkmė! Didžiulė gyvatė tingiai apsivijo negyvą graužiką.

— Asmodėjus, Asmodėjussssss...

Nereikia jokių laidotuvių. Gamta ir miškai savaip pasirūpina saviškiais. Šįkart pasitaikė tik vienas, bet labai patyręs laidotuvininkas. Gyvatės nasrai prasižiojo — naktį jie priminė košmarišką šypseną. Atsivėrė kelias į amžinybę.

13

Matijas buvo atleistas nuo pagrindinių vartų tvirtinimo darbų. Taryba nutarė jį su Matūzaliu — jiems dar leido pasirinkti padėjėją — palikti darbuotis savo nuožiūra. Dauguma Raudonmūrio pelių manė Matiją elgiantis kiek keistai, bet peliukas tiksliai žinojo, ką daro. Jis lėtai žingsniuodavo vienuolyno kiemais vedinas už pavadėlio striksinčia paskui jį Kietasnape. Ant sveikos žvirbliukės kojos Matijas buvo pririšęs plytgalį, ne per didžiausią, bet tokį, kad neleistų jai pakilti arba pulti savo kalintojo. Baisiai įniršusi žvirbliuke, kaip koks plunksnuotas kalinys su rutuliu ant kojos ir grandine, buvo priversta strakalioti paskui Matiją, o tas ėjo kur tik užsimanė.

Iš pradžių Kietasnape siautėjo ir grasino. Mirtis bus per geras daiktas Matijui. Kietasnape užmuš jį per du kartus, paskui išskros ir numes nuo aukščiausio medžio viršūnės kirminams suėsti! Matijas tik trūktelėjo pavadėlį ir pagreitino žingsnį. Kai jauniklė pasiutėlė imdavo nors kiek geriau elgtis, Matijas ją vaišindavo cukruotas riešutais. Greitai peliuko auklėjimas davė vaisių.

Kartą Matijas nutarė pailsėti už vienuolyno vartų. Jis davė žvirbliukei kiek daugiau riešutų.

— Na, matai, koks geras paukštelis, kaip gražiai elgiesi, — pagyrė Matijas.

Kietasnapė pasišiaušė, bet riešutus mielai tratino.

Matūzalis iškišo pro langą galvą ir mostelėjo.

— Užeik pas mane, Matijau. Gali atsivesti ir tą savo mažylę pabaisą.

Įžengus į užverstą raštais celę, senolis padavė Matijui pageltusį tomą.

— Mūsų senos draugės, sesers Džermenos Raudonmūrio vienuolyno planų aprašas, kurį padarė remdamasi originalu. Man rodos, kad radau tai, ko ieškojome pagrindiniame brėžinyje. Pažiūrėk!

Matijas ėmė atidžiai studijuoti brėžinį.

— Nuostabu! — sušuko jis. — Ir vėl jums pavyko. Radote vidinį kelią į vienuolyno stogą.

Matūzalis kvėptelėjo ant akinių stiklų, paskui patrynė juos į savo kailį.

— Po teisybei, peliuk, reikia dėkoti seseriai Džermenai, išsaugojusiai tokias planų detales. Na, turbūt pradėsi nuo čia?

Po valandos Matijas paliko vartų namelį vedinas šokinėjančia Kietasnape. Eidamas peliukas ėmė bambėti sau po nosim.

— Reikės penkerių ar šešerių kopėčių, kelių kaplių. Tiesa, dar plaktuko. Plaktuko būtinai reikia. Gero maišo viskam susikrauti, maisto ir gėrimo. A! Ir cukruotų riešutų tau, mano drauguže!

Kietasnapė prapliupo keiktis, nes suklupo ant plytgalio. Matijas palaikė, kol ji atsikėlė.

— Fu, kaip negražu taip plūstis jaunai žvirbliukei! Konstancija su Ambrozijum Spygliu nulydėjo akimis keistą porelę. Barsuke patapšnojo letena sau per smilkinį.

— Jam ne visi namie.

— Kodėl? Jam žvirbliuke namie, — sukikeno ežys.

Bazilijus Elnias kariškai vadovavo savanoriams, nešiojantiems rąstus ir smėlį vartams sutvirtinti. Zuikis sustatė juos gyva grandine, kuri be perstojo judėdama vilko gynybinę medžiagą.

Bazilijus savo geraširdišką valdžią pavertė žaidimu.

— Tu ten stok! Ketvirtas nuo galo vaikis! Dirbk, kad pasišovei, vaikine. Jau trečią kartą ne vietoj išpili žemes. Duok, parodysiu, kaip reikia daryti.

Drovios pelės tarpusavyje šypsojosi. Zuikis, kad ir rėksnys, bet buvo malonus padaras — garsiai kiauksėjo, bet nekando. Pats su visais dirbo taip pat sunkiai kaip ir jie.

— Ne ne, broli, kuo tu ten vardu? Rąstus perduoti reikia šitaip. Klausyk, tu geriau eik ko nors užkąsti. Na, krutinkitės, svajotojai! Judinkit savo kinkas sparčiau, o tai nukirpsiu jums ūsus!

Padėjėjai juokėsi ir dirbo nerdamiesi iš kailio. Kartais pasigirsdavo slopinamas kikenimas, kurį kėlė Tylučio Semo išdaigos. Mat jis stovėjo už Bazilijaus nugaros ir kartojo kiekvieną zuikio judesį išpūtęs savo mažą krūtinėlę ir išdidžiai kilnodamas kojas.

Vienuolyno virtuvėje Žydrūnė rūpestingai vyniojo į šviežius rūgštynių lapus Matijui užkandžių. O Matijas prisigretino prie cukruotų riešutų. Žydrūnė taukštelėjo jam per leteną mediniu samčiu.

— Riešutai vargšei mažylei žvirbliukei. Palik juos, smaližiau, ramybėj! — subarė ji.

Matijas pasipiktinęs prunkštelėjo.

— Kad mane kur! Vargšė mažytė žvirbliuke! Klausyk, panelyte, jei paleisčiau tą mažytę peštukę nuo pavadėlio nors penkias minutes, ji mus visus tuoj pat užkapotų!

Jaunoji pelytė padėjo Matijui užsisegti kelionmaišį. Ji stengėsi neišsiduoti, kad Matijas jai labai rūpi.

— Matijau, žinau, kad nesakysi, kur eini, bet nors ir kur susiruošei, labai prašau — būk atsargus!

Matijas prisisegė durklą prie juodo kardasaičio. Stabtelėjęs tarpduryje drąsiai nusišypsojo.

— Nesirūpink, Žydrūne. Tikrai ketinu būti labai atsargus dėl vienuolyno saugumo... ir tavęs.

Po akimirkos jo jau nebuvo.

Viršutiniame aukšte, miegamųjų koridoriaus pusiaukelėje, Matijas sustojo. Lubų anga buvo uždaryta, prie jos stovėjo kopėčios. Kaip tik tuo metu pasirodė Matūzalis, vedinas Kietasnape, kuri buvo su antkakliu, pavadėliu ir plytgaliu prie kojos.

Matijas įsistebeilijo į angą.

— Tai pro čia reiks eiti toliau...

Senasis vartininkas padavė jam kruopščiai nubraižytą planą.

— Čia viskas pažymėta, Matijau. Pro tą lubų angą pateksi į pastogę. Pasuksi į dešinę ir tol eisi, kol pasieksi sieną. Jos dešinėje pamatysi plyšį. Išlindęs pro jį atsidursi ant arkų, esančių tarp kolonų, atbrailos, išsikišusios sulig puse didžiosios menės aukščio. Nuo tos atbrailos turėsi kopti į viršų, ant kitų atbrailų, kol pasieksi tą, kuri jau bus prie vitražinių langų. Išimsi pirmo iš kairės vitražo vidurinį stikliuką ir atsidursi ant medinės sijos, lygiagrečios su stogo kraigu. Kažkur virš sijos yra uždaros durys į pakraigę. Kur jos yra, deja, tiksliai negaliu pasakyti. Turėsi pats susirasti. Pro jas įeisi į aukščiausio stogo palėpę. Ten veiksi visai savarankiškai. Daugiau niekuo negaliu tau padėti.

Senolis uždėjo letenas ant savo jaunučio draugo pečių. Atsisveikinant jo balsas virpėjo.

— Sėkmės tau, Matijau. Labai norėčiau vėl būti jaunas ir vikrus, kad galėčiau su tavim eiti.

Matūzalis apkabino peliuką kaip savo sūnų ir, Matijui jau ėmus lipti kopėčiomis, pridūrė:

— Jei ta žvirblė kels rūpesčių, nuspirk ją. Ji lėks žemėn taip pat greitai kaip ir plytgalis ant jos kojos.

Kietasnapė susiraukė, bet nieko nepasakė: žinojo, kad Matūzalis sako tiesą — plytgalis buvo jai lyg inkaras.

Matijas stipriu smūgiu nustūmė į šalį angos dangtį. Iš karto prisidengė akis ir ėmė čiaudėti — jį apgaubė pakilusios šimtmečių dulkės.

Vilkdamas paskui save žvirbliukę išlindo pro angą. Tamsu ir nyku. Įtempęs akis pažvelgė į dešinę; galop pamatė blausią iš kažkur einančią šviesą.

— Ten skylė, apie kurią ta sukriošusi kirmėlė sakė, — sučirškė Kietasnapė.

— Ei, nepraustasnape, prikąsk liežuvį! Nedrįsk taip kalbėti apie mano draugą! — sugriežė dantimis Matijas, žengdamas į dešinę ir tempdamas su savim žvirbliukę. Suirzęs užkliuvo už sijos ir plojosi į tirštas dulkes.

Akimirksniu Kietasnapė stryktelėjo ant peliuko. Tvirtai įsikibo Matijui į sprandą ir ėmė kapoti pakaušį vis labiau spausdama galvą prie sijos.

Patekusios Matijui į burną dulkės ėmė jį dusinti, kai jis pabandė apsiversti. Kietasnapė it pasiutusi vis skaudžiau kirto, tik jai kliudė prigrūsta kuprinė. Peliukas įsiręžęs pagaliu nutvėrė žvirbliukei už kojos, stipriai trūktelėdamas apvertė ir išsitraukė durklą. Dabar Matijas prispaudė žvirbliukę prie žemės ir prikišo durklo smaigalį jai prie gerklės.

— Klausyk, Kietasnape, — sušvokštė Matijas. — Dar viena tokia išdaiga, ir tau galas! Supranti?

Kelias akimirkas abu padarai, įbedę vienas į kitą akis, tysojo nejudėdami, tik sunkiai alsavo. Žvirblė vis dar buvo įniršusi.

— Pasitaikys proga, Kietasnapė užmuš pelę. Žvirblis nepasiduos, pamatysi!

Matijas pašoko ant kojų ir žiauriai trūktelėjo pavadėlį. Jis nusitempė klumpančią griūvančią žvirbliukę prie plyšio, iš kurio ėjo šviesa. Matijas išstūmė ją pro siaurą plyšį, paskui ir pats su vargu pralindo. Jie buvo ant pirmos atbrailos, aukštai išsikišusios virš didžiosios menės. Be žodžių Matijas šiurkščiai pastūmė Kietasnapę nuo atbrailos. Kietasnapė šovė žemyn ir pakibo ore — nepasismaugė tik todėl, kad kaklas buvo tankiai apžėlęs plunksnomis. Atsilošęs Matijas abiem letenom tvirtai laikė pavadėlį, o žvirbliuke tabaluodama kyburiavo virš didžiosios menės.

— Na, drauguže, ar pažadi elgtis padoriai, ar krenti žemėn? — šūktelėjo Matijas.

Kietasnapei daužėsi širdis dėl netikėto kryčio ir baisios padėties, kurioje atsidūrė. Ji suprato, kad dabar jos gyvybė priklauso nuo Matijo malonės. Su plytgaliu ant kojos ji nepaskris. Taip jai kabaruojant ir beprasmiškai plasnojant, Matijas šūktelėjo:

— Greičiau apsispręsk! Man sunku tave laikyti. Pavadėlis slysta iš letenų.

— Kietasnapė nenori galo gauti. Pelė laimėjo. Trauk žvirblį aukštyn. Būsiu gera. Duodu žodį! — sučirškė žvirbliuke gailiu balsu.

Remdamasis į akmeninę arką, Matijas pakėlė Kietasnapę ant atbrailos. Abu greta susėdo ir atsigėrė iš tos pačios gertuvės; abu buvo pavargę ir dulkini. Bet Matijas vis dar nepasitikėjo belaisve.

— Ar galima pasitikėti žvirblio žodžiu? — paklausė jis.

Kietaspamė išpūtė krūtinę.

— Žvirblio žodžiu visada gali tikėti. Žvirblis niekad nemeluoja. Prisiekiu savo motinos kiaušiniu. Pati patikimiausia priesaika.

Matijas suprato, kad ėmėsi kraštutinių veiksmų pažadui išgauti, bet taip elgėsi ne be pagrindo. Jis sau buvo toks pat negailestingas kaip ir belaisvei. Daugiau nebegali būti paikas naujokėlis, žioplinėjantis po vienuolyną, kai prasidėjo tokios bėdos. Jis brendo, mokėsi tapti kariu. Jam prieš akis gyvybiškai svarbi užduotis: Raudonmūrio ateitis priklauso nuo jo lygiai taip pat, kaip kitados priklausė nuo karžygio Martyno.

Kietasnapė juokingai pakreipė galvytę.

— Apie ką Matijas dabar galvoja?

Matijas įdėjo gertuvę į kuprinę.

— A, nieko ypatingo, Kietasnape. Eikš, geriau jau drožkime pirmyn.

Matijas nustebo, kad Kietasnapė kreipėsi į jį vardu ir tarsi pasidarė draugiškesnė.

Klunis gali kai ką paaukštinti. Juk negyvi trys aukštesnio rango karininkai.

Pirmasis po vežimo ratais žuvo Kaukolė. Paskui Driskiaausis: kalbama, kad jį sudorojo gyvatė, nes vėliau niekas jo nebematė. O dabar dingo Raudondantis, pirmasis Klunio pavaduotojas, ir jau laikomas negyvu.

Daugelis Klunio armijoje varvino seilę dėl aukštų postų. Ne tik trokšdami garbės — niekas nepamiršta ir didesnės grobio dalies, tenkančios aukštiems karininkams.

Šeškas Triušrijys skalambija apie savo draugo, žebenkšties Džiūsnos, žuvusios didžiosios guobos papėdėje, nuopelnus.

— Ai, vyručiai, patikėkit: Džiūsna tikrai turėjo galvą ant pečių. Buvo gimęs vadovauti, kaip mane gyvą matot! Aš ir dabar nesumetu, kaip toks žvitrus vaikis galėjo nukristi nuo medžio ir galą gauti.

Sūrvagis paniekinamai vyptelėjo.

— Stigo miklumo, va kas. Buvau ten ir viską mačiau. Be to, Klunis neskirtų žebenkšties žiurkėms vadovauti.

— A kodėl ne? — šoko į akis šeškas. — Lažinuos, kad vadas gali paaukštinti bet ką, jei tas turi gerą smegeninę ir kovinės dvasios. Pažiūrėkit kad ir į mane. Ką galit man prikišti? Vadu dėtas kaipmat paskirčiau tokį kaip aš kapitonu. — Šeškas barkštelėjo nagais.

Sūrvagis nusispjovė — tuo parodė panieką Triušrijui, nes pats nesitikėjo paaukštinimo, juk buvo tik žemiausio rango karininkas. Atvirai kalbant, daugiausia šansų turi Juodanagis. Juodailtis neteko vado malonės po to įvykio su Sela ir Raudondančiu. Šiaip ar taip, žebenkštys ir jų gentainiai šermuonėliai bei šeškai mūrų stojo ginti savo teisių. O kodėl jie negali būti paaukštinami? Ir kuo žiurkės geresnės? Tačiau Suskis, Pamazginis ir Varliakraujis laikė žiurkes Klunio armijos grietinėle. Juodanagis pritarė jiems, bet stengėsi įsiteikti ir kitai pusei — o ką, jei vyks balsavimas? Niekad negali žinoti!

Tačiau buvo mažai panašu, kad Klunis Botagas leistų kokius demokratinius žaidimus savo armijoje. Dabar jis tysojo lovoje užmerkęs savo akį ir visai nekreipė dėmesio į pavaldinių ginčus bei rietenas. Jis skirs pavaduotoją tik tada, kai visai išsilaižys ir atsistos ant kojų. Ir tegul kas nors iš gaujos pabando jam ant sprando lipti!

Sela su sūnumi kiūtojo kampe. Jautėsi lyg į spąstus patekę. Niekas su jais nekalbėjo nuo to laiko, kai pražuvo Raudondantis. Tarsi dėl to jie būtų kalti.

Staiga Klunis šūktelėjo Selai:

— Ei, lape, dink iš akių su savo išpera. Pakvėpuok tyru oru, bet iš stovyklos nė žingsnio! Ir atsiųsk Juodanagį ir tą plepį šešką, kuo jis ten vardu? Triušrijį.

Patenkinta lapė movė lauk kaip liepta — kiurksoti ligonio kambaryje jai buvo įsiėdę iki gyvo kaulo.

Juodanagis su šešku, atpėdinę į kambarį, tiesą sakant, nežinojo, džiaugtis ar nerimauti. Iš Klunio visko galima tikėtis.

Abu atidavė pagarbą.

Klunis išsiropštė iš lovos ir ėmė kabalduoti po kambarį — bandė kojas. Sulig kiekviena diena jos tvirtėjo. Praėjo pro savo kareivius ir prašneko neatsigręždamas į juos:

— Kas moka rausti tunelius?

Triušrijys narsiai žengė į priekį.

— Jūsų kilnybe, ogi aš — kaip tik tokiems darbams.

Klunis pasirėmė vėliavos kotu.

— Tu?

— Ogi kas kitas, gerbiamas pone? — įsiteikdamas suokė šeškas. — Ir žinau krūvą kitų, kurie galėtų man padėti. Mūsiškiai šeškai, šermuonėliai, žebenkštys rausia urvus ne blogiau už kurmius, šventa teisybė! Galim rausti, kasti, pasikasti, užtvindyti urvus, šachtas...

Klunis trenkė vėliavos kotu į grindis.

— Gana! Kur tie kiti, apie kuriuos kalbi?

Triušrijys mostelėjo letena.

— Ogi lauke, jūsų kilnybe. Ar atvesti?

Triušrijys pamakalavo letena apie pakaušį — atseit atidavė pagarbą — ir išdūmė. Klunis prisitraukė Juodanagį.

— O tu ar išmanai ką nors apie tunelius? — paklausė kaip savas savą.

Sutrikusi žiurkė papurtė galvą. Klunis uždėjo leteną Juodanagiui ant pečių.

— Nieko tokio, nesijaudink, aš turiu tau kitokio darbo. Juk negalim leisti, kad šeškams, žebenkštims ir šermuonėliams atitektų visa šlovė. Tu, Juodanagi, visad buvai geras kareivis. Tu man padėsi, o aš jau nepamiršiu dosniai tavęs apdovanoti, kai ateis laikas.

Juodanagis klusniai linktelėjo.

Po kiek laiko Klunis jau rimtai tarėsi su Triušriju ir jo sėbrais. Pasitarimą nutraukė triukšmas už durų. Į kambarį įžengė Sūrvagis. Prieš save varė ietim pabaksnodamas Selą ir tempė Vištvagį.

— Kas čia dedasi? — sugriaudėjo Klunis.

Sūrvagis išdidžiai vyptelėjo.

— Vis tos lapės, vade. Užtikau jas ausis priplojusias prie durų ir besiklausančias.

Ieties kotu jis mikliai parklupdė lapes. Šios drebėdamos susmuko prie Klunio letenų ir rėkė esančios nekaltos.

— Tik jau ne mes, pone! Mes nesiklausėme prie durų.

— Buvom atsirėmusios pailsėti. Mes tik vargšės žolininkės. Klunis supratingai linktelėjo.

— Žinoma! Jūs tik norėjote padėti mums raustis, tiesa? Apimtas baisios baimės ir norėdamas įtikti, Vištvagis pliurptelėjo:

— Teisybė, pone. Leiskite mums kasti, ir mes tą tunelį išrausim ne blogiau už kitus.

Sela beviltiškai sudejavo, kai Klunis žiauriai spyrė sūnui. — Ar aš esu tau sakęs apie tunelį, lapiūkšti? Rodos, kalbėjau tik apie rausimą?

Sela puolė gelbėti padėties.

— Pone, prašom nekreipti dėmesio į tą nesusitupėjusį kvailį. Jis tik pamanė, kai jūs užsiminėte apie raus...

Smūgis vėliavos kotu Selą nutildė. Klunis prašneko lediniu, pilnu paniekos balsu:

— Parsidavėliai! Jis tik pamanė, kad jūs prašovėt pro šalį persipaišę mano puolimo planą su taranu. O dabar jau žinote, kad ketinu pasikasti po Raudonmūrio siena.

Sela apsilaižė išdžiūvusias lūpas. Ji maldaujamai žvelgė į karo vadą, bet jo vienintelėje akyje pasigailėjimo nebuvo.

— Per daug žinote, lapės. Įsivėlėte į pavojingą žaidimą. Bet Klunio niekas nepergudraus. Aš laimėjau, o judvi pralošėte.

Lapės, sunėrusios letenas, ėmė gailiai inkšti. Klunis stovėjo virš jų mėgaudamasis savo galia. Jis mostelėjo Sūrvagiui ir Juodanagiui.

— Kad mano akys daugiau nematytų tų niekingų išdavikų! Ką su jais daryti, žinote patys.

Klykiančios, maldaujančios pasigailėti lapės buvo išvilktos Iš kambario. Klunis sugrįžo pas šeškus, žebenkštis ir šermuonėlius.

— Tęsime pasitarimą dėl tunelio.

14

Matijas su Kietasnape lėtai varėsi į priekį. Kopė arkomis ir vitražais ilgai ir sunkiai. Kad būtų lengviau lipti, Matijas nuėmė plytgalį nuo žvirbliukės kojos, bet surišo sparnus. Tarpais peliukas kalė kuoliukus į sieną tarp akmenų. Ir labai stengėsi nežiūrėti žemyn: siaubingas atstumas skyrė jį nuo vienuolyno grindų. Tik vienut vienintelį kartelį išdrįso žvilgtelėti apačion — nejaugi tas tamsus taškelis yra Matūzalis, stebintis jų kelionę?

Sunkiausiai ropštėsi pavojingu arkos lanku jos viršuje. Tvirtai laikydamasis už sukaltų kuoliukų, Matijas pavojingai pasvirdavo ir išsilaikydavo nenukritęs į siaubingą pražūtį tik tvirta valia ir stipriomis letenomis. Sukandęs dantis galop pasiekė arkos viršų. Pasistiebęs įsikibo į akmeninę atbrailą, kuri skyrė arką nuo vitražinių langų. Sukaupęs visas jėgas metėsi šonu ant atbrailos ir kojomis pasiekė jos briauną. Prispaudęs žandą prie akmens, dar kartą kilstelėjo kūną ir nusirito ant saugios atbrailos.

Sėdėdamas viršuje, Matijas sumezgė dvi virves ir nuleido galą Kietasnapei, laukiančiai prie arkos pagrindo. Žvirbliuke apsijuosę virve ir ėmė kopti viršun kabindamasi į Matijo įkaltus kuoliukus.

Atsilošę į vitražus, abu pietavo. Staiga Kietasnapė čirkšdama nusijuokė.

— Matijas pavirto raudona pele.

— Cha, pažiūrėtum į save — visa mėlyna.

Taip juos nudažė saulė, šviesdama per spalvotus vitražo stiklus. Lesdama Kietasnapė kraipė galvą, o toji vis keitė spalvą.

— Na, pažiūrėk! Aš jau žalia, vėl mėlyna, o dabar raudona kaip tu, Matijau.

— Jei netupėsi ramiai, nukrisi, o tada iš baimės pasidarysi balta, — perspėjo Matijas.

Kai pasistiprino ir pailsėjo, Matijas ėmė tyrinėti smiltainio juostą, šaunančią per vitražo vidurį aukštyn. Juosta buvo iškalta ornamentais, gerokai palengvinančiais lipimą. Greitai jie pasiekė medinę pavojingai siaurą siją po pat stogo nuolydžiu. Abu slinko ja susilenkę — nugaros vos nesiekė lubų.

Nei Matijas, nei Kietasnapė nepastebėjo įdėmiai juos sekančio žvirblio, pasislėpusio vitražinio lango kamputyje. Gerai apžiūrėjęs įsibrovėlius, jis nuskrido.

Matijas išsitraukė durklą ir įbedė jį į medines lubas, kad būtų už ko laikytis ieškant angos viršuje.

— Jau matau, — pasakė Matijas, — ten, tau iš kairės. Turėsi lįsti pirma, Kietasnape.

Žvirbliuke, atsargiai nagais prisilaikydama glotnios sijos, sliuogė pirmyn. Staiga Matijas pasijuto netekęs atramos — išsijudinęs durklas iškrito iš lubų. Sverdėdamas, mojuodamas letenomis, peliukas palinko ties praraja. Kietasnapė virve sulaikė jį ir sugrąžino į vietą. Durklas nulėkė žemyn — po kiek laiko jie išgirdo lyg ir barkštelint į grindis.

— O siaube! — vos girdimai sušnabždėjo Matijas. — Jau maniau, kad man galas. Tikrai jau kritau. Ačiū, Kietasnape, kad išgelbėjai gyvybę.

Pamažėle jie slinko pirmyn, kol atsidūrė ties lubų anga. Ji buvo aukštai, nė vienas negalėjo jos pasiekti. Matijas bandė kartą, kitą, bet turėjo pripažinti, kad nieko nebus. Atsisėdęs ant sijos iš pykčio ėmė spardyti — kaip nepasisekė!

— Kvailys aš, tikras žioplys! Tokį gabalą sukoriau tik tam, kad čia ant sijos pasėdėčiau spoksodamas į angą!

Žvirbliuke kepštelėjo jam nagu.

— Kodėl Matijui neatrišus Kietasnapei sparnų? Kietasnapė nuskris ir atidarys tą sumautą angą.

Matijas pažvelgė tuščiu žvilgsniu.

— Prašau?

Kietasnapė vėl ėmė dėstyti.

— Tu paklausyk! Kietasnapė sako — atrišk jai sparnus, ji pakils ir atidarys duris.

— Ar duodi žvirblio žodį, kad nepaspruksi?

— Duodu žvirblio žodį. Pažadu nesprukti.

— Prisiek savo motinos kiaušiniu.

— Prisiekiu savo motinos kiaušiniu. Kietasnapė prisiekia!

Matijas atrišo virvelę, ir žvirbliuke bandydama plastelėjo sparnais.

— Seniai neskraidžiau. Aš gerai skraidau, pamatysi.

Žvirbliuke nuskrido nuo sijos. Padarė keletą ratų ir keliolika akrobatinių triukų draugui pradžiuginti.

— Oho, esu sužavėtas. O dabar grįžk, mažyte pagyrūne, ir atidaryk angą.

Kietasnapė sugrįžo, pakilo prie angos ir įsikibo nagais į sklendę.

— Saugokis! Durys atsidaro ir krenta ant pelės.

Matijas pasitraukė, ir žvirbliuke pakėlė dangčio sklendę. Dangtis trinktelėjo ir pakibo ant vyrių.

Šį kartą Matijas jau žinojo, kad angai atsivėrus pakils dulkių debesys, todėl apdairiai buvo pasitraukęs saugodamasis ne tik dulkių, bet ir sunkaus dangčio.

Juo Matijas pasinaudojo kaip kopėčiomis ir ėmė lipti viršun, o Kietasnapė pleveno užpakalyje — jei peliukas imtų slysti, sulaikytų jį. Kai Matijas išlindo pro angą, jį apgaubė nyki prietema; jis tik matė atsidūręs ilgoje, į griovį panašioje landoje. Viename jos šone buvo gana tiesi siena, kitame — aukštas lenktas nuolydis, atvirkščioji arkinių lubų pusė.

Matijas pasišaukė Kietasnapę. Nusegė jai nuo kaklo antkaklį su pavadėliu, įdėjo į kuprinę ir paglostė savo draugę skrajūnę.

— Kietasnape, daugiau negaliu tavęs pririštos laikyti. Tu — laisvas žvirblis ir ištikima draugė.

Žvirbliuke sumirksėjo savo aršiomis akutėmis.

— Peliukas Matijas — mano draugas. Aš jo nepalieku. Būnu su tavim.

Keletą minučių jie drauge apžiūrinėjo aukštas lubas. Galinti skraidyti Kietasnapė pirma pamatė paskutinę, kaip jie spėjo, angą.

Matijui kopti buvo nesunku, tik nepatiko, kad reikia taip repečkoti gaubtu mediniu stogu. Šį kartą angos durys vėrėsi vidun. Buvo tikrai sunkios. Abu bendražygiai stūmė net įsiręžę, kol jos garsiai girgždėdamos atsidarė. Matijas įlindo pirmas, įkandin įskrido Kietasnapė. Durims užsitrenkus pamatė esą žvirblių apsupti. Ginčydamiesi, garsiai čirškėdami, jie puolė Matiją, ir daugybė kojų priplojo jį prie angos durų. Matijas negalėjo nė ūso krustelėti. Staiga taip netikėtai kilęs triukšmas nuščiuvo. Žvirblių pulkas prasiskyrė. Prie Matijo prisiartino didelis, stiprus, drąsios ir nuožmios išvaizdos žvirblis. Paukštis įsmeigė į Matiją beprotiškai žėrinčias akis.

— Pelėkirmis bus mano belaisvis! Čia Žvirblos dvaras. Aš — karalius Jautis Žvirbla!

15

Dviejų išdavikų, lapių Selos ir Vištvagio, kūnai tysojo pakelės griovyje. Klunio žiurkės nugalabijo jas ietimis ir nubloškė čia. Sela nekrutėjo, kadaise žvitrios blizgančios jos akys jau apsiblausė. Bet Vištvagis dar trūkčiojo ir dejavo — buvo gyvas. Jam visą kūną taip skaudėjo, tarsi būtų ugnyje degęs. Žiurkės du kartus smeigė jam, kartą pataikė į užpakalinę koją, paskui dūrė į gauruotą sprando kailį. Vištvagis suriko ir žiurkių spardomas nuvirto į griovį. Ir iš karto prarado sąmonę. Selą jie numetė ant sūnaus kūno į seklų, dumbliną griovio vandenį.

Žiurkės buvo tikros, kad lapes nudobė, o jei ir ne suvisai, trauk jas devynios: kas dabar brausis per tas skaudžias dilgėles į dumblyną tikrinti? Jos paleido vieną kitą grumstą į plūduriuojančias maitas griovyje ir kurį laiką stebėjo. Kai musės ėmė tūpti ant lapių, žiurkėms jau buvo nusibodę spoksoti ir jos nuėjo sau.

Vištvagis atsigaiveliojo. Tysojo nejudėdamas — jį slėgė Sela. Kai įsitikino, kad žiurkių nebėra, jis skausmingai ėmė keberiotis iš po motinos gaišenos.

Sena kvailė! Niekad nebūtų taip įkliuvę, jei būtų leidusi tvarkyti reikalus daug jaunesniam ir gudresniam sūnui.

Nė kiek nesigailėdamas savo nusibaigusios gimdytojos, Vištvagis pradėjo galvoti, ką jam dabar daryti. Reikės tykiai prakiurksoti tame dvokiančiame griovyje iki sutemstant. Nors buvo sunkiai sužeistas, bet dėl susiklosčiusių aplinkybių jaunasis lapinas mintyse kikeno. Vis dėlto jis, o ne motina, nušluostys Kluniui nosį. Greitai jis bus laisvas ir turi žinių, kaip iš tikrųjų žiurkės puls Raudonmūrį. O tokios žinios, be abejo, kainuoja!

Sutemus Vištvagis ėmė krutėti. Kad tik greičiau iš čia dingus. Musės, vapsvos, kirmėlės ir visoks kitoks gyvis jį visą dieną nuodugniai taršė. Lėtai ir atsargiai apsivertė dumblyne taip, kad dumblas kaip kokie pavilgai vėsintų sprando bei kojos žaizdas ir stabdytų kraujavimą. Kai pagaliau sulaukė nakties, svirduliuodamas atsistojo ir nukibildavo grioviu vienuolyno link.

Kėblino labai lėtai, bet ilgą ir skausmingą kelią lengvino pasididžiavimas savimi.

— Gal tų puskvailių žiurkių gauja ir galėjo apmauti Selą. Ką gi, buvo sena ir jau praradusi apsukrumą. Bet tik ne aš! Jie dar nesuvokė mano, jauno lapino, proto ir gudrumo. Aš jiems parodysiu! Aš juos dar pamokysiu! Jos dar pasigailės, kad pakėlė leteną prieš mane, tokį žvalgybos meistrą!

Po kažin kiek valandų, pasirodžius vienuolyno sienoms, Vištvagis pamatė, kad griovio krantas ne toks jau status, ir ėmė keberiotis iš dumblo. Varstė tokie skausmai, kad jis, kabindamasis už krūmų ir vijoklių, aikčiojo ir šūkčiojo, kol pagaliau išsiropštė iš griovio.

Visiškai išsekęs krito į kelio dulkes. Kiek vilko savo žaizdotą kūną grioviu, negalėtų pasakyti, bet daugiau nevaliojo nė žingsnio žengti; dabar tysojo be nuovokos, o gal ir miegojo.

Tylutis Semas buvo Žydrūnės nuolatinis palydovas ir iškilmingai žygiuodavo šalia, kai ji naktimis dalydavo karštą sriubą dėkingiems sargybiniams, budintiems ant sienų. Ambrozijus Spyglys alkanomis akimis sekiodavo ją, pilstančią į puodukus garuojantį skanų viralą. Ežys prapliupdavo ilgiausiomis padėkomis vildamasis, kad gal dar gaus puodelį, kai visi kiti bus aptarnauti.

— Kokia jūs, panele Žydrūne, supratinga! Visad sakau, kad niekas taip nepalaiko mano senų spyglių jėgos, kaip gera naminė daržovių sriuba. Dabar naktis maloni, bet turėkit galvoj, brangute, kad gerokai atvės, kai ims aušti.

Kol ežys su pelyte plepėjo, Tylutis Semas nenurimo nė sekundės. Vis čiulpdamas leteną, tripinėjo prie sienos atramos, šokinėjo nuo akmens ant akmens kaudamasis mažyčiu durklu su įsivaizduojamu priešu.

Iš pradžių Žydrūnė manė, kad jis, kaip visada, tik žaidžia. Voveriukas stovėjo ant vartininko namelio. Rodydamas durklu į kelią, jis mostelėjo nučiulpta letena Žydrūnei ir Ambrozijui ateiti ir pažiūrėti.

Jaunoji pelytė pagrasino jam samčiu.

— Pasidėk tą savo durklą ir liaukis karstytis, išdykėli!

Tylutis Semas atkakliai stovėjo kaip stovėjęs, lyg gerai apmokytas medžioklinis šuo.

— Galgi anas, panelyt, nori mums ką nors pasakyt? — burbtelėjo Ambrozijus. Jis nukrypavo prie sienos atramos ir pažvelgė ten, kur rodė Semas.

— Vajetau, panele Žydrūne! Dingojas, kad mūsų kareiviukas kaži ką pamatė. Ant kelio kažkas guli, bet negali suprasti, ar žuvis, ar paukštis, taip anas purvais aptekęs, — šnabždėjo ežys. — Tu palūkėk, o aš bėgu pagalbos.

Žydrūnė su Tylučiu Semu žiūrėjo nuo sienos į tamsą. Ambrozijus su vovere Džese ir Kurminu išėjo į kelią. Jiems už nugarų stovėjo stambių pelių būrys, vadovaujamas Bazilijaus Elnio.

— Būry, ramiai! — sukomandavo zuikis. — Jokių kalbų, sekam kelią, ar nėra pasalos.

Vištvagį įtraukė į vienuolyną kiek galėdami greičiau. Netverdami smalsumu gynėjai, nešdami per kiemą suglebusį ir apdujusį lapiną, apipylė jį klausimais.

— Nejau draugeliai žiurkinai tave taip apdorojo?

— Ko gero, dabar nori prieglobsčio pas mus?

— Harr, ko gi dabartės tysojai ant kelio?

Nešamo Vištvagio galva maskatavo į šalis. Jis išstenėjo tik vieną dalyką:

— Būtinai turiu pamatyti abatą. Tik tegu neina prie manęs barsuke — tada nieko nesužinosit.

Bazilijus paleido dalį būrio ir pasivijo Ambrozijų.

— Gal, sakau, reikia tą niekšelį tiesiai boginti pas mūsų gerąjį abatą. Tegu pasako, kas jam ant širdies guli pirmiau, negu išleis kvapą.

Pelės nutempė Vištvagį į vienuolyno pastatą ir paguldė ant suolo. Abatas Mortimeris atšlepsėjo vilkėdamas naktiniais marškiniais ir trindamas užmiegotas akis. Patyrusiu žvilgsniu apžiūrėjo lapino žaizdas ir pasakė:

— Na, lapine, ko nori iš mūsų? Ar tik Klunis, tavo darbdavys, nebus atsiuntęs mūsų šnipinėti?

Lapinas silpnai papurtė galvą.

— Gerti. Noriu gerti.

Voverė Džesė pakėlė ąsotį, bet nedavė jam vandens.

— Pirma pasakyk tėvui abatui, ko nori, klastūne, — griežtai atrėžė ji.

Lapinas virpančia letena siekė ąsočio, bet Džesė nedavė. Abatui pasidarė nesmagu, kad Džesė tokia žiauri.

— Pirmiau kalbėk, o paskui atsigersi, — atšovė ji.

Sužeistas gyvūnas kėlė abatui gailestį, bet vis dėlto jis nusprendė nesikišti. Džesė žino, ką daro.

— Klunio žiurkės mane taip sumaitojo, — švokštė lapinas. — Mano motiną Selą... jie užmušė. Aš žinau naujus Klunio planus. Pasirūpinkite manim, ir aš jums viską išklosiu...

Lapinas nualpo.

— Žinot, aš tikrai neeikvočiau brangaus laiko ir vaistų dėl to maitos, — šaltai pasakė Džesė.

Ambrozijus Spyglys susimąstęs pasikasė pilvą.

— Gerai sako Džesė, aš irgi dėl jo nesukčiau galvos. Bet galgi anas turi kokių svarbių žinių? Ko gi tada vilkosi tokį kelią pas mus?

Praskyręs dumblinus gaurus, abatas apžiūrėjo lapino sprandą.

— Ambrozijaus žodžiuose yra tiesos. Neškit tą nelaimėlį į ligoninę, — pasakė jis.

Žydrūnė su Tylučiu Semu žiūrėjo, kaip išnešamas lapinas. Jis stovėjo pirma jos su ištrauktu durklu, pasiruošęs ginti ją ir save. Žydrūnė sušiaušė jam galvelę.

— Nurimk, Šernai, — švelniai ramino ji voveriuką. — Lapinas negali mūsų nuskriausti. Ir ačiū, kad taip manim rūpiniesi.

Semas įsikišo durklą į makštis ir vėl ėmė čiulpti leteną.

Vinifrida su abatu Mortimeriu sėdėjo prie ligoninės gulto. Jie budėjo laukdami, kol lapinas atgaus sąmonę. Vištvagis suinkštė ir apsidairė po jaukią palatą.

— Oi, sprandas! Kas čia per kambarys? Kur aš? — dejuodamas klausinėjo jis.

Vinifrida atsargiai stumtelėjo jį ant pagalvių ir prikišo dubenėlį vandens prie suskirdusių, išdžiūvusių lūpų.

— Atsigerk ir gulėk ramiai, — paliepė ji.

Vištvagis godžiai ėmė šliurpti vandenį, o abatas jam paaiškino:

— Esi Raudonmūrio vienuolyno ligoninėje. Dar kaip reikiant negalėjau apžiūrėti tavęs. Kai kiek atsigausi, mano draugai nupraus tave ir aptvarstys žaizdas.

Vištvagis vos galėjo patikėti savo ausimis.

— Tai aš galėsiu pas jus pasilikti? Bet aš dar nepapasakojau jums apie Klunio naują planą.

Abatas nušluostė vandens lašus nuo ligonio smakro.

— Sūnau, žinok: mes nieko nevarom nuo savo vartų. Nebent priešus, kai jie nori mus nuskriausti. Raudonmūrio vienuolyne rūpinamasi visais padarais, o mano pareiga juos gydyti ir slaugyti. Dabar aš tave globosiu. Suteiksi mums žinių ar ne — tavo sąžinės reikalas. O pas mus tu viešėsi ir būsi gydomas, kol visai pasveiksi.

Vištvagis gulėjo ir galvojo apie tai, ką pasakė tas malonus senolis. Staiga jis pratrūko:

— Taranas tik akims apdumti! Klunis nori juo atitraukti jūsų dėmesį nuo tunelio, kurį ketina rausti po vienuolyno siena.

Aš tiksliai nežinau, kurioje vietoje, bet tikras dalykas, kad jis planuoja pasikasti ir užpulti iš po žemių.

Abatas palingavo galva smerkdamas tokius kėslus, o Vinifrida prisuko lempos dagtį ir užtraukė užuolaidas.

— Klunis — tikras pragaro išpera. Siekdamas savo tikslų gali bet ką padaryti. Tai aš žinau ir tikiu, kad sakai tiesą. Bet kodėl taip vargai, vos gyvybės nepaaukojai, kad mums praneštum apie jo užmačias?

Meluodamas Vištvagis labai stengėsi atrodyti priblokštas sielvarto ir pasipiktinęs.

— Juk jie užmušė Selą, mano motiną, pone. Aš nenurimsiu, kol jos žudikai nebus nubausti.

Abatas paglostė jaunajam lapinui leteną.

— Dėkui, jaunuoli, kad taip pasitiki mumis. O dabar užsimerk ir pasistenk užmigti.

Kai abatas išėjo, purvinas Vištvagis patogiai susiraitė baltam, švariam patale. Jautėsi jau geriau, galėjo net tyliai nusijuokti.

Kaip visur, taip ir čia seni skrabalai kvaili per visą pilvą!

Tas karšinčius toks pat besmegenis kaip ir Sela. Tegul pelės pliekiasi su žiurkėmis, kol išsipjaus, kas jam? Tik geriau! Raudonmūris bus tikras lobių šaltinis jaunam ir protingam lapinui.

16

Rudasparnė buvo Kietasnapės motina ir galingojo karaliaus Jaučio Žvirblos sesuo. Kai jos dukterį kliudė strėlė, ji pamanė, kad Kietasnapė žuvo. Išvydusi ją gyvą ir sveiką, motina su palengvėjusia širdimi tai glostė, tai barė ją. Kai jau galėjo čirkštelėti žodelį, Kietasnapė greita žvirblos tarme papasakojo motinai savo nuotykius.

Matijas tuo metu gulėjo ant grindų prispaustas nuožmių Žvirblos karių nagų. Apsižvalgęs pamatė, kad atsidūrė didžiulėje vientisoje pastogėje. Čia buvo karaliaus Jaučio Žvirblos, kurio rūstybė, atrodo, jį užgriuvo, dvaras.

Palėpėje žvirblių giminė, tikra palaida bala, gyveno kaip kam šovė į galvą. Viršuje stogas baigėsi apverstos V raidės pavidalu, tad tas jų dvaras buvo ilgas trikampis. Abiejų galų pakraigėse šiurpsojo galybė bet kaip susuktų lizdų, pilnų garsiai čirškiančių jauniklių. Vienas palėpės galas, atitvertas stogo čerpių ir senų lizdų liekanomis, buvo, matyt, paties karaliaus asmeninė buveinė. Matijas sumetė, kad virš jos gali būti vėjarodis.

Karalius Jautis Žvirbla buvo iš tų paukščių, su kuriais daug nepajuokausi. Jis pastebėjo ypatingą peliuko susidomėjimą aplinka ir mikliai jo dėmesį išblaškė žiauriai spirdamas bejėgiam padarui.

— Ko nori pelėkirmis karaliaus dvare? — rūsčiai paklausė. Matijas suvokė, kad dabar ne laikas pilstyti iš tuščio į kiaurą, ir tuoj pat atsakė garsiu balsu, kaip dera prisistatyti dvare.

— O karaliau, atvykau norėdamas grąžinti tavo jauną, narsų karį.

Sulig tuo pareiškimu kilo baisus čirškėjimas. Jautis Zvirbia plastelėjo sparnais, ir triukšmas kaipmat nuščiuvo. Jis pasuko galvą į drąsų jauną įsibrovėlį.

— Meluoji, pelėkirmi! Tu nepadedi žvirbliams! Tu — žvirblių priešas! — sučirškė jis iš visos gerklės. — Karaliaus Jaučio Žvirblos žodis — užmušti priešą, užmušti negyvai!

Matijas suprato, kad turi kovoti už gyvybę. Žvirblos kariai čirkšdami užgulė jį ir puolė kapoti, draskyti snapais ir nagais. Peliukas kažkaip įsigudrino ištraukti vieną leteną ir mikliai smūgiuodamas kairėn dešinėn nustūmė keletą žvirblių nuo savęs. Bet jis suprato, kad greit bus nugalėtas, nes vis daugiau žvirblių metėsi ant jo raginami beprotiškų karaliaus šūksnių.

— Galas pelei! Galas, galas kirmiui!

Stengdamasis išlaisvinti kitą leteną, Matijas pajuto, kad jį pridengė dvi poros sparnų. Kietasnapė ir Rudasparnė bandė jį gelbėti. Rudasparnė šaukė:

— Nereikia žudyti! Pelė gera! Išgelbėjo mano vaiką!

Bet karalius buvo neperkalbamas.

— Pelės — priešai. Reikia peles žudyti!

Karalius Jautis Zvirbia neturėjo savo vaikų. Kietasnapė, jo mėgstama seserėne, kreipėsi į dėdę prašydama pasigailėti peliuko.

— Ne, ne, karaliau Jauti! Nežudyk peliuko Matijo. Jis išgelbėjo Kietasnapę. Daviau žvirblio žodį, kad nežudysi jo!

Karalius stryktelėjo į savo karių būrį ir nušlavė juos kaip pelus. Visi susigūžė, nes karalius jau skelbė kitą įsakymą:

— Kvaili kirmiai, liaukitės! Karalius įsako nežudyti pelės. Iš mano sesers kiaušinio išsiritus jauniklė davė jam žvirblio žodį!

Žvirblos kariai kiek pasitraukė. Matijas atsistojo. Laimė, kad nelabai nukentėjo. Jis nudulkino savo abitą.

— Fu! Dėkui, mano drauge Kietasnape, dar sykį... Vėl išgelbėjai man gyvybę.

Karalius paliepė dviem žvirblių kariams:

— Plėšrūne ir Vėjaplunksni! Paimt maišą. Apžiūrėti, ką pelė ten turi.

Matijas tvirtai stovėjo, kai jam nuo pečių buvo nutraukta kuprinė. Kareiviai neturėjo supratimo, kaip ją atidaryti. Kapojo snapais, draskė nagais medžiagą, kol ją praplėšė ir kuprinės turinys pabiro ant grindų. Matijas pagarbiai atsitraukė, kai karalius ėmė naršyti po jo kuklius daiktus.

Karalius Jautis gurkštelėjo vandens iš gertuvės ir išspjovė.

— Kirmėlių nėra. Tik pelių maistas, — paskelbė jis.

Kietasnapė liūdnai atsiduso. Varvindama seilę žiūrėjo, kaip dėdė drasko cukruotų riešutų ryšelį. Jautis Žvirbla dvejodamas kaptelėjo vieną ir nušvito iš malonumo.

— Tas lesalas tinka Žvirblos karaliui. Nereikia pelėkirmiams. Imu sau.

Jis pasikišo cukruotus riešutus po sparnu ir pakėlęs antkaklį su pavadėliu mostelėjo Matijui.

— Pelėkirmis eina čia. Tu laimingas. Karalius leidžia tau gyventi.

Peliukas drebančia širdimi priėjo prie karaliaus, nes nenorėjo erzinti aikštingo ir pavojingo paukščio. Žvirblos karalius užmovė Matijui antkaklį, tas jam labai veržė — vos galėjo kvėpuoti. Prisegė pavadėlį ir garsiai nusijuokė. Pataikaudami nusijuokė ir kiti žvirbliai.

Matijui užvirė kraujas. Jis stengėsi užgniaužti pyktį, nes suvokė, kad Žvirblos karaliaus dvare labai nepasišakosi. Ir davė sau žodį, kad daugiau niekad gyvenime jokiam gyvam padarui nemaus antkaklio. Mat pajuto neapsakomą pažeminimą.

Karalius įteikė pavadėlį Kietasnapei. Pasisukęs į savo pavaldinius išsišiepė kaip koks pusprotis ir parodė į Matiją.

— Karalius Jautis Žvirbla pasigailėjo pelės. Seserėčia, nori kambarinio gyvūnėlio? O tu, pele, būk klusnus mano seseriai ir jos vaikeliui, cha cha cha...

Ir vėl visi žvirbliai ilgai kvatojo lenktyniaudami, kas ilgiau pajėgs juoktis. Karalius buvo visiškai nenuspėjamas tironas. Kai jis juokauja, visiems privalu juoktis.

Kietasnapė trūktelėjo pavadėlį ir sušnabždėjo savo draugui:

— Matai, nei Kietasnapė, nei jos motina nesijuokia. Man tik labai nesmagu...

Jaunasis belaisvis linktelėjo savo prižiūrėtojai. Jis jau pradėjo galvoti, kaip jam išsivaduoti.

— Nesirūpink, miela drauguže. Aš bent gyvas likau.

Kietasnapė padavė pavadėlį motinai.

— Tai Rudasparnė, mano motina. Gera. Nenuskriaus pelės. Pamatysi.

Rudasparnė atsargiai truktelėjo pavadėlį ir šypsodama linktelėjo Matijui. Jam patiko Kietasnapės motina.

Karalius Kietasnapei ir Rudasparnei taip įsakė:

— Tą pelėkirmį visada laikyti su antkakliu. Jokių pasivaikščiojimų. Tegu daug dirba. Dažnai spardyti. Va taip!

Jautis Žvirbla buvo bespiriąs Matijui, bet tas vikriai pasisuko ir ėmė šokdamas dainuoti nutaisęs kvailelio išraišką.

Karalius stovėjo pakreipęs galvą ir nustebintas keisto pelės elgesio.

Matijas, juokingai strykčiodamas, uždainavo:

Niekad nesu buvęs taip aukštai,

Užlipęs ant stogo, tikrai!

Karalius man kaklą suveržė tvirtai

Ir seseriai liepė laikyt mane kietai.

Jis vis šokinėjo aplink kartodamas savo dainelę.

Jautis Zvirbia suplastėjo sparnais ir pasileido it pakvaišęs kvatoti.

— Cha cha cha! Žiūrėk, Plėšrūne, žiūrėk, Vėjaplunksni! Pelėkirmiui pasimaišė galvoje. Jis pamišo! Cha cha cha...

Visi paklusniai kvatojo su bepročiu valdovu.

Po kiek laiko žvirbliai išsiskirstė: vieni grįžo į savo lizdus, kiti išskrido ieškoti kirminų. Saujelė išrinktųjų nustraksėjo su karaliumi žaisti populiaraus trijų plunksnų azartinio žaidimo, kurį labai mėgo karalius Jautis. Rudasparnė su Kietasnape nusivedė šokinėjantį peliuką į savo lizdą kitoje pusėje dvaro, po toliausia pakraige.

Nors iš paviršiaus padrikęs, viduje lizdas buvo tvarkingas ir jaukus. Kietasnapė buvo surinkusi išmėtytus Matijo daiktus ir sudėjusi į suplėšytą kuprinę, kurią dabar, baugščiai žiūrėdama jam į akis, grąžino.

— Ar Matijui blogai su galva? — paklausė ji.

Peliukas smagiai išsitiesė Rudasparnės lizde ir ramiai nusišypsojo.

— Nieko panašaus. Esu toks pat sveikas kaip ir judvi. Tik pamaniau, jei apsimesiu kvaištelėjęs, gal jūsų karalius ir kariai nelaikys manęs pavojingu. Gal paliks ramybėje ir užmirš.

Rudasparnė pakėlė susirūpinusias akis nuo ruošiamo maisto.

— Pelė Matijas pasielgė išmintingai, — pasakė ji. — Karalius Jautis — nedoras, piktas žvirblis. Kartais Rudasparnė mano, kad jis išprotėjęs. Geriau, jei tikės, kad tu negali pakenkti.

Matijas pagarbiai nusilenkė.

— Ačiū, Rudasparnė. Tu labai drąsi. Mane gelbėdamos pačios galite nukentėti.

Rudasparnė padavė jiems maisto. Su dėkingumu Matijas pastebėjo, kad ji jam nepadėjo kirmėlių ir nugaišusių vabzdžių. Motina stebėjo jį švelniomis ir protingomis akimis. Peliukas buvo vienmetis su jos dukra.

— Matijas išgelbėjo mano Kietasnapę, — pasakė ji. — Mes neturime žvirblio kario, kuris mus globotų. Kietasnapė tokia pat drąsi kaip ir jos tėvas, kurio jau nebėra. Aš išmokau rūpintis mumis, kol Kietasnapė išaugs ir taps narsiu kariu.

Valandos slinko, o trijulė vis kalbėjosi. Matijas daug sužinojo apie Žvirblos karalystės papročius ir gyvenimą.

Rudasparnė buvo kilusi iš karališkosios šeimos. Jos vyras žuvo praėjusį pavasarį kovodamas su varnėnais. Jis išgelbėjo karaliui gyvybę, ir karalius Jautis prisiekė globoti ją ir jos dukterį, bet labai greitai užmiršo savo pažadus ir jos turėjo pačios savimi pasirūpinti. Tik ištikus didelei bėdai, Rudasparnė primindavo jam priesaiką, nes žinojo, kad Jautis — pavojingas tironas. Paprastai jo akivaizdoje Rudasparnė išmintingai tylėdavo.

Kartais karalius Jautis užsidarydavo savo būste ir ten tupėdavo dienų dienas kurdamas įvairiausius planus. Paskui staiga pasirodydavo savo kariams su didingais sumanymais ir beprotiškais projektais. Niekas nedrįsdavo jam nepaklusti, nors kartais po kokio pusvalandžio jis jau būdavo pamiršęs savo neįmanomus planus ir eidavo medžioti kirmėlių. O sugrįžęs ir sužinojęs, kad jo sumanymai nevykdomi, pakeldavo tikrą velniavą: pasipildavo nuožmūs kaltinimai, priekaištai, karininkų pažeminimai į menkesnes pareigas, labiausiai netinkamų kareivių paaukštinimai. Kitą dieną jis vėl viską pamiršdavo ir vėl puoselėdavo dar labiau neįmanomus sumanymus. Matijas negalėjo atsistebėti Žvirblos dvaro gyvenimu. Tarpusavyje žvirbliai buvo šiurkštūs, nemandagūs, dažnai įnirtingai pešdavosi dėl menkiausio nieko. Prie kivirčų prisidėdavo ir kariai, net jaunikliai žvirbliukai. Dažnai per tuos susikirtimus daugelis žiauriai nukentėdavo.

Žvirblos gyventojai nemokėjo susikurti ugnies. Dieną dvarą apšviesdavo saulės spinduliai, prasiskverbę pro suskilusias, sudužusias stogo čerpes ar pakraigių plyšius. Viską jie lesdavo nevirtą, daugiausia kirmėles ir mažus vabzdžius. Žvirbliai jų nerūšiuodavo. Visą savo lesalą vadindavo kirmėlėmis. Žvirblis galėdavo praryti drugelį ar žiogą ir sakyti, jog sulesė kirmėlę.

Žvirbliai kirmėlėmis vadindavo ir priešus, bailius ar kokius svetimus Žvirblos dvarui padarus, norėdami juos pažeminti. Žvirbliai prie kirmėlių prisidurdavo šviežių gėlių žiedų, švelnių daržovių ūglių, uogų, vaisių, kuriuos pajėgdavo skrisdami snapu pakelti. Už pastaruosius Matijas buvo itin dėkingas. Jam buvo koktu net pagalvoti apie pietus iš gyvų kirminų ar nugaišusių vabzdžių.

Čia niekas nesilaikė jokios tvarkos, neplanavo jokių darbų. Tik gimdytojai jausdavo pareigą maitinti savo jauniklius, o visa kita būdavo atidėliojama rytdienai, vadinasi, niekas nieko nedarė. Visur buvo prišnerkšta, nešvaru, dulkės, vyravo visiška netvarka.

Kai Matijas ėmė apsiprasti su žvirblos kalba, pamatė, kad ji gan paprasta. Tik kai kurie žvirbliai čirkšdavo taip greitai, jog Matijas buvo įsitikinęs, kad ir jie patys nelabai supranta vienas kitą.

Matijas abejojo, ar Kietasnapė žino apie jo tikslą susigrąžinti kario Martyno kardą. Bent Rudasparnė tikrai nieko nenutuokė. Peliukas jau apžiūrėjo bemaž visą pastogę, bet kardo niekur nebuvo matyti. Matijas spėjo jį būsiant toje vietoje, kurios jis dar netyrinėjo — asmeniniame karaliaus būste. Jis ilgai suko galvą, kaip galėtų patekti į karališkuosius apartamentus. Jam nesinorėjo sukelti kokių rūpesčių ar nemalonumų savo draugėms, taip pat stengėsi, kad jos neįtartų, ko jis čia atėjo. Ir, tarkim, jei jis atgautų kardą, tai kaip jį saugiai nugabenti į vienuolyną pas saviškius?

Matijas sumetė, kad jis čia kiurkso jau kiaurą dieną ir naktį. Į pavakarę atsisėdo prie lizdo ir ėmė siūti sudraskytą kuprinę, apžiūrėjo, kas liko iš jo daiktų. Kai tik koks žvirblis skrisdavo pro šalį, nutaisydavo kvailą šypsenėlę ir uždainuodavo savo dainelę. Niekam nerūpėjo pakvaišusi pelė.

Kietasnapė sugrįžo iš kirminų medžioklės. Ji nutūpė prie Matijo ir pažvelgė į jį.

— Medžiojau kirminus, — sučirškė ji. — O Matijui atnešiau pienę. Pelė mėgsta gėles.

Matijas atsakė žvirblių kalba:

— Kietasnapė — gera medžiotoja. Pelė mėgsta gėles. Skanus maistas. O kur motina Rudasparnė?

Kietasnapė parodė karaliaus būstą.

— Rudasparnė ruošia Jaučiui Žvirblai valgį. Karalius neturi žmonos. Nėra kas jam pataiso valgyt.

Matijas elgėsi taip, tarsi tai jam mažai rūpėtų. Jis trūktelėjo antkaklį.

— Antkaklis veržia pelei kaklą, — vyptelėjo jis.

Kietasnapė užjaučiamai linktelėjo.

— Karalius įsakė tau jį nešioti. Niekam nevalia nuimti. Man labai, labai gaila...

Matijas vėl ėmėsi dėstyti savo daiktelius. Kokia laimė! Pilnas ryšelis cukruotų riešutų! Paskubomis, kad nepamatytų Kietasnapė, įkišo juos į kuprinę. Šiaip būtų mielai atidavęs savo draugei, bet dabar jau kitos aplinkybės. Jie Matijui reikalingi kaip masalas.

Jiems šnekučiuojantis grįžo ir Rudasparnė. Kiek palaukęs peliukas mandagiai kreipėsi į ją:

— Rudasparnė dažnai eina į karaliaus būstą.

Rudasparnė linktelėjo.

— Karalius Jautis Žvirbla leidžia tik man ateiti, — nusijuokė ji. — Oi, koks tinginys tas žvirblis! Net maisto nesusiranda.

Matijas taip pat nusijuokė.

— Lažinuos, kad karalius nesugeba maisto susirasti. Ką pasakytų Rudasparnė, jei Matijas pasiūlytų karaliui dovaną?

Motina žvirblė griežtai pažvelgė į jį.

— Ką dabar pelė sugalvojo? Kokią dovaną?

Matijas pasislinko arčiau ir lyg koks sąmokslininkas ėmė kuždėti:

— Rudasparnė prisimena, kaip karaliui Jaučiui patiko cukruoti riešutai? Dar suradau jų. Pasiimk mane eidama. Aš nunešiu tuos riešutus karaliui.

Rudasparnė ėmė dvejoti.

— Kodėl pelė nori dovanoti karaliui riešutų?

Matijas skėstelėjo letenomis — atseit ko dar čia klausti.

— Kad karalius paleistų pelę. Noriu grįžti namo. Užgniaužęs kvapą, Matijas stebėjo Rudasparnę. Pagaliau ji užjaučiamai šyptelėjo.

— Gerai, Matijau. Pabandykim. Nieko blogo, bet tik nesupykdyk karaliaus. Tada jis užmuš pelę.

Širdy lengviau atsidusęs, Matijas ištraukė ryšelį su riešutais.

— Ačiū tau, motina žvirble, — padėkojo. — Pelė nepridarys rūpesčių. Riešutai pradžiugins karalių, pamatysi.

Vesdama paskui save už pavadėlio Matiją, Rudasparnė pabeldė į karaliaus Jaučio būsto čerpių sieną. Atsiliepė suirzęs balsas:

— Nešdinkis! Karalius nori miego.

Rudasparnė suprato atėjusi netinkamu laiku. Tačiau vis tiek nepasitraukė ir antrą kartą pabeldė dar garsiau.

— Įleisk, broli karaliau. Čia Rudasparnė su pakvaišėliu pelėkirmiu. Jis turi dovaną didžiajam karaliui.

Pro duris kyštelėjo mieguista galva. Karalius Jautis sumirksėjo nelyginant pelėda ir plačiai nusižiovavo.

— Jo didenybė nemėgsta dėl niekų būti žadinamas, — sumurmėjo jis.

Įėjęs į kambarį, Matijas ėmė šokti ir dainuoti savo dainelę. Išsitraukęs ryšelį paėmė vieną riešutą ir mestelėjo apstulbusiam valdovui į atvirą snapą.

— Pelėkirmis dar surado saldžių riešutų didžiajam Žvirblos karaliui, — sukikeno Matijas. — Tuojau atnešiu. Galbūt pelė atiduos karaliui visus riešutus. O karalius leis pelei grįžti namo.

Karalius godžiai triauškė saldų riešutą įbedęs gobšias akis į ryšelį.

— Ėė, pelėkirmis atiduos karaliui visus riešutus. Didenybės galvoje svarbūs reikalai. Didenybė galvoja: gal čir čir čir paleis pelę namo.

Matijas pastrikinėjo, paskui priklaupė ant vieno kelio ir atkišo riešutus. Karalius Jautis griebė pakelį, ėmė grūsti į snapą vis daugiau riešutų, net nebelindo, ir užsimerkęs, apsalęs iš malonumo springdamas rijo. Iš snapo byrantys riešutų trupinėliai apkrito jam krūtinės plunksnas.

Tuo tarpu Matijo akys lakstė po būstą. Nieko ypatingo: šiaudinis čiužinys, keli drugių sparneliai ant sienos dėl gražumo, kampe — didžiulis senas minkštas krėslas. Kaip jis čia atbogintas, liks amžina mįslė. Matijo dėmesį patraukė kažkas kyšantis už krėslo. Kažkoks senamadiškas daiktas iš juodos odos su daugybe sidabrinių pagražinimų, lygiai tokių pačių kaip jo kardasaičio.

Martyno kardo makštis!

Tikriausiai ir pats kardas čia?

Matijas labai norėjo žvilgtelėti už krėslo ir įsitikinti, jog neklysta, bet turėjo atsižvelgti į aplinkybes.

Karalius Jautis susikišo paskutinius riešutus į snapą ir čiaukšnojo su didžiausiu pasimėgavimu.

Rudasparnė bandė priminti jam įsipareigojimus.

— Karalius sudorojo dovaną. Ar pelė jau laisva?

Karalius godžiai išskėtė nagus.

— Dar! Ar pelėkirmis duos daugiau riešutų didenybei?

Matijas tebeklūpėjo. Jis pakėlė akis į ėdrų valdovą.

— O karaliau, pelė neturi daugiau riešutų. Visus atidavė jo didenybei. Ar karalius paleis pelę namo?

Karalius Jautis lesiojo riešutų trupinėlius nuo krūtinės. Akys gudriai žibėjo.

— Aaa! Karalius duoda žvirblio žodį. Bus daugiau saldžių riešutų — pelėkirmis eis namo. Bet turi būti daug. Tiek! — Karalius plačiai išskleidė sparnus.

Peliukas nuleido galvą.

— Karaliau, bet pelė neturi daugiau riešutų.

Netikėtai karaliaus Jaučio nuotaika labai subjuro. Jis sugniaužė tuščią rūgštynių lapo pakelį ir paleido Matijui į akis.

— Pelėkirmi, duok daugiau! Girdi, daugiau! — Jo akys sužėrėjo įniršiu, sprando plunksnos pasišiaušė. — Karalius nesiginčija su pamišusiu pelėkirmiu! Duodi riešutų, daug riešutų, arba aš tave užmušu! Lauk! Didenybė jau miega.

Pajutusi, kad karalius įsiuto nejuokais, Rudasparnė nedelsė. Šiurkščiai timptelėjo pavadėlį ir išsivedė peliuką.

Matijas net duso iš pykčio.

— Rudasparnė, kaip leidžiate tokiam besmegeniui karaliauti? — vos nespringo jis.

Tildydama ir ramindama peliuką, motina žvirblė nusitempė jį į savo saugų lizdą.

Kietasnapė buvo išskridusi medžioti. Rudasparnė mėgino paprotinti įniršusį peliuką.

— Tegul Matijas garsiai nesako, kad karalius besmegenis. Išgirs karalius, ir Matijas greitai bus maistas kirmėlėms.

Matijas jau išsižiojo protestuoti, bet Rudasparnė jį nutildė pakeldama sparną.

— Visi paukščiai žino, kad karalius Jautis — narsus kovotojas. Jis daug kartų apgynė Žvirblos giminę nuo priešų. Kai kada tingi, kai kada surūgęs, bet nėra kvailys. Karalius Jautis gudrus kaip klastinga lapė, tik apsimeta kvailiu, kaip ir Matijas.

Rudasparnė numanė, kad Matijas ėjo į karaliaus būstą kitu tikslu, o ne prašyti laisvės. Ji buvo labai išmintinga paukštė. Matijas nutarė atskleisti jai visas savo kortas.

— Rudasparnė, noriu tau kai ką papasakoti, — tarė jis. — Apie peles, kurios gyvena vienuolyne, žemai po jumis, ir apie vieną nepaprastą pelę, kurią vadiname karžygiu Martynu...

Rudasparnė įdėmiai klausėsi pasakojimo apie Raudonmūrio vienuolyną, jo gyventojus, gresiančią nelaimę ir peliuko vaidmenį gelbstint vienuolyną. Kai Matijas baigė kalbėti, jo tiesus žvilgsnis liudijo Rudasparnei, kad ji išgirdo tiesą. Prisislinkusi arčiau ramiai pasakė:

— Matijau, Rudasparnė žinojo. Jau pirmą dieną aš pastebėjau tavo diržą. Jis toks pat kaip ir tas daiktas už karaliaus krėslo.

— Bet kodėl... — įsiterpė Peliukas. Ir vėl Rudasparnė jį nutildė:

— Matijas tegul patyli. Dabar aš papasakosiu, ką žinau. Labai seniai, kai net nebuvo padėtas kiaušinis su mano motina, mus valdė karalius, vardu Kraujo Plunksna. Jis ir pavogė kardą iš vėtrungės. Tuo kardu Žvirblos gyventojai labai didžiavosi, tapo narsesni, iš jų kiaušinių ritosi stipresni jaunikliai, visi susirasdavo daug maisto. Kardas kabėjo Žvirblos dvare. Bet Kraujo Plunksna mirė, niekas nežino dėl ko. Karaliumi tapo Jautis. Mano vyras Pilkauodegis papasakojo man kai ką prieš savo galą. Karalius Jautis nešiojo kardą, bet su makštimi buvo jam per sunkus. Palikdavo makštį namuose už krėslo. Nešiodavo kardą nagais. Karalius Jautis mėgsta pasipuikuoti. Kasdavo kirminus kardu. Mano vyras ilgai skraidė su juo. Vieną dieną jie medžiojo Žydinčioje Girioje. Pamatė milžinišką kirminą su nuodingu liežuvėliu. Jis visą laiką šnypštė“ Asmodėjus“ ar panašiai. Karaliui Jaučiui iškrito kardas iš nagų. Net karalius išsigando to liežuvėlio. Didžiulis kirminas apsivijo kardo rankeną. Karalius Jautis liepė Pilkauodegiui pakelti kardą. Pilkauodegis mėgino, bet kirminas jam įkirto. Sunkiai sužeidė, bet jis dar parskrido į dvarą su karaliumi. Kardas liko miške pas milžiną kirminą. Mano vyras mirė. Karalius Jautis paskelbė, kad nuo žaizdų, gautų kovojant su varnėnais. Netiesa. Prieš galą Pilkauodegis viską man papasakojo. Kietasnapė dar buvo kiaušinyje, nežino, kaip mirė jos tėvas.

Matijas su užuojauta pažvelgė į Rudasparnę, ryjančią ašaras. Švelniai paglostė gedinčią našlę.

— Pilkauodegis buvo narsus karys, bet niekas nenugalės nuodingo liežuvėlio vienas. Tu laiminga, kad Kietasnapė yra jo vaikas.

Rudasparnė nusišypsojo pro ašaras.

— Matijas — geras peliukas.

Stojo nejauki tyla. Pagaliau pusbalsiu prašneko Matijas:

— Vadinasi, veltui čia ieškojau kardo. Bet kam jam makštis?

— Makštis reiškia kardo dėklą? — paklausė Rudasparnė. Matijas linktelėjo.

— Aš tau papasakosiu apie kardo dėklą, — karčiai kalbėjo žvirblė. — Karalius Jautis bijo pasakyti žvirbliams, kad prarado kardą. Jis nežino, kad Pilkauodegis viską papasakojo man. Karalius Jautis vaidina, kad kardas dėkle. Tik dėl to išsilaiko karaliumi. Jei aš prasitarčiau, jis užmuštų mane ir Kietasnapę, tikrai žinau. Kada nors Kietasnapė, išsiritusi iš mano kiaušinio, bus karalienė. Ji karališko kraujo. Tada Žvirblos gyventojams bus geriau. Bet dabar valdo Jautis. Jis neturi širdies, pametė kardą. Blogas, kuoktelėjęs paukštis. Toks yra karalius Jautis.

Tą naktį prieš užmigdamas Rudasparnės lizde, Matijas turėjo apgalvoti daugybę dalykų. Taigi karalius Jautis išmetė kardą ant milžiniškos kirmėlės su nuodingu liežuvėliu. Sprendžiant iš apibūdinimo gyvatės.

Jis pats niekad nėra matęs jokios gyvatės. Vienuolyne girdėjo minint jas kaip baisius, beveik pasakų roplius. Senbuviai sakė, kad net pats tėvas abatas atsisakytų jas gydyti, nors ir sunkiai sergančias. Laimei, tokio atvejo niekad nepasitaikė. Žydinčioje Girioje niekas nėra sutikęs gyvatės, todėl dauguma gyvūnų manė ją esant išgalvotu baubu. Tačiau Raudonmūrio išmintingieji — abatas, Konstancija, senolis Matūzalis — tvirtino, kad gyvatė — tikras ir baisiai pavojingas padaras. Kad reikia labai saugotis tos siaubūnės, jos didelės jėgos, hipnotizuojančio žvilgsnio ir mirtinai nuodingo geluonies.

Matijas suvirpėjo. Gyvatė atrodė baisesnė net už Klunį Botagą. Kaip galėtų paprasta pelė atimti kardą iš gyvatės, apie kurią pasakojo Rudasparnė? Kuri šnypščia „Asmodėjusss“? Matijas stengėsi nebegalvoti apie gyvatę. Pamažėle jį įveikė miegas.

— Pelėkirmi, greitai kelkis! Karalius tave šaukia.

Dviejų Žvirblos karių, Plėšrūno ir Vėjaplunksnio, aštrūs nagai sugriebė Matiją ir dar snaudžiantį ištraukė iš lizdo. Jie nutempė Matiją be jokių paaiškinimų, žiauriai trūkčiodami pavadėlį. Prieš išvedamas dar spėjo pamatyti išsigandusias Rudasparnę ir Kietasnapę.

— Nesirūpinkit, man nieko blogo neatsitiks. Žiūrėkit savęs! — šūktelėjo jas guosdamas.

Plėšrūnas trenkė Matijui per galvą tvirtu, kaulėtu sparnu.

— Užsičiaupk, pelėkirmi, arba tuoj užversi letenas!

— Nesiskubink taip! Pirma turiu pamatyti karalių, — atšovė peliukas.

Plėšrūnas jau taikėsi spirti jam, bet Vėjaplunksnis sulaikė.

— Palik tą kirmį ramybėj. Užmuši jį, karalius užmuš tave. — Ir vyptelėjo Matijui. — Pelė įžūli, bet drąsi kaip žvirblis karys.

Karalius nubudo. Kažkuo belaisvis sukėlė jam nerimą, bet kai ėmė godžiai ryti saldžius riešutus, viskas išlakstė iš galvos. Tačiau dabar, kai visiškai nubudo, it žaibas trenkė mintis. Pelėkirmio diržas!

Tai, ką Rudasparnė iš pirmo žvilgsnio atpažino, galų gale ir jis suvokė. Matijo diržas toks pat kaip ir kardo dėklas už krėslo!

Karaliaus būstą apšvietė tik veidrodžio šukė, atspindinti mėnulio šviesą. Karalius liepė kariams palaukti už durų. Jautis Žvirbla tylėdamas įsmeigė akis į peliuką.

Matijas stovėjo ramiai, nors nežinojo, kas jo laukia. Karalius Jautis atsistojo. Ėmė strikčioti apie Matiją. Staiga peliukas pajuto, kad tvirti nagai už nugaros griebė jam už diržo. Kuoktelėjęs karalius sukuždėjo į ausį:

— Iš kur pelėkirmis turi diržą?

Matijas sunkiai nurijo seilę. Stengėsi laikytis lyg niekur nieko.

— Diržą? A, turit galvoj mano diržą? Pelė seniai turi jį. Net neatsimenu, iš kur gavau.

Bumbt!

Matijas nuvirto ant žemės — karalius trenkė jam į nugarą.

— Pelėkirmis meluoja! Karalius Jautis tau ne pelų maišas! Greičiau sakyk, iš kur gavai! Na! Sakyk!

Beprotiškai rėkdamas, karalius vis timpčiojo diržą. Matijas suvokė, kad nevispročiui valdovui užėjo siuto priepuolis ir jam galas, jei tuoj pat ko nors nesugalvos.

— Neturiu daugiau riešutų! — visa gerkle šaukė peliukas. — Jūsų didenybe, duodu pelės žodį, neturiu daugiau riešutų! Bet atiduosiu didžiam karaliui tą diržą, jei jis mane paleis į laisvę.

Matijo klyksmas padarė geidžiamą įspūdį kuoktelėjusiam karaliui. Žibančiom akim jis atsisėdo į didįjį krėslą.

— Žvirblos įstatymas sako, kad karalius turi užmušti pelėkirmį, bet aš — gailestingas valdovas. Nežudysiu pelės. Atiduok diržą karaliui.

Matijas nusisegė diržą ir padavė karaliui. Tas paglostė dailią odą ir apsijuosę ja. Grožėdamasis diržu ir stripinėdamas prieš veidrodžio šukę, prabilo jau ramiu balsu:

— Ai, koks gražus diržas! Pelėkirmis girdėjo apie didįjį kardą?

Matijas tuoj pat suprato gresiantį pavojų. Vienas klaidingas žodis gali pražudyti Rudasparnę ir Kietasnapę. Turi apsimesti nieko nežinąs ir kaip nors išsklaidyti karaliaus įtarimus.

— Oi, didenybe, koks puikus diržas! Karalius dabar atrodo tikrai didis karys. Pelei jis taip netiko kaip karaliui.

Karaliui Jaučiui, atrodo, liaupsės paglostė širdį. Jis dar kiek pasistaipė prieš veidrodį, paskui paklausė, šį kartą meilikaujamu balsu:

— Matijas tikriausiai girdėjęs apie didįjį kardą?

Nors padėtis buvo pavojinga, Matijas širdyje nusijuokė išgirdęs karalių kreipiantis į jį vardu. Peliukas puolė kniūbsčias ant žemės, susiėmė letenomis galvą — tikras skriaudžiamas nekaltas avinėlis.

— O didysis karaliau, pelė neturi daugiau saldžių riešu tų, negirdėjo apie jokį kardą, net nebeturi savo diržo. Jei dar bus ilgiau nelaisvėje, greit galą gaus. Maldauju, paleisk vargšą pelėkirmį namo.

Matijo jausmingas vaidinimas, matyt, prajuokino karalių. Jis susikišo sparnų galus už diržo, gražiai išvilioto iš pelėkirmio. Cha cha, ir visus jo riešutus sudorojo! Vos nesprogdamas iš puikybės — tai bent šaunus paukštis! — šaižiai sušvilpė, ir kaipmat prisistatė jo abu kariai.

— Nagi, pažiūrėkit į tą pelėkirmį! — nusišaipė jis. — Jis nelaimingas, kad pasigailėjau jo. Veskit tą pelėkirmį pas mano seserį Rudasparnę. Ir perduokit jai mano valią: tegu prižiūri pelėkirmį. Jis apdovanojo mane, davė saldžių riešutų, diržą. Gal pelėkirmis dar ko nors ras jo didenybei, leidusiam jam gyventi. Na, išveskit! Turiu dar pamiegoti. Nešdinkitės!

Tempiamas iš karaliaus būsto, Matijas apsimetė verkiąs dėl savo nelaimingo likimo. Tai dar labiau prajuokino karalių Jautį. Atsisveikindamas jis pamojavo sparnu ir šūktelėjo belaisviui:

— Saldaus miego, pelėkirmi! Ir pagalvok, iš kur gauti daugiau dovanų jo didenybei, cha cha cha...

Abu kariai ir netoliese snūduriavęs jauniklis paklusniai kvatojo su karaliumi.

O Matijas dėkojo savo laimingai žvaigždei, kad dar kartą išliko gyvas. Nebūtų davęs karaliui diržo, tas tikrai būtų jį nudobęs. Šiaip ar taip, galvojo jis, netektis tik laikina. Jei ketina pavogti iš karaliaus makštį, tuo pačiu atsiims ir diržą.

17

Zuikis Bazilijus Elnias ir voverė Džesė pastaruoju metu vaikščiojo it sulipę — nė vanduo tarp jų, rodės, neperbėgtų. Jei netalkino gynybai, juos tik ir matydavai tai viename, tai kitame kampe susikišusius kuždant. Niekas nežinojo, apie ką jie šnabždasi, ką planuoja. Bet iš Žydinčioje Girioje greičiausio bėgiko ir geriausios laipiotojos visko galėjai tikėtis.

Žydrūnė su Tylučiu Semu matė, kaip juodu per pietus nusliūkino į sodą paslaptingai tartis po medžiais, kur jiems niekas netrukdys.

— Kažin ką tavo mama su Bazilijum rezga, Semai? — paklausė smalsumo apimta pelytė.

Tylutis Semas gūžtelėjo mažučiais petukais ir panėrė galvytę į pieno dubenėlį. Srėbė vaikiškai garsiai, pasigardžiuodamas. Ką bedarytų Džesė, Semas visad jai pritars, nes mama viską daro tik gerai.

Bazilijus patogiai išsitiesė pavėsyje, o Džesė įsitaisė saulėje, prisidengusi galvą uodega kaip skėčiu.

— Ak, Džese, drauguže, čia tai bent gyvenimėlis! — nusižiovavo Bazilijus nuo ausies iki ausies, berdamas trupinius skruzdėlėms. — Yra visko, ko tik širdis geidžia. Ir birželio saulė kepina, ir puiki vietelė nusnausti, ak ak...

Džesė knibinėjo sūrio gabalėlį.

— Taigi, Bazilijau, todėl mes, miško gyventojai, ir turime stengtis, kad visada taip būtų. Bet jei Klunis su savo gauja laimės, kokia grasi kaimynystė laukia mūsų jaunimo, mano Semo.

Bazilijus purkštelėjo pro savo kariško stiliaus ūsus.

— Tegul juos šimtas, negaliu net pagalvoti! Tos žiurkės ir panašus gyvis, galybė bjaurių prasčiokų ir storžievių! Darytų blogą įtaką jaunikliams, ką čia ir kalbėti!

Abu linksėjo sutardami, pilni rūstaus pasipiktinimo, vienas per kitą pabrėždami skaudžius dalykus ir vis labiau niršdami.

— Oi, tas Klunis Botagas! Įžūlus mušeika ir pagyrūnas, gyvenime kito tokio nesu sutikęs!

— Ir bjaurus plėšikas. Sugalvok tu man pavogti iš pelių Martyno gobeleną! Ką jos blogo jam padarė?

— Žinai, man rodos, kad tėvo abato širdis atsigautų, jei pamatytų gobeleną savo vietoj.

— Aišku. Ir visiems gynėjams pakiltų nuotaika.

— Cha, koks būtų tam suskiui Kluniui ir visai jo purvinų plėšikų gaujai smūgis!

— Tai ko laukiam? Pirmyn, Džese, užkietėjusi riešutų triuškintoją! Kylam ir tiesiog pas juos! Pasipustyk letenas!

Džesė iškišo nagus ir dantis.

— Tegul tik kas pabando mane sulaikyti! — įnirtingai sučekšėjo ji.

Niekam nesakę nė žodžio, du patyrę kovotojai paslapčiomis išsmuko pro mažus sienos vartelius. Greitai jau sėlino per žalią, vešlią Žydinčios Girios tankmę.

Klunis jau buvo ant kojų ir smarkus kaip visuomet. Tuoj pat nusprendė surengti gaujai pratybas. Kol jis galavosi ligos patale, jo bendražygiai, drybsodami šventoriaus pakampėse, užsiaugino pilvus, suvis aptingo ir išėjo iš rikiuotės. Dabar, užsilipęs ant paminklinio akmens, apsikabinęs vėliavos kotą, jis stebėjo armijos veiksmus.

Šniokšdama, prakaitu apsipylusi didžiulė žiurkių gauja risnojo pirmyn ir atgal vilkdama ant kuprų taraną. Kapitonai, tikėdamiesi taip įsiteikti Kluniui, kutrino kaip įmanydami nelaimėlius pavaldinius:

— Letenas aukštyn, ištižėliai! Nagi, greičiau, drimbos! Laikykit rąstą kaip reikiant, pragaro slunkiai!

Tunelio kasėjų pratybos vyko taip pat nesklandžiai, nes žiurkės ir kiti gyvūnai laikėsi kas sau, o ne iš vieno. Šeškai, žebenkštys ir šermuonėliai moliu aplipusiais snukiais išlįsdavo iš žemės neįmanomiausiose vietose. Neįpratę taip sunkiai dirbti, jie mesdavo kasę kada tik užsinorėdavo ir išsidrėbę tysodavo prieš saulę, kol žygiuojantys žiurkių būriai imdavo lipti ant galvų. Tuoj pradėdavo peštis ir mušdavosi, kol pajusdavo budrią Klunio akį. Tada vieni, nukorę galvas, tęsdavo žygio pratybas, kiti vėl lįsdavo žemėn urvo rausti.

Kluniui iš vienos pusės stovėjo Juodanagis, iš kitos — Triušrijys. Su panieka stebintis padrikus manevrus, karo vadas negailėjo pagiežingų žodžių nei vienam, nei kitam už jų vadovaujamų kareivių trūkumus. Vado aštrus liežuvis juos čaižė it rimbas.

— Juodanagi, tik pažiūrėk, kaip tavo žiurkės žygiuoja! Begalviai kvaišos! Avinų banda, ištrūkusi iš gardo! Ar tu mokai juos ko nors?

— Prakeikimas! Tie pusgalviai su taranu pataikė tiesiog į tunelį! Triušrijy, liepk tiems savo kvaišoms nerausti urvų į mokymo aikštę. O žebenkštį, tą išsišiepusią kaip jaunas mėnuo, užrakint be ėdalo ir vandens trims dienoms! Tuoj užsičiaups, tuoj praeis noras vaipytis! Kas jūs, po šimts, per kapitonai? Tik nusisuk valandėlę, ir jūsų visi kareiviai virsta palaida bala!

Klunis ilgai niršo, putojo ant savo bendražygių. Kareiviai žygiuos, prakaituos, rausis, neš, mankštinsis ir kas tunelius tol, kol Klunis bus patenkintas. Žioplių ir tinginių gauja! Tuoj pajus, kad vadas grįžo ir suėmė vadžias į savo letenas! Jie jam prakaituos kiaurą dieną, jei reikės — ir naktį! Gydydamasis žaizdas, Klunis sau prisiekė: niekad daugiau nesileis suriečiamas pelių ir kitų miško gyvūnų!

Kaip tik tada du iš tų gyvūnų stovėjo pamiškėje ir stebėjo už bendruomenės lauko vykstančias Klunio armijos pratybas. Bet kareiviai buvo tokie atgrubnagiai ir nerangūs, kad Bazilijus su Džese galėjo tik gardžiai pasijuokti. Koks skirtumas tarp tos gaujos slunkių ir vikrių vienuolyno gynėjų! Džesė padarė išvadą: kaip smarkiai skiriasi tironui vergaujanti minia ir savanoriška gerų kaimynų sąjunga!

Abu draugai buvo nuodugniai aptarę veiksmų planą. Bazilijus pasakė, kad dabar pats laikas juos pradėti vykdyti. Jis pasisuko į Džesę.

— Na, garsioji šuolininke, tikėkimės, kad remdamiesi mokslo pasiekimais mes suvystysim tuos pašlemėkus.

Jie paspaudė vienas kitam leteną ir pasileido bendruomenės lauku. Bazilijus Elnias, maskavimosi ir kovos užpakalinėmis kojomis meistras, nuliuoksėjo pirmas. Voverė Džesė, kopimo čempionė ir žymiausia pėdsekė, įkandin jo. Tarsi du miglos tumulai, jie tykiai nuplaukė per lauką.

Klunis nulipo nuo akmens. Atsistojo prie šventoriaus tvoros, mat ketino savo grėsminga uodega pamokyti tuos drimbas — taip jis vadino būrį. Į botagą panašia uodega kartą kitą mėgindamas čiaukštelėjo ir ėmė įsakinėti:

— Kairėn! Sakiau, kairėn, kvaišos! Ei, tu ten, neskiri, kur kairė, kur dešinė? Ištiesk kairę leteną!

Išsigandusi žiurkė atkišo leteną, katrą iš siaubo palaikė kaire.

Pliaukšt! Čiaukšt!

Vargšas graužikas klaikiai sucypė ir ėmė šokinėti nutvilkytas baisaus skausmo. O Klunis įniršęs putojo:

— Mulkis! Ko kiši dešinę leteną? Na, duok kairę, žioply! Aš tau taip iškaršiu kailį, kad iki savo dienų galo neužmirši pamokos!

Jį nutraukė balsas iš šalies:

— Ei, ei, ar gražu karininkui lupti eilinį? Niekingas elgesys, seni, baisiai niekingas!

Klunis apsisuko. Kitoje tvoros pusėje, bendruomenės žemėje, išsišiepęs stypsojo zuikis Bazilijus Elnias.

Mirtinoje tyloje Klunis išvertė akį į įžūlų Bazilijų, o tas nutaisė pasipiktinusią miną.

— Tokio dalyko sunku tikėtis iš gaujos vado, kur ten! Aš tai išspirčiau tave lauk iš šventoriaus!

Klunis dusdamas suriko:

— Suimt jį! Čiupkit tą šnipą! Atneškit man jo galvą!

Bazilijus prunkštelėjo.

— Kam ji tau? Ar sava jau nebepatinka? Aišku, kad ne! Toks šlykštus mušeika, bjauru net pažiūrėti!

Žiurkių būrys persirito per tvorą ir jau čiups Bazilijų. Bet kur ten joms zuikį sučiupti! Ar pagausi dūmą vėjui pučiant? Ką tik buvo, ir jau dingo be pėdsakų. Džesė slėptuvėje tramdė juoką.

Po kelių varganų minučių pasidarė aišku, kad nei žiurkėms, nei tuzinui uždususių šeškų, žebenkščių ir šermuonėlių, atskubėjusių į talką vykdyti Klunio įsakymo, sugauti keisto zuikio greičiausiai nepavyks.

Sugriebęs pabalusiais nagais vėliavą, Klunis šoko per tvorą į bendruomenės žemę.

Viskas vyko pagal draugų sugalvotą planą.

Šalia Klunio išdygo Bazilijus.

— Ei, žiurkine, auklėji savo galvažudžius pavyzdžiu? Teisingai! Niekad nereikalauk iš kareivių to, ko pats negali padaryti! Pagirtina!

Ir žaismingai šastelėjo nuo žiurkės. Klunis garktelėjęs šoko zuikio vytis. Bazilijus strykčiojo, sukinėjosi ir vis viliojo Klunį tolyn į bendruomenės žemę. Visų akys buvo įbestos į juodu, ir niekur daugiau. Taigi Džesei buvo lengviau slapčia liuoksėti paskui zuikį ir žiurkiną.

Klunis persekiojo Bazilijų atkakliai, be jokių staigių judesių — tykojo, kada zuikis, per daug pasikliaudamas savo miklumu, padarys klaidą, o tada jis smogs. Jo kariauna sekė užpakaly per dvidešimt žingsnių. Klunis saviškiams liepė nesikišti — norėjo su zuikiu vienas susidoroti.

Staiga Klunis smeigė vėliavos kotu Bazilijui. Zuikis apsidžiaugė — jie jau prie pat miško. Tuoj išmuš Džesės valanda. O jis turi nuvilioti žiurkiną kuo toliau. Išsisukinėdamas nuo vėliavos koto smūgių ir skaudžios it rimbas uodegos, Bazilijus sumetė, kad Klunis — tai ne kokia kerėpla žiurkė. Žvilgtelėjus pažiūrėti, ar jau arti Džesė, kairė koja prasmego pievos išrausoje, letena krypt, ir Bazilijus kaip ilgas išsitiesė ant žemės.

Prišokęs Klunis tvojo vėliavos kotu zuikiui per galvą. Bazilijus spėjo pasukti ją.

— Džese! Jau! — suriko.

Bazilijui šaukiant nutiko keletas dalykų.

Nežinia iš kur it raudonas kamuolinis žaibas atskrido Džesė. Vėliava įsmigo į minkštą žemę, kur ką tik buvo Bazilijaus galva. Jis ištraukė iš duobės koją. Pašokusi aukštyn kaip upėtakis, Džesė vienu mostu drykstelėjo nuo vėliavos koto gobeleną.

Klunis sustugo iš pykčio. Per pievą jam į pagalbą plūstelėjo sėbrai. Bazilijus stryktelėjo ir šlubčiodamas narsiai pridengė Džesę. Raukydamasis iš skausmo šūktelėjo jai:

— Greičiau dink iš čia. Aš juos sulaikysiu!

Džesė šastelėjo išvengdama Klunio uodegos smūgio.

— Na, jau ne! Jei lieki tu, liksiu ir aš!

Bazilijus raišuodamas šokinėjo tarp Klunio ir Džesės.

— Džese, nesispyriok! — šaukė. — Tuojau mauk iš čia!

Gauja bemaž lipo ant kulnų. Greita kaip žaibas Džesė grybštelėjo Kluniui už uodegos. Iš visų jėgų trūktelėjusi tėškė žiurkiną į pirmąsias jo kariaunos gretas. Paskui uždėjo Bazilijaus leteną sau ant peties.

— Bėgam, Bazilijau, į mišką. Kartu šuoliuokime ten.

Abu draugai spruko iš bendruomenės žemės į Žydinčią Girią. Rėkaudama, cypaudama juos vijosi Klunio gauja. Džesė bėgdama sušvokštė:

— Imk šitą, o man duok netikrą. Paskubėk!

Bazilijus čiupo gobeleną, iš užančio ištraukė jų paruoštą bjaurų skudurą, tikriau sakant, puodkėlę iš brolio Hugo virtuvės.

Persekiotojai buvo jau visai čia pat.

— Dabar dink iš čia, — sužiopčiojo Džesė. — Aš juos pavedžiosiu už nosies, o tu gali per šventorių pasukti į vienuolyno kelią. Jie apie tokį maršrutą niekad nepagalvos.

Tik jiems pašnekėjus, Džesė žvilgtelėjo zuikio pusėn. Bazilijus dingo kaip į vandenį. Po akimirkos uždusęs kariškas balsas sukuždėjo iš atžalyno:

— Viskas bus gerai, drauguže. Pasimatysim vienuolyne. Sėkmingo vaikymosi, iki!

Zuikis Bazilijus, maskuotės meistras, prasmego kaip į žemę.

Džesė matė Klunį su sėbrais artėjant per medžių guotą. Ji tyčia stovėjo, kad žiurkės pamatytų ją. O Klunis jau šaukė letena rodydamas į ją:

— Ji ten! Ta voverė pagrobė gobeleną! Griebkit ją! Paimkit gyvą!

Džesė ramiai palaukė, kol žiurkės visai priartėjo. Beveik paskutinę akimirką ji šovė į gretimą kaštoną ir sustojo neaukštai, bet persekiotojams buvo nepasiekiama. Kai kurie vikruoliai bandė ropštis į medį. Džesė liuoktelėjo kiek aukščiau.

— Lipkit žemyn, lepšiai jūs! — sušnypštė Klunis. — Ne jūsų nosiai pačiupti voverę medyje. Neginkit jos aukščiau, kol aš sugalvosiu, ką daryti.

Žiurkės nusliuogė žemėn. Tada ir voverė nusileido žemiau. Reikia laimėti kuo daugiau laiko, kad spėtų pabėgti Bazilijus.

Klunis nerūpestingai atsirėmė į medį.

— Tu, vovere, mikliai apsisukai. Labai gudriai, ką jau ir kalbėti. Žinai, tokių kaip tu labai reiktų mano armijai. Guvių ir su smegenimis galvoje.

Triušrijys taip pat šoko rodyti savo gražbylystės.

— Ak, vovere, tu jau paklausyk vado. Jis ieško sau gero padėjėjo, aukščiausio rango karininko. Kodėl tau nenusileidus ir nepakalbėjus su juo? Būk rami, grobis bus didžiulis, kai nugalėsim vienuo... oi!

Nedidukas žalias, dar su spygliuota žieve kaštonas kaukštelėjo iškalbingajam šeškui į pakaušį. Džesė palypėjo ant aukštesnės šakos. Ji pamojavo Kluniui neva gobelenu.

— Ar šito trokšti, žiurkiasnuki?

Klunis vos sutramdė įniršį. Juodanagis, bakstelėjęs jam, sukuždėjo:

— O ką darom dėl zuikio, vade? Gal man paimti būrį kareivių ir paieškoti jo?

— Ne, su zuikiu atsiskaitysiu paskui. Dabar man jūs visi reikalingi čia, jei pasiseks ją prisivilioti, — sumurmėjo jis.

Ausyla Džesė girdėjo viską, ką sakė karvedys. Jos ir zuikio planas pavyko! Sviedusi kietą spygliuotą kaštoną šūktelėjo Kluniui:

— Ei, žiurkiasnuki! Nejau iš tikrųjų manai, kad pasiseks ją prisivilioti? Tu mane lygiai taip pat pagausi kaip ir vieversį dangaus mėlynėje! Niekas iš tavo gaujos nesugebės nė priurtėti prie manęs!

— Žinau, vovere, — atsakė Klunis. — Bet tu pagalvok. Jei laimėsiu karą su pelėmis, o aš tikrai jį laimėsiu, gali neabejoti, — prisiekiau, kad visus, kas bus vienuolyne, užmušiu... Na, o tu turbūt turi tenai ką nors artimą, tarkim, vyrą, vaikelį, žodžiu, šeimą...

Klunis pašoko, nes ant jo pasipylė spygliuotų kaštonų kruša.

— Niekše, šlykštus žudike! — sušuko Džesė. — Prakeiktas padugnių išpera! Tik prisiartink prie mano šeimos, ir aš tau paskutinę akį išlupsiu iš tavo dvokiančio snukio!

Kai vėl pasipylė kaštonų lietus, Klunis suprato, kad planas pavyko.

— Ta kaštonų kruša ne kažin ką tau padės. Klausyk, aš — protaujantis padaras. Prašau tave tik pagalvoti apie savo šeimą. Nenori stoti į mūsų armiją, nestok. Tupėk tame medyje iki pasaulio pabaigos, man nerūpi. Aš noriu tik to skutelio gobeleno. Argi daug prašau? Jei atiduosi, tavo artimieji nenukentės.

Džesė jau ketino vėl paleisti keletą kaštonų ir dar kartą jį išdergti, kai staiga suvokė Klunio kėslus. Žiurkė nori ją apmulkinti, kaip ir ji su Bazilijum jį mulkino. Nori užkalbėti jai dantis, kad ji prarastų budrumą. Ką gi, galima ir dviese sužaisti, galvojo Džesė.

Kareivių šutvė apačioje, stebinti voverę, įžvelgė permainą. Ji ėmė jaudintis, kramtyti lūpas, trinti letenas. Paskui skausmingai prispaudė gobeleno skiautę prie krūtinės.

— Man nusispjaut, kas nutiks kitiems Raudonmūrio gyventojams, man rūpi vyro ir vaiko likimas. Ar jų nenuskriausi, Kluni?

Karo vadas voverės balse išgirdo ašaras.

— Na, ką tu, žinoma, ne! — nuramino jis voverę. — Tik numesk tą gobeleno skiautę man, ir tavo artimiesiems saugumas garantuotas. Patikėk, vovere, duodu garbės žodį.

Džesė nubraukė ašarotas akis tariama gobeleno skiaute ir gailiai kiauktelėjo.

— Tada sutarta. Jei pažadi neliesti mano šeimos, imk tą senieną. Man ji nieko nereiškia.

Džesė paleido iš nagų pakulinį lopą. Jis pamažu nusklendė sukinėdamasis tarp šakų — Klunis vos susitvardė nešokęs jo gaudyti. Triušrijys žėrinčiom iš pagarbos akimis puolė pirmyn. Jis pakėlė puodkėlę ir nuolankiai įteikė Kluniui.

— Malonėkite paimti, jūsų kilnybe. Koks gražus daiktas, sveikutėlis, nė kiek neapgraužtas.

Klunis godžiai griebė skudurą. Primerkė akį. Kas čia, po šimts?! Apgavystė! Iš baisaus įniršio suriko nesavu balsu. Tą pačią akimirką sėbrai dėjo į krūmus, nes vadas ėmė galingais nagais it pamišęs draskyti puodkėlę į skutus ir stūgauti:

— Apgavystė! Skuduras! Šlykštynė!

Iš medžio viršūnės Džesė stebėjo jį su rūsčiu pasitenkinimu.

— Tokia pati šlykštynė kaip ir tu, žiurke! Tikrasis gobelenas grįžo į Raudonmūrį. Gražiai apmovėm tave, žiurke!

— Užmušt ją! Kailį nunerti bjauriai apgavikei! — rėkė Klunis it pasiutęs. Bet dar nespėjus žiurkėms pakelti iečių ir lankų, Džesė pradingo. Liuoksėjo nuo medžio ant medžio stebėtinai vikriai. Pačiomis Žydinčios Girios viršūnėmis narsioji voverė skubėjo į Raudonmūrio vienuolyną.

Sugrįžo Džesė vakarėjant. Ji lengvai stryktelėjo nuo guobos šakos ant vienuolyno sienos. Iš tolo girdėti džiaugsmingi pelių balsai, šventiškas klegesys — vadinasi, Martyno atvaizdas jau vietoje.

Nušokusią į kiemą voverę tuoj apsupo ir ėmė sveikinti draugai, žinoma, ir vyras — vos neuždusino jos bučiniais. Tylutis Semas, užsikoręs Džesei ant peties, visai sušlapino jai galvą meiliai tapšnodamas nučiulpta letenėle.

Miško gyventojai ant letenų nunešė Džesę į valgomąjį, kur buvo sveikinamas kitas didvyris — Bazilijus Elnias. Jis pakėlė akis nuo kalno skaniausių vaišių į bendražygę ir parodė savo leteną, pernelyg gausiai apvyturiuotą tvarsčiais.

— Karo žaizda, — pilna burna sumurmėjo Bazilijus, dorodamas svarainių ir šeivamedžio uogų pyragą. — Žinai, reikia atgauti jėgas; tik gausus valgis užgydo garbingoje kovoje gautus sužeidimus. Taip taip, jie gydomi gausiau maitinantis.

Tylutis Semas striktelėjo ant stalo. Jis parodė Bazilijui vos matomą įdrėskimą ant savo nučiulptos letenos. Malonus zuikis rimtai ją apžiūrėjo.

— Ai ai, atrodo, dar viena karo žaizda! Sėskis šalia manęs, mažasis kary, ir gerai užkrimsk — geriausias būdas žaizdoms gydyti.

Na, ir kirto abu kariai susėdę! Brolis Hugas atkrypavo spindėdamas iš džiaugsmo.

— Gerieji žvėreliai, — nusijuokė jis, — vėlyvoji rožė vėl ruošiasi žydėti. O jūs kirskit kiek tik širdis geidžia.

Džesė uždėjo letenas ant storulio virėjo pečių. Visa voverės išvaizda dvelkė liūdesiu ir susirūpinimu.

— Broli Hugai, mielas drauge, ruoškis išgirsti tragišką žinią.

Putniame Hugo snukutyje pasirodė išgąstis.

— Džese, kas nutiko? Sakyk greičiau!

Džesė prašneko springstančiu balsu:

— Klunis sudraskė tavo seniausią ir todėl garbingiausią puodkėlę. Raudonmūryje daugiau nė vienas puodas nebus su ja nukeltas nuo ugnies.

Už brolio Hugo pečių Bazilijus su Semu vos nesprogo juokais raitydami pudingą su obuolių kremu.

Vakarinės saulės spinduliai užliejo didžiąją menę, kurioje senasis Matūzalis rūpestingai darbavosi adata — įsiuvo kario Martyno atvaizdą į Raudonmūrio puikiojo gobeleno kampą.

18

Matijas kuitėsi giliau į Rudasparnės lizdą, vis rangėsi taikydamas patogiau įsitaisyti tarp sausų samanų, pūkų ir švelnios žolės. Naktį pakilo vėjas. Peliukas žvilgtelėjo per lizdo kraštą. Diena niūki — tokių dažnai pasitaiko puikioje vasaros pradžioje. Debesys tumulais ritosi dangumi, bet nelijo ir vėjas buvo šiltas. Tačiau tas bastūnas, patekęs pro pakraigės ir stogo plyšius, čia taip daužėsi, švilpė, dejavo, kad peliukas vėl susirietė į kamuoliuką, kaip kad dažnai darydavo savo lovoje vienuolyne. Prisiminus švarią, patogią lovelę, jį suėmė namų ilgesys. Ar kada dar miegos joje?

Prie lizdo suplasnojo sparnai — grįžo žvirblė motina.

— Matijas — pelė miegalė! Kelkis! Šiandien reikės daug ką nuveikti.

— Labas rytas, Rudasparne, — mandagiai pasisveikino jis. — Ką jau taip reikės šiandien nuveikti?

Rudasparne nutūpė į lizdą. Atrodė labai rimta.

— Šiandien Matijas pabėgs iš Žvirblos. Aš turiu planą. Karalius neturi teisės laikyti pelės nelaisvėje.

Staiga Matijas visai nubudo. Įbedė akis į motiną žvirblę.

— Turi planą? Oi, Rudasparne, sakyk greičiau!

— Pirmas dalykas — pelė negali grįžti pro angos duris. Karalius labai piktas. Prikrovė daug čerpių ant durų. Kad svetimi nelįstų. Durys nebeatsidaro, — aiškino Rudasparnė.

Matijas švilptelėjo.

— Tai pasiutęs senis Jautis! Bet kaip tada aš grįšiu? O gal nuskraidinsi mane ant sparnų? Juk tu didesnė už Kietasnapę...

Rudasparnė nutraukė peliuką:

— Matijas kalba nesąmones. Net kartu su Kietasnape Rudasparnė negali tavęs pakelti. Žvirblis labai lengvas, stiprus jo snapas, aštrūs nagai, bet sparnai maži, ne tokie kaip kitų paukščių. Su pele ant nugaros smegtų žemyn kaip akmuo. Kartais mums net kirmėlė per sunki. Nešame dalimis. Per du tris kartus.

Matijas ėmė atsiprašinėti, bet motina žvirblė jį vėl nutraukė:

— Rudasparnė turi planą. Klausykis atidžiai. Aš pasiunčiau Kietasnapę pas seną pelę vartininką, kuo jis ten vardu? Atūzalėjus? Taip? Mano vaikas pasakys seniui surasti didelę raudoną voverę. Ir ilgą ilgą virvę. Voverė pamato peliuką ant stogo. Užlipa ir padeda Matijui nusileisti.

— Žinoma, padės! — sušuko Matijas. — Koks puikus planas! Su Džese nė kiek nebijosiu leistis. Bet kas bus, jei sužinos karalius, pamatys mane jo kariai? Tada man galas!

Rudasparnė nekantriai suplastėjo sparnais.

— Mano planas turi dar kitą dalį. Tuoj atskrenda Kietasnapė. Ji pasako, kada voverė ateina pas tave. Tada Rudasparnė paleidžia melagingą gandą po visą Žvirblą. Jis greitai paplinta.

Matijas išsižiojo.

— Paleidi melagingą gandą? Kokia iš to bus nauda?

Rudasparnė, gudriai šyptelėjus, ėmė kuitinėtis po savo plunksnas.

— Plačiai paskleidžiu melą. Šnapšteliu šen, šnapšteliu ten apie milžinę nuodingą gyvatę. Kad sužeista galuojasi po medžiu, nes prarijo kardą.

Matijas susižavėjęs pažvelgė į Kietasnapės motiną.

— Tai bent sugalvojai! Nuostabu! Karalius Jautis su kariais tuoj lekia ten, o aš lipu ant stogo? Taip?

Rudasparnė linktelėjo.

— Matijas žaibiškai pavagia diržą, kardo makštį. Ir nulipa nuo stogo su raudona vovere.

Peliukas iš gėdos negalėjo žiūrėti motinai žvirblei į akis.

— Rudasparnė, labai atsiprašau, bet iš kur žinai, kad norėjau juos paimti?

Rudasparnė palietė peliukui leteną.

— Visą laiką žinau. Matijas atėjo ne dėl to, kad norėjo parvesti mano vaiką namo. Atėjo dėl kardo. Kardo negavo. Bet diržas ir makštis vis tiek priklauso pelėms. Turi juos paimti. Tie daiktai neša nelaimę žvirbliams. Mano vyras žuvo dėl to kardo.

Rudasparnė šiltai paspaudė Matijui leteną.

— Rudasparnei patinka pelė. Esi geras Kietasnapės draugas. Maniau, ji negyva, kol neparvedei jos. Padėsiu išvogti diržą ir makštį.

Matijas pritrūko žodžių. Jis priglaudė galvą prie švelnaus motinos žvirblės sparno ir nusibraukė ašarą.

Triukšmingai atplasnojo Kietasnapė.

— Didelis didelis vėjas. Senas pelius sako tau būti ant stogo, kai Džozefo varpas skambina kirmiapiečius. Voverė Džesė ateina su virve ir paima tave.

Mafijas vos palietė Kietasnapės atneštą maistą — vis galvojo apie pabėgimo planą. Jis toks rizikingas. Didelis pavojus gresia ne tik jam, bet ir jo draugėms žvirblėms.

O ką, jei karalius Jautis pasiims diržą ir makštį į žygį? Gali jų ir nepasiimti, bet kitur paslėpti. Ką tada daryti? Ar Džesė jį pamatys? O jei nepasiseks išlįsti ant stogo?

Daug kas galėjo susiklostyti ne taip, kaip numatyta. Ką darytų karžygys Martynas, patekęs į tokią padėtį? Mafijas nutarė, kad Martynas sukauptų visą drąsą ir pasikliautų kario sėkme. Tai ir jis darys.

Rudasparnė išskrido iš lizdo valandą prieš Džozefo varpui pradedant mušti pietų metą: turėjo paskleisti gandą apie gyvatę. Žvirblos gyventojai dažnai nešioja įvairias paskalas. Reikia tik sušnabždėti kelis žodžius keliose vietose, ir darbas padarytas. Netrukus visas karaliaus Jaučio dvaras ims čirškėti apie išgirstą naujieną. Vėliau, kai paaiškėja, kad viskas laužta iš piršto, niekas neprisimena, kas paleido paskalą, — Žvirbloje taip jau visad būna.

Paskutines sunkias minutes lizde Mafijas leido su Kietasnape. Kai melaginga žinia pasieks karalių Jautį, ji, kaip ir kiti Žvirblos kariai, turės skristi su karaliumi. Gal daugiau nebepasimatys abu draugai?

Tačiau jausmingiems atsisveikinimams nebuvo laiko. Už lizdo jau kunkuliavo žvirblių maišalienė — savo užduotį Rudasparnė atliko gerai. Pakilo baisus triukšmas, tarsi daugybė sparnų plaktų grindis.

— Karalius šaukia savo karius, — sumurmėjo Kietasnapė. — Reikia skristi. Gal Kietasnapė kada nors dar sutiks peliuką Matiją. — Ji atsegė antkaklį, ir tas nukrito Matijui nuo kaklo. — Mano draugas Matijas paleido mane į laisvę. Dabar aš tave išlaisvinu. Kietasnapė turi skristi. Sėkmės, Matijau!

Jie paspaudė vienas kitam leteną. Peliukas atsisveikino žvirblių kalba.

— Matijas ieškos Kietasnapės. Pamatys kada nors. O dabar Kietasnapė tegul skrenda. Būk visada stiprus ir drąsus Žvirblos karys. Ištikima draugė.

Greitai Kietasnapė išskleidė sparnus ir dingo. Matijas susigūžė lizde, kad jo nebūtų matyti. Įdėmiai klausėsi — sparnų plasnojimas ir čirškėjimas ėmė ščiūti. Jau ir visai nutilo. Į lizdą kyštelėjo galvą Rudasparnė.

— Matijau, skubam! Negaištam laiko!

Abu nuskubėjo per ištuštėjusį Žvirblos dvarą. Rudasparnė žinojo, kad visuose lizduose tupi motinos su jaunikliais. Bet jos giliai įsiraususios į samanas, plunksnas ir nekaišioja lauk snapų, nes pasiruošę jas ginti kariai išskrido. Matijas su Rudasparnė mikliai prasmuko pro maišo skiautę, atstojančią karaliaus būstui duris, ir puolė prie krėslo. Kardo makšties už jo nebuvo.

— Taip ir maniau! — sušuko Matijas. — Tas gudročius karalius Jautis viską pasiėmė.

Rudasparnė papurtė galvą.

— Ne. Mačiau jį išskrendant. Neturėjo nei dėklo, nei diržo. Gerai paieškokim. Turime surasti, ir greitai!

Karaliaus buveinė buvo menkai apstatyta — kur čia ieškoti? Rudasparnė plastėjo po kampus, o Matijui visai prapuolė ūpas.

— Kas iš to, kad čia sukinėjamės? — sušuko jis. — Nieko nėra. Tik valgio likučiai, senos čerpės, drugelių sparnai ir tas sumautas krėslas!

Iš piktumo jis spyrė į įdubusį krėslą. Viena koja iškrito, o visas parvirto parodydamas iš pakulinių juostų sukryžiuotą dugną.

Rudasparnė nustraksėjo prie apversto krėslo ir džiaugsmingai sučirškė:

— Žiūrėk! Žiūrėk! Karalius viską paslėpė tame kirmkrėsle!

Pro sukryžiuotas juostas Matijas pamatė žvilgant sidabrą ir juodą odą. Paskubomis jie ėmė snapu, nagais ir letenomis drėksti pamušalą. Pakilo dulkės ir seno kamšalo dūlėsiai. Džiūgaudamas Matijas iš krėslo gilumos ištraukė makštį ir diržą.

Štai puikios, žvilgančios odos makštis, papuošta gryniausiu sidabru. Ji visiškai atitiko diržo kilpą makščiai prikabinti. Aišku, kad tie daiktai priklausė Raudonmūrio karžygiui Martynui!

— Nėra laiko Matijui svajoti! Paskubėk!

Matijas tuoj pakluso Rudasparnei. Griebęs diržą ir makštį, užsimetė juos ant peties.

— Jau pasiruošęs! Ką dabar darom?

Paprastai žvirbliai skrisdavo lauk pro pakraiges. Bet Matijas — ne žvirblis, todėl pagalvojus, kas jo dabar laukia, jam ėmė raižyti paširdžius. Tuoj turės gultis ant nugaros ir iš po pakraigės lįsti lauk, kur po juo nieko nebus, tik kvapą gniaužianti erdvė; tada, peršliaužus stogvamzdį, reiks keberiotis aukštyn stačiausiu stogu.

Pirmą klaidą jau padarė — žvilgtelėjo pro pakraigės plyšį žemyn. Iš tokio aukščio vienuolyno kiemas atrodė kaip nosinė, apkraštuota gynybine siena. Stiprus vėjo gūsis priplojo jam ausis ir užėmė kvapą. Matijas prisidengė letena akis: jam svaigo galva vien nuo minties apie būsimą kelią.

— Nieko nebus, Rudasparne. Aš nevaliosiu užlipti ant stogo, — šiaip taip išstenėjo jis.

Motina žvirblė kaptelėjo snapu jam į leteną.

— Matijas privalo tai padaryti. Nebūk kirmpelė. Tuoj grįš karalius Jautis. Jis užmuš tave. Nepasiduok, juk Matijas karys!

— Ir aš taip maniau, kol pamačiau, kaip aukštai esu, — suinkštė peliukas.

Rudasparne drąsindama paplojo jam per petį.

— Bėk ir atnešk tą savo storą virvę. Kai ką sumaniau.

Peliukas strimgalviais nulėkė į lizdą, išvertė kuprinę ir čiupo atsineštą virvę.

Rudasparne tvirtai aprišo peliuką per liemenį. Susirūpinęs Matijas išbandė mazgą. Tada motina žvirblė pasakė ką sumaniusi.

— Aš skrendu aukštai ant stogo. Laikau tvirtai virvės galą. Tu išlendi ir pakimbi ore. Bet nereikės bijoti — aš labai tvirtai laikysiu virvę.

Paėmusi snapu virvės galą, Rudasparne nuskrido ant stogo ir įsikirto nagais į čerpes.

— Aš pasiruošusi! — sušuko ji. — Dabar eina Matijas.

— Negalvok apie tai, — garsiai pasakė sau Matijas. — Daryk kas reikia, ir viskas. — Iš visų jėgų įsikibo į virvę ir šoko nuo pakraigės.

Matijas užsimerkė. Šokant jam apmirė širdis. Virvė įsitempė, ir staiga jis sustojo. Gūsingas vėjas blaškė peliuką kaip plunksnelę. Sukandęs dantis, kabindamasis letena paskui leteną į virvę, jis ėmė kopti aukštyn, bet negalėjo pasiekti sienos, nes išsikišęs stogvamzdis laikė virvę atokiai nuo jos.

— Gerai kopi! Rudasparne tvirtai laiko virvę, — šaukė nuo stogo žvirblė vos girdimu per švilpiantį vėją balsu.

Matijui virpėjo letenos nuo įtampos ir jo paties svorio. Tačiau jis drąsiai kilo aukštyn — štai stogvamzdis jau čia pat. Jam reikėjo sukaupti visą drąsą, kad išdrįstų paleisti virvę ir griebti stogo latako kraštą. Pagaliau vienu mostu čiupo darganų nuniokotą lataką. Senas smiltainio lovelis neišlaikė jo svorio — kraštas atskilo ir nulūžo!

Matijas nėrė žemyn — užpakalinės letenos atsirado ten, kur ką tik buvo galva. Atskilusi lovelio skeveldra lėkė žemėn paskui jį. Staiga virvė trūktelėjo ir sustojo, jis neteko kvapo. Akimirką kitą kyburiavo ant virvės, paskui ėmė vėl, bet jau lėtai leistis.

Mat ant stogo Rudasparne paslydo. Ji nagais kabinosi už čerpių, bet peliuko svoris traukė ją stačiu stogu žemyn. Atsilošusi Rudasparne stengėsi įsikirsti nagais į kokį plyšį, kad išsilaikytų. Priešais jau matyti nuskilęs latako kraštas; staiga jis pakišo jai išganingą mintį. Žaibo greitumu Rudasparne smarkiai patraukė virvę ir jau daug palaidesnę vikriai įkišo į nuskilusio latako plyšį. Virvė slystelėjo ir sustojo. Dėl viso pikto ji dar porą sykių apsuko virvę apie kyšantį nuskilusio latako kraštą. Tada paleido virvę ir nuskrido pas Matiją. Palindusi po juo padėjo peliukui kilti į viršų.

Matijas kopė sukaupęs paskutines jėgas. Su Rudasparnės pagalba pagaliau pasiekė lataką ir griebėsi jo. Kaip tik tuomet aštri atsikišusi latako briauna drykst brygzt ir nudzirino virvę. Bet tada Matijas jau laikėsi įsitvėręs už latako. Padedamas žvirblės, jis persiropštė per latako kraštą ir nuriedėjo į saugų lovelį.

Rudasparnė atsitūpė šalia jo. Vėjams švilpiant virš galvų, abu išsitiesė visiškai nusikamavę, dar apkvaitę nuo grėsusio pavojaus.

Pirmoji atsitokėjo motina žvirblė. Ji be gailesčio pastatė savo jaunąjį draugą ant kojų.

— Matijas turi skubėti! Negaišti laiko!

Kopti tokiu stačiu stogu buvo baisiai pavojinga. Patirto siaubo sukrėstas Matijas buvo kaip nesavas. Jis krizendamas pasisuko į draugę.

— Ką gi, eilinis kario nuotykis. Nėra ko čia jaudintis, che che...

Turėdamas galvoje klibančias čerpes, staugiantį vėją, dažnus slysčiojimus žemyn, Matijas, pasiekęs stogo gūbrį, tarė, kad jam labai pasisekė. Apžergęs šelmenį įbedė akis į vėjarodį, pasisukusį šiaurėn.

Rudasparnė plazdeno aplink jį. Pamačiusi, kad peliukas jau atgavo pasitikėjimą savimi, kepštelėjo jam per pakaušį.

— Matijau, aš jau skrendu. Daugiau niekuo negaliu tau padėti. Būk atsargus. Sėkmės!

Rudasparnė nuskrido į savo lizdą karaliaus Jaučio dvare. Matijas, prigludęs prie stogo gūbrio, leidosi pirmyn.

Jis niekad nepamirš Rudasparnės ir jos dukros Kietasnapės. Draugą pažinsi tik nelaimėje.

Stipriai apkabinęs vėjarodį, Matijas prisidengė akis ir įsistebeilijo į vienuolyno kiemą. Jo ieškantis žvilgsnis pamažu kilo aukštyn. Apačioje buvo sunku ką nors gerai įžiūrėti.

Džozefo varpas išmušė pusiaudienį.

Nieko nematyti. Prisimerkė ir ėmė įdėmiai žvalgytis. Štai tamsus taškelis ryžtingai kyla aukštyn. Sulaikęs kvapą laukė, kol jį bus galima geriau įžvelgti. Taip, Džesė!

Laikydamasis viena ranka vėjarodžio, susijaudinęs ėmė trypti, karštligiškai mosikuoti, visu balsu šaukti:

— Ei, Džese! Aš čia! Paskubėk, maldauju!

Džesė nėrėsi iš kailio, bet šį kartą nuo pat pradžių jai labai kliudė didžiulė gauruota uodega. Atšiaurūs vėjai žaismingai kedeno ir plakė ją į visas puses. Džesė, negalėdama nulaikyti uodegos, siūbavo drauge su ja. Tačiau neprilygstama kopėja narsiai kilo viršun. Šiaip tokiomis sąlygomis niekad nebūtų apsiėmusi tokio darbo, bet dabar kopė galvodama tik apie tą žygį. Todėl, ir dar kaukiant tokiam vėjui, ji negirdėjo Matijo balso, bet išgirdo kai kas kitas — karalius Jautis Zvirbia.

Neradęs nei kardo, nei gyvatės, karalius įniršo. Įsakęs žvalgų būriui likti miške ir toliau ieškoti, pats, prasimetęs svarbiais reikalais, pasuko namo. Karalius Jautis skrido iš miško palengvėjusia širdimi, nors tai slėpė. Jam visiškai nesinorėjo vėl susidurti su milžiniška nuodinga gyvate — gyva, nugaišusia ar tik tokia apsimetusia, ką piktoji dažnai mėgdavo daryti. Teisindamasis jis niurzgėjo burbėjo, kai pakilęs aukštyn pasuko į savo dvarą.

— Džese, čion! Žiūrėk, suradau makštį!

Karalius Jautis pakėlė paklaikusiai žėrinčias akis viršun, į vėjarodį. O ten tas prakeiktas pelėkirmis mojuoja, šūkaloja susijuosęs diržu ir pasikabinęs kardo makštį. Jam viskas pasidarė aišku. Jį apgavo, paprasčiausiai apmovė!

Iš tūžmasties visiškai pametęs protą, karalius Jautis šovė aukštyn. Atsidūręs virš peliuko, it akmuo krito ant savo aukos.

Matijas suklykė apimtas siaubo, kai karaliaus snapas kirto jam į sprandą. Gindamasis jis šveitė laisva letena atgal ir pataikė karaliui į akį. Įsiutęs žvirblis beveik pakėlė Matiją į orą, kai kibiais nagais griebė už diržo norėdamas jį atsiimti. Paleidęs vėjarodį, Matijas ėmė abiem letenom tvatyti karaliui per galvą. Staiga peliukas pajuto, kad kyla nuo stogo — pamišęs žvirblis plėšė nuo jo diržą. Grumiantis atsisegė makštis ir trenkė peliukui per nosį. Pagautas kovos įniršio, Matijas čiupo makštį ir nelyginant kardu be gailesčio kirto kartą, kitą, trečią karaliui per galvą. Nuo sunkios makšties smūgių karalius prarado sąmonę ir ėmė ristis nuo stogo. Matijas suklykė iš siaubo: karalius nagais tebebuvo įsikibęs į diržą.

Apačioje voverė Džesė iš pasibaisėjimo net užsiėmė letena burną. Ji girdėjo riksmus ir matė, kaip Matijas su karaliumi Jaučiu, surakinti diržu, rieda aukščiausiu vienuolyno stogu ir tuoj švilps žemėn!

19

Vištvagiui vėl užėjo linksmybės priepuolis, norėjosi net šokti: pelės paliko jį be jokios priežiūros!

Tas nukaršęs bukagalvis abatas ir jo žioplių kompanija kieme stiprina vartus, visi pluša išsižioję. Na, ir mulkių šutvė!

Klastingasis lapinas su maišu ant kupros valkiojosi po kambarius. Vienuolynas tapo jam lyg aukso kasykla.

— Hmm, ta žalio stiklo vaza visai nieko!

— Oi, kokia graži sidabrinė lėkštelė!

— Kad jas kur, tas peles! Palieka be niekur nieko tokią nuostabią aukso grandinėlę!

— Na, nieko tokio, aš viską susimetu į maišelį. Dėdė Vištvagis pasirūpins tais mažmožiais...

Krizendamas iš pasitenkinimo, lapinas nuslinko koridoriumi į kitą kambarį. Vagies maišas pildėsi gražiais pelių ir jų svečių, miško gyvūnų daikteliais bei smulkiomis brangenybėmis. Lapinas jau visai nesivaržydamas kikeno. Tik pamanykit! Klunio sėbrai pluša vargsta ruošdamiesi karui, jie aršiai kausis dėl tų gėrybių, iš kurių jis jau dabar renkasi, kas jam prie širdies.

Jis — Vištvagis, meistrų meistras vogti. Pergyveno Selą, nušluostė nosį Kluniui, apmuilino akis pelėms ir jų abatui. Vieną gražią dieną kalbės apie jį kaip apie nepralenkiamą vagį, vadins lapinu, vagių karaliumi! Vištvagis stabtelėjo pasigrožėti gražiais variniais riešutų spaustukais. Ak, koks dailus daiktelis! Į maišą! Jis nulipo laiptais į rūsio salę. Stalai jau padengti pavakarių arbatai. Jis plumpino nuo stalo prie stalo rankiodamas ir rydamas gardžiausius kąsnelius, paskui sušlavė į maišą nuo stalų vertingus peilius, šakutes, šaukštus, įsimetė kelias dailias senovines taures. O kas jaunajam lapinui nepatiko, daužė ir laužė. Papylęs pieną ant grindų sutrypė į jį duoną; sulaužė žvakes, daržoves ištaškė į sieną.

Užsimetęs maišą ant pečių, Vištvagis pasuko į virtuvę. Spyrė į duris ir įvirtęs vidun kaktomuša susidūrė su broliu Hugu. Storulis vienuolis baisiai nustebo.

Persigandęs Vištvagis movė atgal į rūsio salę, o jam iš paskos įsiutęs brolis šaukė:

— Laikykit vagį! Laikykit lapę!

Vištvagis metėsi prie laiptų, vedančių į didžiąją menę. Jam ant kulnų lipo atsipeikėjęs brolis Hugas. Pūkšdamas jis rėkė baisiu balsu:

— Laikyk vagį! Stok, niekše!

Tuo metu Matūzalis su meile ir kruopštumu dar dailino jau baigtą taisyti gobeleną. Tik labai akylas stebėtojas būtų galėjęs pasakyti jį buvus kažkada išdraskytą. Išgirdęs šauksmus, jis atsigręžė ir pamatė skuodžiantį laiptais lapiną ir jį besivejantį, iš visų jėgų rėkiantį brolį Hugą.

Matūzalis nuskubėjo prie laiptų ir atsistojo tarpduryje užtverdamas bėgliui kelią.

— Ak tu, jaunas nenaudėli! Taip tu mums atsimoki už gerą širdį? Esi dar blogesnis už savo nedorėlę motiną! — barė besiartinantį bėglį senolis, pakėlęs liesutę leteną.

Vištvagis atsivedėjęs tvojo prigrūstu maišu senajam vartininkui per galvą.

— Iš kelio, nukaršęs kvaily! — sušvokštė jis.

Nuo sunkaus maišo smūgio Matūzalis iš karto nuvirto. Tiesiog susmuko ant grindų.

Pamatęs, kad senolis nejuda, Vištvagis apmirė. Paleido iš nutirpusių letenų žvangantį maišą. Broliui Hugui taip pat tarsi kas kojas pakirto. Lapinas dėbtelėjo į graudžią senolio figūrą — juk neketino taip smarkiai suduoti.

— Žudikas! Ak tu, neraliuotas padare! Užmušei brolį Matūzalį!

Vienuolio Hugo riksmas lapiną pažadino iš stingulio. Jis čiupo maišą ir dėjo į kojas.

Storulis Hugas puolė ant kelių. Per putnius žandus jam pabiro ašaros. Jis suėmė į glėbį suglebusį, gailiai atrodantį išmintingiausios ir seniausios Raudonmūrio pelės kūną.

Vištvagis paknopstom lapnojo pačiu pasieniu. Paskui nudūmė kiek kojos neša per kiemą prie mažyčių vartelių didžiojoje sienoje. Žudikas stengėsi kuo greičiausiai pasprukti į mišką, kol dar neatsitokėjo Hugas ir nepakėlė triukšmo. Pasigalynėjęs su storiausia velke ir užšovais, galop atidarė tas mažas geležines dureles ir nė nežvilgtelėjęs atgal movė į Žydinčią Girią. Tada suskambo Džozefo varpas, skelbiantis pavojų.

Risnodamas mišku, Vištvagis atgavo pasitikėjimą. Ėmė net krizenti. Sukriošęs kvailys! Taip jam ir reikia. Ko painiojosi po kojų? Negi nesuvokė, kad prieš jį Vištvagis, plėšikų pažiba?

Lįsdamas į tankynę sustojo pasiklausyti. Ar tik kas nesiveja? Vėjas nešė kažkokius vos girdimus garsus, vis artėjančius. Regis, dumia pasiutusiai greit, nekreipia dėmesio nei į šakas, nei į brūzgynus. Lapino uoslė sakė, kad jo pėdomis seka du padarai. Vienas jų — ežys, bet kas kitas? Vištvagiui ėmė virpėti kinkos, smarkiai plakti širdis. Miške tik vienas gyvūnas turi tokį slogų kvapą, kurio su kitu nesupainiosi... Juk tai barsuke Konstancija!

Siaubo pagautas lapinas ėmė dairytis slėptuvės, nes jau nebevaliojo bėgti, baimė visai atėmė kojas. Staiga tarsi kokios tamsios jėgos būtų išgirdusios jo nebylų šauksmą. Bemaž už dešimties metrų išniro puiki slėptuvė — tarp dviejų storų nudžiūvusio ąžuolo šaknų juodavo urvas, kurį beveik dengė paparčiai. Vištvagis įgrūdo maišą į olą ir pats įlindo.

Jis maloniai nustebo, kad gan didelė landynė buvo sausa, išklota šienu ir sausais lapais. Tiesa, visai tamsu, bet greitosiomis geresnės vietos tikrai nerasi. Čia jo niekas nepastebės. Dabar tegul ieško sau į sveikatą!

Konstancija dundėte dundėjo per mišką, o jai įkandin — Ambrozijus Spyglys. Barsukę buvo apėmęs toks sielvartas ir pyktis, kad ji niekur nesidairė, nežiūrėjo po kojomis, tik bėgo tapnojo su sustingusia įniršio kauke ant savo dryžuoto snukio. Ežys nespėjo paskui Konstanciją. Jos didžiulės bukos letenos buvo pasiruošusios sudraskyti kai ką į skutus, jokia pasaulio galybė neišgelbės žudiko lapino, jei tik Konstancija nutvers jį. Deja, barsukei nebuvo lemta įvykdyti nuosprendžio.

Garsiai plakančia širdimi, sulaikęs kvapą, Vištvagis tūnojo susirietęs, kai miško baudėjai pradundėjo per porą metrų nuo slėptuvės. Su palengvėjimu jis klausėsi nutolstančių į mišką žingsnių. Aplink vėl viskas nuščiuvo.

Ir vėl naujai iškeptas vagių karalius pergudravo tuos prasčiokėlius. Kas, po šimts kelmų, jie manosi esą?

Kai pasklis gandas apie jo drąsius žygius, žvėrys, visokie gyvūnai ateis jo sveikinti, lapių giminė — tikrai. O taip, jis jau regėjo save lapių gaujos priešakyje. Žinoma, savo vardą jis pakeis kitu, labiau derančiu dabartinei jo padėčiai. Gal pasivadins Raudonuoju Žaibu, gal Nakties Iltimi, o galbūt ir Pelių Siaubu. Taip, pastarasis skamba geriausiai. Jo bendražygiai žavėsis savo vadu, pasakos sakmes apie jo stulbinančius žygius įsitikinę, kad paslaptingasis Pelių Siaubas visad buvo garsus vagis, nežinos apie jo, senosios Selos sūnaus, liurbišką gyvenimo pradžią.

Tvarsydamasis tamsoje, jaunasis lapinas nutarė, kad pavojus praėjo ir jau galima lįsti lauk. Pasisukęs į urvo gilumą, ėmė graibyti maišo su pirmuoju grobiu. Jis užsinorėjo dar kartą pasidžiaugti savo lobiu. Juk tai puiki naujojo gyvenimo pradžia. Tačiau tamsioje slėptuvėje letena užčiuopė kažką kita. Anaiptol ne maišą su grobiu.

— Asmodėjusss...

Džozefo varpas tą vakarą gaudė skelbdamas liūdną žinią Raudonmūrio gyventojams.

Pelės ir miško gyvūnai sutūpė ant didžiosios menės akmeninių grindų paskendę sielvartingose mintyse.

Tą dieną dvi Raudonmūrio pelės paliko šį pasaulį.

Voverė Džesė sėdėjo letenomis susiėmusi galvą. Paguldžiusi nepaguodžiamą Tylutį Semą į lovą, voverė papasakojo abatui ir tarybai viską, kas įvyko jos akyse. Matijas drauge su žvirbliu nuriedėjo nuo stogo. Jie ne tiesiai nukrito — smarkus vėjo gūsis nunešė juos kažkur į šalį, jie tiesiog dingo voverei iš akių. Kur dabar Matijo kūnas, niekas nežinojo.

Vos nusileidusi ant žemės voverė sudarė ieškotojų būrius. Jie liovėsi krėtę vienuolyno kiemą, apylinkę ir mišką tik visai sutemus, deja, Matijo kūno niekur nerado.

Abatas kaip mokėdamas guodė sukrėstą voverę.

— Džese, juk tu nekalta. Tu gi nieko negalėjai padaryti, drauge mano. Jie krito iš tokio aukščio, kad joks gyvūnas nebūtų išlikęs gyvas. Rytoj vėl ieškosime, o paskui palaidosime mano seną draugą Matūzalį. Kas kas, o jis tikrai nenusipelnė tokios žiaurios lemties. Vargšas!

Abatas parodė į gobeleną ir palingavo galvą.

— Paskutinis puikus mūsų senojo vartininko darbas. Jis sugrąžino Martyną į jo garbingą vietą. Matūzalis buvo švelniausias iš visų man pažįstamų pelių... Ak, kokia netektis vienuolynui! Žuvo du mūsiškiai: vienas visą gyvenimą siekęs žinių, kitas prarado gyvastį dar net nepatyręs gyvenimo pilnatvės!

Prašneko Žydrūnė. Buvo išblyškusi, tvirtai sugniaužusi letenas, bet ašarų nesimatė.

— Tėve abate, Matijo praradimas nėra vien tik netektis. Jis jau parodė nuostabų drąsos ir pasiaukojimo pavyzdį. Jis žuvo gindamas Raudonmūrį ir mus visus, kovodamas su blogiu, kaip ir jo draugas Matūzalis. Neabejoju, kad jie norėtų išlikti mūsų širdyse kaip kariai ir narsūs kovotojai.

Visi pritarė Žydrūnei. Liūdnų įvykių prislėgti gynėjai netrukus paliko menę: vieni nuėjo saugoti sienų, kiti ilsėtis.

Konstancija nė nekrustelėjo, tik nejučia gniaužė savo galingas letenas. Pakilo brolis Alfas.

— Būtų geriau, Konstancija, jei eitum pailsėti, — pasakė. Barsuke sunkiai atsistojo ir pasitrynė akis.

— Oi, negaliu, broli. Dabar nepajėgčiau nė akių sumerkti.

Žinai, kartais taip būna.

Brolis Alfas giliai atsiduso. Puikiai ją suprato. Pats pažinojo Mafiją nuo pat pirmos dienos, kai jis, miško našlaitėlis, atėjo prie vienuolyno vartų. Visad buvo toks mandagus, linksmas, o dabar...

— Tada eime prie tvenkinio. Turiu užmesti tinklus prieš naktį. Gal norėtum padėti?

Barsuke mielai sutiko — jai taip reikėjo nusitverti kokio darbo. Eidami išsikalbėjo apie senus laikus.

— Ar pameni tą didžiulį kiršlį, kurį su Mafijų pagavot? — paklausė Konstancija.

Brolis Alfas prunkštelėjo.

— Kur neatsiminsi! Mafijas užsikepė būtinai tą kiršlį ištraukti. Aš buvau jau linkęs numoti į jį, bet tik ne jis!

Konstancija pritardama sulinksėjo.

— Ai, ta žuvis pamaitino visą vienuolyną. Aš sukirtau tris porcijas, o tas dygliuotas kiaurapilvis Ambrozijus — net penkias!

Palengva eidami vienuolyno tvenkinio pakrante, du draugai, surinkę tinklus, ruošėsi juos užmesti. Brolis Alfas nuėjo toliau ieškodamas plūdžių. Staiga Konstancija išgirdo Alfą šaukiant:

— Konstancija, ateik! Žvirblis vandeny!

Barsuke nulapnojo pas brolį Alfą. Teisybė, pusiau paniręs plūduriavo karalius Jautis. Garsiai pūškuodama Konstancija įbrido į seklumą ir ištraukė žvirblį ant kranto samanų.

— Atrodo, bus prigėręs. Broli, greitai bėk pagalbos. Ir tegul atsineša žibintus. Skubėk!

O pati ėmė braidyti po vandenį. Kodėl, kodėl niekam neatėjo į galvą apieškoti tvenkinio?

Pagalba atvyko tuoj pat.

— Konstancija, pasitrauk! O jūs laikykite žibintus aukštai iškėlę. — Beveik be garso Vinifrida ir dar trys ūdros paniro į vandenį. Plaukdama Vinifrida įsakinėjo: — Išsisklaidykit ir nerkit giliai! Padalysime tvenkinį į keturias dalis. Aš imu pietinį kampą.

Įtampa augo. Vienuolyno gyventojai apstojo tvenkinį. Buvo matyti tik tamsus vanduo, kurio paviršių sudrumsdavo iškilusi ir vėl nerianti žvilganti ūdra.

Staiga visi aiktelėjo. Pasirodė Vinifrida nešdama suglebusį kūną. Daugelis letenų puolė traukti į krantą ūdros naštos.

Nusipurčiusi it šuo Vinifrida sušvokštė:

— Radau pusiau panirusį. Gerai, kad nendrės jį prilaikė.

Gyvūnai susispietė aplink ir visi klausė tik vieno dalyko:

— Ar čia Mafijas? Ar gyvas?

Konstancija prasibrovė prie susmukusio, permirkusio kūno.

Paskui ją yrėsi abatas su Žydrūne.

Abatas kreipėsi į susirinkusiuosius:

— Atsitraukit! Jei norite padėti, pasislinkit. Duokit kas žibintą Žydrūnei. Gerai, mažute. Laikyk aukščiau.

Minia paklusniai atsitraukė. Ir perdavė daugiau žibintų. Abatas karštligiškai darbavosi gaivindamas Mafiją, kilnodamas ir tuksėdamas jo kūną.

Pagaliau Žydrūnė garsiai paklausė to, kas visiems labai rūpėjo:

— Tėve abate, ar jis gyvas? Atrodo, nejuda...

Ūdra šlapia letena dunkstelėjo jai per petį.

— Ša, abatas daro viską, ką gali, kad jį atgaivintų. Tuoj sužinosim.

Brolis Alfas prasispraudė per minią kažkuo nešinas.

— Vinifrida, viena tavo ūdrų ką tik atnešė šitą kardasaitį ir makštį. Rado netoli tos vietos, kur buvo Mafijas.

— Duok juos čia, — liepė Konstancija. — Ką gali žinoti, gal tie daiktai sustiprins Mafiją, jei jis atvers akis.

Abatas skubiai mostelėjo.

— Žydrūne, duokš žibintą, vaike! Greitai!

Abatas prikišo žibinto stiklą prie Matijo šnervių ir burnos — stiklas vos vos aprasojo.

— Gyvas! Žydrūne, Mafijas gyvas! Duokit šen antklodes, neštuvus ir kuo greičiau neškit jį į vienuolyną!

Be žodžių Konstancija švelniai tarsi plunksnelę pakėlė Mafiją ir rūpestingai priglaudė peliuką prie savo šilto gauruoto kailio. Minia prasiskyrė, padarė lyg koridorių barsukei, skubiai žengiančiai į vienuolyną. Tamsoje kaip jonvabaliai žybčiojo žibintai, sugaudė didysis Džozefo varpas, skelbdamas Žydinčios Girios gyventojams džiugią žinią.

20

Švelnia migla apsigaubusi blausi saulė pradėjo naują dieną. Pamažu kildama virš tykių miškų ir pievų, staiga ji sušvito visu gražumu. Rasos lašeliai — melsvi, auksiniai, rožiniai — pavirto žėrinčiais brangakmeniais, voratinkliai tapo spindinčiais nėriniais, nuostabiai pragydo paukščiai; atrodė, kad tokios skaisčios ir gražios dienos dar niekad nėra buvę.

Bet į visas tas gamtos grožybes Kluniui Botagui buvo tik nusispjaut. Jo vienintelė akis, žiūrėdama į dangų, markstėsi nuo ryto laužų dūmų.

— Fu, šiandien vėl bus karšta kaip pragare. Na, bent lietus nelis, — murmėjo panosėj.

Karvedžio nekantriai stebima gauja paskubomis prarijo pusryčius ir nuskubėjo prie ginklų. Gerai paruošti kareiviai mitriai išsirikiavo.

Klunio asmeninis ginklininkas baigė šarvais rengti vadą ir dailinti jo karišką išvaizdą. Klunis vėliava davė ženklą kapitonams. Juodanagis, Varliakraujis, Juodailtis, Sūrvagis, Pamazginis ir Suskis nuskubėjo į savo vietas.

Kol kas Klunis dar nebuvo išsirinkęs padėjėjo, bet paskleidė gandą, kad bet kas iš jo bendražygių, pasižymėjęs būsimoje kovoje, bus paaukštintas dar mūšio lauke. Šeškas Triušrijys stovėjo šalia vado su būgnu, pasidarytu iš seno auseklio. Jis savavališkai pasiskelbė būgnininku ir pranašautuoju. Šeškas išsproginęs akis žiūrėjo į Klunį, — vadas ruošėsi tarti žodį, — tada trenkė būgnu reikalaudamas armijos dėmesio. Klunis pakėlė šalmo antveidį ir nužvelgė laukiančią gaują.

— Šį kartą nebus jokių klaidų! — šaukė jis. — Nebus ir pasitraukimo! Stovėsime kaip mūras, jei reikės, paskelbsime apgulą. Kas žengs nors žingsnį atgal, bus nudėtas. Kas nepaklus įsakymui, bus nudėtas. Kas nesikaus iš visų jėgų, taip pat bus nudėtas. Tai aš jums pažadu, o Klunis visad laikosi žodžio. Paklausykite dar! Mūsų priešas — taikios pelės ir vietinio miško gyventojai. Nugalėsite juos — gausite tokį atpildą, apie kokį niekad nė nesvajojote. Priešai neapmokyti, kaip mes, kautis, nelinkę žudyti. Neturi galinčio vesti į ataką vado, tokio kaip aš.

Priešakinės eilės viduryje stovėjo Žiurkinas, sužeistas pirmame mūšyje prie vienuolyno. Puse burnos jis sušnabždėjo bendrui, stovinčiam šalia:

— Girdėjai? Galinčio vesti į ataką, kaip aš! Tegu neskiedžia! Per aną mūšį visą laiką stovėjo saugiai užnugaryje, gražioje pievelėje.

Ausylas Klunis išgirdo nelaimėlio kareivio žodžius. Jis nušoko nuo paaukštinimo, griebė už pakarpos drebantį šmeižiką ir spardydamas išvarė jį prieš armiją.

— Matote išdaviką? — subliovė Klunis. — Tai žiurkė, kuri nemano, kad aš vedu savo armiją į mūšį. Klunis Botagas mato ir girdi viską! Žiūrėkite visi! Tegul būna pamoka tiems, kurie išdrįs abejoti manimi.

Nusikaltęs Žiurkinas drebėdamas tysojo ant šventoriaus tako. Gauja nuščiuvo. Kareivis maldaudamas įsmeigė žvilgsnį į žiaurią Klunio akį.

— Vade, aš tik pajuokavau... aš taip visai nemanau....

Čiaukšt!

Įgudusi letena galinga uodega su užnuodytu geležiniu spygliu čaižė žiurkinui snukį. Kareiviai žiūrėjo apimti siaubo. Auka paskutinį kartą sudrebėjo ir nusibaigė prie Klunio kojų. Vadas, nė nepažvelgęs į užkapotą kareivį, movė šventoriaus vartų link šiurkščiai skindamasis kelią per pavaldinių būrį. Žygis į vienuolyną žadėjo būti sunkus: reikės vilkti taraną ir visas kitas griovimo priemones. Nakčiai turės įsirengti stovyklą šalia kelio, o anksti rytą jau pulti Raudonmūrio vienuolyną. Jokio slaptumo. Atvirkščiai, Klunis norėjo sukelti didžiausią baimę priešams, todėl apsiginklavusi iki ausų armija narsiai žygiuos iki pat vartų.

Klunis pamojavo vėliava. Griausmingai nuaidėjus šeško būgnui, vadas it pamišęs suriko:

— Į vienuolyną! Sutriuškinti vartus! Visus galabyti! Galabyti!

21

Kliedėdamas peliukas blaškėsi po tamsius urvus. Kažkur kažkas šaukė jį:

— Matijau! Matijau!

Balsas lyg ir pažįstamas, bet jis turėjo svarbesnį rūpestį negu sukti galvą, kam balsas priklauso. Jis privalo surasti kardą. Staiga niūrioje tamsoje išvydo vėlyvosios rožės krūmą, ant kurio krito melsva šviesa. Iš kur rožė nykioje požemio karalystėje?

Matijas mato, kad rožių spygliai panašūs į mažyčius kardus; peikia pakalbinti rožę.

— Vėlyvoji rože, gal galėtum pasakyti, kur man ieškoti kardo? Suvirpėjo didžiausias žiedas. Žiedlapių viduryje pasirodė Matūzralio galva.

— Matijau, drauge mano, aš negaliu tau daugiau padėti. Ieškok Martyno pagalbos. Man jau metas išeiti.

Senasis vartininkas išnyko. Dabar Matijas pamažu eina ilgu koridoriumi. Jo gale matyti dvi figūros. Jis sustoja prie pirmosios — nepažįsta jos, bet jaučia spinduliuojant draugiškumą. Matijas žvilgteli į antrąją. Kokia keista! Nei priekinių, nei užpakalinių kojų. Šnypšdama praveria nasrus. Pasirodo dvi aštrios iltys ir virpantis liežuvėlis, kuris švytuodamas pavirsta kardu. Riktelėjęs iš džiaugsmo, puola prie jo, bet jį sulaiko pirmoji figūra. Matijas nė kiek nenustebęs mato, jog tai karžygys Martynas.

— Martynai, kodėl stabdai mane? Juk man reikia, paimti kardą!

Martynas atsako mielu ir draugišku balsu:

— Matijau, nebėk! Saugokis Asmodėjaus! — Ir suėmė peliukui už peties.

Peliukas stengiasi ištrūkti.

— Leisk mane, Martynai! Aš nebijau jokio gyvo padaro!

Martynas dar tvirčiau spaudžia Matijui petį. Peliuką nusmelkė baisus skausmas, tarsi būtų pervėrusi įkaitinta iki raudonumo ietis. Martynas šaukė:

— Laikykit jį! Laikykit!

Tėvas abatas kartojo Martyno žodžius. Brolis Alfas tvirtai laikė Marijaus petį, o abatas giliai įsmeigė instrumentą, ištraukė tamsų smailiu kampu daiktą ir numetė į Žydrūnės laikomą dubenėlį.

— Oi! Skauda, tėve, — suinkštė Matijas.

Abatas nusišluostė letenas į švarią servetėlę.

— Užtat, sūnau, tu ir vėl su mumis, — atsakė jis. — Kur ne skaudės! Ištraukiau pusę žvirblio snapo tau iš peties.

Matijas sumirksėjo ir apsidairė.

— O, Žydrūnė! Sveikutė. Matai, sugrįžau. Labas, broli Alfai. Ar tik ne Bazilijus gretimoje lovoje?

— Patylėk dabar, Matijau, ir ramiai gulėk, — subarė jį Žydrūnė. — Tau pasisekė, kad išgyvenai. Visą naktį buvai per plauką nuo mirties.

Abatas Mortimeris parodė į pirmuosius saulės spindulius, trykštančius pro langą.

— Bet tu, Matijau, nugalėjai, grįžai į gyvenimą ir atsinešei puikų birželio rytą.

Peliukas atsilošė į šiugždančias baltas pagalves. Jei neplyštų iš skausmo galva ir taip nedegintų peties, visai nieko būti gyvam.

— Bet ką ten daro Bazilijus gretimoje lovoje? — vis tiek nerimo Matijas.

— Tas senas šelmis! — prunkštelėjo Žydrūnė. — Sakosi garbingoje kovoje buvęs sužeistas ir žaizda užgysianti tik tada, jei jis daug valgys ir miegos.

— Tai jis galėjo pasakyti, — tarė abatas. — Bet būtų nedraugiška nepaisyti Bazilijaus norų. Jis juk atėmė iš Klunio mūsų gobeleno skiautę su Martynu. Atliko labai drąsų žygį.

Matijas nudžiugo.

— Tai Martynas vėl vienuolyne? Puiku! Dedu galvą, kad mano draugas Matūzalis jaučiasi kaip devintame danguje sulaukęs Martyno.

Stojo nejauki tyla. Abatas pasisuko į brolį Alfą ir Žydrūnę.

— Gal patiktumėte mus dabar vienus? Turiu kai ką pasakyti Matijui. Jūs aplankysite jį rytoj. Jam reikia gerai pailsėti.

Abu supratę linktelėjo ir išėjo.

Po pusvalandžio, papasakojęs liūdną Matūzalio istoriją, abatas taip pat išėjo.

Matijas nusigręžė į sieną. Po tiek sunkių išgyvenimų nepajėgė nei verkti, nei aimanuoti. Seno ir tokio brangaus draugo mirtis užgulė širdį it sunkus akmuo. Jis susirietė bandydamas sutramdyti jausmus.

Kiek taip sukaustytas sielvarto išgulėjo, pats nežinojo. Pabudęs zuikis Bazilijus Elnias jam šūktelėjo:

— Sveikas drūtas! Ar tik ne jaunasis Matijas? Kaip laikaisi, vaikine?

Matijas atsiliepė tyliu, prislėgtu balsu:

— Bazilijau, būk geras, palik mane ramybėj. Aš netekau Matūzalio. Nenoriu su niekuo kalbėti.

Bazilijus mikliai pašoko ir prisėdo ant Matijo lovos.

— Na, na, jaunikaiti, nėra ko taip lūpą paleisti! Manai, nežinau, ką dabar jauti? Aš, senas kareivis? Kai prisimenu visus savo draugus, kuriuos praradau kovose... Gerus, ištikimus draugus, bet, žinai, išmokau nenuleisti ausų...

Matijas vis buvo atgręžęs nugarą zuikiui.

— Vis tiek nesupranti manęs, Bazilijau.

Senas karys, veteranas zuikis šnarpštelėjo. Jis griebė Matiją ir atsuko į save.

— Nesuprantu? Tuoj pasakysiu, ko aš nesuprantu, jaunikaiti. Aš nesuprantu, kaip vaikinas, laikomas drąsiu kariu, gali čia gulėdamas taip graudentis. Lyg sena ūdra, pražiopsojusi žuvį. Jei senolis Matūzalis būtų čia, jis šliūkštelėtų ant tavęs ąsotį vandens ir išverstų iš tos lovos!

Matijas sušnarpštęs atsisėdo.

— Nejau taip manai, Bazilijau?

Zuikis pliaukštelėjo sau per „sužeistą“ koją, susiraukė ir pasileido juoktis.

— Nejau aš taip manau? Aš žinau! Senasis vartininkas paaukojo savo gyvenimą ne tam, kad čia dabar gulėtum ir savęs gailėtum kiaurą dieną. Jis tau pasakytų, kad kariai šitaip nesielgia. Kelkis, pone, pasipurtyk, ir tegul Matūzalis didžiuojasi tavim!

Matijo akyse sužibo pasiryžimas.

— Po kelmais, tavo tiesa, Bazilijau! Mano senasis draugas tikrai to norėtų! O tu tikriausiai jau pamanei, kad esu skystas pienburnis.

Zuikio ausys juokingai nulėpo, kai jis papurtė galvą.

— Nieko panašaus, drauguži, nieku būdu! Prisipažinsiu, kad žalioje jaunystėje buvau šiek tiek panašus į tave. Na, o dabar, sakau, gal grįžkime prie gyvenimiškų reikalų? Matai, aš mirštu badu, o kaip tu?

Matiją prajuokino nenuoramos zuikio žvitrumas.

— Kad jau užsiminei, galėčiau ir aš ką nors ant danties užmesti.

— Puiku! — sušuko Bazilijus. — Matai, aš dabar galėčiau sudoroti visą elnią su ragais ir kanopomis. Žinai, jie nuostabiai maitina sužeistus narsuolius. Tuoj pamatysi, vaikine.

Zuikis paėmė nuo spintelės varinį varpelį ir sutilindžiavo. Kaipmat pasirodė brolis Hugas ir Žydrūnė.

— Štai ir maitinimo komanda. Valio! — apsidžiaugė Bazilijus. — Šis sužeistas karys ir aš būtume labai dėkingi gavę šio bei to užkrimsti. Nieko ypatingo, juk jūs mane pažįstate. Ko nors ant vieno danties gyvybei palaikyti sužeistame kūne.

Žydrūnė apsidžiaugė pamačiusi, kad Matijas geriau jaučiasi. Ji mirktelėjo jam, paskui vienuoliui Hugui. Storulis brolis pagarbiai nusilenkė zuikiui.

— Mielai, pone Elnie. Tuoj jums atnešiu du dubenis košės.

Matijas su Žydrūne vos laikėsi nekvatoję, kai Bazilijus pratrūko:

— Ką? Košės? Ką jūs sau manot, kokia dar košė? Ar pliurze valgydinami žymūs kariai? Mes norime atgauti sveikatą, o ne būti marinami! Paklausykite manęs, virtuvės šulai! Aš noriu padoraus maisto: pustuzinio virtų kiaušinių, šviežių vasarinių salotų, poros kepalėlių šiltos duonos, dviejų indelių riešutų sviesto, dviejų, ne, geriau keturių obuolinių pyragų ir, jei bus po ranka, pridėkit kelis vidutinio dydžio svarainių pyragėlius. Na, ko stovit išsižioję? Spauskit kuo greičiau į virtuvę!

Šaipydamasi Žydrūnė nepaprastai pagarbiai tūptelėjo, o vienuolis Hugas kilstelėjo leteną.

— Gerbiamasis, pamiršote alų.

Bazilijus taukštelėjo letena per lovą.

— Viešpatie aukščiausias, ir kaip galėjau! Na, na... keturių ąsotėlių pakaks. Dėkui, gerasis vienuoli.

Žydrūnė su vienuoliu Hugu išėjo ramstydamiesi vienas į kitą: jie vos nesprogo tramdydami juoką.

— Keisti padarai, — samprotavo Bazilijus. — Tegu mane šimtas, bet kas čia juokingo, jei du žymūs kariai nori valgyti taip, kad išliktų gyvi sveiki? Ak, jaunuoli, genys margas, pasaulis dar margesnis.

Vėliau, jau pasisotinęs, Matijas ėmė zuikį kamantinėti:

— Bazilijau, kas yra angis?

— Hmmm, angis? Na, tai nuodingu geluoniu roplys, gyvatė. Niekad su tais slidžiais padarais artimiau nebendravau. Ir tau, bičiuli, patariu vengti jų.

Matijas ir toliau tikrino zuikio žinias.

— Bazilijau, o Žydinčioje Girioje ar yra gyvačių? Kas kas, o tu, tiek matęs ir girdėjęs, tikrai apie tai žinotum, tiesa?

Bazilijus išpūtė savo siaurą krūtinę, per išsiblaškymą ėmęs kramsnoti Matijo svarainių pyragėlį.

— Gyvatės Žydinčioje Girioje? Duok pagalvoti. Ne, nemanau, jog jų dabar būtų. Anksčiau kalbėdavo apie vieną tokią, bet nemanau, kad būtų išlikusi. Fe, bjaurūs ropliai tos gyvatės! Nepalyginsi su elniais. Kaip, po šimts, tą gyvatę vadino? Ne, negaliu prisimint nors užmušk.

— Gal Asmodėjus? — nekaltai paklausė Matijas.

Bazilijus Elnias išmetė prakąstą pyragėlį ant spintelės. Ir iš karto baisiai surimtėjo.

— Asmodėjus? Iš kur sužinojai vardą?

— Ai, kažkas minėjo, — burbtelėjo Matijas.

Bazilijus pasiėmė pyragėlį ir ėmė vėl čiaumoti.

— Tavo žvirbliai, a? Laukinė padermė. Jokios drausmės. Nors pasiutusiai gerai kaunasi. Bet tu man pasakyk, ką tie čirškaliai žino apie Asmodėjų?

— Viskas susiję su Martyno kardu, — aiškino Matijas. — Vienas jų karalių prieš daugelį metų pavogė jį iš vienuolyno stogo vėtrungės. Nuo tada žvirblių karaliai perduodavo kardą savo įpėdiniams, kol jis pateko paskutiniam žvirblių karaliui Jaučiui į nagus.

— Ar tam kvaišai, kuris vakar sugebėjo priburbuliuoti tvenkiny? — paklausė zuikis pilna burna riešutinio sviesto.

— Tam pačiam, — atsakė Matijas. — Bet, trumpai drūtai, ta gyvatė pavogė iš jo kardą. Štai kodėl mane domina Asmodėjus.

— Žaisi su ugnimi — nudegsi, — perspėjo zuikis.

Matijas jautė, kad Bazilijų galima priremti prie sienos. Todėl ir nenusileido.

— Bazilijau, labai prašau, papasakok man viską, ką žinai apie tą angį. Matūzalis visą gyvenimą stengėsi surasti kardą. Aš privalau vardan jo ieškoti toliau.

Susimąstęs zuikis dabar kramsnojo duoną su salotomis.

— Na, vaikine, jei taip apsisprendei, padėsiu tau kiek galėsiu. Tau reikia gero vadovo...

Matijas jį nutraukė:

— Aš pats turiu surasti kardą, Bazilijau. Tik papasakok viską, ką žinai, apie tą Asmodėjų.

Zuikis sugrįžo į lovą ir atsigulė. Mauktelėjęs gerą gurkšnį atsakė:

— Atvirai kalbant, drauguži, nieko nežinau apie tą prakeiktą alaus angį. Visą laiką maniau, kad bjaurybė seniai nugaišusi.

Matijas garsiai sudejavo, bet Bazilijus jį tuoj nutildė.

— Bet žinok, kad aš puikiai pažįstu tą, kuris viską apie gyvatę žino. Dabar klausyk! Eik per Žydinčią Girią šiaurės rytų link. Kai išeisi į pamiškę, pamatysi apleistą trobą. Ten gyvena didžiulis baltas apuokas, kapitonas Sniegius. Jis nuolat patruliuoja nuo miško pakraščio iki smiltainio karjero. Žinok, kad stengsis suėsti tave vos tik pamatęs. Labai karingas senis, bet baisus storžievis.

— Tai kaip man su juo kalbėtis? — suirzo Matijas.

— Kantrybės, kantrybės, sūnau, — suprunkštė Bazilijus. Jis išėmė iš šalia buvusios drabužinės savo karišką švarką, nukabinėtą nesuskaičiuojama daugybe medalių ir apdovanojimų. Zuikis išrinko vieną medalį, nusegė ir švystelėjo Matijui.

— Gaudyk! Tuo medaliu kapitonas Sniegius apdovanojo mane, kai išgelbėjau jam gyvybę.

— Tu išgelbėjai apuokui gyvybę? — nustebo Matijas.

— Išgelbėjau, — nusijuokė Bazilijus, prisiminęs įvykį. — Plunksnuotasis vėpla taisėsi pernakvoti sename, supuvusiame medyje. Pakilęs didelis vėjas nuvertė pūzrą ir prislėgė senį. Būtų nusibaigęs, bet kaip tik aš ten pasimaišiau. Iškasiau po juo duobę ir ištraukiau apuoką. Šovė kaip kamštis iš butelio. Supranti, vis dėlto savas, kariškis. Negalėjau palikti jo ten priploto — galva ir taip plokščia.

— Vadinasi, užteks tik parodyti medalį? — paklausė peliukas.

Bazilijų prajuokino jaunojo draugo naivumas.

— Taip tai taip, bet jei iš tiesų nenori atsidurti jo pilve, pasistenk, kad kapitonas pirmiau pamatytų medalį, o tik paskui tave. Pasakyk seniui, kad esi Bazilijaus Elnio siųstas. Būk mandagus! Kreipkis į jį tik „kapitone“. Taip pat norėčiau tą medalį atgauti. Nukenčia tikro kariško švarko vaizdas, jei trūksta medalio.

Matijas įdėmiai apžiūrėjo medalį. Sidabro kryžius, papuoštas apuoku išskleistais sparnais. Nublukusio balto šilko kaspinas. Nors medalis buvo senas, bet ryškiai spindėjo saulėje.

— Ačiū, Bazilijau, — padėkojo peliukas. — Pasistengsiu tau jį grąžinti. Gal dar ką nors turėčiau žinoti?

— Ne. Tik neužmiršk, ką sakiau. Tarp kitko, kapitonas Sniegius medžioja tik naktį. Dieną miega vieną akį primerkęs kokioje drevėje. Ir žinok, vaikine, kad senasis Sniegius viską mato. Pažįsta visus gyvūnus savo valdose ir viską apie juos žino: kur gyvena, kokiais takais vaikšto ir panašiai. Apuokus ne šiaip sau vadina išminčiais. Bet tas truputėlį trenktas — tu man šitaip pakliūk po medžiu! Nė akimirkos nenuleisk nuo jo akių. Užklups tave snaudžiantį — praris su visu medaliu.

Bazilijus baigė alų ir nusižiovavo.

— O dabar išsimiegok, Matijau. Jaučiuosi kažkaip pavargęs po tos užkandėlės. Sena, garbinga karo žaizda vėl ima mausti. Turiu nors truputį nusnūsti. — Sulig tais žodžiais Bazilijus užsimerkė ir tuoj ėmė tyliai knarkti.

Matijas suprato, kad daugiau kalbų nebus, tad nutarė ir pats pailsėti. Migdamas galvojo apie Bazilijų Elnią: koks vis dėlto šaunus senas karys!

Tuoj po dvyliktos Matijas pabudo. Palatą buvo užliejusi vidurdienio saulė. Bazilijus gulėjo ant nugaros ir griausmingai knarkė. Nors petį dar skaudėjo, Matijas jautėsi atsigavęs ir neblogai pailsėjęs, tad galėjo leistis į kelionę. Bet reikia veikti slaptai. Jei tik abatas, Žydrūnė ar kas iš draugų suuos apie jo ketinimus, viskas nueis šuniai ant uodegos. Jie jau pasirūpins, kad jis gulėtų lovoje tol, kol jam bus leista keltis.

Jis tykiai atsikėlė, apsivilko ir ant kaklo užsikabino sandalus, susegęs dirželius. Į švarų pagalvės užvalkalą susidėjo likusį ant spintelės maistą. Kažkas buvo supratingai padėjęs jo durklą į drabužinę. Matyt, rado ant didžiosios menės grindų. Apsidairęs pamatė gerą, tvirtą lazdą — turbūt ja atidarinėjami langai ar užtraukiamos užuolaidos. Nutarė, kad lazda gali praversti.

Atsargiai pravėręs duris mikliai uždarė vėl, nes koridoriumi pėdino abatas su broliu Alfu. Matijas nugirdo Alfo žodžius.

— Prieš dešimt minučių buvau pas juos užėjęs, tėve. Abu miega it voverės žiemą. Be vakaro kažin ar nubus.

Žingsniai nuščiuvo koridoriaus gale. Matijas išslinko iš kambario ir nusėlino į priešingą pusę.

Net nustebo, kad taip lengvai pasisekė pasprukti iš vienuolyno. Į mišką išsmuko pro vartelius sienoje, pro kuriuos aną dieną pabėgo ir jam nežinomas Matūzalio žudikas.

Miške Matijas pajuto, kad linksta kojos. Pasėdėjo prie beržo, kol praėjo silpnumas. Tada, užvėręs ryšulėlį ant lazdos, užsimetė ją ant sveikojo peties ir drąsiai pasileido per Žydinčią Girią šiaurės rytų link.

22

Pažvelgęs į dangų, Matijas pamatė, kad saulė jau krypsta vakarop. Sukorė gerą kelio galą, bet nieko ypatingo neįvyko. Buvo sustojęs užkąsti, kiek atsipūtė ir spaudė toliau stengdamasis nekelti triukšmo, kad neprisišauktų kokio plėšrūno. Peliukas užėjo lyg ir taką, vingiuojantį tankaus atžalyno pakraščiu ir lenkiantį pelkynus. Žiūrėdamas, kad samanota medžių pusė vis būtų dešinėje, žengė rytų link.

Dėl visa ko prisisegė prie abito medalį — o gal jis jau kapitono Sniegiaus valdose? Džiaugdamasis šilta saule, gaiviu pavėsiu, paukščių giesmėmis, laisve ir gamtos grožiu, peliukas traukė pirmyn apie nieką negalvodamas.

Staiga nežinia iš kur dryktelėjo ant tako pelė ir užtvėrė Matijui kelią. Tas sustojo ir įbedė į keistuolę akis. Nematytas neregėtas, kažkoks laukinis padaras. Net suabejojo, ar tikrai pelė. Šeriuotas padaro kailis styrojo pasišiaušęs. Kaktą juosė ryškių spalvų skarelė. Svetimoji buvo visa galva mažesnė už Matiją, bet vis tiek įžūliai pastojo jam kelią žaižaruodama aršiomis akimis.

Matijas mandagiai nusišypsojo ir kreipėsi į keistąją pelę:

— Sveikutė! Graži dienelė, ar ne?

— Baik skiesti! — atšovė toji šiurkščiu balsu. — Kas tu? Kodėl įsibrovei į kirstukų žemę?

Matijas nuščiuvo. Tai štai kokie tie kirstukai. Iki tol nebuvo jų matęs, bet girdėjo, kad baisūs pikčiurnos.

Peliukas nutarė — kaip šaukia, taip reikia atsiliepti. Nėra ko gražiai elgtis su tokia akiplėša. Todėl kiek galėdamas pikčiau atšovė:

— O kas tau darbo? Ir kas tu tokia, kad čia šakojiesi?

Kirstuke, regis, sudvejojo, bet tuoj vėl pratrūko šiurkščiu balsu:

— Aš Guosima. Bet tu dar nepasakei man, ko ieškai kirstukų valdose.

— Guosima, — pakartojo Matijas. — Kas čia per vardas? O jei nenorite, kad kas eitų per jūsų žemę, turite prikalti lentelę, jog eiti draudžiama. Kiek žinau, per Žydinčią Girią visad visi galėjo laisvai vaikščioti.

— Išskyrus šią vietą, — atšovė kirstuke. — Nejau taip nieko ir nežinai? Aš atstovauju Žydinčios Girios kirstukų partizanų sąjungai.

Matijas paniekinamai nusijuokė.

— Man visai nerūpi, kam tu atstovauji. Duok kelią Raudonmūrio vienuolyno kariui. Nes vis tiek praeisiu.

Vos tik Matijas žengė žingsnį, Guosima įsikišo leteną tarp lūpų ir šaižiai sušvilpė. Staiga sujudo sukruto atvašynas. Matiją apsupo mažiausiai penkiasdešimt kirstukų ir pradėjo dusliais balsais kažką bubenti. Visi buvo skarelėmis apsirišę galvas, visi ginkluoti trumpais, į špagą panašiais kardais. Guosima juos nutildė.

— Draugai! — sušuko ji. — Pasakykite tam peliūkščiui, kaip baudžiam tuos, kurie įsiveržia į mūsų valdas.

Tuoj pasipylė atsakymai:

— Nulaužiam letenas.

— Nudiriam gyvam kailį.

— Nukertam nosį.

— Pakabinam už uodegos.

— Sukišam ūsus į ausis.

Rūsčiai atrodantis senas kirstukas nustūmė Guosimą nuo kelio ir šaižiai sušvilpė. Išsitraukęs apvalų juodą akmenuką, iškėlė jį.

— Draugai, kas norite pasisakyti, turite iškelti akmenuką. O šiaip tylėt!

Stojo visiška tyla. Jis atkišo akmenuką Matijui.

— Pele, pasiaiškink!

Pasigirdo keli nepatenkinti balsai. Kodėl svetimas, o ne kirstukas kalbės pirmas? Senasis kirstukas net pašoko iš pykčio.

— Ar neužsirauksit?! Pelė turi akmenuką, o jūs užčiaupkit nasrus!

Dabar visi nutilo. Matijas atsikosėjo ir prakalbo:

— Žydinčios Girios kirstukų partizanų sąjunga, atleiskit man. Šitame krašte esu pirmą kartą. Aš visai neketinau brautis į jūsų valdas. Būčiau žinojęs, kad čia jūsų teritorija, būčiau pasirinkęs kitą kelią. Turbūt pastebėjote, jog vilkiu abitą — aš iš Raudonmūrio vienuolyno. Nors esu karys, bet mūsų ordino pagrindinis tikslas — padėti bėdos ištiktiesiems, gydyti juos.

Paprastai visi gyvūnai praleidžia Raudonmūrio peles per savo valdas. Toks nerašytas įstatymas.

Senasis kirstukas, vardu Loga Logas, paėmė iš Matijo akmenuką ir kreipėsi į kitus:

— Draugai, dabar, kai sužinojom šį bei tą apie prašalaitį, balsuokime. Pakelkite letenas tie, kurie sutinka paleisti pelę.

Pakilo letenos. Loga Logas suskaitė. Lygiai pusė.

— Pusė yra vienos nuomonės, kita pusė — kitos. Bet aš turiu lemiamą balsą. Tačiau leiskite tarti žodį. Visi žinom, kad patys rūpinamės saviškiais, bet Raudonmūrio pelės yra Žydinčios Girios legenda. Jos nieko neskriaudžia. Daro gerus darbus. — Loga Logas iškėlė leteną. — Todėl, draugai, balsuoju už tai, kad pelė būtų paleista.

Pasigirdo pritariantys ir nesutinkantys šūksniai. Kilo triukšmas, paskui ir peštynės. Guosima griebė iš Loga Logo akmenuką ir iškėlė.

— Paklausykit manęs! — sušuko ji. — Aišku, Loga Logas išminčius, bet aš — mūsų sąjungos pirmininkė. Tas peliukas dar nepasakė, kur eina.

Visi nuščiuvo. Vienas kirstukas griebė akmenuką.

— Ji sako tiesą. Pele, kur tu keliauji? — paklausė jis ir metė akmenuką Matijui.

— Tuoj pasakysiu. Mano vardas ne „pelė“. Esu Matijas. Raudonmūrio vienuolynui gresia pavojus. Klunis Botagas ir jo gauja...

Staiga pakilo triukšmas, pasipylė keiksmai. Matijas jau žinojo, kaip elgtis, ir nepaprastai stebėjosi stebuklinga akmenuko galia nutildyti tokį vaidingą širšyną. Matijas vėl prašneko:

— Kaip jau sakiau, Klunis Botagas su gauja ruošiasi pulti Raudonmūrį. Turbūt girdėjote apie tą žiurkiną. Man rodos, kad žinau, kaip susidoroti su Kluniu. Padėtų senovinis kardas, kuriuo kadaise kovėsi narsiausias visų pelių karys — Martynas. Norėdamas surasti tą kardą turiu paklausti kapitono Sniegiaus, kur dabar yra Asmodėjus.

Sulig tais žodžiais kirstukai kaip patrakę movė į atvašyną. Ant tako Matijas liko vienui vienas. Po kelių minučių iš atžalyno atsėlino Loga Logas ir Guosima. Užmiršusi apie akmenuką, ji prašneko baugiu balsu:

— Ar tu tikrai ketini eiti pas Sniegių ir su juo kalbėtis?

Matijas linktelėjo. Tada sušneko Loga Logas.

— Nori klausti kapitono, kur surasti nuodingąją angį, pele? Oi, atsiprašau, Matijau? Esi labai drąsus arba visiškai beprotis.

— Truputėlį ir toks, ir toks, — šyptelėjo peliukas. — Ar jūs pažįstate kapitoną Sniegių ir Asmodėjų?

Abu kirstukai sudrebėjo. Guosima prašneko daug plonesnių balsu:

— Matijau, tu, matyt, išsikraustei iš proto. Argi nežinai, pas ką eini? Kapitonas Sniegius... jis kaipmat tave praris. O toji ledinių akių milžinė... ją iš tolo reikia apeiti. Ji sudorojo aibes kirstukų. Joks gyvas padaras neįveiks nuodingos piktosios!

Iš atvašyno pasigirdo skausmingos aimanos.

Matijas tebelaikė akmenuką. Iškėlęs jį drąsiai kreipėsi į kirstukus:

— Draugai kirstukai partizanai, aš neprašau jūsų kovoti už mane. Prašau tik nurodyti, kuriuo keliu eiti pas kapitoną Sniegių. Kas žino? Jei kaip nors atgaučiau kardą, gal ir jums galėčiau padėti.

Akmenuką paėmė Loga Logas.

— Matijau iš Raudonmūrio, tu esi mūsų žemėje. Mes tave palydėsim. Žydinčios Girios kirstukai partizanai niekad nenusižemins, kad prašytų svetimojo kovoti už juos. Mes būsime arti tavęs, nors gali mūsų ir nematyti. Eime.

Matijas leidosi į šiaurės rytus lydimas kirstukų, kurių vis daugėjo. Vakare keturi šimtai Kirstukų partizanų sąjungos narių susispietė apie stovyklos laužą ir dalijosi duona su Raudonmūrio kariu. Tą naktį Matijas miegojo tuščiaviduriame rąste, kurio abu galai buvo užmaskuoti, kad nesimatytų kiaurymių. Kaip ir Bazilijus, kirstukai puikiai mokėjo slėptis, nes tai padėdavo jiems išgyventi.

Dar buvo pusvalandis iki aušros, kai kirstukai pažadino Matiją ir padavė jam iš gilės padarytą puoduką su saldžiomis uogų sultimis, riešutų duonos ir skanių, Matijui nežinomų šviežių šaknelių. Sušvitus pirmiems saulės spinduliams, jie vėl leidosi į kelią ir rytui įpusėjus Matijas išvydo Žydinčios Girios pakraštį. Didžiulių drūtų medžių mažėjo, krūmai ir atžalynas retėjo. Priešais tįsojo sodrios žolės prižėlusi pieva, išmarginta vėdrynais ir rūgštynėmis, o tolumoje dunksojo apleista troba, kurią minėjo Bazilijus. Visi kirstukai pranyko, liko tik Guosima ir Loga Logas. Jis parodė daržinę, prisišliejusią prie namo.

— Ko gero, joje snaudžia kapitonas Sniegius. Dabar geriausias laikas eiti pas jį — kol pilnas pilvas po naktinės medžioklės.

Pradingo ir tie du kirstukai. Matijas vienas perbėgo saulės nušviestą pievą taip, kaip jį mokė Bazilijus: šokinėdamas į šalis, ropodamas, sukinėdamasis ir lankstydamasis. Į daržinę įėjo ant pirštų galų. Apuoko niekur nė ženklo. Prietemoje peliukas įžiūrėjo rūdijančius, matyt, nenaudojamus įvairius žemės ūkio padargus. Prie vienos sienos stovėjo didžiulė suplėkusių šiaudų kūlių stirta. Jis nutarė jais ropštis viršun — gal kapitonas Sniegius miega tupėdamas ant gegnės.

Užkopęs ant stirtos viršaus, Matijas apsidairė. Niekur nieko. Jis žengė pirmyn ir staiga paslydęs pataikė į tarpą tarp kūlių. Graibydamasis ir kabindamasis už šiaudų nugarmėjo žemyn. Bet letenos nepasiekė žemės, nes jis pakliuvo tiesiai į didžiulio oranžinio katino nasrus.

23

Konstancija stovėjo ant sienos ir stebėjo kelią; užpakaly jos, rytuose, jau aušo. Tačiau barsukei buvo ne tas galvoje, ją slėgė daug didesni rūpesčiai. Staiga ant sienos pasirodė abatas, jam įkandin atšlubčiojo Bazilijus. Abu atrodė gerokai sunerimę.

— Ar nematei Matijo? — paklausė abatas. — Jo jau pasigendam nuo vakardienos pusiaudienio.

Bazilijus atrodė lyg ir susigėdęs.

— Ai ai, vis mano kaltė. Turėjau neišleisti iš akių to pramuštgalvio. Dabar reikės sudaryti kitą paieškos būrį.

— Neturiu tam laiko, — atšovė barsuke. — Žiūrėkit!

Kelio tolumoje pasirodė didžiulis dulkių debesis. Visi trys pauostė iš ten dvelkiantį vėjelį. Jokių abejonių! Klunio armija žygiuoja į vienuolyną.

— Dabar mums reikalingi visi aliai vieno gynėjai, — sumurmėjo Konstancija. — Panikos kelti nėra ko, bet panašu, kad mus puls visu frontu. Lapinas nemelavo.

Tuoj pat buvo pakviesti Džesė, Vinifrida, Kurminas ir Ambrozijus. Persisvėrę per sienos aptvarą, jie įsistebeilijo į artėjantį dulkių debesį. Jau buvo girdėti būgnas, galėjai įžiūrėti žiurkes.

— Žygiuoja tiesiai į mus, — niūriai tarė Džesė. — Tegul visi gynėjai užima savo postus.

Gavęs įsakymą, Džonas Bažnytpelys ėmė skambinti Džozefo varpu — davė žinią gyvūnams apie pavojų. Visame vienuolyne ir jo prieigose žvėreliai nutraukė darbus. Pasiėmę ginklus, kuriuos laikė prie savęs, nuskubėjo į jiems skirtas vietas ir laukė tolesnių nurodymų.

Klunis virš sukeltų ant kelio dulkių pamojavo savo vėliava. Pamažu armija sustojo.

Pridengęs akį nuo saulės, jis pažvelgė į vienuolyno sienas.

— Pasiduokit Kluniui Botagui! — subliuvo jis visu balsu.

— Nešdinkis, žiurke, kol dar galva vietoj! — šiurkščiai atšovė Konstancija.

Klunis žengė žingsnį atgal ir žemai nulenkė vėliavą. Tada į priekį išbėgo du tuzinai žiurkių su laidyklėmis ir ėmė sukti jas virš galvų. Sūkalodamos keiksmus ir grasinimus, jos paleido į sienos viršų krušą akmenų. Atsitrenkę į mūrą ir nepadarę jokios žalos, akmenys nudardėjo ant kelio.

Klunis širdyje nusikeikė. Didžiuodamasis savo jėga ir pranašumu padarė tokią strateginę klaidą! Saulė švietė jo armijai tiesiai į akis.

O gynėjams tokia padėtis išėjo į naudą. Tai greitai paaiškėjo, kai ūdrų būrys nuo sienų paleido žvirgždo spiečių. Klunio armijoje kilo sumaištis, pasigirdo aimanos ir dejonės — akmenukai nepralėkė pro taikinius. Vienas akmuo net į Klunio šalmą taukštelėjo.

— Į griovį ir pievą! Kad jūsų nepasiektų! — Klunis stengėsi iš visų jėgų, kad balsas skambėtų ramiai. Kai gauja pasitraukė į saugią vietą, jis paskutinis nupėdino lėtai ir oriai, tarsi tai būtų buvę seniai jo suplanuota.

Netoli sienos tysojo keturios negyvos žiurkės. Ant kelio riogsojo Triušrijo numestas būgnas. Bazilijus Elnias paniekinamai nusišaipė:

— Nenugalimai armijai pirmasis išpuolis pavyko ne per geriausiai. Mūsų gynėjai išmušė juos iš vėžių, ar ne?

— Harr, anie dabar lauks, kolei saulė atsisuks į mus, — pareiškė savo nuomonę Kurminas.

— Bet mes nelauksimi — sušuko Džesė. — Kur lankininkai? Tegul laidyklininkės nesiliauja laidžiusios akmenis. Tegul tos padugnės griovyje truputį pagalvoja apie šį bei tą.

Saugioje pievoje Triušrijys bandė paglostyti užgautą Klunio savimeilę.

— Ai, pone, koks gudrus buvo jūsų ėjimas! Apmuilinot aniems akis, dabar jie mano, kad yra saugūs, kad jų viršus.

Staiga Triušrijys gavo atpildą už padlaižiavimą vadas bakstelėjo jam į galvą vėliavos smaigaliu.

— Užsičiaupk, šeške! — pagiežingai riktelėjo Klunis. — Geriau pasirūpink, kad čia būtų įrengta vadavietė. Sūrvagi, kur būrys su taranu?

— Jau eina, vade, — atsiliepė Sūrvagis ir nulapnojo žiūrėti, kur įstrigo tarano nešėjai.

Greitai dirvinės pelės ėmė laidyti į griovį mažas smailias strėles. Jas papildė didesnės lauko pelių šaudomos strėlės ir ūdrų laidynių akmenys; tais ginklais gynėjai sužeidė ir suluošino nemaža busimųjų puolėjų. Pastarųjų nuotaika krito, nes Klunis įsakė iki popietės nesiimti jokių atsakomųjų veiksmų.

Voverė Džesė mikliai nusileido virve ant kelio. Aprišusi virve seną auseklį, kuris šeškui atstojo būgną, įsilipo į jį ir šūktelėjo gynėjams:

— Ei, Konstancija! Traukit mane.

Tvirtų barsukės letenų trūktelėtas auseklis švystelėjo oru. Patenkinta Džesė jau planavo, kaip tuo būgnu duos garo žiurkėms. Bazilijus Elnias vaikštinėjo sienos viršumi pasikišęs po pažastimi prašmatnią lazdelę. Jis strykčiojo į šalis saugodamasis voverės ritenamo auseklio, tačiau neprarado jo rangui būtino orumo ir nesiliovė įsakinėjęs.

— Pelės šaudo be perstojo! Ūdros, rinkitės taikinius! Ar kurmių čia yra? Tuoj pat prisistatykite Kurminui kieme!

Ant zuikio kojos tvarsčio jau nebuvo. „Garbės žaizda“ sugrįžus į mūšį buvo pamiršta.

Tuo metu Klunis sėdėjo susimąstęs palapinėje, laikinai pastatytoje ant pievos.

Pagaliau atskubėjo Sūrvagis, niukindamas savo būrį — tarano nešėjus. Norėdamas įsiteikti Kluniui, stojo nešėjų priekyje kartu su jais tempti sunkaus stuobrio.

— Nagi greičiau, vaikinai! — šūkavo. — Pasibelsim į tuos vienuolyno vartus!

Perboginę rąstą per griovį, nešėjai kirto kelią. Prislinko prie vartų, ir čia gynėjų ginklai nebegalėjo jų pasiekti.

Didžiulis taranas drebėdamas trenkė į vartus. Sūrvagis šūkalojimais narsino tarano nešėjus, ir jie šiek tiek atsitraukę vėl smogė į vartus.

Kluniui ėmė taisytis nuotaika — jis matė padėtį keičiantis į gerąją pusę. Tas Sūrvagis ne toks jau kelmas, kaip manė.

Taranas žiebė trečią kartą. Gynėjai ant sienos atsistojo visu ūgiu stengdamiesi pataikyti į tarano nešėjus. Klunis tuoj sušaukė geriausius svaidyklininkus ir lankininkus šaudyti į gynėjus. Jo laimei, saulė jau sukosi į pietus: ūdros ir pelės buvo matomos kaip ant delno. Klunio lankininkai sužeidė daugelį gynėjų ir privertė juos slėptis už sienos aptvaro. Taranas vis daužė vartus, bet kol kas jiems, tvirtai suręstiems, didesnių nuostolių nepadarė.

Nuo sienos akmenų kruša suretėjo. Dabar jau Klunio gauja galėjo iš griovio sprukti į palyginti saugesnę pievą. Klunis buvo patenkintas. Pasišaukė Triušrijį.

— Ką gi, šeške, dalykai klostosi jau geriau. Tuoj pat surink savo kasėjus — žebenkštis, šermuonėlius ir šeškus. Vesk juos grioviu prie sienos pietrytinio kampo. Kai sutems, duosiu ženklą. Tada imsitės darbo. Pradėsite rausti nuo griovio, per kelią ir paskui po siena. Aišku?

Triušrijys itin įmantriai atidavė pagarbą.

— Žinoma, jūsų kilnybe, viskas aišku kaip dieną!

Klunis užsimerkė stengdamasis ilgiau pasidžiaugti gera nuotaika.

— Tai drožk ir šį kartą stenkis padaryti kaip lieptas.

Kova vyko, tiesa, tarpais, visą dieną iki sutemų. Taranas pasiutiškai daužė vartus, bet jie kažkaip atsilaikė. Kai sutemos visai sutirštėjo, Konstancija sušaukė vadovų pasitarimą. Tamsoje jie sutūpė prie sienos aptvaro, ir barsuke apibūdino padėtį:

— Mes dar laikomės, bet jau reikėtų pagalvoti, kaip išvesti iš rikiuotės taraną. Gal kas turi kokių pasiūlymų? Norėčiau išgirsti apgalvotų patarimų.

O apačioje tarnas be gailesčio daužė vartus. Ambrozijus Spyglys pranešė, kad vartų viršuje iš vidaus jau yra nedidelių atplaišų, bet sutvirtinimai vartus išlaikys. Kurminas užtikrino, kad tuneliui išrausti priešams prireiks mažiausiai keleto dienų, tik tada pasirodys pirmieji jų darbo ženklai. Jis su savo kurmiais atidžiai stebėjo vienuolyno kiemo žemę.

Per visą dieną gyvūnai, tiesiogiai nedalyvavę kovoje, taip pat buvo labai užsiėmę. Tėvas abatas didžiojoje menėje slaugė sužeistuosius, vienuolis Hugas nuolat siuntinėjo Žydrūnę ir jos padėjėjas nešioti maisto ant sienos. Ponas Bažnytpelys ir ponia Pelienė iš senų švarių paklodžių ruošė tvarsčius. Tylutis Semas žaidė su Bažnytpelių dvynukais, kol tie galop užmigo tvarsčių krūvoje.

Semas taip pat norėjo lipti ant sienos, bet tėvai uždraudė. Striksėdamas iš didžiosios menės, jis truputėlį pasibuvo kurmių draugijoje — pridėjęs ausį prie žemės klausėsi su jais pašalinių triukšmų. Bet Semui greitai nusibodo. Tada ėmė durklu bedžioti žemę — žaidė, kad iš išrausto tunelio jau lenda žiurkės. Paskui nubindzino prie sienos papėdės ir užkando su mama Džese. Mažylis ženklais paklausė, kam jai reikalingas tas didelis kubilas.

Voverė Džesė, pasisodinusi ant kelių sūnelį, ėmė aiškinti. Ji sugalvojusi, kad kuo nors pripildytą kubilaitį galima numesti ant tarano nešėjų. Bet dar nenusprendusi, kuo geriausia pripildyti.

Semas stryktelėjo nuo motinos kelių. Jis šoko ant auseklio ir labai mikliai kojomis pradėjo jį ridinėti. Ir visą laiką čiulpė leteną galvodamas, kaip padėti saviškiams.

Tunelio rausėjai gulinėjo ant griovio krašto. Pats Triušrijys išsitiesė kaip ilgas ant samanotos žemės.

— Ai, broliukai, tai bent gyvenimėlis! Nei kas tavęs šaudo, nei gaudo... Mano sena močia vis sakydavo — susirask gerą vietą ir nekaišiok nosies kur nereikia.

Patamsiais atslinko Pamazginis. Jis bakstelėjo šeškui.

— Klunis liepė pradėti rausti tunelį.

Triušrijys nagu ant griovio krašto nubraižė kryžių.

— Čia ir pradėsim, broliukai. Taigi į darbą! Už mūsų pergalę!

TREČIOJI KNYGA KARŽYGYS

1

Raudonmūrį žiurkės atakavo visą naktį, šviečiant ryškiam vasaros mėnuliui. Bet nei viena, nei kita pusė nepasitraukė iš savo pozicijų nė per pėdą. Kai puolimas kiek atlėgdavo, prasidėdavo pavienis šaudymas iš po priedangos: skriedavo mirtį nešančios strėlės, ietys, akmenys iš mėtyklių. Tik vienut vienintelis taranas be atvangos atkakliai ir negailestingai daužė vienuolyno vartus.

Klunis pasišovė pats prižiūrėti tunelio rausimą. Jis pakėlė vėją dėl per mažos landos griovio krašte, į miltus sudirbo kiekvieną, išdrįsusį skųstis sunkiomis kliūtimis.

— O varge, negali prasimušti pro akmenis ir šaknis! — griaudėjo vadas. — Tunelio rausimas stringa todėl, kad esat paskutiniai žiopliai ir tinginių pančiai! Rytoj iš pat ryto ateisiu pažiūrėti, kiek jūs, slunkiai, pasistūmėjote. Ir jei vėl būsite vietoje trypčioję, aš jus, dykaduoniai, tame jūsų urve žemėmis užversiu ir gyvus palaidosiu!

O taranas glostė jam širdį. Žinojo, kad gynėjams jis kelia didelį nerimą. Sūrvagis kas valandą keitė tarano kareivius, visą laiką buvo su jais ir reikalavo vis didesnių pastangų.

Klunis pradėjo net gerbti Sūrvagį. Jau buvo nusprendęs jį paaukštinti į savo padėjėjus. Tai pajutęs Sūrvagis ėmė visai iš kailio nertis. Elgėsi su savo žiurkėmis kaip vergų prižiūrėtojas. Joks graužikas nedrįso skųstis Sūrvagiu, kuriam vadas rodė tokį palankumą.

Konstancija stovėjo ant sienos su savo padėjėjais. Susirūpinimo raukšlės vagojo barsukės kaktą. Vienintelis Bazilijus Elnias, tarp jų labiausiai patyręs karys, veteranas, į viską žiūrėjo gana lengvabūdiškai.

— Garbės žodis, — prunkštelėjo jis, — kai pasižiūri, kaip tie niekšeliai prakaituoja su tuo savo taranu, gali sakyti, kad jiems neprireiks tunelio. Jei taip ir toliau eisis, duodu dar pusdienį, ir žiurkės pasipils pro vartus kaip pamazgos. Taip, taip!

Ambrozijus Spyglys, dėbtelėjęs į lengvabūdį zuikį, pastatė dyglius.

— Ką gi, ačiū už gerą naujieną. Gal turi daugiau panašių žinučių nuotaikai pakelti?

Bazilijus, didžiai pasipiktinęs, pasitraukė vėl pabrėžtinai šlubuodamas.

— Nereikia, vaikine, tuoj keteros statyti. Pasakiau kaip karys savo nuomonę, ir tiek.

Konstancija pasišaukė juos.

— Ko dabar žabtus paleidote? Užuot žodžiavęsi, geriau visi drauge pagalvokite, kaip gelbėtis. Na, liaukitės žvairavę vienas į kitą ir susitaikykite!

Bazilijus ir Ambrozijus, paikai šypsodamiesi, paspaudė letenas. Ūdra Vinifrida iš pasiutimo spardė akmeninę sienos užtvarą.

— Po šimts, reikia kaip nors išvesti iš rikiuotės tą prakeiktą taraną. Praradome šitiek gynėjų. Kai tik kas atsistoja šaudyti, žiurkės kaipmat nukepa. Nagi, turi būti koks nors labai paprastas, visiškai nesudėtingas būdas jam sugadinti, tik dabar niekas neateina į galvą!

Voverė Džesė, padedama Tylučio Semo, atritino ant sienos auseklį ir patapšnojo jį letenomis.

— Taip, yra labai paprastas ir nesudėtingas būdas.

Padėjėjai apstojo kubiliuką. Jo viršus buvo apdengtas metaliniu tinkleliu. Iš vidaus sklido keistas garsas.

— Džese, nekankink mūsų ir sakyk greičiau, kas ten viduje, — suniurnėjo barsuke.

— Semai, ar pasakysim? — išsišiepė Džesė.

Tylutis Semas linktelėjo ir patapšnojo nučiulpta letena sau per nosį. Abu su mama mėgavosi sukeltu įspūdžiu.

— Mano gerieji bendražygiai, — iškilmingai prabilo voverė, — viduje yra pirmoji kovos su taranu plano dalis, kuri rados mano mažosios atžalos dėka — tai Semas surado širšių lizdą.

Bazilijus smagiai pliaukštelėjo abiem voverėm per nugaras.

— Valio! Kaip tik tai, ko mums dabar reikia! Širšių lizdas kubiliuke. Belieka jį tik nuleisti ant tų bjaurių žiurkių, tiesa?

Džesė su Semu piktdžiugiškai šyptelėjo.

— Bet tai tik pirma plano dalis. Tuoj pamatysite antrą, — pasakė Džesė.

Ji su Semu dingo iš akių. Netrukus jie vėl pasirodė nešini dviem kibirėliais.

— Du kibiriukai geriausio aliejaus, slidaus ir glitaus, — paskelbė Džesė. — Kai tik jie paleis iš nagų taraną, mes jį apipilsime aliejumi. O paskui pažiūrėsim, kaip jiems seksis slidžiu taranu pramušti vartus!

Visi nuoširdžiai sveikino Džesę ir Semą. Ką tik buvę rūškani gyvūnai ėmė šypsotis. Kai tik jam kas padėkodavo, Semas gražiai nusilenkdavo. Dabar niekas jam nedraudė būti ant sienos.

Iš apačios vis buvo girdėti žiurkes trepsint, vis dundėjo tarano daužomi vartai. Vinifrida su Konstancija pakėlė auseklį ant aptvaro krašto ir palenkė. Barsuke žvilgtelėjo žemyn — laukė tinkamo momento. Ji mostu pakvietė Tylutį Semą pas save. Artėjo laukiama akimirka.

— Ponaiti Samueli, ar suteiktumėte mums garbę? — su perdėtu mandagumu paprašė Konstancija.

Lygiai taip pat pabrėžtinai mandagiai Semas grakščiai nusilenkė ir spyrė į kubiliuką. Piktai zyzdamas, jis nusirito nuo vienuolyno sienos krašto.

Apačioje trinktelėjo, pasigirdo riksmas ir pašiurpusių žiurkių klyksmai. Jos malėsi ant kelio, raitėsi iš skausmo — spiečiai įniršusių širšių puolė žiurkes be pasigailėjimo. Kai kurios, persekiojamos geliančių vabzdžių, pasileido bėgti keliu, kitos metėsi į griovį.

Paliktas taranas tysojo apšviestas deglų, kuriuos pametė žiurkės. Du kibirėliai aliejaus, gerai nutaikyti, nulėkė žemyn. Jie subyrėjo į šipulius ant paties tarano, riebalai pasruvo per visą rąstą.

Kad širšės nesurastų naujų aukų aukščiau, Bazilijus pakvietė visus gynėjus į vartininko celę, kur jie kukliomis vaišėmis atšventė pergalę.

Klunis susirietė tunelyje, paskui jį sulindo tiek jo sėbrų, kad visi ko neužduso. Triušrijys tunelio angą uždengė Klunio apsiaustu. Iš lauko buvo girdėti grasus zyzimas ir skausmingi riksmai.

Šeškas atsargiai palietė ištinusį snukio galą.

Susigūžęs Klunis tylėjo kaip akmuo, kad kitiems nekiltų noro pasišaipyti. Jis nesisėdo, nebandė čiupinėti sugeltų vietų: dantis sukandęs kentė deginantį skausmą.

Kitame pievos krašte žiurkės susimetė į mažytę kūdrą, o širšės dūzgė virš vandens tykodamos išlendančio snukio.

Patekėjusi saulė nušvietė liūdnai pakrikusią armiją. Kluniui užteko proto pykčiui suvaldyti. Jo kareiviai atrodė tokie sutrikę, kad, regis, tuoj dės į kojas ir paliks armiją. Jis sumetė, kad širsdamas ant suluošintų kareivių nieko nepeš. Septynios žiurkės, du šeškai ir šermuonėlis tysojo negyvi griovyje — nusibaigė nuo begalės geluonių.

Lėtai atklibikščiavo visas bjauriais gumbais išverstas Sūrvagis.

— Vade, jie kažkuo apliejo taraną. Negalima jo išlaikyti. Stengiamės iš visų jėgų, bet jis slidus kaip šlapias ungurys. Prakeiktas taranas slysta iš letenų. Išsprūdęs vienam kareiviui sulaužė kojas. Kas galėjo pamanyti, kad pelės prigalvos tokių dalykų. Pirma širšės, dabar tas glitus rąstas. Nors pasiusk!

Klunis parodė į kitą pievos pakraštį.

— Pergrupuok armiją ten. Tegul kareiviai pasistiprina ir pailsi. Pasiųsk ką nors parinkti rūgštynių — tegul kareiviai jomis patrina sugeltas vietas. Aš einu į palapinę ir rimtai pagalvosiu, ką toliau darysime. Mes toli gražu dar nepralaimėjome. Kasdien pelės neturės širšių lizdo.

Klunis varganai nušlubavo į palapinę kasydamasis nagu nugarą.

Vienuolyno ligoninėje gydėsi keli vabzdžių sugelti ligoniai. Laimė, brolis Rufas prieš kelerius metus buvo išradęs ypatingą mišinį nuo įgėlimų.

Tylutis Semas visą įvykį pavaizdavo gestais ir judesiais norėdamas palinksminti Timą ir Tęsę, taip pat kitus mažylius. Jie leipo juokais žiūrėdami į Semą, kaip jis pliaukši sau per kailį, verčiasi kūlio, juokingai maivosi.

Po kelių valandų poilsio Konstancija su kitais vadovais vėl susirinko ant sienos. Priešininkai už pievos laižėsi žaizdas, taigi kol kas pavojus negrėsė. Buvo gera proga nustatyti žalą, padarytą vartams.

Nuo sienos virve nuleista Džesė mikliai apžiūrėjo vartus. Netrukus voverė sugrįžo ir nušvietė padėtį: nors daug gilių įdubų, mažiausiai du ilgi plyšiai, seni vartai dar gerai laikosi.

Konstancija nutarė vėliau pasiųsti dailidžių ir kalvių jų remontuoti. Pastaruoju metu barsukei nedavusi ramybės viena mintis galop ją visai apsėdo. Nukerti galvą, ir padaro nebėr! Kaip nors ji turi nugalabyti Klunį Botagą, ir baigtas kriukis!

Anapus pievos stovi vado palapinė. Ryškiai šviečiant saulei, aiškiai matyti už palapinės audeklo judant didžiulės žiurkės šešėlį. Visa bėda, kad palapinės nepasieks nei mėtyklės akmuo, nei strėlė. Kad būtų koks didelis ir galingas ginklas... Didžiulis lankas, kažkas panašaus į arbaletą. Užneštas ant sienos, slepiamas užtvaro, nepastebėtas nei Klunio, nei jo sėbrų. Vidudienį per birželio skaisčios saulės peršviečiamą palapinės audeklą Klunio šešėlis būtų aiškiai matomas taikinys. Gerai nutaikyta stambi strėlė cvangt! — ir Klunis gatavas!

Klunio nebėr!

Patenkinta savo planu Konstancija apie jį užsiminė tik vienam padarui, vienišam bebrui. Pasitelkusi į pagalbą visko mačiusius bebro dantis, barsuke paliko jį sode graužti kukmedžio medelio, o pati nudrožė ieškoti tinkamos savo užmačiai strėlės. Uosio lazdelė, naudojama kaip žvakių gesiklis, labai tiks. Sunkiu akmeniu Konstancija suplojo kūgio pavidalo varinį gesiklį, pritvirtintą lazdelės viršūnėje, ir jis pasidarė panašus į grėsmingą strėlės smaigalį. Kad strėlė būtų lakesnė, prismaigstė į jos galą anties plunksnų. Išvaškavo ploną pintą kopimo virvę — išėjo puiki lanko templė. Bebro padedama Konstancija atrėmė medelį į vienuolyno sieną, kiek reikia prilenkė ir uždėjo templę. Jie drauge užkėlė didžiulį lanką ant stalo, pritvirtino vinimis ir diržais, paskui užnešė ant sienos. Konstancija tik šiurkščiai sukriūkdavo, jei kas pristodavo klausinėti, kam tas keistas prietaisas, — girdi, tai tik jos ir bebro reikalas. Paskui abu susėdę ant sienos pietavo ir šnabždėjosi paslaptingais balsais.

— Turi išdegti!

— Kad tik bloga akis nenužiūrėtų! Turime tą vieną strėlę.

— Kad vienos ir tereikia.

— Gal palaukim, kol saulė ateis į pietus? Tada aiškiausiai bus matyti.

— Gerai sakai. Kai Džozefas muš pusiaudienį, tada ir paleisim.

Pavalgę abu išsitiesė kaip seni sarginiai šunys ant saulės įšildytų akmenų.

Po pusvalandžio draugai jau knarkė.

Klunis buvo ne iš kelmo spirtas Žiurkinas. Jam dažnai norėjosi, kad jo armija galvotų taip kaip jis ir nebūtų tik mulkių minia. Kita vertus, jei sėbrai būtų tokie protingi kaip jis, kam tada reiktų vado? Toks jau gyvenimas, samprotavo jis. Niekas kitas negali sugalvoti tokių planų.

Ir šį kartą, jo nuomone, jis sugalvojo paprastą, bet nepriekaištingą planą. Klunis pasileido per pievą ir atrinko per trisdešimt žiurkių.

— Paskui mane! — garktelėjo Klunis. — Sūrvagi, pavaduosi mane, kol grįšiu.

Daugiau netaręs nė žodžio, Klunis nužygiavo su pasirinktais graužikais pirmiausia prie apvirtusio šieno vežimo griovyje, paskui, greitai apsukęs ratą, pasuko į Žydinčią Girią.

Kaip ir jo pirmtakas Raudondantis, Sūrvagis buvo garbėtroška. Jis suprato Klunio įsakymą kaip labai geidžiamą paaukštinimą — paskyrimą į Klunio padėjėjus. Vadas nė neužsiminė apie Juodanagį. Sūrvagis taip apsidžiaugė, jog net užmiršo skausmingus įgėlimus. Bimbinėjo sau po pievą džiaugdamasis naujai įgyta valdžia.

— Juodanagi, pasiųsk tuos šeškus daugiau parauti rūgštynių, girdi? — įsakė jis. — Ir žiūrėk, kad niekas per toli nenueitų! Jei ko prireiks, aš būsiu palapinėje, bet pasistenk netrukdyti man.

Juodanagis piktai vyptelėjo. Tačiau įsakymus vykdė. Pabandytų nevykdyti, Sūrvagis tuoj apskųstų Kluniui.

Sūrvagis išdidžiai įžengė į palapinę ir apsidairė. Klunio palikta pusė karvelio, kiek sūrio ir bemaž pusė gertuvės geriausio šventojo Ninijano stipraus miežinio alaus.

Sūrvagis godžiai puolė doroti gardumynų. Raudondantis visada taip darydavo, tai ko jam laukti? Juk jis jau Klunio pavaduotojas! Sūrvagis išsidrėbė karvedžio krėsle, užvertė užpakalines letenas ant žemėlapiais nukloto stalo — pagaliau jis laimingas, nes jo troškimai išsipildė. Jis patyliukais svajojo, kad imtų pliaupti lietus kaip iš kibiro, tada sėbrai pamatytų jo išskirtinę padėtį: jie lauke mirksta lietuje, o jis sausas jaukiai tūno palapinėje.

Sūrvagis ėmė žiūrinėti žemėlapius. Jokio supratimo neturi, ką tie brėžiniai reiškia. Greitai jam pasidarė nuobodu.

Štai Klunio užnuodytas spyglys, kurį prieš mūšį tas užsimauna ant uodegos galo. Atsargiai, kad netyčia neįsidurtų letenų, užsimovė jį ant uodegos. Paskui apsisiautė vado apsiaustu. Truputį per ilgas, bet vis tiek jis, be abejo, puikiai atrodo. Kiek padvejojo dėl sunkaus kariško šalmo. Iškišęs nosį pro palapinės angą apsidairė, ar kartais negrįžta Klunis. Nė kvapo! Gal jis išsidangino kelioms valandoms...

Džozefo varpas išmušė pusiaudienį.

Konstancija papurtė miegantį bebrą.

— Žiūrėk, kaip viskas puikiai susiklostė! Klunis matyti kaip ant delno. Ir dar išsipustęs prieš galą. Tokios progos daugiau nesulauksim!

Milžiniškas lankas suveikė puikiai. Sūrvagis greitu paaukštinimu džiaugėsi labai trumpai. Ir nesuvokė, kas jam atėmė gyvybę.

2

Žnektelėjęs į katino nasrus, Matijas suspigo iš siaubo. Šlapia, karšta, juoda, rausva, neapsakomas tvaikas, daugybė didžiulių geltonų dantų!

— Tfu! — Rudas katinas su pasišlykštėjimu išspjovė peliuką ant daržinės aslos. Visą apseilėtą, glitų, drebantį, aplipusį dulkėmis ir šiaudgaliais. Matijas sustingo it negyvas. Pasprukti jokios galimybės — juk buvo katino letenose. Tačiau drebėjo kaip epušės lapelis ir niekaip negalėjo to drebulio sulaikyti. Ir kaip sulaikysi, jei guli aukštielninkas ir spoksai katinui į akis, į du didžiulius žalius tvenkinius su aukso taškeliais.

Katinas taip pat į jį spoksojo ir aiškiai bjaurėjosi. Paskui labai rūpestingai letena pasitrynė suterštą liežuvį ir dar kartą nusispjovė tarsi norėdamas atsikratyti šlykštaus skonio.

— Fe! Tiesiog negaliu pakęsti pelių skonio. Niekad negali žinoti, kur tos purvinos mažės šmirinėjo.

Nors katino balsas skambėjo kaip išauklėto padaro, bet buvo gan plonas ir spigus. Kitomis aplinkybėmis toks balsas būtų buvęs juokingas, bet dabar Matijui juokai nerūpėjo. Jis tik stengėsi kiek galėdamas ramiau gulėti.

Rudas katinas tingiai bakstelėjo jam letena.

— Ei, stokis, šlykštus bjaurybiuk! Žinau, kad gyvas.

Peliukas pamažu pakilo ant kojų. Katino jis, kaip užkanda, regis, nedomina. Bet Matijui kojos taip drebėjo, kad turėjo atsisėsti.

Jie įsistebeilijo vienas į kitą. Matijas negalėjo sugalvoti, ką pasakyti. Katinas vėl prašneko. Šį kartą pasipiktinusiu balsu.

— Ką, liežuvį prarijai ar neturi ko pasakyti? Matyt, esi visai neišauklėtas. Ar nemanai, kad turėtum atsiprašyti taip įšokęs man į burną?

Matijas pasistengė atsistoti. Drebėdamas nusilenkė.

— Gerbiamasis pone, labai atsiprašau. Viskas įvyko visiškai netyčia. Matote, aš tiesiog kritau. Nuolankiai prašau man atleisti. Esu Matijas iš Raudonmūrio vienuolyno ir nuoširdžiai noriu tikėtis, kad nesukėliau jums didelių rūpesčių.

Katinas santūriai murktelėjo.

— Na, atrodo, kad bent šiek tiek buvai auklėtas. Hm, Matijas iš Raudonmūrio, ką gi, atsiprašymą priimu. O dabar leisk man prisistatyti. Dvarininkas Džulianas Raudongauris.

— Malonu susipažinti, pone dvarininke Džulianai Raudongauri, — mandagiai tarė Matijas.

Katinas oriai nusižiovavo.

— Gali mane vadinti tiesiog Džulianu. Dvarininkas esu tik pagal kilmę. Niekad nenorėjau juo būti. Be to, koks aš dvarininkas? Turiu tik tą nutriušusią trobą ir upės ruožą ana ten! Nei tikrų draugų, nei ištikimų tarnų, iš tiesų net nėra su kuo pasišnekėti. Hmm, manau, kad Raudongaurių giminė baigsis manimi...

Matiją užplūdo lyg ir užuojauta vienišam aukštakilmiui.

— Na, bent ramiai gyvenate, — užjaučiamai pasakė peliukas.

— Oi, pele, nevargink manęs savo nuvalkiotais posakiais, — atsakė Džulianas nusivylusiu ir pavargusiu balsu. — Ką tu išmanai apie vienatvę, apie pastangas išsaugoti savo idealus šiame sugedusiame pasaulyje? Beje, ar negalėtum truputį apsivalyti? Atrodai baisiai nevalyvai, visas dulkėse išsivoliojęs ir aplipęs šiaudais. Ir švarindamasis gal malonėtum paaiškinti, ko čia šniukštinėjai mano daržinėje.

Braukdamas nuo savęs šapus ir dulkes, Matijas papasakojo apie savo kelionės tikslą. Džulianas nustebęs pažvelgė į jį.

— Ieškai kapitono Sniegiaus? To nevispročio senio? Aš jam uždraudžiau lankytis mano daržinėje. Koks neapsakomai grasus paukštis! Ryja viską, kas tik juda ar šliaužia. Jokio išsiauklėjimo, siaubingai elgiasi prie stalo. Tos jo kaulų ir kailių išvamos... Fu!

— Gal malonėtumėte pasakyti, kur galėčiau jį surasti? — labai mandagiai paklausė Matijas.

— Žinoma, — atsakė Džulianas. — Pastaruoju metu Sniegius gyvena drevėje. Padarysiu išimtį ir palydėsiu tave pas jį. Tik prašau nesitikėti, kad aš jam pristatysiu tave arba kalbėsiuos su juo. Kai jam uždraudžiau čia lankytis, mes baisiai susibarėm. Buvo pasakyta tokių žodžių, kurių niekad nepamirši. Tądien aš prisiekiau niekad gyvenime daugiau nekalbėti su tuo senu apuoku.

Matijas sumetė, kad Džulianas su Sniegium kitados buvo geri draugai. Gal nutrūkę santykiai ir yra dabartinės Džuliano prislėgtos nuotaikos ir nusivylimo savo nelemta dalia priežastis? Todėl jis išmintingai nutarė daugiau neliesti tos temos, bent dabar.

Matijui buvo baisiai keista ir neįprasta joti katinui ant sprando, nors ir labai stengėsi tai nuslėpti. Tačiau Džulianas buvo pastabus: grakščiai risnodamas per kiemą tingiai sumurkė.

— Tavo draugų kirstukų šiandien čia visas pulkas. Kvaišeliai! Mano, kad nematau jų. Perduok nuo manęs Loga Logui ir Guosimai, kad gali visai drąsiai eiti į daržinę šieno ir kitų pabirų. Sniegius daugiau čia nebegyvena, o aš, dievaži, jų neskriausiu. Laikausi dietos, maitinuosi žolelėmis, šaknelėmis, kartais pasigaunu kokią žuvį upėje. Seniai mečiau ėdęs raudoną mėsą. Taip pat pasakyk jiems: jei jau ateina į mano daržinę, tegul taip smarkiai nesikivirčija ir nesipeša. Baisiai nervina, kai tie vaidingi kirstukai čia riejasi ir trukdo mąstyti.

Matijas apsiėmė perduoti Džuliano pageidavimus kirstukams partizanams. Ir štai jie atvyko į seną, užžėlusį sodą. Džulianas sustojo per dvidešimt žingsnių nuo gumbuoto, sueižėjusio ąžuolo. Kai Matijas nulipo jam nuo nugaros, katinas perspėjo:

— Gal tu ir nematai kapitono Sniegiaus, bet jis stebi mus. Aš žinau, kad jis namie. Būk labai atsargus, Matijau. Tas senas besotis gali tave kaipmat praryti — toks jau jis iš prigimimo. O aš keliauju sau. Jei pasitaikytų proga, pasakyk, kad dvarininkas Raudongauris mano, jog kapitonas turėtų prisipažinti klydęs ir atsiprašyti. Tik tada galėtume mudu atnaujinti draugystę ir kartu gyventi daržinėje. Sudie, Matijau, ir būk atsargus.

— Sudie, Džulianai, ir dar kartą dėkui! — šūktelėjo Matijas nueinančiam paskutiniam Raudon gaurių giminės atstovui.

Peliukas nusisegė Bazilijaus duotą medalį. Tik jį iškėlęs išdrįso eiti pirmyn. Jei jau Džulianas sakė, kad kapitonas Sniegius kažkur čia, vadinasi, taip ir yra.

Tylą perskrodė vaiduokliškas ūktelėjimas, sušlamėjo sparnai. Nežinia iš kur apuokas staigiai puolė Matiją.

Lankstydamasis, raitydamasis, kaip mokė Bazilijus, Matijas mostagavo medaliu ir rėkė nesavu balsu:

— Paliaubos! Mane siunčia zuikis Bazilijus Enias. Skelbiu paliaubas!

Staiga Matijas pasijuto parblokštas ant nugaros. Didžiuliai aštrūs nagai išplėšė jam iš letenų medalį. Sukėlęs savo galingais sparnais dulkių debesis, kapitonas Sniegius nutūpė priešais Matiją. Peliukui sunku buvo patikėti, kad pasaulyje gyvena tokie baugiai įspūdingi paukščiai. Kapitonas Sniegius stojo prieš peliuką nelyginant kalnas. Jo baltas plunksnas margino tik keletas rudų brūkšnių ant sparnų ir kiek tamsių dėmelių apie galvą. Kojų priekyje kyšojo šiurpūs šeši nagai, užpakalyje — du. Aštrus kumpas snapas kėlė begalinį siaubą. Akys — didžiuliai auksiniai apskritimai su juodais taškiukais viduryje.

Matijas vis plakėsi, daužėsi — jautė, kad jo gyvybė kabo ant plauko. Kapitonas Sniegius iškišo nagą. Matijas šastelėjo į šalį.

— Kuo vardu ir koks tavo laipsnis? Kas tau davė mano medalį? — griežtai pradėjo tardyti kapitonas Sniegius.

Vis dar rangydamasis ir sunkiai kvėpuodamas, peliukas sušvokštė:

— Pelius Matijas, Raudonmūrio vienuolyno karys. Medalį davė mano draugas, zuikis Bazilijus Elnias. Jis siunčia jums linkėjimų, kapitone.

— Stokis, — garktelėjo kapitonas.

Matijas atsistojo ir sustingo. Apuoko nagai ėmė tiestis, tarsi jie nuo nieko nepriklausytų. Peliukas po truputį traukėsi atatupstas nuo tų nagų. Kapitonas Sniegius lyžtelėjo seiles nuo snapo — aišku, kad miršta, kaip nori praryti Matiją.

— Peliau, ką tau sakė katinas? — sugergždė jis. — Ar užsiminė apie mane?

Matijas perdavė Džuliano žodžius.

— Dvarininkas Raudongauris sakė, pone, kad jei prisipažinsite, jog klydote, ir atsiprašysite jo, tada abu galėsite vėl draugauti ir kartu gyventi daržinėje.

Kalbėdamas Matijas traukėsi toliau nuo vis ilgėjančių apuoko nagų. Staiga negalvodamas peliukas metėsi į šoną, o apuokas šoko ant jo. Matijas zigzagais spruko nuo kraugerio paukščio. Pramovęs grobį, kapitonas Sniegius it pasiutęs ėmė nagais draskyti žolę keldamas dulkes. Staiga apsisuko ir pakilęs nutūpė šalia savo drevės nudžiovusiame ąžuole.

— Gerai jau, gerai, mažasis kary, gali liautis bėgęs. Grįžk pas mane. Noriu su tavim pakalbėti.

Matijas sustojo. Nuo medžio jį skyrė saugus atstumas. Kapitonas Sniegius mindžikavo nuo kojos ant kojos ir piktai bambėjo:

— Ar tai aš klydau? Nieko panašaus! Jau tik neatsiprašinėsiu aš to katino! Nesulauks!

Kai apuokas baigė ginčytis su savim, Matijas šūktelėjo:

— Gerbiamasis pone, kapitone Sniegiau, norėčiau jus kai ko paklausti.

Didžiulis baltas paukštis mostelėjo sparnu į drevę.

— Klausyk, peliau, negi dabar stovėsi apačioje ir šukalosi visą laiką iš ten? Kodėl tau neužsukus į mano landą, tiksliau, lizdą? Čia, jaukioje aplinkoje, ir pašnekėtume.

Pasistiebęs Matijas metė akį į apuoko „lizdą“. Sienos išklotos visokiais kailiukais — kirstukų, pelių, pelėnų, net žiurkių. Mažųjų gyvūnėlių kaukolės ir kaulai buvo iškabinti ant sienų kaip kokios piratiškos puošmenos. Matijas nervingai šyptelėjo.

— Ee, kapitone, jei jūs nieko prieš, aš gal pasiliksiu apačioje.

Kapitonas kimiai prunkštelėjo ir ištiesė nagus.

— Nori, ponaiti, likti apačioj? Ką gi, nieko stebėtino. Na, tai klok, ko nori manęs paklausti.

— Ar pažįstate didžiulę gyvatę Asmodėjų? Ir kur, pone, galėčiau ją rasti? — drąsiai išpyškino Matijas.

Apuokas snapu pakedeno plunksnas ant krūtinės. Pasuko galvą į šoną.

— Savo valdose aš visus pažįstu, peliūkšti. Taip, ir Asmodėjų. Ir žinau, kur jis gyvena. O kodėl klausi?

— Todėl, kad ta gyvatė turi mūsų vienuolynui priklausantį daiktą, senovinį kardą, pone, — atsakė Matijas.

— A, kardą... — atitarė apuokas. — Prisimenu naktį, kai prašliaužė gyvatė su tuo kardu. Niekada tu, menkas peliūkšti, neatgausi to kardo iš Asmodėjaus. Gyvatė savo magiškomis akimis pavers tave statula. Ak, kaip gaila, kad aš neturiu tokių galių.

Matiją pagavo pyktis. Jis įniršęs šūktelėjo visažiniam apuokui.

— Man nerūpi Asmodėjaus magiškos akys, nuodingi dantys, plieninės kūno ringės ar dar kas nors. Man reikia atsiimti kardą! Aš arba pavogsiu, arba atkovosiu jį! Jei reiks...

Apuokas prapliupo taip pašėlusiai kvatotis, kad vos neiškrito iš medžio. Jo gergždžiantis juokas užgožė Matijo žodžius. Apuokui net ašaros ėmė riedėti iš didžiulių akių.

— Jei reikės, ką padarysi? Ar gerai išgirdau: kovosi su Asmodėjumi? Tu! Oi, peliūkšti, greičiau bėk iš čia, kol aš nesprogau iš juoko. Cha cha cha... jis... cho cho cho... O varge vargeli! Ar tik kartais nebūsi išgėręs obuolių vyno? Pelius kovos su smaugliu! Oi, negaliu daugiau tverti!..

Kapitonas Sniegius niekaip nepajėgė liautis kvatojęs. Matijas erzindamas šūktelėjo:

— Einu lažybų, kad jūs tikrai neitumėte kovoti su Asmodėjumi!

Apuokas nusišluostė akis sniego baltumo sparnu ir suūbavo:

— Niekad nebandžiau. Mat aš, mažiau, negalėčiau džiaugtis kovos rezultatais. Ko gero, ir gyvatė, ir aš žūtume.

Matijas nusišaipė.

— Na, matote, jūs Asmodėjaus bijote. O aš nebijau! Lažinuos, kad kausiuos su Asmodėjumi ir laimėsiu!

— Lažinuos, kad nelaimėsi!

— Lažinuos, kad laimėsiu!

— Statau, ką tik nori, kad pralaimėsi.

Matijas parodė į medalį kapitono Sniegiaus naguose.

— Lažinamės iš to medalio, kad laimėsiu.

Kapitonas nusviedė medalį į drevę.

— Sutarta!

— Palūkėkit! — šūktelėjo Matijas. — O ką jūs statote? Juk medalis ne jūsų, jis priklauso zuikiui Bazilijui Elniui.

Išskleisdamas savo didingus sparnus, Sniegius suūkė:

— Einu lažybų iš ko tik nori. Statau ką tik nori!

Matijas gudriai linktelėjo.

— Oi, aš nenoriu iš jūsų visko atimti. Na, tarkim, kad pasižadate grąžinti tą medalį ir dar vieną kitą mano prašymėlį įvykdyti.

Ir vėl apuokas nesusilaikė nekvatojęs.

— Cha cha cha! Na, ir įžūlus tas mažius! Sutinku, pelių kary! Klok savo prašymus.

— Gerai, — iškilmingai tarė Matijas. — Prisiekite, kad daugiau niekad neėsite nei pelių, nei kirstukų.

— Pažadu, — prunkštelėjo apuokas. — Pažadu ir dar daugiau. Jei nugalėsi angį, aš prisipažinsiu tam pasipūtusiam katinui, kad buvau neteisus. Aš net ant kelių atsiklaupęs jo atsiprašysiu!

— Duodate karininko žodį? — spaudė Matijas.

Apuokas, ištiesęs sparną ir koją, prisiekė:

— Duodu karininko žodį ir prisiekiu savo garbingais protėviais, kad aš, kapitonas Sniegius, grąžinsiu medalį ir tesėsiu savo priesaiką, jei tu nugalėsi Asmodėjų. — Apuokas vėl pratrūko juokais. — Oi, cha cha cha, che che che... Pačios lengviausios lažybos mano gyvenime. Rizikuoju tiek pat, kiek ir raudamas negyvam drugeliui sparnus.

— Pone, jums gal ir lengviausios, bet tik ne man, — atkirto Matijas. — O dabar, kapitone, pasakykite, kur galėčiau Asmodėjų surasti.

— Apleistame smiltainio karjere, — atsakė apuokas. — Tau reiks persikelti per upę. Tame karjere daug urvų, požeminių landų. Ten ir ieškok gyvatės. Rasi Asmodėjų tada, kai mažiausiai tikėsies jį išvysti. Bet tuomet jau bus per vėlu kautis. Tu jau būsi pakratęs kojas. Sudie, peliau!

Matijas atsuko nugarą apuokui ir nužingsniavo lydimas jo pašaipų.

— Kaip smagu atgauti savo sidabrinį medalį, — kikendamas šaipėsi Sniegius. — Visad prisiminsiu tave, kai jį nešiosiu. Būtų buvę kur kas geriau, jei būčiau tave suėdęs. Nereikėtų tau dabar plumpinti į tą karjerą... Ai, vos neužmiršau! Tu gi negalėsi perduoti mano geriausių linkėjimų zuikiui... Jaukiai sau tūnosi angino pilve!

Matijas ėjo pirmyn nekreipdamas dėmesio į žiaurias kapitono patyčias, kirto katino kiemą, pievą ir galop pasiekė Žydinčios Girios pakraštį. Čia iš savo priedangų pasipylė kirstukai, ėmė apie jį maltis ir klausinėti begalės dalykų.

— Vis dėlto sugrįžai?

— Kodėl Sniegius tavęs nesuėdė?

— Lažinuos, kad nebuvai iki tol matęs tokio didžiulio apuoko?

— Kas girdėti apie nuodingadantį?

— Ar sužinojai, kur jis?

— Ko dabar stovi lyg žado netekęs? Pasakok greičiau!

Kažkas aršiai susikivirčijo. Sušvytravo kardai, bet Matijas susirado Loga Logą ir paėmė iš jo juodąjį akmenėlį.

— Nutilkite ir liaukitės peštis, mušeikos jūs, arba nieko nesužinosit! — suriko visu balsu Matijas.

Pagaliau Kirstukų partizanų sąjungos nariai šiaip taip nuščiuvo. Matijui sunkiai sekėsi nuslėpti panieką.

— Aš suradau kapitoną Sniegių. Tikriau, mane pas jį nuvedė dvarininkas Džulianas Raudongauris. Ar tas vardas jums ką nors sako?

Išgirdę klausimą, kirstukai sumišo, ėmė mindžikuoti. Daugelis nudelbė akis, sutriko ir Guosima su Loga Logu.

Matijas sukryžiavo letenas ir pažvelgė į juos su pasidygėjimu.

— Ką gi, turėčiau jums visiems padėkoti. Ypač jums, Guosima ir Loga Logai. Vis dėlto bjauru ir žema pasiųsti mane į daržinę nė neužsiminus apie katiną.

Loga Logas nusiplėšė raištį nuo kaktos ir sviedė žemėn. Paėmė akmenuką.

— Matijau, kalbėsiu ne tik savo, bet ir visos partizanų sąjungos vardu. Patikėk, mes dėl to labai apgailestaujame. Tas katinas visai išėjo mums iš galvos. Visiškai apie jį užmiršome. Matai, mes, kirstukai, taip vadinamės, matyt, dėl savo įgimtų savybių. Amžinai kapojamės, ginčijamės, baramės, pešamės tarpusavyje tiek, kad išleidžiame iš akių svarbius dalykus. Štai kodėl pamiršome tave perspėti. Labai prašom atleisti, drauge.

Matijas paėmė akmenėlį.

— Šį kartą jums atleidžiu. Sakote esą kirstukai ir vadinate mane savo draugu. Sakote, kad pamiršote mane įspėti. Aš esu Raudonmūrio karys. Niekad neužmirštu savo draugų, taip pat ir man padarytų skriaudų. Tačiau daugiau apie tai nekalbėsime. Geriau įdėmiai dabar manęs paklausykite — turiu jums pasakyti svarbių dalykų. Tai gali pakeisti visų kirstukų gyvenimą. Kapitonas Sniegius sakė, kad Asmodėjus gyvena anapus upės, sename smiltainio karjere. Apuokas man pažadėjo ir prisiekė štai ką: jei aš nugalėsiu Asmodėjų, Sniegius niekada daugiau nemedžios kirstukų. — Kai nuostabos šurmulys nurimo, peliukas kalbėjo toliau: — Pagalvokite, kirstukai partizanai! Jei Asmodėjus bus nukautas ir kapitonas Sniegius laikysis savo priesaikos, jums jie abu daugiau nekels grėsmės. O jei jau sušnekau apie grėsmę, galiu dar pridurti, kad mano draugas katinas Džulianas jums visai nepavojingas. Jis jums niekad nieko pikto nedarys. Jei ko kirstukams prireiks daržinėje, katinas leidžia imti, bet turite elgtis tykiai, gražiai, nesiginčyti ten ir nesipešti. Štai ir viskas, ką norėjau jums pasakyti. O dabar paprašysiu jus vieno dalyko — nuveskite mane į tą apleistą karjerą.

Matijas ramiai laukė, kol kirstukai, prislopinę balsus, baigs tartis dėl jo. Nejau sugalvotų atsisakyti? Įtempęs ausis, jis gaudė kalbų nuotrupas. Vieni, atrodo, stojo už jo pasiūlymą, kiti, regis, nebuvo linkę juo pasikliauti. Galop išėjo į priekį karingos išvaizdos nedidukas kirstukas ir, paėmęs akmenėlį, kreipėsi į Matiją valdišku balsu:

— Partizanų taisyklės sako, kad karjeras už upės yra ne mūsų teritorija. Todėl mes negalime eiti su tavim, pele.

Loga Logas pašoko iš vietos ir skėlė kalbėtojui antausį. Tas iš karto nuvirto ant nugaros.

— Baily, nedėkingas kvaišeli! — sušuko Loga Logas. — Kaip gali taip sakyti kariui, kuris stengiasi tiek nuveikti mūsų labui!

Guosima čiupo nuo žemės akmenuką.

— Liaukis, Loga Logai! Neturi teisės mušti draugo! Jis tik priminė esamą padėtį. Partizanų sąjungos taisyklės aiškiai sako, kad sąjungos narys negali būti verčiamas veikti už kirstukų teritorijos ribų.

Nespėjus Loga Logui net atsakyti, kilo aršios peštynės. Kirstukai puolė spardytis, kumščiuotis, rietis, spiestis, susikibę raičiojosi ant žemės. Žydinčios Girios pakraštyje užvirė baisi košė.

Matijas, iškėlęs akmenuką, bandė sustabdyti triukšmingas grumtynes. Bet veltui. Supykęs peliukas stvėrė artimiausiam kirstukui už sprando ir riktelėjo:

— Ei, paklausyk! Pasakyk, kurioje pusėje upė, arba aš... Besimuistantis kirstukas mostelėjo letena į šiaurės rytus ir, ištrūkęs iš Matijo glėbio, puolė vėl peštis.

Peliukas baisiai įniršo. Mojuodamas akmenuku sušuko:

— Na, ir muškitės sau, žiopli besmegeniai! Išsiversiu aš ir be jūsų. Eisiu vienas. O štai ką aš manau apie jūsų rėksmingą, kvailą sąjungėlę ir tą akmenpalaikį! — Iš visų jėgų sviedė akmenuką. Jis pralėkė virš peštukų galvų ir nukrito miške.

Matijas apsigręžė ir nudrožė upės link.

3

Virš stovyklos pievoje tvyrojo baimė. Sūrvagis, apsitaisęs Klunio geriausiais šarvais, buvo nukautas milžiniškos strėlės ir dabar tysojo nuverstos vado palapinės viduryje. Niekas iš gaujos nedrįso arčiau prieiti prie žiauriai nukirsto nelaimėlio, kad paskui, Kluniui grįžus, nebūtų kaip nors apkaltintas.

Susijaudinusi Konstancija, įtempusi akis, nuo sienos stebėjo stovyklą. Kažkas ne taip, jautė širdimi. Barsukės blogiausia nuojauta pasitvirtino — ji išvydo, kaip Klunis pereina kelią ir drožia į stovyklą pievoje. Konstancija matė, kaip jis dryktelėjo per griovį. Jokių abejonių — tai ir yra tikrasis Klunis Botagas. O ji nudobė kitą žiurkę.

Klunis paliko savo surinktą būrį miške. Jiems buvo pasakyta, ką turi daryti. Laiko reikės, bet planas puikus ir įvykdomas. Eidamas per pievą, Klunis pajuto, kad įvyko kažkas negero.

Savo viena akimi apmetė stovyklą. Gauja buvo susimetusi pievos pakraštyje, bet kas nutiko palapinei?

Klunis vos įžiūrėjo tarp nuverstos palapinės audeklų susirietusį žiurkiną. Nenorėdamas spėlioti pagreitino žingsnį.

Pusiaukelėje jį pasitiko Juodailtis. Klunis kilstelėjo leteną tildydamas sėbrą. Pats viską išsiaiškins be mikčiojimų ir atsiprašinėjimų. Priėjęs prie palapinės nuspyrė audeklo klostes ir išvydo nudobtą Sūrvagį. Didžiulės strėlės kotas kyšojo iš perskelto šarvo ir jo paties kariško apsiausto.

Klunis atsigręžė į vienuolyną, paskui dėbtelėjo į lavoną ir mikliai sumetė, kas nutiko. Nuo sienos spoksojo didžioji barsuke — tai jos darbas!

Klunis ėmė įtemptai galvoti. Pievos pakraštyje susispietę kareiviai atrodė visai sutrikę. Įvyko klaida — strėlė buvo skirta jam. Karvedžio išradinga galva ir šį kartą rado būdą, kaip išpešti sau naudos iš susidariusios padėties.

Juodailtis, švelniai sakant, buvo nustebęs. Klunis širdingai patapšnojo jam nugarą ir nusivedė per pievą pas kareivius, kurie sunerimę lūkuriavo, kas bus toliau. Kad išsklaidytų jų nuogąstavimus, Klunis garsiai juokėsi. Jis šelmiškai mirktelėjo savo vienintele akimi.

— Ką gi, mano kuklus planas eina kaip iš pypkės. Sučiupom bjaurų išdaviką, ar ne, Juodailti, senas bičiuli?

Juodailtis apstulbo, bet greitai sumetė, kad vadui visada geriau pritarti.

— O taip, vade, sučiupom tą niekšą.

Klunis linktelėjo ton pusėn, kur gulėjo negyvėlis.

— Matėte Sūrvagį? Tegul jis būna jums visiems pamoka. Cha, aš žinojau, ką jis rezga. Matėt, kaip vakar šakojosi prie tarano?

Visi pritariamai sumurmėjo. Garbėtroška Sūrvagis ne vieną žiurkę privertė „savanoriškai“ paplušėti prie tarano.

— Matėm, vade, kur nematysi.

— Kaip puikavosi savo valdžia, kaip įsakinėjo?

— Privertė mane tąsyti taraną dvi valandas!

— Galėjai pamanyti, kad jis — visos armijos vadas!

— Taigi! — sušuko Klunis. — Aš jau seniai nenuleidau akies nuo Sūrvagio. Kelmai žino, ką jis išdarinėjo be mano žinios. Kai manęs nebūdavo, jis juk gerai jus varinėjo, ar ne?

— Jis mane tiesiog stumdė, vade! — pirmas ėmė piktintis Juodanagis. — Padaryk tą, atnešk aną, šoktelk ten, o aš naudojuosi vado palapine! Per daug jau ėmė nosį riesti, vade.

Klunis užmetė leteną pašnekovui ant pečių.

— Ačiū, Juodanagi. Esi įžvalgus kapitonas. Pastebėjai, kaip ir aš, kad Sūrvagis taikstėsi užgrobti valdžią armijoje. Ko lindo į mano palapinę, ko užsidėjo mano karišką šarvuotę?

Kareiviai pritariamai linksėjo. Klunis neklydo. Niekas nemėgo nugalabyto valdžios ištroškusio pasipūtėlio.

— Matote, aš žinojau, kad barsuke su saviškiais ruošiasi nudobti mane, tai pamaniau, kad vienu šūviu nušausiu du kiškius, — kalbėjo Klunis. — Apkvailinsiu priešus ir be vargo atsikratysiu išdaviku. Tiesiog leidau Raudonmūrio brigadai už mane padirbėti. Nenorėjau, kad man ištikimi kariai vargintųsi. Daviau išdavikui veikimo laisvę — leidau pačiam užsinerti kilpą ant kaklo.

Klunis pliaukštelėjo sau per šlaunis ir pratrūko kvatotis. Gauja tuoj pat pasekė juo. Kas per gudrumas to vado! Taip, taip, nuo Klunio Botago nieko nenuslėpsi!

Klunis mostelėjo į tolimą Konstancijos siluetą ant sienos.

— Ačiū, barsuke! — šūktelėjo Klunis. — Gerai padirbėjai!

Per tokį atstumą Konstancija nieko negirdėjo, bet dėl to vadas tikrai nesisielojo.

Klunis beveik švytėdamas atsigręžė į savo šutvę.

— Na, mano ištikimieji kariai, ar kas dar nutiko man nesant?

Triušrijys, pasveikinęs vadą itin sudėtingu mostu, prabilo:

— Jūsų šviesybe, tunelio kasimas eina kaip iš pypkės!

— Gerai, labai gerai, — pagyrė Klunis. — Kuo dar galite pasigirti?

Suskis su Pamazginiu bemaž kartu sucypė:

— Mes ieškojome rūgštynių, vade, ten toli už pievos...

Klunis abu nutildė. Linktelėjo Pamazginiui.

— Pasakok tu.

— Na, mes šmižinėjom pagal žalitvores ir užtikom miegančią visą miegapelių šeimyną. Tai mes dar taukštelėjome joms ir visas surišom į krūvą. Tokios visos išsigandusios, riebios...

Klunis nutraukė jį:

— Tikiuosi, nenugalabijote?

— Oi ne, vade. Mes jas laikome sveikutes, gražutes griovyje, — sumaskatavo galva Pamazginis. — Gal norite pamatyti? Jų bus apie dvidešimt.

— Gerai padarėte, vaikinai. Noriu jų gyvų, — murmėjo Klunis, eidamas prie griovio žiūrėti belaisvių.

Miegapelės buvo susimetusios į krūvą. Ant kaklų žiauriai užnertos kilpos, suvertos ant vienos virvės. Jos išsigandusios suinkštė pamačiusios grėsmingą Klunį Botagą.

— Kas čia iš jūsų vyresnis? — burbtelėjo Klunis.

Apyjaunis pasišiaušęs miegapelys baikščiai pakėlė leteną.

— Aš, pone. Vardu Pamplys. Prašom mus paleisti. Mes niekam blogo nesame padarę. Smurtas — mums visai svetimas dalykas. Mes...

— Užsičiaupk, — nukirto Klunis, — arba tuoj sužinosi, kas yra smurtas.

Iš griovio pasigirdo skausminga miegapelių dejonė. Klunis šmaukštelėjo uodega.

— Liaukitės inkštę, — riktelėjo paniekinamai. — Jūs — mano belaisviai, ir aš su jumis pasielgsiu kaip norėsiu! Oi, nebijokit, kol kas neleisiu jūsų nudobti. Rasiu jums kitokį panaudojimą. Pamply, ar kuo tu ten vardu, pasakyk savo genčiai, kad jiems nieko blogo neatsitiks tol, kol būsite man klusnūs. Dabar liksite čia. Jus saugos sargybiniai. Pamazgini, Suski!

— Klausom, vade!

— Jūs būsite atsakingi už tuos belaisvius, — pasakė Klunis. — Žiūrėkite, kad niekas prie jų neprieitų. Saugokite dieną naktį. Jei bent viena miegapelė paspruks, būsite iškepti ant iešmo. Aišku?

Kai išvilko Sūrvagio lavoną, iš sugriautos palapinės liekanų buvo sukurta šiokia tokia priedanga, kurioje įsitaisė Klunis. Jis stebėjo ginklininką, kruopščiai taisantį jo karinę aprangą, ir širdyje kunkuliavo pykčiu. Šarvai sugadinti, prarastas geras karininkas. Raudonmūrio gyventojai smogė jam skaudų smūgį, taranas nedavė jokios naudos. Ir vėl jam vienam reikia laužyti galvą. Kareiviams rūpi tik išsilaižyti žaizdas ir prisikimšti pilvus. Strategija ne jų nosiai. Tačiau kai geriau pagalvoji, atrodo, jam lyg ir vėl pradeda sektis. Turi sugalvojęs tris būdus, kaip įsiveržti į vienuolyną. Vienas — išsikasus tunelį, kitas — žiurkių būrys miške, vykdantis jo antrą planą, ir trečias... Klunis žvilgtelėjo į griovį. Su belaisvėmis miegapelėmis galima dar klastingiau prasiskverbti į Raudonmūrį, jei tik išdegs jo užmačia.

Temstant žiurkės vėl pradėjo pulti vienuolyną. Voverė Džesė ir Ambrozijus Spyglys stojo į lankininkų gretas. Jie kaišiojo galvas iš už sienos užtvaros — rinkosi taikinius.

— Man tai nepatinka, — pasakė Džesė.

Ambrozijus krioktelėjo paleidęs sparnuotą strėlę į griovį.

— Kas nepatinka?

Voverė padėjo į šalį lanką ir prisėdo atsirėmus užtvaros.

— Jie pasidarė kažkokie vangūs, jau kiek laiko nematyti Klunio. Ta gauja paprastai taip nesielgia. Man rodos, jie rengia kažką negero, apie ką mes nenumanome.

Netoliese stovėjo ūdra Vinifrida. Ji paleido akmenį ir patenkinta linktelėjo išgirdusi aukos riksmą. Tada priėjo prie draugų.

— Oi, Džese, sutinku su tavim. Botagas, matyt, turi kažkokių naujų kėslų. Tas puolimas, ko gero, tik akių dūmimas. Tiesa, ar iš Kurmino nieko negirdėti?

— Jie vis dar priploję ausis prie žemės, — burbtelėjo Ambrozijus. — Kurminas sako, kad girdi tik keistą aidą, nieko aiškaus dar negali pasakyti. Kurminas spėja, kad jie rausiasi prie pietvakarių sienos kampo.

— Apie tai ir aš girdėjau, — patvirtino Džesė. — Reikia paruošti toms bjaurybėms šiltą priėmimą.

— Mane labai stebina vienas dalykas, — kalbėjo Vinifrida. — Kur pasidėjo peliukas Mafijas? Nepanašu, kad jis vengtų kovos.

Abatas Mortimeris nešiojo gynėjams pavakarius. Nugirdęs draugų pokalbį neiškentė neįsikišęs:

— Žinote, aš pats dabar kaip tik apie tai galvojau, bet mes turime patikėti Matijo sprendimais. Jaučiu, kad jis gali mus visus išgelbėti. Dėl vieno dalyko galime būti tikri: kur bebūtų ar ką bedarytų tas peliukas, visa tai vienaip ar kitaip susiję su Raudonmūrio gerove, aš tuo neabejoju.

— Tikra teisybė, — atsiduso Džesė ir pasiėmus lanką įdėjo strėlę. — Geriau pasistenkime išsaugoti namus, kad jis turėtų kur sugrįžti. Į mūšį, draugai!

Voverė iš visų jėgų įtempė lanką ir atsistojo. Pridėjus akį prie kukmedžio strėlės koto nusižiūrėjo taikinį ir paleido zvimbiančią strėlę. Pievos pakraštyje nuvirto šermuonėlis. Vis mažiau vienu padaru, vykdančiu Klunio įsakymus.

4

Matijas susiruošė nakvoti. Kiek užkandęs tvirtai susisupo į abitą, kad neprasiskverbtų vėsus vėjelis, ir atsigulė miegoti. Su kartėliu galvodamas apie nedėkingus kirstukus galop užmigo.

Prieš aušrą pajuto arti kažką judant ir krebždant. Matijas atsargiai pramerkė akį. Jam buvo šilta. Naktį miegantį kažkas apklojo antklode.

Ė, matyt Žydinčios Girios kirstukų partizanų sąjunga jį globoja! Aplink degė nedideli stovyklų laužai — kirstukai virė pusryčius. Matijas spėjo, kad tuoj pradės aušti. Apsivertė ant kito šono ir apsimetė miegąs. O netrukus tikrai paniro į šiltą snaudulį.

Kai nubudo, buvo jau visai šviesu. Saulės spinduliai, prasiskverbę pro medžių lajas, maišėsi su melzganais laužų dūmais. Loga Logas atnešė jam paskrudintą kvietinį paplotėlį ir žolelių arbatos. Atsisėdęs Matijas be žodžių priėmė vaišes. Jis tylėdamas pusryčiavo, o Loga Logas sulankstė antklodę ir kažkur padėjo. Paskui atsistojęs šalia peliuko nervingai kostelėjo.

— Eee, Matijau... atsiprašau už tai, kas įvyko vakar. Kaip matai, dauguma mūsų nubalsavo eiti su tavim.

Peliukas vis tylėjo. Loga Logas šlumštelėjo žemėn.

— Matijau, paklausyk. Mes, Sąjungos kirstukai, stengiamės gyventi demokratiškai. Nemanyk apie mus taip jau blogai. Kirstukai, kurie nenorėjo tavęs lydėti, tik vadovavosi mūsų taisyklėmis. Aš blogai pasielgiau suduodamas jam. Tas kirstukas pasielgė teisingai, kad gynė savo nuomonę.

Matijas atsistojo ir užsimetė ant peties ryšulėlį.

— Loga Logai, nekalbėk man apie jūsų kvailas taisykles, neprimink tų nesąmonių. Arba jūs su manim, arba prieš mane. Aš negaliu eikvoti brangaus laiko svarstydamas Kirstukų sąjungos taisykles.

Loga Logas pakėlė savo kelionmaišį ir plačiai nusišypsojo.

— Matijau, drauge mano, mes visi su tavimi. Prisiekiu dantimis, letenomis ir nagais! Vesk mus, drąsusis kary!

Matijui aiškiai palengvėjo ant širdies, ir jis nusijuokė.

— Na, tai žygiuojam, bičiuli Loga Logai. Mums reikia nugalėti anginą nuodingadantį ir atsiimti kardą!

Matiją apsupę kirstukai bemat susiginčijo — kuriuo keliu geriausia eiti į karjerą. Matijas nekreipė į juos dėmesio ir ramiai ėmė žingsniuoti. Palikę Žydinčią Girią, jie slinko arimais, rūpestingai aplenkė katino namą, brovėsi per gudobelių žalitvores, kirto išdžiūvusius griovius ir kelis pūdymuoti paliktus laukus, snaudžiančius per vasarą.

Sustojo tik vidudienį ant lėtos, plačios upės kranto.

Matijas atsisėdo šalia Guosimos valgyti. Tai bus jiems paskutinis virtas valgis. Persikėlę per upę, jie turės visą laiką slapčiomis sėlinti. Jokios ugnies, jokio triukšmo. Matijas sviedė akmenuką į upę.

— Kaipgi mes persikelsime per tokią vandens galybę? — paklausė.

Guosima atsakė pilna burna duonos:

— Padės Loga Logas. Jo visa šeima — tėvas, senelis, prosenelis — buvo tos upės kelto kirstukai ir visi turėjo tokį patį vardą. Jei kam reikėjo persikelti per upę, ateidavo į pakrantę ir šaukdavo: „Loga Logai!“ Pažiūrėsim, ar tebegalioja ta tvarka.

Guosima priėjo prie upės, pridėjo letenas prie burnos ir suūkė:

— Logalogalogalogai!

Iš nendryno išlindo pagyvenęs kirstukas — jis plaukė dideliu rąstu, įgudusiai ilga kartimi irdamasis į krantą. Nušokęs ant sausumos puolė Guosimą:

— Kvaile tu! Būtinai tau reikia, kad visi žinotų, jog mes čia? Ir dar žviegi kaip smaugiama! Tuoj pat plaukiam į kitą pusę, kol niekas neprisistatė.

— Aš tik parodžiau Matijui, kaip reikia prisišaukti kirstuką keltininką, — šiurkščiai atšovė Guosima.

— Tikrai? — putojo Loga Logas. — Tai kodėl neparodei jam gyvatės pėdsakų dumble? Mažne prieš keturias valandas Asmodėjus prašliaužė pro čia. Ko gero, anginas nuvingiavo į Žydinčią Girią medžioti. Mums dar labai pasisekė, kad nesusidūrėme su juo. Jis gali grįžti tuo pačiu keliu dienai baigiantis.

Matijas su siaubu pažvelgė į plačią gličią vagą, gyvatės paliktą dumble. Kirstukai paskubomis ropštėsi ant keisto kelto.

— Matijau, paskubėk! Visi ant plausto! — sušnypštė Loga Logas.

Nors kelionė buvo pavojinga, Matijui labai patiko plaukti per upę rąstu. Keli kirstukai, išsitraukę iš savo kelionmaišių meškeres, ėmė sėkmingai žvejoti ir, kai rąstas švelniai dunkstelėjo į kitą krantą, turėjo nemažą laimikį. Išlipus visiems kirstukams, Matijas padėjo Loga Logui paslėpti keltą melduose.

— Kaip manote, ar galėsime čia kur nors visi pasislėpti? Kad matytume Asmodėjų grįžtant ir galėtume jį pasekti iki urvo, — garsiai samprotavo Matijas.

— Tai ir aš pats ketinu daryti, — atsakė kirstukas. — Jeigu mes išsisklaidę pasislėpsime pakrantėje, tikrai kas nors pamatys nuodingadantį. Bet kliūva vienas dalykas. O jei anginas užuos kirstukus? Mūsų tiek daug, kad gresia toks pavojus.

— Tad ar nebūtų geriau, — kalbėjo Matijas, — jei eitume į karjerą ir tūnotume ten? Asmodėjus tikrai turi grįžti namo.

— Kad taip viskas būtų paprasta, bičiuli, — tarė Loga Logas. — Mat karjero prieigose nėra kur pasislėpti — ten viskas atvira ir plika. O nuodingadantis senas ir gudrus. Jis gali turėti slaptą landą į karjerą atokiau nuo jo. Manau, vis dėlto bus geriausia laukti čia. Sustatysiu draugus pagal upę virtine. Ir visi stebėsime.

Visą ilgą popietę Matijas kiūtojo prie alyvų krūmo šaknų. Per balso atstumą slėpėsi kitas kirstukas, už jo dar kitas, ir taip toliau. Visas kranto kilometras buvo taip apstatytas sargyba. Kas pastebės Asmodėjų, po minutės praneš Matijui, esančiam maždaug per vidurį tos kirstukų virtinės. Guosima ir Loga Logas budėjo jam iš abiejų pusių.

Liepsnojanti saulė kabojo virš sargybinių lyg raudonai įkaitęs diskas. Matijas laikė įbedęs akis į upę ir krantą, nedrįsdamas nei pajudėti, nei užkąsti ar atsigerti, net pasikasyti, kentėjo nuo įkyrių musių bei kitų vabzdžių, be perstojo zyziančių ir ropojančių ant jo. Kartais nuo pernelyg įtempto žiūrėjimo vaizduotė iškrėsdavo pokštą. Suraibuliuos vandens paviršius, susiūruos nuo vėjelio žolė, ir jam jau ten rodosi Asmodėjus. Tačiau gerai pamirksėjęs įsitikindavo, kad tai tik išvargusios smegeninės vaisius.

Peliukas buvo praradęs laiko nuovoką, kai saulė ėmė slinkti vakarop paraudusiame danguje, pranašaudama artėjančias sutemas. Na, dabar gyvatė tikrai turi pasirodyti! O kai visai sutemo, vienas kirstukas prislinko per žolę prie Matijo ir palietė jam petį.

— Kas nutiko? Ar Asmodėjus pasirodė? — paklausė Matijas.

Kirstukas parodė į virtinės galą, kurią užbaigė Guosima.

— Aš nežinau. Geriau nueitum ir pats pažiūrėtum. O aš atsivesiu Loga Logą.

Matijas išlindo iš po alyvų krūmo. Matyt, kas nors negero atsitiko. Pamiršęs atsargumą, jis nukūrė pakrante. Ir kiti kirstukai, palikę savo slėptuves, prisidėjo prie jo.

Guosima, sėdėdama ant plikos žemės pašiurpusiomis iš baimės akimis, kaleno dantis ir drebėjo it epušės lapas.

Atrisnojo Loga Logas. Matijas jam šūktelėjo:

— Guosima visai pastėrusi. Padėkit man nunešti ją į vandenį.

Griebę Guosimą, jie skubiai nubogino ją prie upės ir panardino į prie kranto seklią upę. Atsitokėjusi ji ėmė purkštauti.

— Milžinas nuodingadantis, tas anginas Asmodėjus čia buvo. Iš pradžių nepastebėjau, paskui jau buvo vėlu. Jis pasiėmė Mingą. Dėbtelėjo į jį savo magiškomis akimis, paskui įkirto jam ir nusitempė! Vargšas Mingas! Oi, kaip buvo baisu, kokia siaubinga ta šlykšti gyvatė! — Guosima raudodama griuvo ant žolės.

Loga Logas šiurkščiai pastatė ją ant kojų.

— Liaukis, nesiraičiok čia liedama ašaras, kirstuke! Anginas tikriausiai paliko ryškius pėdsakus, kuriais mes jį paseksime. Kur viskas nutiko?

Guosima drebėdama paėjėjo kiek į kairę ir parodė į žemę.

— Va čia. Matyti didžiulė šliūžė. Žiūrėkit!

Pėdsakai buvo aiškiausi. Per sausą žolę driekėsi drėgna tamsoje žvilganti šliūžė.

Jie patraukė gyvatės pėdsakais. Matijas su Loga Logu ėjo priekyje. Drūžė sukinėjosi, vinguriavo kalvomis, pro gyvatvores ir per laukus. Net kai nebuvo galima įžiūrėti jos žvilgančios drėgmės, ją jutai iš mirtimi dvelkiančio suplėkusio kvapo, likusio ant žemės.

Matijas, užlipęs ant kalvelės, staiga krito kniūbsčias į žolę. Mostu paliepęs visiems pasekti jo pavyzdžiu, letena parodė apačion.

— Žiūrėk, Loga Logai. Ten!

Apačioje plytėjo didžiulis apleistas karjeras. Sakytum kieno milžiniška ranka būtų pasėmusi saują žemių ir palikusi didžiulę beveik ovalią duobę. Stačios rausvo smiltainio pakopos į apačią darėsi vis mažesnės ir nuožulnesnės. Akmenų krūvos riogsojo aplink nenaudojamą kasyklą. Šen ten prasikalęs žalias stiebelis tik pabrėžė vietos nykumą.

Jie sugulė ant duobės krašto ir įsmeigė akis į jos tamsų dugną. Loga Logas ramiai įsakė partizanams kirstukams grįžti per laukus į saugesnę vietą, kur jie galėtų pailsėti ir pasistiprinti. Tik jis ir Guosima liko ant karjero krašto su Matiju, kuris baigė ginčus pasakydamas:

— Kai tik prašvis, lipsiu žemyn apsidairyti.

— Jei eisi tu, ir mes tu tavim, — sumurmėjo Loga Logas.

Matijas papurtė galvą.

— Ne. Negaliu to leisti. Per daug pavojinga.

Guosima, jau visai atsitokėjusi, pasakė:

— Matijau, tu negali mums įsakinėti. Nesi mūsų Sąjungos narys, todėl mes tau nepavaldūs. Taisyklės aiškiai tai sako, taigi negali mums nurodinėti, ką turime daryti. Mes eisime drauge. O dabar ir tu, ir Loga Logas pamiegokite. Aš pabudėsiu.

Trys draugai miegojo paeiliui, pakeisdami vienas kitą per ilgą nakties sargybą. Matijas budėjo, kai ėmė aušti ir pirmieji saulės spinduliai nušvietė karjerą. Ir kaip pakeitė dienos šviesa naktį taip gūdžiai atrodžiusią duobę!

Smiltainis žėrėjo visokiausiais gelsvais, rusvais ir raudonais atspalviais: štai ten blyškiu saulės auksu, pereinančiu į skirtingiausias geltonas spalvas, kurios vietomis sutirštėdavo iki rusvų, kaštoninių, rudų šešėlių arba pilkšvo raudonio. Iš to raudono smiltainio prieš kažin kiek amžių mūrininkai, matyt, ir bus pastatę Raudonmūrio vienuolyną.

Jis pažadino bendražygius pasigrožėti nuostabiu vaizdu.

— Kai pagalvoji, kad visas tas ramus grožis slepia tokį grasų blogį... — atsiduso Matijas.

Jie ėmė leistis žemyn tylia vorele. Buvo visai nesunku lipti apačion tvirta, rupia smiltainio uoliena su daugybe laiptelių bei kyšulėlių, už kurių galėjai pasilaikyti. Net valandos nesugaišę pasiekė plokščią karjero dugną ir ėmė dairytis.

— O ką, jei nuodingadantis nutars ir šiandien pamedžioti? — sušnabždėjo Guosima.

— Nemanau, — atsakė Loga Logas. — Juk vakar visą dieną medžiojo. Ir dar pakeliui į namus netikėtas grobis — mūsų vargšas Mingas — teko. Tikriausiai anginas dabar miega ir tik vakare išsiruoš į medžioklę.

— Tai turim kiaurą dieną jam ieškoti, — pasakė Matijas.

— Žvalgysimės drauge ar kas sau?

— Eime drauge, — atsakė Guosima. Jiedu su Loga Logu išsitraukė trumpas špagas. Matijas paėmė į leteną durklą ir visi patraukė ieškoti angino guolio ar slaptos landos.

Trijulė išnaršė nuožulnius karjero apatinius klodus, apžiūrėjo ten augančių žemaūgių krūmokšnių šaknis, išvartė daugybę uolų nuolaužų, landžiojo po didžiuliais smiltainio luitais rūpestingai ieškodami daug sakančios vinguriuotos šliūžės. Čia viešpatavo slegianti tyla. Negirdėti nei paukščio giesmelės, nei vabzdžių zvimbiant. Išgriozdę dugną pakilo aukščiau, bet ir čia nieko nepešė. Viso ryto pastangos nedavė jokių rezultatų.

Vidudienį Loga Logas paskelbė pertrauką. Jie susėdo ant plokščio kiek pakrypusio, į stalą panašaus luito ir pagraužė džiūvėsių užsigerdami vandeniu iš gertuvės. Nuotaika buvo ne per linksmiausia, kiekvienas galvojo savo. Galop Guosima atsistojo ir nusipurtė trupinius nuo kailiuko. Žvaliai suplojusi letenomis paragino bendražygius vėl imtis darbo:

— Na, kilkit ir judu, liko tik pusdienis.

Matijui ir Loga Logui dedantis kuprines ir imant ginklus, Guosima, atsirėmusi į siauros plokštės kraštą, kalbėjo:

— Jei per popietę apžiūrėsim viršutinius duobės klodus, mums liks tik... aaa!

Riksmas vis dar aidėjo karjero erdvėje. Guosima dingo. Siaura plokštė, į kurią ji buvo atsirėmusi, lengvai pasisukusi atsivėrė. Pagaliau jie surado angą į nuodingadančio Asmodėjaus urvą.

5

Klunis Botagas nekantriai laukė tamsos. Vienas iš trijų jo planų išsipildė daug anksčiau, negu jis tikėjosi.

Triušrijys pasirodė esąs tiesiog nepamainomas padėjėjas. Jis iš smalsumo nurisnojo į mišką pažiūrėti, ką ten daro žiurkės. Šeškas nė kiek nenustebo išvydęs statomą didžiulį bokštą sienai šturmuoti. Tačiau buvo vienas kliuvinys — vežimas teberiogsojo griovyje. Ir žiurkės niekaip, nors iš kailio išsinėrusios, nebūtų galėjusios nuimti ratų ir ašies.

Triušrijys persimetė žodžiu kitu su Kluniu ir buvo tuoj pat nusiųstas vadovauti operacijai. Plepus šeškas parodė žiurkėms, kad gerai nusimano apie svertus ir karties atramos taškus. Prie karties pritaisęs bloką ir skrysčius padarė svertą. Nejudindamas ratų ir ašių, jis pakišo svertą po vežimu. Visoms žiurkėms užgulus svertą pasisekė perpus iškelti šieno vežimą iš griovio. Dar labiau spaudžiant svertą, blokas ir skrysčiai atsiskyrė, šeškas su žiurkėmis nulėkė į griovį, bet vežimas per klaidą atsirado ant kelio.

Žiurkės nubildino vežimą į mišką. Triušrijui vadovaujant, bokštas buvo užkeltas ant vežimo. Susižavėjęs savo išradingumu, šeškas dar jį patobulino — liepė ratus apvynioti maišais. Ir šturmo bokštas buvo paruoštas mūšiui.

Klunis, surinkęs kapitonus, trumpai supažindino juos su savo sumanymais. Šiąnakt, kai visiškai sutems, Juodailtis ims pulti vartus, kad apgautų priešo budrumą. Klunis pats vadovaus geriausių kovotojų rinktinei. Jie atlakins šturmo bokštą iš miško ir pastatys jį prie sienos toje vietoje, kuri pasirodys menkiausiai ginama. Tamsoje žiurkės peršoks nuo bokšto ant sienos. Išgalabijus gynėjus, Raudonmūris bus jiems atviras.

Klunis nekantriai stebėjo vakarėjantį dangų. Jau neilgai reikės laukti. Jis davė ženklą Juodailčiui pradėti klaidinantį puolimą.

Klykdamos rėkdamos šiurpinančius karo šūksnius, žiurkės šoko iš griovio ir paleido į sienos viršų strėlių, iečių ir akmenų spiečių.

— Sienos gynėjai, pas mane! Pelės, čionai! — šaukė Konstancija. — Atsimokėkim jiems šimteriopai! Gynėjai, pas mane!

Bazilijus Elnias išrikiavo ant sienos tris pelių lankininkių eiles. Pagal zuikio komandą jos leido strėles karišku tikslumu.

— Pirma eilė, šauk! Atsitraukt, priklaupt, strėlė!

— Antra eilė, šauk! Atsitraukt, priklaupt, strėlė!

— Trečia eilė, šauk! Atsitraukt, priklaupt, strėlė!

— Pirma eilė, pirmyn! Šauk!

Įsakymai skambėjo be perstojo. Pašauti priešų kareiviai krito ant kelio. Juodanagis šmirinėjo vesdamas naujas pajėgas.

— Laidyklės šaudo be atvangos! Atgabent atsarginių iečių! Suglaust gretas! Nešaut, kol priešas neatsistos!

Džonas Bažnytpelys, ponas Pelėnas ir vienuolis Hugas bėginėjo dvilinki. Jie rankiojo priešų strėles, ietis, akmenis ir perdavinėjo gynėjams.

— Ūdros, čionai! Tegu žiurkės springsta savo pačių vaišėmis! — ragino Vinifrida savo svaidyklininkes, siųsdama naujų kovotojų į pelių lankininkių gretas.

Konstancija su bebru turėjo prie savęs krūvą priešo iečių. Jie svaidė jas atgal su bauginančia jėga ir taiklumu.

Šeškai lankininkai pievos pakraštyje nusitaikė į Bazilijaus lankininkių gretas. Kelias kliudė, bet prie jų prišoko voverė Džesė ir Vinifrida su keliomis ūdromis, rinktinėmis laidyklininkėmis, kurios svaidė akmenis taip mikliai ir tiksliai, kad išguldė šeškus per kelias minutes.

Tarp vienuolyno sienos gynėjų ir puolėjų iš gilaus griovio užvirė žiauri kova. Skerdynių triukšmą nustelbė tik suskambęs Džozefo varpas.

Klunis klaptelėjo aplamdyto šalmo antveidį žemyn ir pliaukštelėjo Triušrijui per petį.

— Metas. Eime, šeške!

Abu susilenkę nurisnojo grioviu prie sienos pietryčių kampo, kur palyginti buvo ramu. Kiek galėdamas tyliau Klunis įsakė būriui atboginti šturmo bokštą. Iš kailio nerdamiesi kareiviai šiaip taip atrideno jį iš miško slėptuvės. Ypač buvo sunku jį tempti per minkštą ir klampią pievą. Čia net pats Klunis, užsikabinęs ant letenos virvę, padėjo traukti vežimą. Jis tempė iš visų jėgų — net griozdiškas bokštas imdavo pavojingai svyruoti, kai vežimo ratai užkliūdavo už žolėmis apaugusių kupstų.

— Pritraukite vežimą prie pat sienos, — pašnabždomis įsakė. — Dabar gerai. Žiūrėkite, kad stovėtų ant lygios vietos! Kad nesvyruotų į visas puses.

Žiurkės puolė rinkti akmenų, nešti žemių ir tuo viskuo apdėjo ratus, kad tvirtai stovėtų. Didysis bokštas buvo paruoštas kovai.

Vienuolis Hugas, išskubėjęs pas gynėjus, paliko prižiūrėti virtuvę Žydrūnei. Dabar ji rikiavo puodus su pusryčių avižine koše, užmaišė duoną. Paskui nutarė, kad būtų gerai išvirti daržovių sriubos sargybiniams: jie visi mėgdavo jos pasrėbti naktį budėdami, ypač kai ji išvirdavo ją saviškai.

Ponios Pelėnienės ir pono Voverio padedama, ji supilstė išvirtą sriubą į tris molinius ąsočius. Pasiėmę po ąsotį ir mažą pintinėlę su šviežios duonos kepalėliais ir ožkos sūrio gabalėliais, jie išėjo iš virtuvės. Priekyje Žydrūnė nešė žibintą. Pirmiausia sustojo prie pietryčių kampo, kur budėjo Kurminas su savo kurmiais; čia jie dieną naktį klausėsi, ar kas nesikasa po žeme. Jie labai apsidžiaugė trumpa pertraukėle, karštu viralu ir mandagiai savo gergždžiančiais balsais dėkojo tiekėjai.

— Hurr, panyte, tosios žiurkės pasirodys, mano galva, užu kokių dviejų dienų. Harr, mes užkursma anoms gerą pirtį, tegu tik iškiša savo snukius.

Žydrūnė niekada gerai nesuprasdavo, ką savo Kurminas, bet jai patikdavo klausytis juokingai tarmiškos kurmių šnektos. Iš nuožmios Kurmino išraiškos suprato, kad žiurkėms bus oi kaip riesta.

Paskui Kurminas maloniai šyptelėjo Žydrūnei.

— Tai jau tamstelei labai dėkavojame! Niekas tiek nepriduoda kurmiui stiprybės, kaip daržovių sriuba!

Ponas Voveris prunkštelėjo Žydrūnei ir poniai Pelėnienei.

— Mat kaip kurmiams patinka tavo sriuba! Mano Džesė taip pat mielai pasrėbs.

— Manau, kad ir Semas nespjaus, jei dar nebus užmigęs, — atsakė Žydrūnė. — Žinot ką, jūs su ponia Pelėniene neškit sriubą vartų gynėjams. Tik eikit nuleidę galvas ir būkit labai atsargūs. O aš pradėsiu nuo kampo. Susitiksime virtuvėje.

Viena letena nešdama žibintą ir krepšelį, kita — ąsotį, Žydrūnė lipo pietryčių sienos kampo laiptais. Brolis Rufas padėjo jai užlipti ant viršaus.

— O, jaunoji pelytė su stebuklinga sriuba! Kaip malonu tave matyti! Jautiesi toks vienišas tokiame tykiame kamputyje.

Brolis Rufas atkišo savo puoduką. Dėkingomis akimis jis žvelgė į Žydrūnę per garus, kylančius iš ąsočio.

— Ak, kaip gardžiai kvepia! Daržovių sriuba, mano mėgstamoji!

Žydrūnė jo neišgirdo. Pastėrusiomis akimis žiūrėjo per brolio Rufo petį, lūpa jai atvipo. Sriuba jau liejosi per puoduko kraštą ant akmeninio grindinio, nes Žydrūnė vis dar pylė.

Tarsi iš pačios tamsos virš sienos užtvaros iškilo kažkoks medinis griozdas. Ant jo viršaus tupėjo baisingo bjaurumo žiurkė, įsikandusi trumpą kardą. Žydrūnė suspigo nesavu balsu.

Brolis Rufas apsigręžė ir greičiau nevalingai negu sumojęs šliūkštelėjo karštą sriubą žiurkei į akis. Žiurkė klaikiai sucypė ir dingo nuo bokšto platformos. Beveik nesuvokdama, ką daro, Žydrūnė sviedė į ją žibintą. Jis sudužo ir ant bokšto pasiliejo žibinto alyva. Bematant liepsnos godžiai puolė sausą bokšto medį ir jis suliepsnojo it pragaro deglas.

Gynėjai, nakties tamsoje pamatę plykstelint liepsną, pasileido iš visų pusių žiūrėti, kas nutiko. Per trisdešimt žiurkių blaškėsi ant degančio bokšto viršaus. Dar daugiau jų įstrigo pusiaukelėje į viršūnę, o apačioje Klunio kareivių knibždėte knibždėjo. Žiurkės kandžiojosi, stumdėsi, spardė viena kitą, kad tik greičiau pabėgtų iš liepsnojančio bokšto. Kai kurios pačios šoko iš aukštybių, kitos buvo nustumtos — jos šiurpiai klykė krisdamos nuo bokšto viršaus.

Klunis, apimtas begalinio įniršio, lakstė apie bokštą. Aptemus protui graibstė sužeistas žiurkes rūkstančiais kailiais ir net liepsnojančias.

— Atgal, bailiai! Šokit ant sienų! — šaukė pamišėlio balsu.

Žiurkės, kurios kovėsi prie vartų, liovėsi puolusios ir nubėgo keliu prie siaubingo laužo. Spragsėdamos žiežirbos šaudė į nakties dangų. Liepsnos apšvietė visai patrakusį Klunį: jis pliauškėjo į visas puses uodega, klaikiai keikėsi, iš snukio dribo putos.

— Išsigando ugnies. Atgal ant sienos, niekingi kvailiai! Žudykit peles!

Juodanagis su Juodailčiu čiupo Kluniui už rūkstančio apsiausto ir nutempė į šalį.

— Pasitraukim, vade. Tuoj grius bokštas.

Ugnies apimtas medinis griozdas riaumodamas, traškėdamas pasviro ir triukšmingai padrioksėjo žemėn. Viršun plykstelėjo dar ilgesni liepsnų liežuviai, pažiro dar tankesnis kibirkščių spiečius. Vežimas susvyravo kaip girtas ir taip pat liepsnodamas triokštelėjo ant šono.

Tuo įvykiu ir baigėsi nakties kautynės. Nuo sienų pasigirdo džiaugsmingi balsai. Visi gyrė Žydrūnę, didžiavosi ja. Pelytė visa nuraudo, kai Kurminas ėmė ja žavėtis:

— Harr, ta panelytė da dailesnė liepsnų nušviesta. A gal da liko daržovių sriubos? Galgi ne visą išliejot ant tų nevidonų?

Prie sienos liko šiurpus vaizdas. Žemė nuklota prastai suręstame bokšte įstrigusių ir sudegusių aukų lavonais. Klunį jo kapitonai nuvedė į griovį, kur buvo saugiau. Vadas, matyt, nieko nebesuvokė ir murmėjo kažką nesuprantamo. Jam už nugaros suglumę sėbrai dėbčiojo vienas į kitą. Nejaugi vadas visai kuoktelėjo?

Rytą ugnis buvo jau užgesusi, tik nuodėguliai dar ruseno. Konstancija su abatu žvelgė nuo sienos į gaisro padarinius. Didžiulis pievos plotas juodai išdegęs. Net dabar, iškritus ryto rasai, kai kur smilko juodi lopai.

— Kokia laimė, kad liepsna nepasiekė miško, — atsiduso abatas. — O tai galėjo supleškėti visa Žydinti Giria.

Barsuke liūdnai žiūrėjo į išdegusią pievą.

— Tiesą sakant, nė viena pusė nepaleido ugnies kaip ginklo. Net Klunis. Nes ji — tikra mirtis visiems gyvūnams. Į tą gaisrą reikia žiūrėti kaip į nelaimę, tėve abate.

— Nelaimė ar ne, bet mes turime būti labai dėkingi Žydrūnei, — atrėmė abatas. — Nepaprastai drąsi jauna pelytė. Jei ne ji, mes šiandien jau būtume po tirono padu.

Žydrūnė vienuolyno virtuvėje virė avižinę košę ir kepė krosnyje duoną. Ir pati sau šypsojosi: ką pamanys apie visa tai Matijas? Naktį didvyrė, rytą — virėja!

6

Loga Logas prilaikė luitą, Matijas įsmeigė akis į kiaurymę. Ilgas tamsus tunelis, nuožulniai einantis į karjero dugną.

Guosimos nei matyti, nei girdėti.

Šūktelėjo ją tyliais balsais, nes bijojo išbudinti gyvatę. Matijas greitai pristigo kantrybės.

— Loga Logai! Norim ar nenorim, turime ten eiti.

— Palūkėk trupučiuką, — tarė kirstukas. Jis paėmė akmenį ir įkišo į plyšį, kad pasisukęs luitas neužvertų angos. — O dabar drožiam. Eik pirmas, Matijau.

Jie atsargiai ėmė leistis nuožulniu tuneliu tvirtai laikydamiesi letenomis grunto, kad nenuslystų taip, kaip, matyt, atsitiko Guosimai. Pasiekę tunelio galą sustojo, kad akys priprastų prie tamsos. Gruntas čia buvo lygus, vieta aukšta ir plati — galėjo eiti šalia vienas kito nesikūprindami. Toliau Loga Logas atkreipė dėmesį į keistus ženklus, nematytus simbolius, išraižytus minkštame smiltainyje. Karjero tuneliai buvo gamtiniai ir, matyt, juose buvo gyvenusios ištisos gyvačių kartos; jos ir bus palikusios tuos ženklus, kurių dauguma bylojo apie roplių gentį.

Draugai vis žengė, kol tunelis išplatėjo ir virto nedideliu kambariu, iš kurio ėjo dar du koridoriai.

— Tu suk į kairę, o aš į dešinę, — sušnabždėjo Matijas. — Eidamas tarpais nubrėžk kardu ant sienos strėlę, kad nepasiklystum. Aš tai darysiu durklu. Jei užtiksi Asmodėjų, tuoj pat grįžk čionai, į tą kambarį. Jei jis tave užklups, bėk, kiek kojos neša, ir rėk visa gerkle.

— Būk atsargus, kary. Iki pasimatymo, — atsisveikino Loga Logas.

Spausdamas letenoj durklą, Matijas pasuko į dešinę. Čia koridorius buvo kiek siauresnis, bet toks pat aukštas. Sienos geltono smiltainio, tokio minkšto, kad beveik priminė drėgną smėlį. Iš baimės peliukas vos drįso kvėpuoti, bet jam kiek palengvėjo ant širdies, kad bent negirdėti jo žingsnių; eidamas kas keli metrai brėžė strėlę. Kažkur priekyje kapsėjo vanduo. Lašnojimo aidas nykioje požemio tyloje kėlė vaiduoklišką nuotaiką.

Kairėje sienoje letena pateko į angą. Kažkokia keturkampė niša. Matijas pašiurpo pamatęs, kad ji pilna gyvačių išnarų: sausų, susiraukšlėjusių ir išmėtytų ant žemės. Peliukui net kailis pasišiaušė iš siaubo pagalvojus apie buvusias tų odų savininkes, ir jis kuo greičiausiai spruko iš tos baisios vietos.

Šis koridorius buvo dvigubai ilgesnis už pirmąjį tunelį. Brėždamas strėlę pastebėjo, kad čia išraižyti ženklai atrodo senesni ir paprastesni. Matyt, šičia gyventa gyvačių dar tada, kai nebuvo karjero. Staiga koridorius baigėsi. Matijas išėjo į didžiulę erdvę.

Didžioji Raudonmūrio menė lengvai būtų tilpusi į to milžiniško statinio kampą. Jo viduryje raibuliavo žalsva šviesa tviskantis ežeras. Į jį iš kažkur aukštybėse esančių stogo latakų lašėjo vanduo, be perstojo ribindamas požeminio ežero paviršių. Matijas pastebėjo, kad iš tos milžiniškos olos eina daugybė tunelių ir urvų.

— Asmodėjussss...

Nuo to garso Matijui sustingo kraujas gyslose. Anginas kažkur netoliese. Bet kur? Šiurpus šnypštimas aidėjo iš visų pusių.

— Asmodėjussss...

Matijas narsiai grūmėsi su siaubu.

„Jei gyvatė žinotų, kur aš, negaištų laiko mane gąsdindama, — samprotavo jis. — Kaipmat pačiuptų“.

Šiek tiek apsiraminęs, bet dar gerokai įbaugintas, Matijas apsuko ežerą stengdamasis nekreipti dėmesio į tą bjaurų šnypštimą.

— Asmodėjusss...

Sukaupęs visą drąsą, jis šmurkštelėjo į artimiausią urvą. Nuo ežero atsispindinčioje šviesoje išvydo Guosimą, sėdinčią prie sienos, ir labai apsidžiaugė.

Matijas pribėgo prie jos ir sugriebė leteną.

— Guosima, kaip čia patekai, pasiutėle tu! Mes tavęs visur ieškojome...

Guosima pavirto ant šono — ji buvo negyva!

Springdamas ašaromis, peliukas šastelėjo atgal. Dabar jau pamatė nuodingų dantų žymes kirstukės krūtinėje. Guosima buvo visa ištinusi, akys užvirtusios, lūpos pajuodusios...

— Asmodėjusss...

Matijas klupdamas nėrė iš angino lavoninės į didžiąją olą. Sukrėstas ką tik matyto vaizdo, jis atsisėdo negalėdamas patikėti, kad ką tik buvęs šiltas, judrus, kvėpuojantis padaras virto sustingusiu lavonu. Paskui iš paskutiniųjų atsistojo ir vėl ėmė apžiūrinėti olą. Vėl pamatė sienoje nedidelę angą: vargu ar verta dėmesio. Tačiau vis tiek nusprendė ją apžiūrėti. Šliauždamas visomis keturiomis, Matijas pateko į siaurą tunelį ir slinko juo toliau.

— Asmodėjusss...

Siaubingas garsas girdėti visai čia pat! Šiaip taip nušliaužė iki tunelio galo. Ir staiga kaktomuša susidūrė su milžiniška gyvate.

— Asmodėjussss...

Didžiulis anginas miegojo. Su kiekvienu iškvėpimu gyvatės liežuvėlis išlįsdavo iš nasrų ir pasigirsdavo nelemtas vardas:

— Asmodėjusss...

Matijas it pakerėtas įsispoksojo į roplį. Miegojo atsimerkęs, tačiau jo akys buvo aptrauktos plėvele. Kvėpavo lėtai ir lygiai. Didžiulis, raumeningas žvyniuotas kūnas buvo susirangęs. Sykiais milžiniško kūno ringės, šiušendamos sausais žvynais, tingiai pajudėdavo, bet galva vis likdavo toje pačioje padėtyje. Matijui pasirodė, kad per susisukusių ringių krūvą jis mato smailėjančią uodegą.

Gyvatės urve buvo visokių daiktų: lapės uodega, balandžio sparnas, didelės žuvies galva, daugybė įvairių gyvūnų kailiukų skutų.

Bet Matijas matė tik karžygio Martyno kardą.

Jis kabėjo ant išsišakojusios medžio šaknies urvo gale. Stambus raudonas akmuo žibėjo kardo rankenoje, aptrauktoje juoda oda ir papuoštoje sidabru lygiai taip pat kaip kardasaitis bei makštis. Žemiau gryno sidabro skersinio blizgėjo dviašmenė geležtė, iškalta iš puikaus plieno. Ašmenys ėjo smailyn ir baigėsi negailestingai aštriu smaigu. Geležtės viduriu ėjo griovelis kraujui nutekėti, o jam iš abiejų pusių buvo iškalti įvairūs ženklai, kurių prasmės Matijas nesuprato.

Taip, tikrai Raudonmūrio vienuolyno kardas. Ir jo pareiga jį atsiimti. Matijas ėmė labai atsargiai tykinti — kaip gyvas nebuvo taip apdairiai sėlinęs. Lėtai, žingsnelis po žingsnelio, o kai lindo pro didžiulę kaip kastuvas angino galvą, visai prigludo prie žemės. Gyvatės liežuvėlis vos nelyžtelėjo jam per pakaušį, kai išlindęs sušnypštė siaubingą vardą:

— Asmodėjusss...

Jis jautė, kaip anginas alsuoja, nuo jo iškvėpto šalto, pelėsiais trenkiančio salsvo mirties kvapo virpėjo Matijo ūsai. Viena gyvatės ringė pajudėjo ir palietė jam leteną. Matijas užgniaužė kvapą ir visai prisiplojo prie sienos. Gyvatė sumirksėjo, nuo akių pakilo plėvelė. Į peliuką spoksojo plačiai atmerkta pabaisos akis.

— Asmodėjusss...

Plėvelė vėl uždengė akį — siaubūnė sugrįžo į savo baisių sapnų karaliją. Matiją išmušė šaltas prakaitas, net kailis jam sudrėko. Tikriausiai Asmodėjus atsimerkė miegodamas. Kitaip nepaaiškinsi.

Atrodo, praslinko ištisi amžiai, kol Matijas galop pralindo pro angino galvą. Saugodamasis milžiniškų ringių, jis greitai, bet tykiai nuskubėjo prie urvo sienos, kur ant medžio šaknies kabėjo kardas.

Matijas nusikabino senovinį kardą ir pagarbiai abiem letenom suėmė rankeną. Tvirtai ją spausdamas ėmė kelti kardą, kol tviskantis smaigalys atsidūrė prieš jį. Dabar Martynas galėjo įsivaizduoti, ką jautė Martynas, kas kartą pakeldamas tą puikų ginklą. Peliukas žinojo, kad buvo gimęs kaip tik šiai akimirkai: spausdamas ginklą pajuto virpant plieną ir tas virpesys nuėjo visu jo kūnu. Kardas tarsi įaugo į jį!

Dabar reikia žūtbūt saugiai su kardu išsmukti iš urvo. Čia buvo per ankšta užsimoti legendiniu ginklu. Jei jis kirstų Asmodėjui, tas, apimtas priešmirtinės agonijos, galingu kūnu pritrėkštų jį prie sienos. Tokiu lengvabūdišku veiksmu nieko gero nelaimėtų. Tarsi prityręs kovotojas peliukas rinkosi tinkamą laiką ir vietą kovai. Jis apžvelgė urvą. Skylė, pro kurią įsmuko, aiškiai per maža anginui landžioti. Ji, matyt, buvo Asmodėjui orlaidė, taip pat savotiškas garsintuvas, kad šiurpulingas vardas, aidėdamas visuose urvuose ir tuneliuose, baugintų įsibrovėlius.

Prie gyvatės uodegos, gulinčios jam skersai kelio, kabantys ant sienos gyvūnų kailiai šiek tiek judėjo. Turbūt dengia angą, pro kurią gali pralįsti tokio dydžio roplys kaip anginas. Martyno kardas suteikė jam drąsos — jis pakuteno uodegą kardo smaigaliu. Kaip Matijas ir tikėjosi, didžiulės žvynuotos ringės sujudėjo — gyvatė miegodama pakeitė padėtį. Greitomis jis šmurkštelėjo pro kailių uždangą į tunelį. Jis buvo puslankio, jauno mėnulio formos ir išvedė Mafiją į didžiąją olą su švytinčiu ežeru.

Kaip tik tuo metu iš urvo, kuriame buvo Guosimos lavonas, išlėkė pabalęs Loga Logas. Išsprogusiomis iš siaubo akimis jis puolė į Matijo glėbį. Kirstuko tik per plauką nesužeidė kardo ašmenys.

Matijas nespėjo užspausti jam burnos, ir tas suriko siaubingu balsu:

— Matijau, Guosima negyva! Ką tik mačiau ją tame urve! Negyva! Guosima negyva!

Šį kartą Asmodėjus nubudo.

7

Raudonmūrio gynybos būrių vadovai sužiuro į Konstanciją. Visi be žodžio paklusdavo jos nurodymams. Vienuolyne ji buvo vyriausia ir išmintingiausia tarp miško gyvūnų. Barsuke niekad nesikarščiuodavo, buvo atsargi ir teisinga kaip veidrodis. Išminties ir gudrumo teikė jai didelė gyvenimiška patirtis, sukaupta daugelį metų kovojant dėl būvio.

Džesė, Vinifrida ir Bazilijus visomis keturiomis palaikė Konstanciją. Jie ką tik pranešė jai žvalgų perduotas naujienas.

Žiurkės puls iš savo išrausto tunelio apie vidudienį.

Barsuke padėkojo už pranešimą ir supratingai palingavo savo dryžuotą galvą. Kurmino dėka ta žinia neužklupo jos netikėtai. Dabar reikės kurmių viršininko pagalbos ir išmintingo patarimo, kaip susidoroti su ta grėsme.

Klunis Botagas vis dar elgėsi keistai: kėpsojo savo sulopytoje palapinėje netardamas nė žodžio. Net Triušrijui pranešus džiugią žinią, kad tunelis bemaž jau išraustas, Klunis tylėjo spoksodamas į žemę. Atrodė, jam nė motais tokia gera žinia.

Šeškas stovėjo sutrikęs ir laukė įsakymų. O Klunis sėdėjo nejudėdamas, sakytum pamiršo šešką. Triušrijys vėl sušneko:

— Vade, kalbu apie tunelį. Bus baigtas vidudienį!

Karvedys pažvelgė į jį be jokio susidomėjimo.

— A, tunelis. Na, tai varykitės toliau. Tu gi žinai, ką daryti. Man reikia kai ką apgalvoti, — vangiai murmėjo jis.

Pievoje Juodailtis ir Juodanagis negalėjo patikėti savo ausimis.

— Sakau, jis kuoktelėjo, — pareiškė Triušrijys. — Kiurkso kaip kokia iškamša, ir viskas! Matot, jam reikia kai ką apgalvoti. O mums reikia visą armiją pro tą tunelį pragrūsti ir užimti vienuolyną! Tai ką darom?

— Mes galim elgtis tik vienaip, — santūriai atsakė Juodanagis. — Kol negaluoja vadas, turime vadovautis savo nuožiūra.

— Juodanagis teisingai kalba, — pritarė Juodailtis. — Mes trise vadovausime operacijai.

Abu pažvelgė į šešką laukdami jo žodžio.

— Mano protu, taip bus geriausia, — atsakė Triušrijys. — Bet turėkit galvoj, kad kareiviai neturi žinoti apie vado ligą, kitaip jie išsilakstys. Žinot, aš negaliu rimtai patikėti, kad Klunis pakvaišo. Na, pagyvensim, pamatysim... O gal jis tikrai rezga kokį naują puikų planą?

Trys apsišaukėliai karvedžiai įžengė į tunelį patikrinti, kas nuveikta. Landa buvo ilga, tamsi ir dvokė. Pro šalį šmižinėjo žebenkštys ir šermuonėliai su krepšiais žemių, akmenų ar medžių šaknų. Triušrijys viską smulkiai aiškino savo kolegoms generolams.

— Aišku, dabar virš mūsų kelias. Žemė kieta, gruntas lygus. Nereikia jokių pastiprinimų. O dabar atkreipkite dėmesį į sienų atramas. Atsargiai, palenkit galvas! Čia turėjau pastatyti kelias pasparas, kad neįgriūtų viršutinis žemės sluoksnis. Toliau žemė dar puresnė, deja, pritrūkome geros medienos. Tačiau kai pagalvoji, koks skirtumas? Jei mes greitai prastumsim pro tunelį kareivius, užimsime vienuolyną nespėjus jiems nė apsidairyti.

Tuo tarpu vienas kurmis, prikišęs ausį prie apversto šiek tiek aplamdyto varinio dubenėlio, prispausto prie žemės, atidžiai klausėsi ir girdėjo visą šeško kalbą žodis į žodį. Ją persakė broliui Volteriui, kuris nieko nepraleisdamas ją užrašė.

Konstancija perskaitė pranešimą ir pasiėmė savo sunkiąją kuoką.

— Nespėjus mums nė apsidairyti? — suurzgė ji. — Tuojau jums parodysim, kaip mes šiandien apsidairysim!

Kurmiai kuoliukais ir dviem virvelėm tiksliai nužymėjo žemės ruožą, po kuriuo ėjo tunelis į pietvakarinį sienos kampą. Kurminas su savo komanda buvo tiksliai apskaičiavęs išrausto požeminio kelio duomenis: gylį, plotį, pasparų ir atramų tvirtumą, net kur išlįs pirmoji žiurkės galva. Konstancija su Kurminu sudarė gynybos planą, bet jame, didžiam barsukės nepasitenkinimui, nebuvo numatyta kova vienas prieš vieną.

Dviejuose didžiuliuose katiluose jau virė vanduo; dabar po jais ruseno ugnelė tik tam, kad vanduo nesiliautų kunkuliavęs. Konstancija su bebru, jau atstatę nusmailintas lazdas, įsitaisė už katilų. Visi nebudintys vienuolyno gyventojai stovėjo abiejose virvelėmis nužymėto ruožo pusėse ir žiūrėjo į barsukę laukdami nurodymų. Praeivis būtų galėjęs pamanyti, kad vyksta kokios keistos vienuolyno apeigos: du laužai, dvi lygiagrečiai ištemptos virvės ir prie jų dvi susikaupusių gyvūnų eilės, tyliai išrikiuotos karštoje birželio saulėje.

Griovyje buvo suburti ginkluoti žiurkių būriai. Juodailtis vaikštinėjo duodamas paskutinius nurodymus. Be Klunio buvo sunku palaikyti tvarką, bet iškalbingas Triušrijys įtikino karius, kad Klunis stebi kiekvieną jų žingsnį ir vėliau susidoros su neklaužadomis bei kiršintojais.

— Dėmesio! Visi atidžiai klauso! — šūktelėjo Juodailtis. — Juodanagis dabar tunelio gale. Kai tik kasėjai išraus angą į paviršių, jis pirmas šoks į vienuolyno kiemą. Su juo keturi kareiviai. Jie dengs angą, kol mes visi išlįsime iš tunelio. Atsidūrę paviršiuje nežiopsokite, maukite tiesiai į vienuolyną. Stenkitės sučiupti abatą. Juodanagis su keliais kariais veršis prie vartų ir atvėrę juos įleis mus visus vidun. Nėra reikalo priminti, kad pakilome į kovą ne su taikiais padarėliais. Patys matote: iki šiol jiems tiesiog sekėsi, bet jie taip pat pasiryžę kautis iki paskutinio kraujo lašo. Klunis nori, kad parodytumėte jiems, ką iš tikro gali puikiai apmokyti kariai! Atminkite, kad grobio dalybose vadas nepamiršta gerų kovotojų.

Klunis tuo metu miegojo palapinėje. Sudrumstam protui reikėjo ramybės, bet iš kur ji, jei pelių karys vėl ėmė jį sapnuose persekioti?

Kad ir kaip stengėsi, Klunis negalėjo pasprukti nuo rūstaus keršytojo su pakeltu kardu. Šešėliai padarų, kuriuos jis nudėjo per daugelį metų, grįžo pasityčioti iš jo. Jie maišosi jam po kojomis, Klunis klumpa, griuvinėja, bet šiaip taip stojasi ir vėl bėga. Tačiau už nugaros jaučia nenuilstamą keršytoją, jis nelėtina žingsnio, neatsilieka, o jo negyvų sėbrų — Kaukolės, Raudondančio, Driskiaausio ir Sūrvagio — šmėklos plevena aplink, ragina atsigręžti ir stoti prieš pelių karį. Bet Klunis nedrįsta atsisukti, jis bėga bėga...

Dvi žebenkštys kasėjos prasimušė iš siauro tunelio į žemės paviršių ir šastelėjo atgal, kai ėmė byrėti smėlis ant galvų ir blykstelėjo dienos šviesa. Juodanagis, spaudžiamas nekantrių kareivių, dryktelėjo prie laukiančių kasėjų, tie kilstelėjo jį į paviršių. Jis jau griebė už žolės pasikišęs ietį po pažastimi. Ir staiga, pusiau išlindęs iš tunelio, apmirė.

Prieš jį buvo dvi ilgėliausios eilės miško gyvūnų, stovinčių šalia dviejų ištemptų ant kuoliukų virvių. Juodanagis plėšriai išsišiepė — žaidžia kvaileliai savo kaimiškus žaidimėlius. Užklupo juos visai beginklius.

Triukšmas užpakalyje privertė apsigręžti. O kas gi ten? Du didžiuliai kunkuliuojantys, garuojantys katilai ant laužų. Už jų riogso didžioji barsuke ir kažkoks kitas keistas padaras, tokio pat stambaus sudėjimo.

Juodanagis įsikabino letenomis į žemę — jau šoks iš tunelio. Bet nespėjo: barsuke su savo bendru palenkė katilą ir verdantis, garuojantis vanduo šliūkštelėjo jam ant galvos. Prieš mirtį Juodanagis nespėjo nė cyptelėti. Kliokiantis vandens srautas nunešė žiurkę atgal į tunelį ir užtvindė jį su visomis žiurkėmis. Susigrūdę graužikai po žeme bematant žuvo.

O ant žemės Konstancija paliepė laukiantiems gyvūnams:

— Šokit per virvę į ruožo vidų! Na!

Po daugybės žvėrelių svoriu žemė kiek sėdo.

Konstancija tvirtu balsu pradėjo skaičiuoti:

— Viens, du, trypt! Viens, du, trypt! Viens, du, trypt!

Be perstojo daugybei letenų trypiant žemės juostą, kurmių nužymėtą virvėmis, ji staiga įgriuvo ir užvertė tunelį.

Gynėjams ėmus garsiai džiūgauti virš buvusio Triušrijo tunelio, barsuke įsakė nutilti. Kurminas su savo brigada jau tempė akmenis bei skaldą — ruošėsi užtaisyti tunelio angą. Vienuolis Hugas liepė tuoj nulakinti katilus į virtuvę. Vienuolyno gyventojai nutilę pasitraukė nuo akmenų krūvos, užvertusios tunelio galą. Išėjo tinkamas paminklas masiniam priešų kapui.

Prie tunelio angos stovinčius Juodailtį ir Triušrijį parbloškė panikos apimtos žiurkės, žebenkštys, šeškai ir šermuonėliai, besiverždami vienas per kitą nuo angos.

— Ei, kas čia daros? — suriko Juodailtis. — Tuoj pat marš atgal! Kur dabar lekiat kaip patrakę?

Bet išsigandę kareiviai nekreipė į jį jokio dėmesio. Aptekę purvais, vilkdami sulaužytas ietis, jie virto iš urvo.

Triušrijys pažvelgė į tunelį, bet išvydo tik sumaitotą šermuonėlio lavoną, nešamą skysto karšto dumblo srauto. Šeškas laiku atšoko — pasparos sutraškėjo ir dusliai dundėdamos žemės užvertė tunelį.

Bėgdamas savo karštligiškame sapne, Klunis išvydo kitą vaiduoklį — šykštų, garuojantį, juoduliais aplipusį padarą. Plačiai išskėtęs letenas, jis pastojo jam kelią, tarsi taikėsi apglėbti. Įniršęs Klunis atstūmė vaiduoklį. O tas gailiai sudejavo.

— Vade, čia aš, Juodanagis. Žiūrėk, ką jie man padarė!

Lauke prie palapinės Triušrijys ir Juodailtis įbedė vienas į kitą neramias akis.

— Tu kasei tunelį, tu ir eik pirmas.

— Kur jau ten! Juk aš tik šeškas, o tu žiurkė, viršesnis už mane. Tai ir eik pirmas.

— Gal drauge einam?

— O gal luktelkim? Regis, vadas miega. Gali mums kliūti, jei pažadinsim jį iš malonaus miego.

— Gerai sakai. Palaukim, kol pabus.

8

Asmodėjus pažvelgė pro siaurą plyšį priešais akis. Didžiojoje oloje šalia vienas kito stovi kirstukas ir pelė. Iš pykčio net sušnypštė — pelė laiko kardą, jo puikųjį kardą!

Anginas patvarkė savo ringes ir movė pro kailiukais dengtą angą iškišęs nuodingus dantis. To betrūko, kad pelės vogtų iš gyvatės kardą!

Matijas čiupo išsigandusiam kirstukui partizanui už letenos ir leidosi bėgti kiek kojos neša.

— Dabar tikriausiai Asmodėjus jau žino, kad mes čia. Paskubėk, Loga Logai! Nešdinamės!

Jie nulėkė prie artimiausios angos, bet greit apsigręžė ir movė atgal — priešais Asmodėjus šliaužė jų pusėn. Akimirką stabtelėjo didžiojoje oloje. Viena letena laikydamas kirstuką, kita — kardą, Matijas žaibiškai apsidairė.

— Ten! Bėgam, Loga Logai!

Apsukę žvilgantį ežerą, draugai nėrė į nediduką urvą kitoje jo pusėje.

Milžiniška gyvatė neskubėdama susirangė oloje prie urvo ir bjauriai iškišus liežuvėlį sušnypštė.

— Asmodėjussss... Nėra ko skubėti, niekur jie nepasidės! Netrukus bėgliai pamatė priešais akliną sieną ir beviltiškai riktelėjo — pateko į aklavietę!

Loga Logas sustojo. Jam ėmė kalenti dantys.

— Čia... nėra... iš... ėjimo... Mes spąstuose!

Matijas, pribėgęs prie sienos, ėmė ją grabalioti letenomis.

— Turim ką nors sugalvoti, — uždusęs sušvokštė. — Turim kaip nors pasprukti nuo gyvatės. Susiimk, kirstuke! Galvok!

Asmodėjus kyštelėjo galvą į urvą ir sušnypštė.

— Asdmodėjussss. Nesiblaškykite, mažyčiai! Tuoj būsiu pas jus. Loga Logas apmirė iš baimės ir stovėjo it suakmenėjęs. O Matijas puolė kaip pašėlęs kapoti sieną kardo smaigaliu. Skaldė smiltainį vis murmėdamas:

— Na, ką mes prarasim? Tik kardą ir gyvastį. Bet kas nors turi būti už tos sienos!

Kardas įsmigo į medžio šaknį. Jis ėmė įnirtingai kapoti apie ją, kol minkštas smiltainis pradėjo trupėti. Matijas puolė dar pasiučiau kapoti.

Loga Logas aiktelėjo. Urvo tolumoje pasirodė atšliaužiantis Asmodėjus.

Matijas pajuto, kad Martyno kardas prakirto smiltainį. Žvilgtelėjo per petį. Sulig kiekviena sekunde artėjo milžiniškas roplys.

Matijas kaip patrakęs platino prakirstą angą. Paskui, įsmeigęs kardą į žemę, griebė Loga Logui už pakarpos ir gerai papurtė.

— Klausyk, kirstuke! Tu mažesnis, lįsk pirmas pro skylę, o paskui ir mane įtrauksi už letenų. Paskubėk, jei nori gyventi!

Loga Logas galop atsikvošėjo. Mikliai šokdamas pro skylę, dar nubraukė nuo skylės kraštų drėgnas smiltainio atskalas. Pralindęs nėrė tiesiog po šaknimis ir susigūžė ten.

Asmodėjus buvo jau visai čia pat. Matijas, mosikuodamas kardu, traukėsi atatupstas. Priartėjęs prie skylės pusiau įsispraudė į ją vis nenuleisdamas akių nuo angino. Laikydamas priešais save kardo smaigalį šūktelėjo kirstukui:

— Loga Logai, griebk mane už letenų ir trauk!

Matijas buvo nepatogiai įstrigęs, tačiau dar tvirčiau suspaudė kardo rankeną ir mosikavo juo į vieną ir į kitą pusę sulig angino galvos judesiais. Staiga pajuto kirstuką sugriebus jam už letenų, ir štai jis jau traukia. Matijas, rangydamasis visu kūnu, taip pat spraudėsi į slėptuvę. Asmodėjus iškišo dantis ir puolė besirangantį peliuką. Matijas kirto jam per nasrus. Anginas sušnypštė ir atšoko. Besiskverbdamas pro medžio šaknį, peliukas dar dūrė kardu anginui į galvą.

— Atsitrauk, nelabasis, arba užmušiu tave! — sušuko.

Asmodėjus tykiai, meilikaudamas sušnypštė:

— Na, eikš pas mane, mažyli. Aš apglėbsiu tave, pabučiuosiu, ir tu amžinai užmigsi.

Galop Matijas, džiaugsmingai šūktelėjęs, pralindo ir nuvirto ant Loga Logo. Anginas iš visų jėgų metėsi prie angos ir trupindamas smiltainį bandė įbrukti pro angą savo ringes.

— Jis čia! — suklykė siaubo apimtas Loga Logas.

Matijas pastūmėjo draugą už savęs. Plačiai pražergęs užpakalines kojas atsistojo ir abiem priekinėm letenom iškėlė didžiulį kardą.

— Kirstuke, nelįsk. Daugiau trauktis nėra kur. Priėjom liepto galą.

Didžiulė it kastuvas angino galva įsigrūdo į slėptuvėlę.

— Pele, jei atiduosi kardą, mirsi lengva mirtimi, — sušnypštė Asmodėjus.

Matijas nusijuokė jam į akis.

— Ateik ir pasiimk, nuodingadanti!

Asmodėjus pamėgino vienu šuoliu prasimušti pro skylę, bet jo ringės atsimušė į medžio šaknis. Atsitokėjęs ėmė sukinėti galvą.

— Pažvelk į mane, mažyli. Matau, kad esi narsus karys. Juk nebijai pažiūrėti man į akis? Na, pažvelk į mane.

Angino akys didėjo, išsiplėtė vyzdžiai, galop Matijas, be jų, daugiau nieko nebematė. Tos akys užbūrė Matiją. Jis negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo jų. Asmodėjus kalbėjo tyliu, lipšniu balsu.

— Žiūrėk į du amžinybės tvenkinius. Pasinerk į juos, ir atrasi sutemų ramybę...

Anginas visiškai užkerėjo Loga Logą. Matiją taip pat apėmė keistas vangumas. Asmodėjaus šaltas, tamsus it žalio aksomo migla balsas vis labiau jį kaustė. Jis įsistebeilijo į ledines akis, o akių vokai vis sunkėjo sunkėjo...

Staiga iš tamsaus rūko išniro karžygys Martynas.

Čia aš! Matijau, kodėl miegi? Griebk kardą ir stok į kovą! Nelabasis neturi jo gauti! Kirsk jam už mane, jaunasis kary!

Asmodėjus, iš visų jėgų braklindamasis pro skylę, pamažu artėjo.

Matijas dar buvo užsimerkęs, bet lūpos suvirpėjo ir tarė:

— Kirsk!

Staiga peliukas išsilaisvino iš Asmodėjaus kerų. Akys atsimerkė ir drąsiai žybtelėjo. Jis plačiai užsimojo senoviniu kardu ir kirto milžiniškai gyvatei.

Kirto už Raudonmūrį.

Kirto blogiui.

Kirto už Martyną.

Kirto už Loga Logą ir kirstukus.

Kirto už Guosimą.

Kirto, nes taip būtų norėjęs Matūzalis.

Kirto Kluniui Botagui ir smurtui.

Kirto už kapitono Sniegiaus patyčias.

Kapojo tol, kol ėmė gelti letenas ir iš jų iškrito kardas.

Kai Loga Logas atsitokėjo iš kerų, pirmiausia išvydo savo draugą, karį Matiją. Peliukas stovėjo visas virpėdamas, nusivaręs nuo koto, sunkiai kvėpuodamas, išvargusios priekinės letenos kadarojo iš šonų. Prie krauju apšlakstyto abito tysojo legendinis kardas, kurio ilga mirtį nešanti geležtė pergalės kovoje nusidažė raudoniu.

Nuodingadančio Asmodėjaus, milžiniškos gyvatės, nukirsta galva riogsojo ant žemės atvertomis, mirties migla aptrauktomis akimis, kurios jau niekad daugiau nebekerės jokio gyvo padaro.

9

Kitos dienos vidurdienį į dvarininko kiemą įžengė Matijo vedama Žydinčios Girios kirstukų partizanų sąjunga. Prie daržinės peliukas sustabdė būrį ir pasisuko į Loga Logą.

— Palūkėk čia, drauguži. Man reikia su kai kuo pasikalbėti.

Matijas įžengė į daržinės prietemą. Iš karto pasijuto stebimas. Daug nesidairydamas peliukas kreipėsi į katiną:

— Džulianai, čia aš, Matijas. Aš sugrįžau.

Ručkis katinas išlindo iš prietemos.

— Matau, matau, sveikas sugrįžęs, drauguži! Tai čia ir yra tas kardas, apie kurį pasakojai? Įžymusis karžygio Martyno kardas?

Matijas atkišo ginklą, kad katinas galėtų apžiūrėti.

— Taip, tikrai jis. Juo nudėjau anginą Asmodėjų. Tai žymusis karžygio Martyno kardas.

Dvarininkas Džulianas Raudongauris atsargiai pavartė ginklą, paskui, padėjęs jį ant suminto šieno, atsisėdo, susidėjo letenas ir prisimerkė.

— Matijau, ar galėčiau tau duoti gerą patarimą? Esu daug vyresnis už tave, geriau pažįstu gyvenimą. Aš jau beveik neturiu jokių lūkesčių ir nenorėčiau žlugdyti tavo vilčių ar svajonių, bet turiu, mano drauge, tau kai ką pasakyti, tiesiog privalau.

Dvarininkų Raudongaurių giminė labai sena. Per savo gyvenimą esu matęs daug tokių simbolinių kaip šis ginklas daiktų. Mano protėviai turėjo didžiulį arsenalą, pilną brangių, puikių ginklų. Be jokios abejonės, tavo kardas tikrai labai gražus. Garbė tam, kas jį nukalė. Pasaulyje mačiau aibę tokių ginklų, tačiau atmink, Matijau, kad tai tik kardas! Jis nėra užkerėtas, neturi jokių magiškų galių. Tas kardas nukaltas vienam tikslui — žudyti. Ar jis neš gėrį ar blogį, priklausys tik nuo jį valdančių rankų. Aš žinau, kad tau jis tarnaus tik kilniems tikslams, tu juo ginsi savo vienuolyną. Bet nemėgink, Matijau, lengvabūdiškai ar nerūpestingai juo švaistytis. Nes tada ir tau, ir tavo artimiesiems jis atneš žūtį.

Karžygys Martynas pakeldavo kardą tik dėl teisingo ir kilnaus reikalo. Todėl Raudonmūriui jis tapo jėgos simboliu. Išmintis padeda atskirti gėrį nuo blogio, mano drauge. Tik pasitaręs su protu kelk kardą.

Matijas pasiėmė kardą. Jį nustebino Džuliano žodžiai. Jis tarsi aidas pakartojo senojo draugo Matūzalio kadaise jam sakytus dalykus.

— Ačiū, Džulianai, — padėkojo Matijas. — Niekad nepamiršiu tavo patarimo. O dabar norėčiau tave paprašyti vienos paslaugos. Man reikia pakalbėti su kapitonu Sniegiumi, ir aš norėčiau, kad eitum drauge.

Katinas paniekinamai prunkštelėjo.

— Daug prašai. Žinok, kad kito prašomas niekad nesutikčiau.

Nenoriai Džulianas su Matiju išsliūkino į dienos šviesą. Jį pamatę kirstukai partizanai baugiai aiktelėjo. Dvarininkas Džulianas Raudongauris paprastai linktelėjo ir karališkai išdidžiai, bet labai ramiai prašneko:

— Sveiki gyvi. Graži dienelė, ar ne?

Pirmą kartą nuo Sąjungos įsteigimo kirstukai stovėjo išsižioję, nežinodami, ką sakyti.

Juodviem toliau einant, Džulianas vis atsikalbinėjo:

— Tikrai, Matijau, per daug iš manęs nori. Nejau dabar turėsiu stovėti ir klausytis to plunksniaus, to seno kareivos, besipuikuojančio savo bukaprotiškomis militaristinėmis pažiūromis! To jau man tikrai per daug!

Matijas paglostė purkštaujančiam katinui leteną.

— Nesinervink, Džulianai. Ko gero, dar būsi maloniai nustebintas.

Rudasis katinas užgniaužė žiovulį.

— Kad pasakei, tai pasakei! Gal dar koks medis užgriuvo tą seną pasipūtusį kvailį?

Kapitonas Sniegius žingsniavo aplink medį, kuriame buvo jo lizdas. Jis dėbtelėjo į katiną, paskui į Matiją su kardu, ūktelėjo, įtraukė galvą į apykaklės raukinius ir susidėjo užpakalyje sparnus.

— Klausyk, pele, aš visai nenoriu žinoti, kaip tau tai pavyko. Ko gero, vis tiek nepatikėčiau. Bet tu čia, vadinasi, laimėjai.

Matijas, užčiaupęs šypseną, treptelėjo su apsimestinu nekantravimu.

— Laukiu, kapitone Sniegiau. Jūs, gerbiamasis pone, tikiuosi, prisimenat savo pažadus?

Iš pykčio apuokui vos akys neišvirto. Jis sviedė Bazilijaus medalį peliukui po kojų.

— Va! Imk savo medalį, įžūlus pienburni! Ir daugiau netarsiu nė žodžio, kol tas žoliaėdis katinas čia malasi ausis pastatęs!

Kardo smaigaliu braukdamas žemę, Matijas mandagiai atsakė apuokui:

— Aš niekad nelaikiau jūsų kokiu negarbingu tipeliu, pone. Štai atsivedžiau pulką kirstukų, kurie dabar pasislėpę laukia jūsų žodžio, kad laikysitės ir antro savo pažado.

Apuokas išskleidė plačius baltus sparnus ir nuplasnojęs prie drevės atsitūpė ant jos krašto. Suglaudęs sparnus ir tvirtai užsimerkęs, jis suūkė ir pasakė:

— Pažadu niekad daugiau nemedžioti ir neėsti pelių ir kirstukų. Iki savo gyvenimo pabaigos!

Jis vėl suūkė ir šmurkštelėjo į drevę.

Sulig tais žodžiais iš kažkur iššoko džiūgaujantys kirstukai.

Kapitonas Sniegius iškišo galvą iš drevės.

— Nešdinkitės iš čia! Kad jūsų nė kvapo neliktų! Negaliu tverti, kai aplink šoka šitiek gardžių kąsnelių. To jau per daug, kaip mane gyvą matot!

— Atsiprašau, gerbiamasis pone, bet turiu jums dar kai ką priminti, — šaukė Matijas, stengdamasis perrėkti kirstukų keliamą triukšmą. — O kaip bus su pažadu dėl mūsų draugo dvarininko?

Apuokas išlindo iš uokso pasišiaušęs ir baisiai suirzęs. Visiškai pažemintas linktelėjo buvusiam draugui katinui.

— Dvarininke Džulianai, atsiprašau. Aš buvau kaltas.

Ir visiškai nustėro išgirdęs katino atsakymą:

— Jokiu būdu nesutinku, mielas drauge. Aš turiu tave atsiprašyti. Visas nesusipratimas kilo dėl mano pasipūtimo ir gero išsiauklėjimo stokos.

Kapitonas Sniegius smigo žemėn ir nutūpė šalia katino.

— Tikrai taip manai? Ką tu, Džulianai, senas bičiuli! Vis dėlto aš privalau prisiimti kaltę. Tai dėl mano netašyto, kareiviško elgesio prie stalo kilo ta velniava. Tu neturi savęs kaltinti, bičiuli.

Paprastai santūrią Džuliano fizionomiją papuošė retai pasirodanti šypsena. Jis maloniai sumurkė:

— Ne, ne! Jei jau taip, reikalauju kaltę pasidalyti pusiau. Be to, daugiau nekils to klausimo, nes atsižadėjai medžioti kirstukus ir peles. Ar tu, kapitone, esi kada ragavęs šviežio upėtakio su garstyčiomis ir pipirne? Ateik pas mane šiandien į daržinę. Pakaks abiem. Juk upėtakio nepavadinsi daržove, ką?

Susitaikę draugai — kapitonas priglaudė sparną prie dvarininko letenos — nužygiavo smagiai šnekučiuodami, tarsi niekad gyvenime nebuvo susipykę. Džulianas, pirma praleidęs į daržinę Sniegių, atsigręžė ir mirktelėjo Matijui.

— Ką gali žinoti, gal tas kardas tikrai magiškas? Tačiau, mano nuomone, stebuklus daro tas, kas jį valdo.

Pirmą kartą po daugelio dienų Mafijas nuoširdžiai nusikvatojo. Širdyje buvo taip gera! Po visų kovų, vidinės įtampos, kelionių ir sielvartų pasijuto tarsi naujai gimęs, labiau subrendęs ir kupinas pasitikėjimo savimi. Aišku, jo dar laukia dideli, sunkūs darbai; kai ateis laikas, jis su jais susidoros. O dabar džiaugėsi didžiule laime.

Jis pastatė kardą smaigaliu ant žemės ir džiaugsmingai nusijuokė. Matijo juokas užkrėtė Loga Logą ir vieną kitą kirstuką, o paskui ėmė kikenti visas jų pulkas. Kirstukų juokas nuaidėjo per visą kraštą nuo upės iki miško, per ūkio laukus, bylodamas apie tyrą džiaugsmą.

10

Tas Klunis, kuris išėjo iš apirusios palapinės, toli gražu nebuvo panašus į pamišėlį. Armijoje likę gyvi kareiviai stebėjo jį, ryžtingai žygiuojantį per pievą. Jo vienintelė akis vėl žybčiojo kaip ir pirma. Įsakymai buvo trumpi ir griežti. Net ilgoji uodega, regis, garsiau pliaukšėjo. Vadas vėl atrodė guvus ir nuožmus.

Po tunelio katastrofos Klunis atšaukė tos dienos puolimus ir nusivedė kareivius per pievą į jos pakraštį. Karo vadas davė laiko savo sėbrams atsitokėti nuo smūgio, jiems nepriekaištavo ir beveik nieko nereikalavo.

Raudonmūrio vadovai negaišdami pasistengė išnaudoti laikiną atvangą. Jie ėmėsi vartų remonto. Kelios brigados miško dailidžių, vienuolyno kalvių ir darbininkų, taip pat pasišovusių jiems padėti savanorių buvo nuleisti didelėmis pintinėmis ant kelio. Jei priešininkai pievoje staiga nutartų pulti, visi remontininkai būtų greitai pakelti ant sienos. Visą dieną pintinių kėlėjai dirbo iš peties — leido medieną, vinis, instrumentus ir visa kita, ko reikėjo vartams pataisyti.

Klunis iš tolo stebėjo visus tuos darbus ir burbuliavo sau panosėje:

— Dirbkit, dirbkit, pelės, remontuokit mano vartus. Kam man tvirtovė su aplūžusiais vartais...

Pro šalį ėjęs Juodailtis nugirdo Klunį, kalbantį su savimi. Pamanęs, kad gal kas nors sakoma ir jam, stabtelėjo.

— Ei, vade, kaip jautiesi?

— Puikiai! — atsakė Klunis ir mostelėjo į triūsiančius prie vartų darbininkus. — Matai, Juodailti? Dirba iš širdies, ir kieno labui?

Juodailtis išdrįso spėti klausimu:

— Gal kad apsigintų nuo mūsų, vade?

— Ne, kad neįsileistų mūsų, — prunkštelėjo Klunis. — Pasiimk kelis kareivius ir užkurk didžiulį laužą griovyje. Ir kad laužas liepsnotų kaip reikiant, ne šiaip sau rusentų!

Kad ir labai keistas pasirodė Juodailčiui įsakymas, bet kas išdrįs klausinėti vadą?

— Didžiulį laužą? Klausau, vade! Tuoj bus padaryta.

Juodailtis nukūrė jausdamas, kad vadas jį stebi.

Netrukus griovyje pleškėjo laužas. Gauja susimetė apie jį — visiems buvo įdomu, ką vadas dabar sumanė. Kaitrios laužo liepsnos jau ėmė svilinti smalsuolius — reikėjo trauktis. Nuo karščio mirguliavo oras virš griovio.

Klunis stovėjo griovyje įrėmęs letenas į šonus. Šmaukštelėjęs uodega sušuko:

— Pamazgini! Suski! Atveskite belaisves miegapeles.

Žiurkės atitempė dvidešimt suvargusių miegapelių ir bloškė jas, išbadėjusias, apspangusias, ant žemės prie vado kojų.

— Tu, regis, miegapelių vyresnysis? Kuo ten vardu, pamiršau?

— Pamplys, pone, — išlemeno tas.

Klunis žiauriai griebė jam už pakarpos ir nusitempė toliau nuo jo gentainių.

— Kas jie tau, tie apgailėtini padarai? — sušnypštė.

— Mano šeima, pone, — virpančiu balsu atsakė Pamplys. — Motina, tėvas, broliai, seserys, žmona ir du vaikučiai. Maldauju, pone, pasigailėkite jų...

Klunis nuožmiai nusijuokė, akyje nebuvo nė krislelio gailesčio. Palinkęs prie miegapeles šiurkščiai suurzgė:

— O ką padarytum, kad išgelbėtum juos?

— Viską! Ką tik pasakysit! Ką turėčiau padaryti? — suspigo jis, apimtas siaubo.

Klunis džiugiai pliaukštelėjo uodega ir prisitraukė Pamplį beveik prie pat snukio. Didžiulės žiurkės balsas buvo toks pat šlykštus kaip ir tvokstelėjusi smarvė iš nasrų.

— Atidžiai klausykis. Tu atidarysi man vienuolyno vartus, drauguži. Jei nepavyks, už tai sumokės tavo miela šeimynėlė. Privalai padaryti štai ką.

Konstancija lengvai traukė virvę; toks darbas subrendusiam barsukui nesunkus. Kiti gyvūnai, dirbantys šalia barsukės, negalėjo lygintis jėgomis su Konstancija, bet traukė virvę taip pat guviai. Žydrūnė su Tylučiu Semu nešiojo darbininkams gaivių gėrimų ir servetėlių prakaitui nusibraukti. Remontas virte virė. Todėl niekas ir nepastebėjo, kada atsirado naujas darbininkas prie vartų.

Pamplys!

Klunis davė jam abitą, kurį nuvilko nuo nukauto ant sienos ir nukritusio žemėn gynėjo. Pamplys slapstydamasis atsliūkino grioviu prie vartų. Nutaikęs tinkamą momentą, išsiropštė iš griovio su lenta ant pečių ir įsimaišė tarp darbininkų. Jie triūsė iš visų jėgų, kol voverė Džesė, darbų prižiūrėtoja, nutarė, jog darbas baigtas. Ir tikrai — senieji vartai atrodė kaip nauji. Darbininkai susirinko įrankius, likusią medieną ir sukrovė į pintines, paskui nušlavė kelią. Patenkinti gerai atliktu darbu, visi susėdo į didžiulę pintinę javams pilti. Pamplys atsidūrė tarp brolio Alfo ir brolio Rufo. Miegapelė matė per pievą Klunį, nenuleidžiantį akių nuo vienuolyno.

Pamplys keikė likimą, atidavusį jį ir šeimą į žiurkių letenas. Kaip gražiai ir draugiškai gyvena Raudonmūrio gyvūnai! Ir jis buvo pakviestas arbatos, kurią visi gėrė pievelėje, arkados pavėsyje. Miegapelei skanūs valgiai strigo gerklėje pagalvojus apie savo išdavystę, bet kitos išeities nebuvo norint išgelbėti šeimą. Po arbatos jis pasisakė turįs šiokių tokių darbų ir pakilo nuo žolės. Apsidairęs ir įsitikinęs, kad niekas nemato, įsmuko į vartininko namelį, kur kadaise gyveno brolis Matūzalis. Užsirakinęs duris, Pamplys, vienišas ir nelaimingas, atsigulė laukti nakties.

Rūsio salėje tėvas abatas kreipėsi į gynėjų vadovus dvasią keliančiu žodžiu:

— Mielieji, dabar jau aišku, kad Kluniui vienuolyno apgula nepavyko. Kaip visiems žinoma, Raudonmūryje yra visko, ko reikia jo gyventojams patogiai būti. Todėl siūlau grįžti į normalų, aišku, kiek tai įmanoma, gyvenimą. Tačiau siena turi būti nuolat saugoma. Tą klausimą palieku jūsų nuožiūrai. Būkite visad budrūs, nepamirškite Klunio ir jo gaujos. Aš tikiu, kad jums išmintingai vadovaujant mes greitai sulauksime dienos, kai priešas bus priverstas trauktis nuo Raudonmūrio.

Gausūs plojimai palydėjo abato drąsinamus žodžius, bet Konstancijos jie neįtikino. Ji patyliukais pasakė savo nuomonę Bazilijui ir Džesei:

— Klunis pats niekad nepaliks mūsų ramybėje!

Bazilijus Elnias linktelėjo pritardamas Konstancijai.

— Žinoma, brangute! Bet abatas toks nepaprastai padorus senukas, jog tiki, kad kiekvienas gyvas padaras iš esmės yra geras, net ir Klunis. Gal netiesa?

— O taip, — sumurmėjo Džesė. — Ir aš tikiu, kad Klunis vieną gražią dieną bus geras, — kai užvers kojas!

Pamažu atėjo vakaras. Šviesos prigeso, nes Raudonmūrio gyventojai ruošėsi tikrai užtarnautam poilsiui. Nutilo, nurimo pieva ir miškas. Parimę ant sienos užtvaros, sargybiniai klausėsi naktinės paukščių giesmės. Už pievos priešų laužai išblėso ramioje birželio naktyje.

Pamplys, kaip liepė Klunis, palaukė dar valandą ir tik tada ėmė veikti. Tykiai išsėlino iš vartininko namelio, pasuko prie šiaurinės sienos ir apmirė jos šešėlyje. Paskui prislinko prie mažų sienos vartelių ir išsitraukė iš abito klosčių raudoną skudurą su tepalu. Sutepęs juo sklendes ir vyrius tyliai atidarė vartelius.

Vartelius stebėjo Triušrijys, įsitaisęs pamiškėje už platano. Klunis buvo paslėpęs po kareivį iš pačių patikimiausių būrio beveik prie visų vienuolyno durų. Labiausiai pasisekė šeškui: jis pirmas pamatė raudoną skudurą, iškištą pro vartelių plyšį, ir nukūrė pas Klunį.

Tik pačiame vidurnaktyje Klunio gauja pajudėjo iš pievos. Aplink kiekvieno laužo žarijas tysojo ryšuliai žolių ir žabų, suvyniotų į antklodes. Nieko neįtariantiems sargybiniams ant sienos ryšuliai atrodė kaip miegantys kareiviai. O jie, apėję pievą, nužygiavo į šiaurę. Pagaliau Klunis nutarė, kad jau pakankamai nutolo nuo Raudonmūrio ir negali būti iš ten matomi. Tada vadas kirto kelią ir su visa gauja pasuko į šoną.

Įsmukę į mišką ir dengiami lapijos šešėlių, pasileido į vienuolyną. Dabar, kai tikslas buvo letena pasiekiamas, Klunis sukaupė visą medžiotojo budrumą ir atsargumą, kad nuvestų gaują į vietą. Kiekvienas kareivis, tylutėliai šliauždamas per papartynus ir krūmus, žinojo: jei kokiu garsu išsiduos, jo laukia mirtis, bet ne nuo gynėjų, o savo vado nagų.

Klunis neskubėjo. Galima palūkėti dar kokį pusvalandį, kol aiškiai bus matyti, kad sargybiniai postuose pradeda knapsėti. Kas tos trisdešimt minučių, kai taip ilgai geistas tikslas bemaž jau pasiektas? Su jam įprastu atsargumu jis išsliūkino iš slėptuvės ir nusėlino prie sienos vartelių. Vos stumtelėjo, ir ištepti vyriai tykiai atsivėrė. Jis stovėjo tarpuvartėje, o pro jį virtine slinko kareiviai ir suko į vienuolyno pastatą. Sargybinių ant sienos buvo galima, ko gero, ir nebijoti. Tie, kurie nesnaudė, spoksojo į kelią ar į priešų stovyklą atsukę nugaras įsibrovėliams.

Čia pat stoviniavo Pamplys ir nerimastingai stebėjo vadą. Bent jau šeimą išgelbėjo. Miegapelė sąžiningai atliko savo užduotį siaubingame plane, ir Klunis tikrai turės tesėti žodį. Pamplys nepastebėjo, kaip Klunis susižvelgė su Juodailčiu. Tas ilgai nelaukęs prisėlino prie Pamplio iš užpakalio ir gerai užsimojęs rėžė sunkia lazda jam per galvą. Nelaimėlis susmuko nė necyptelėjęs.

Klunis Botagas šlykščiai vyptelėjo iškišdamas iltis. Pagaliau jis atvedė savo gaują į Raudonmūrį!

11

Paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai plūstelėjo pro atviras daržinės duris ir nušvietė tamsius kampus. Matijas gulėjo ant šieno tarp vaišių, skirtų istoriniam įvykiui atšvęsti, likučių. Kirstukų partizanų sąjunga apstulbino vaišingumu. Matijas pakėlė grybą, bet atsidusęs sviedė į šalį — atrodė, jei dar praris nors kąsnelį, sprogs.

Vienoje peliuko pusėje buvo didžiulė krūva dovanų nuo dvarininko Džuliano Raudongaurio, kapitono Sniegiaus ir kirstukų, kitoje pavakario saulės spinduliuose tviskėjo jo kardas. Kirstukų partizanų būrys nutarė gausias vaišes virškinti snausdamas saulės atokaitoje. Jie taip prisikirto, kad išvirto kieme nepajėgdami net ginčytis.

Tingiai atkrypavęs Loga Logas šlumštelėjo šalia savo draugo peliuko.

— Būk pasveikintas, didysis kary, — sukikeno jis. — Kirstukų gelbėtojau, nuodingadančio nugalėtojau, katinų pašnekove, apuokų drauge, vienytojau...

— Oi, užsičiaupk tu, plepus velniūkšti! — prunkštelėjo Matijas ir nuspyrė Loga Logą nuo šieno ant grendymo.

— Ar tau teko bendrauti su paukščiais? — Loga Logas neketino užsičiaupti. — Gal pažįsti žvirblius?

— Žvirblius? Turėjau šiokių tokių reikalų. O ką?

— Nieko. Šiaip sau paklausiau, — sumurmėjo mieguistas kirstukas. — Mūsiškiai pastebėjo vieną pamiškėje. Ir niekas negali suprasti, ką tas laukinis tamsuolis čirškia. Jis ten plakasi, šokinėja, strapalioja visai kaip beprotis, na, bent taip man sakė.

Matijas pašoko ir pagriebė kardą.

— Eime, Loga Logai. Aš moku žvirblių kalbą. Greičiau einam ten ir sužinokim, ko tas žvirblis taip nerimsta.

Su būreliu kirstukų iš paskos du draugai nuskubėjo Žydinčios Girios pusėn.

Žvirblos karys skraidžiojo virš aukštos žolės pamiškėje ir kėlė baisų triukšmą. Loga Logas su kirstukais iš nuostabos išsižiojo, kai Matijas puolė prie žvirblio balsiai šaukdamas:

— Kietasnape, ar tai tu, kirmių naikintoja?

Du draugai džiaugsmingai susitiko. Jie nusirito žole kaip kokia pamišėlių pora, plumpindami vienas kitam per nugarą.

— Matijas, žvirblių draugas! Pasidarė didesnis, storesnis, šaunesnis. Kaip laikaisi?

Kirstukai visai apstulbo. Jie nustebę kasėsi galvas dėl tokio keisto žvirblio ir pelės elgesio. Matijas laisvai plepėjo su Kietasnape žvirblos kalba, pasakojo jai, kas nutiko jiems išsiskyrus. Paskui Kietasnape išklojo apie gyvenimą Žvirblos karalystėje.

Po karaliaus Jaučio mirties ji tapo karaliene. Taip norėjo jos motina Rudasparnė. Žvirblių gentis dabar laimingai gyvena išmintingai valdoma jauniausios per visą Žvirblos istoriją karalienės. Žvirbliai lengviau atsikvėpė išsilaisvinę iš nenuspėjamo tirono nagų.

Baigus pasakoti Kietasnapė apsiniaukė.

— Matijau, Raudonmūriui gresia didelė bėda. Mes žiūrime ir viską matome nuo stogo. Kirmžiurkių bjaurios užmačios, jie vis puldinėja narsius Raudonmūrio karius. Tie narsiai kovoja, nudėjo daugybę kirmžiurkių. Kietasnapė stebi kirmžiurkių vadą. Jis blogesnis net už karalių Jautį. Jis nori užgrobti vienuolyną. Kirmžiurkės greitai bus vienuolyne. Matijau, broli, skubėk namo su kardu!

Lediniai baimės nagai suspaudė Matijui širdį. Apmiręs jis plumptelėjo ant žolės.

Loga Logas papurtė draugą.

— Ką žvirblis sakė, Matijau? Atrodai kaip išvydęs nuodingadančio šmėklą. Greičiau sakyk, kas yra.

— Mano namuose nelaimė, — graudžiai atsakė Matijas. — Klunis Botagas jau braunasi į Raudonmūrį.

Loga Logas atsigręžė į kirstukus.

— Kuo greičiausiai paruošti pulką žygiui į Raudonmūrio vienuolyną. Tegu jie pasiveja mus. Be jokių ginčų ir balsavimų! Visi kirstukai turi būti apsiginklavę iki dantų! Reiks žygiuoti dieną naktį, jei norime padėti Matijo draugams.

Matijas pakėlė Martyno kardą.

— Po perkūnais, Loga Logai! Sakai tiesą! Juk kovojau dėl to kardo tam, kad išgelbėčiau Raudonmūrį! Pirmyn!

— Tau padės kirstukai. Kiek jie turi karių? — paklausė Kietasnapė.

— Visą pulką, — atsakė Loga Logas. — Apie penkis šimtus kovotojų.

Kietasnapė išskleidė sparnus.

— Aš atvedu visus Žvirblos genties karius. Į pagalbą draugams!

Matijas širdingai paspaudė Kietasnapei koją.

— Ačiū tau, bičiule, Žvirblos karaliene! O dabar drožiam. Gelbėjimo planą aptarsime kelyje. Negalima gaišti. Skubėkime! Mūsų laukia žūtbūtinė kova!

Matijas, Loga Logas ir Kietasnapė nėrė į Žydinčios Girios žaliąjį pasaulį.

Greitai žengdamas mišku, Matijas žinojo vieną dalyką: jis, tik jis susikaus akis į akį su Kluniu Botagu lemiamoje kovoje ir kausis iki paskutinio kraujo lašo.

12

Tėvą abatą išbudino įremtas į gerklę kardo smaigalys. Jį supo piktai gargiančios žiurkės. Tas pat nutiko ir Džesei, Bazilijui, Vinifridai, Kurminui. Geležinė Klunio letena išmokė gaują drausmės — jie įsmuko į vienuolyną be mažiausio triukšmelio. Apie žiurkių įsiveržimą kol kas žinojo tik tie, kuriuos jos sučiupo.

Žiurkės labiausiai bijojo Konstancijos. Kaip visada, ji miegojo vienuolyno kieme ant žolės. Per dvi dešimtis graužikų prisėlino prie miegančios barsukės su tvirtu virviniu tinklu. Užmetę jį ant barsukės prikalė tinklą prie žemės ilgais kuolais. Nespėjusią atsibusti Konstanciją priplumpino lazdomis iki sąmonės netekimo. Su niūriu pasitenkinimu stebėjo Klunis visus tuos įvykius. Pagaliau Raudonmūris jo!

Suglumusius, dar trinančius mieguistas akis žvėrelius priešai vilko į kiemą. Mažyliai, glaustydamiesi prie tėvų, gailiai verkė. Mušeikos žiurkės stumdė, spardė visus skubindamos aukas lauk, kur liepė susėsti ant žolės. Abatą Mortimerį, apsivilkusį tik naminio audeklo naktiniais marškiniais, laikė kitoje kiemo pusėje drauge su jo gynėjų vadovais. Jų letenos buvo žiauriai suveržtos už nugaros. Jie stovėjo oriai tylėdami, o besivaipančios žiurkės tyčiojosi vadindamos juos „vadeivomis kurstytojais“.

Klunis Botagas stovėjo didžiojoje menėje ir spoksojo į nuostabų gobeleną. Dabar jau nereikia vogti jo dalių, dabar jis visas jam priklauso. Į menę guviai įžengė Juodailtis, Varliakraujis, Pamazginis, Suskis, Triušrijys. Visi atidavė vadui pagarbą.

— Vade, vienuolynas tavo!

— Visi gynėjai ir darbininkai išvilkti į kiemą!

— Ką įsakysi, vade?

Susimąstęs Klunis perleido per ilgus nagus savo uodegą.

— Paimkite abato krėslą iš jų vadinamosios rūsio salės ir pastatykite ją ant paaukštinimo šalia vartų. Turiu paskelbti keletą įsakymų.

Pasipūtę gaujos kapitonai iškrypavo iš menės. Klunis kreipėsi į Martyno atvaizdą gobelene:

— Na, pelių kary, ką dabar manai apie savo narsius Raudonmūrio gynėjus? Ne kaži kaip jiems išėjo, a? Aš paliksiu tave čia, kad matytum permainas vienuolyne.

Klunis bakstelėjo nagu į Martyną ir prapliupo:

— Daugiau tu nebepersekiosi manęs sapnuose! Šiąnakt, budėdamas miške prie tavo brangaus Raudonmūrio, girdėjau vidinį balsą. Jis sakė, kad dar prieš šios dienos saulėlydį aš būsiu amžinai išlaisvintas nuo baisių sapnų. Na, ką dabar man pasakysi?

Martynas tik drąsiai šypsojosi Kluniui. Karvedys, čiaukštelėdamas uodega, sudrumstė didžiosios menės tylą. Žiurkiną tarsi įsiutino kario abejingumas.

— Nuo šiol ta vieta vadinsis Klunio Botago mene, — rėkė it pamišęs. — Raudonmūrio vienuolynas dings nuo žemės paviršiaus. Visi žinos, kad čia Klunio pilis! Ir viskas pasikeis!

Įniršęs karvedys ėmė blaškytis po menę, pliauškinti ir čaižyti uodega šešėlius ir šaukti naujus pavadinimus, kurių aidas, atšokęs nuo sienų, grįžo pas jį.

— Didžioji žiurkių siena!

— Skenduolių ežeras!

— Nudėtų pelių laukas!

— Šeškų vartai! Šermuonėlių sodas! Žebenkščių varpas! Cha cha cha!

Vienuolyno gyventojai, suvaryti į krūvą ant kiemo žolės, girdėjo beprotišką Klunio juoką, sklindantį iš didžiosios menės. Juos nukrėsdavo šiurpas pagalvojus apie neišvengiamą likimą. Klunis laikė juos nežinioje, kuri dar labiau didino įtampą, džiaugėsi jų kančiomis ir savo niekinga pergale.

Abatas Mortimeris pakėlė akis į dangų.

— Greitai pradės aušti, — liūdnai tarė.

Žiurkė partrenkė jį ant žemės.

— Užsičiaupk, sukriošėli! — piktai suurzgė.

Voverė Džesė spyrė žiurkei ir parbloškusi ją įsmeigė dantis mušeikai į sprandą. Būrys žiurkių puolė Džesę, nuvilko nuo klykiančių draugų ir ėmė tvatyti iečių storgaliais ir kirvakočiais.

— Ei jūs, bailiai, nelieskit jos! — šaukė ponas Voveris, laikydamas besiveržiantį Tylutį Semą. — Baisiai drąsūs, kai jūsų visa gauja. Bet būtų jos letenos laisvos, jūs, padugnės, ir dvigubai didesniu būriu neišdrįstumėte Džesės pulti.

Tėvas abatas šiaip taip atsiklaupė.

— Maldauju, nepradėkite dėl manęs kivirčų. Persvara vis tiek bus jų pusėje. O mes tik nukentėsime.

— Ai ai, kaip išmintingai porina jo kilnybė, — nusivaipė Triušrijys, darydamas kelią nešamam krėslui. — Paklausykit mano žodžio ir tupėkit tyliai kaip po šluota. Kai bėda ant nosies, nesišakok, kad dar didesnio vargo neprisišauktum. Taip mano sena močia vis sakydavo.

— O varge, kas galėjo pamanyti, kad toks velnio neštas ir pamestas išgama turėjo motiną, — paniekinamai vyptelėjo Bazilijus.

Triušrijys suprunkštė ir pliaukštelėjo sau per šlaunis.

— Ai, ar čia tik ne tas šaipūnas zuikis? Gerbiamas pone, prisiekiu, kad pamiršit visus savo juokelius, kai Klunis Botagas ims karšti ponuliui kailiuką. Kaipmat visi juokai išgaruos!

Laukdami aušros ir Klunio Botago teismo, sielvarto apimti nelaimėliai prigludo prie vienuolyno kiemo žolės.

13

Kietasnapė ir Loga Logas turėjo tiesiog priversti Matiją kiek pailsėti. Peliukas taip skuodė naktį mišku, kad kirstukas vos spėjo paskui jį risnoti. Buvo vis dėlto mažesnis už Matiją ir neturėjo sparnų kaip Kietasnapė, tad gerokai priduso ir vis klupinėjo. Net Kietasnapė pavargo taip ilgai ir žemai naktį tarp medžių ir krūmų skristi. Plasnoti pažeme ne tas pat, kas laisvai skraidžioti padangėmis. O Matijas atkakliai vis ėjo į nieką nekreipdamas dėmesio. Sunkus kardas, prisegtas prie perpetės, daužė jam kojas, kvėpuoti buvo vis sunkiau. Bendrakeleiviai suvokė, kad padėtis grėsminga ir reikia skubėti, bet buvo aišku, jog taip eidamas Matijas ilgai netvers.

Viskas išsisprendė savaime, kai Matijas užkliuvo už šaknies ir išsitiesė kaip ilgas. Abu draugai šoko prie jo ir įkalbinėdami atsipūsti laikė prispaudę prie žemės.

Pagaliau įtikintas Matijas atsisėdo tarp paparčių ir draugų. Jie ir sėdėdami negaišo laiko — aptarė kovos planą.

— Tu, Matijau, eik į Raudonmūrį, — pasakė Loga Logas. — O aš čia lauksiu savo karių. Nebijok, paskui mes paspausim žingsnį, toli neatsiliksim. Vėsiu nakties oru nebus sunku.

Peliuką apniko abejonės.

— Visa tai gerai, bet kaip mes pateksim vidun? Kaip persigausim per vienuolyno sieną? Jei Klunis užėmė Raudonmūrį, jis jau visur pastatė sargybinius.

— O kam kirmžiurkei reikia sargybos? — gūžtelėjo Kietasnapė. — Jis užgrobė vienuolyną ir jam ne galvoj, kad kas eis jo atkovoti.

— Teisybę sakai, Kietasnape! Bet vis tiek — kaip mes pateksim į vidų? — nerimo Matijas.

Jaunoji Žvirblos karalienė šelmiškai mirktelėjo.

— Visai paprastai. Pasiųsiu žvirblių karius, ir jie atidarys visus — rytų, pietų ir šiaurės sienų — vartelius. Būk ramus, lengvai tat padarys. O dabar Kietasnape skrenda aplankyti Matijo draugo Raudonmūryje.

Žvirblos karalienė kaip strėlė šovė į orą. Matijas pakilo žygiuoti, Loga Logas pasiliko laukti savo karių.

Netoli šiaurinės sienos vartelių sujudėjo Pamplys. Sudejavęs apsivertė. Pakaušyje kraujavo gili žaizda, bet jis buvo gyvas. Pirmiausia miegapelės miglotas žvilgsnis užkliuvo už trijų pasilenkusių prie jo žvirblių. Tai buvo Rudasparnė, Plėšrūnas ir Vėjaplunksnis. Jie patyliukais nutempė Pamplį iš tarpuvartės į mišką.

Rudasparnė įsakė dviem žvirblių kariams:

— Imate raudoną skudurą su tepalu. Pašaukiate daugiau žvirblių. Skrendate tyliai ir tepate visus kitus vartelius. Paskui laukiate karalienės Kietasnapės. Žiūrėkit, kad kirmžiurkės jūsų nepastebėtų. Skriskite!

Visą naktį daugybė žvirblių paslapčia tepė sienų vartelių užraktus, sklendes, vyrius.

Kažkur per Žydinčią Girią Matijas spaudė į Raudonmūrį. Loga Logas lipo jam ant kulnų. Tūkstantis Žvirblos karių jau tupėjo vienuolyną supančių medžių šakose ir laukė.

14

Danguje ėmė švisti. Pirmi saulės spinduliai nudažė vienuolyno sienas blankia rožine ir pilkšvai raudona spalva. Ant vėlyvosios rožės kero sužvilgo rasa.

Nors vasaros diena spindėjo visu gražumu, Žydinčią Girią slėgė baisus nerimas, kuris, regis, tuoj sprogs ir sunaikins suvarytus ant žolės belaisvius.

Iš vienuolyno pagrindinio pastato atpėdino žiurkių kapitonai. Jie pradėjo baksnoti bejėgius gynėjus savo trumpų kardų smaigaliais ir mušti geležtėmis.

— Visiems stot! Stovėt tiesiai! Į šalį marš! Kelią Kluniui Botagui!

Raudonmūrio gyventojai slinko vangiai. Sulig paskutine komanda jie atsigręžė. Visų akys įsmigo į didžiosios menės duris. Jos sutrikdė tylą: triukšmingai pokštelėjo, trenkėsi į sieną ir pakibo ant vyrių. Nuo slenksčio žengė Klunis. Už jo, nešdami kariaunos vėliavą ir liepsnojantį deglą, ėjo Juodanagis ir Triušrijys. Gaujos kareiviai nugalėtojai šūksniais sveikino vadą. Klunis, ginkluotas nuo uodegos galo, apmauto nuodingu dygliu, iki galvos su bauginančiu šalmu, buvo barbariškos jėgos įsikūnijimas. Nei pridėt, nei atimt — tikras užkariautojas.

Pasipūtęs praplaukė pro išrikiuotų kareivių gretas nežiūrėdamas nei į kairę, nei į dešinę. Palypėjęs ant pakylos, sukaltos jo garbei, susisupo į savo tamsų apsiaustą ir sėdo į abato krėslą. Viešpatavo mirtina tyla, kurią trikdė tik deglo spragsėjimas ir vargšo vaikelio iš belaisvių būrio verkšlenimas. Vadas sėdėjo it sustingęs, nuleistu antveidžiu, nagais įsikibęs į krėslo atramas.

Lėtai pakėlęs antveidį, Klunis apvedė savo vienintele akimi kiemą. Jo žvilgsnis įsmigo į tėvą abatą.

— Ei tu, pelių abate, eikš čia!

Su dviem žiurkėm iš šonų tėvas abatas žengė į priekį lėtai ir oriai. Net apsivilkęs naktiniais marškiniais, jis spinduliavo dvasios jėgą ir ramybę. Klunis atsilošė ir pabrėžtinai nusišaipė.

— Cha! Tai čia jūsų vadas? Maža įsiganiusi pelė su naktiniais marškiniais? Labai didelę baimę keliantis karys! Na, ką, peliau?.. Klaupkis ir prašyk pasigailėjimo, sukriošėli!

Abatas Mortimeris ramiai pažvelgė į Klunio sužvėrėjusią akį.

— Dėl savęs niekad prieš tave nesiklaupsiu. Tačiau jei atsiklaupęs galėčiau išgelbėti nors vieno savo draugo gyvybę, mielai pulčiau ant kelių. Bet aš pažįstu tave, Kluni, geriau negu tu pats save. Tavo širdy nėra nė krislelio gailesčio ar užuojautos. Ji dega vien keršto troškimu. Todėl aš nesiklaupsiu prieš įsikūnijusį blogį.

Klunis pašoko drebėdamas iš pykčio.

— Klaupkis tuoj pat, menkysta! Klaupkis, arba aš tave užmušiu! — putojo Klunis Botagas.

Po tinklu ėmė muistytis, piktai urkšti ir kapstyti velėną atsitokėjusi Konstancija. Tinklas pradėjo plyšti nuo kuoliukų. Barsuke su panieka šūktelėjo Kluniui:

— Ei tu, mėšlinas vienaaki kirmine! Pakelk tą tinklą ir stok į kovą su manim. Tada pamatysim, kas iš mūsų puls ant kelių!

Karvedžiui davus ženklą, žiurkių būrys puolė Konstanciją ir ginklais tol mušė ją, kol ji prarado sąmonę. Paskui giliau sukalė tinklo kuolus į žemę.

Bazilijus Elnias spyrė sargybiniams, nubloškė juos į šalį ir drąsiai stojo prieš Klunį.

— Tu, ponuli, netinki vadovauti! Esi bailys ir blogio apsėstas Žiurkinas! Jei mano letenos nebūtų surištos, dar gerai pagalvočiau, ar verta jas teptis į tokį bjaurybę kaip tu! Fu! Esi tik šlykštus pa...

Stiprus žebenkšties smūgis patiesė Bazilijų ant žemės. Žebenkštis dar kelis sykius tvojo zuikiui per kojas. Tas susirietė iš skausmo, o užkariautojai tyčiojosi ir juokėsi.

Klunis riktelėjo zuikiui:

— Atsimeni savo triukus bendruomenės žemėje už bažnyčios? Dar nepasibaigus šiai dienai tu jau nebėgiosi ir nebešokinėsi!

Klunio akis pamišėliškai sužibo. Jis plačiai išskėtė letenas ir prabilo:

— Raudonmūrio gynėjai, paklausykite! Kai pirmą kartą atėjau prie vienuolyno, siūliau jums pasirinkti: pasiduoti ar mirti. Jūs panorote kovoti su manim, Kluniu Botagu! Aš prakišau susirėmimus, kautynes, netekau daug kareivių, bet laimėjau karą! Jūs nugalėti ir dabar už pasipūtimą sumokėsite savo gyvybėmis!

Taip karvedžiui grasinant, abatas nebeišlaikė. Jis puolė į priekį ir bandė sugriebti Klunį.

— Ne, tu neišdrįsi nuskriausti jų! — šaukė jis. — Tai būtų žudynės!

Klunis čiupo jį ir bloškė žemėn. Čaižydamas abatą uodega su nuodingu dygliu, šaukė:

— Kas tu per vienas, kad drįsti man nurodinėti, ką turiu daryti? Čia yra tik vienas įstatymas — mano žodis! Niekas manęs nesulaikys — nei barsukai, nei zuikiai, nei ūdros ar pelės. Aš visus jus išgalabysiu! Visus visus užmušiu!

Staiga pasigirdo griausmingas balsas:

— Kluni Botagai! Atėjau su tavim atsiskaityti!

Visi kieme aiktelėjo. Klunis paleido iš nagų uodegą. Ir nugalėtojai, ir nugalėtieji pasisuko į vienuolyną, kur nuaidėjo tas balsas.

Didžiosios menės durys atsivėrė ir ant slenksčio pasirodė pelių karys. Tarsi būtų nužengęs nuo gobeleno. Liemenį juosė juodos odos kardasaitis, aptaisytas sidabru. Viena letena laikė žvilgantį skydą, kita išsitraukė iš makšties prie šono įspūdingą kardą.

Klunis drebančiu balsu kreipėsi į persekiotoją iš savo sapnų:

— Kas tu?

Karys žengė į dienos šviesą. Saulės spinduliai sužėrėjo it brangakmeniai ant kardo ašmenų.

— Tavo lemtis!

Negalėdamas atplėšti žvilgsnio nuo kario, Klunis traukėsi atatupstas. Užlindo už abato krėslo, burna nevalingai trūkčiojo.

— Tu iš mano sapnų! Dink, dabar aš nemiegu!

Karys žengė į kiemą kardo smaigalį nukreipęs į drebantį Klunį.

— Aš atėjau! Martynas, Matijas, vadink mane kaip nori. Senose knygose parašyta, kad man su tavim, žiurke, lemta susitikti.

— Griebkit jį! — suriko Klunis.

Varliakraujis, mosikuodamas ietimi, šoko į priekį. Nespėjus žiurkei net pakelti jos, senovinis kardas švystelėjo kario letenoje, ir Varliagyvis griuvo negyvas.

— Nudėsiu kiekvieną, kas pajudės iš vietos! — šūktelėjo Matijas. — Kluni, kausimės tik mudu. Tavo armija tegul nesikiša!

Staiga sugaudė didysis Džozefo varpas. Pasirodė Žvirblos karių spiečiai, beveik užtemdė dangų virš vienuolyno. Žvirblių pulkai nutūpė ant sienų. Tą pačią akimirką visas vienuolyno kiemas suknibždėjo kirstukais partizanais, iki dantų apsiginklavusiais špagomis, vėzdais, svaidyklėmis. Matijas užsimojo kardu ir sušuko:

— Už Raudonmūrį! Tegyvuoja Raudonmūris!

Užvirė lemiamos kautynės.

Kirstukai puolė priešo sargybą, o narsuoliai Žvirblos kariai ėmė aštriais snapais kapoti virves, kuriomis buvo surišti belaisviai. Išlaisvinti gynėjai griebė viską, kas tik galėjo atstoti ginklą, ir metėsi į kovą su priešu. Kaunantis su stambesniais Klunio kareiviais, šalia pelių stodavo kirstukai ir žvirbliai. Žiurkės, šeškai, šermuonėliai ir žebenkštys kovėsi kaip pasiutę, nes ėmė prarasti viltį, kad pavyks išnešti sveiką kailį.

Klunis čiupo iš Triušrijo letenų liepsnojantį deglą ir sviedė į artėjantį karį. Tas prisidengė skydu, deglas kibirkščiuodamas atšoko ir Matijas puolė gaujos vadą. Gindamasis Klunis pastūmė Triušrijį ant Matijo. Šeškas buvo begriebiąs Matiją, bet jis žaibišku kirčiu perkirto jį pusiau. Peržengęs per nudobtą šešką, Matijas su iškeltu kardu puolė paskui Klunį.

Matijas nepaisė, kad niekas nedengia jo užnugaryje, nematė iš paskos sėlinančio Juodailčio. Žiurkė iškėlė abiem letenom savo trumpą kardą ir jau užsimojo, bet tą akimirką Konstancija švystelėjo ant jo tinklą. Juodailtis ėmė blaškytis jame kaip pagauta žuvis. Didžioji barsuke iškėlė tinklą su žiurke ir tėškė kelis kartus į vartų sieną. Paskui, numetusi suglebusį negyvėlį, Konstancija maurodama šoko į žebenkščių krūvą.

Karvedys užsimojo ant Matijo galinga uodega su nuodingu dygliu. Tas mikliai prisidengė skydu — nuodingas metalinis dyglys atsimušė nepadaręs jokios žalos. Klunis vėl pabandė, bet jau taikydamas į Matijo nuogas kojas. Peliukas vikriai atšoko į šalį ir galingai užsimojo kardu. Klunis subliuvo iš skausmo — nukirstas uodegos galas nuriedėjo per žolę su visu spygliu. Paleidęs į priešininką abato krėslą, Žiurkinas stvėrė geležinę ietį. Suskambo sužaibavo metaliniai ginklai — karys Matijas žvaliai atmušinėjo Klunio ietį.

Jie kovėsi žalioje vienuolyno vejoje, aplink taip pat visi grūmėsi. Nei Matijas, nei Klunis nieko nematė, iš paskutiniųjų stengėsi kirčiais, dūriais, smūgiais sunaikinti priešininką žūtbūtinėje kovoje.

Žvirblos kariai, susimetę į būrelius, kartu puldavo kovojančias žiurkes, čiupdavo jas ir, iškėlę aukštai į orą, numesdavo į tvenkinį. Šeškai apsupo saujelę kirstukų, ir jau papjaus, bet jų gelbėti šoko ūdros. Įdėjusios į mėtykles sunkius akmenis, ėmė apšaudyti šeškus. Kai nuožmūs žvirbliai pradėjo kapoti žiurkių sargybinius ant sienų, tie paklaikę šoko žemyn; likusius voverė Džesė sudorojo sunkia geležine grandine, kurią suko apie save kaip mirtį nešantį propelerį. Apačioje Ambrozijus Spyglys ritinėjosi it adatų kamuolys. Tylutis Semas tapo jo akimis ir ilga kartimi nuridendavo jį į tirštesnį žiurkių būrį.

Matijas su Kluniu vis dar įnirtingai kovėsi. Be perstojo žvangėjo ginklai. Klunis sukaupė visas jėgas ir gudrumą priešui sutriuškinti. Du kartus bloškė žemių saują Matijui į akis, bet tas spėjo prisidengti skydu. Karys Matijas kovėsi didvyriškai. Jau jam ėmė tirpti letenos vis atmušinėjant ieties smūgius, Klunį vis nukrėsdavo kiekvienas kardo kirtis į ietį. Skausmas nusmelkdavo iki pat sužeistos uodegos galo.

Jie jau grūmėsi pasikėlę ant sienos, prakaito užpiltomis akimis, dusdami, šniokšdami, bet nei vienas, nei kitas nė neketino nutraukti kovos. Štai jau nulipo laiptais vėl į veją įnirtingai kirsdami vienas kitam, štai jau priartėjo prie didžiosios menės durų.

Klunis nėrė pro praviras vienuolyno duris ir trenkė jomis priešui. Matijo kardo smaigalys giliai įsmigo į medį. Pasinaudojęs proga, Žiurkinas mikliai smuko lauk ir ėmė pasiutiškai daužyti į Matijo pakeltą skydą, kol išmušė jį iš peliuko gniaužtų, tada į nepridengtą leteną žiauriai suvarė geležinę ietį. Matijas suriko ir negalvodamas spyrė į skydą, tas trenkė Kluniui į pasmakrę. Aštrus metalinis kraštas perrėžė jam kaklą.

Žiurkinas, griebęsis už gerklės, šastelėjo šalin, o Matijas paskubomis ištraukė kardą iš durų. Priešininkai, nepaisydami žaizdų, vėl įnirtingai susikibo. Klunis kraujuojančios uodegos kirčiu parvertė Matiją. Riaumodamas smeigė į gulintį ant žemės karį aštrų geležinį strypą. Šis įsmigo į grindis, nes Matijas spėjo nusiristi į šalį. Šiaip taip atsistojęs peliukas kirto Kluniui šonan. Bet Kluniui dar pavyko kelis kartus čiaukštelėti uodega Matijui per galvą.

Paskui Klunis nusvirduliavo į varpinės bokštą, kur vienuolis Hugas skambino varpu. Išvydęs tarpduryje žiurkiną, Hugas paleido varpo virvę ir virpėdamas movė slėptis po laiptais. Netrukus į varpinę atbildėjo ir Matijas. Klunis šoko prie durų ir užtrenkė jas norėdamas likti vienas su priešu: susikovęs ankštoje patalpoje, jis išmuš Matijui iš letenų kardą, o tada viršų paims daug didesnė jo jėga.

Vėl užvirė kautynės. Klunis atmušinėjo kardo kirčius geležiniu strypu, kurį laikė abiem letenom. Jau ima varyti Matiją į kampą. Jau prieš akis jam šviečia pergalė. Jei tik prirems pelių prie sienos, persmeigs jam gerklę strypu. Klunis sukaupė visas jėgas. Jam jau sunku kvėpuoti, jis gargaliuoja, bet vis tiek privalo laimėti! Juk balsas sakė, kad po saulėlydžio daugiau niekad nematys to kario. Pranašystė turi išsipildyti!

Žiurkinas iš visų jėgų stengėsi priremti peliuką. Nuo sienos juos skyrė jau visai menkas tarpelis. Matijas suvokė Klunio kėslus. Jam galas, jei Klunis prispaus jį prie sienos. Yra tik viena išeitis. Staiga Matijas šastelėjo į šoną ir parvirtęs ant nugaros iš visų jėgų spyrė Kluniui. Tas atsitrenkė į sieną, o per žiurkę peršokęs Matijas pasileido įvijais laiptais į varpinės tamsą.

Klunis tysojo prie sienos sunkiai šnopuodamas. Švokšdamas šiaip taip nusijuokė.

— Iš ten niekur nepabėgsi, peliūkšti, — sugargė. Jau einu pas tave. Ir tau galas.

Matijas nieko neatsakė. Sėdėjo tamsoje ant storos varpo sijos nukoręs pailsusias letenas. Apačioje Klunis tupėjo atsirėmęs į sieną ir džiaugėsi šiokiu tokiu atokvėpiu. Tūnantis po dulkinais laiptais vienuolis Hugas staiga nusičiaudėjo.

Piktai juokdamasis Klunis stvėrė dručkiui vienuoliui už uodegos ir ištraukė jį iš slėptuvės.

— Ei, peliūkšti! — šūktelėjo. — Tavo rubuilis draugelis mano letenose. Nereikės man nė laiptais kopti. Mesk kardą, arba tavo storulio galvą pamausiu ant ieties, bus kaip ledinukas ant pagaliuko.

Matijas žvilgtelėjo žemyn. Klunis laikė ieties smaigalį vienuolio Hugo pakaklėje.

Klunis bakstelėjo vienuoliui. Vargšas Hugas sudejavo.

— Matei? Reikia tik kiek tvirčiau smeigti... ir viskas. Taigi mikliai mesk kardą ir pats šliaužk žemyn!

Matijas žiūrėjo į Klunį pro Džozefo varpo kraštą.

— Ką gi, žiurke, laimėjai. Bet iš kur man žinoti, kad tesėsi pažadą? Pirma paleisk vienuolį, tada aš, duodu kario žodį, nulipsiu pas tave.

Klunis bjauriai išsišiepė. Vėl tie paistalai apie garbę, visokius karių principus. Jam į tuos niekus tik nusispjaut! Jis laimėjo, ir baigtas kriukis!

— Dink iš akių, sumautas žliumba! — gargtelėjo Klunis ir niūktelėjo vienuoliui Hugui. Išsigandęs vienuolis vėl smuko po laiptais. Klunis atsistojo vidury varpinės ir įtempęs vienintelę akį stengėsi aukštybėse įžiūrėti Matiją. Žiurkinui iš daugybės žaizdų sunkėsi kraujas. Bet pagaliau jis laimėjo. Balsas sakė teisybę — jis tuoj paskutinį kartą žvilgtels į pelių karį.

— Na, paskubėk, peliūkšti. Tavęs laukia Klunis Botagas! — šūktelėjo Žiurkinas.

Matijas atsistojo ant varpo sijos. Vienu galingu senovinio kardo švystelėjimu nukirto Džozefo varpo virvę.

Kokią sekundę atrodė, kad varpas kabo ore, paskui nušvilpė žemyn it didžiulis akmuo.

Klunis, užvertęs galvą, spoksojo į viršų. Kai suvokė, kas dedasi, buvo jau per vėlu...

BAM!!! DZANGT!!!

Didysis Džozefo varpas galingai suskambo paskutinį kartą. Milžiniška metalo masė priplojo Klunį Botagą prie akmeninio varpinės grindinio kaip blyną.

Išvargęs karys Matijas, nešinas kardu, kėblino žemyn įvijais laiptais. Nulipęs išvedė iš slėptuvės kūkčiojantį vienuolį. Abu stovėjo ir žiūrėjo į skilusį per vidurį varpą. Iš po jo krašto kyšojo kruvina letena ir priplota uodega.

Matijas prakalbo:

— Kluni, aš tesėjau savo pažadą. Aš nulipau. Liaukis, broli Hugai. Viskas jau praėjo. Nusišluostyk ašaras.

Abu draugai atidarė duris ir išėjo į saulėtą vasaros rytą.

Lemiamą mūšį laimėjo Raudonmūris.

Abiejų pusių kareivių lavonai tirštai dengė vienuolyno veją, laiptus, sieną. Čia žuvo daugybė žvirblių, kirstukų ir vienuolyno gyventojų, bet priešų — žiurkių, šeškų, žebenkščių ir šermuonėlių — galą gavo kur kas daugiau. Iš liūdnai pagarsėjusios Klunio kariaunos nieko nebeliko.

Pamažu priėjo visa žaizdota Konstancija. Ji parodė į varpinę ir ištarė vienintelį žodį:

— Klunis?

— Negyvas, — atsakė Matijas. — Nejaugi nukovėte visus priešus? Belaisvių neėmėte?

Išvargusi barsuke gūžtelėjo.

— Daugelis stengėsi pabėgti. Nelabai ir saugojom. Jiems pavyko atšauti didžiuosius vartus. Na, ir movė keliu. Tiesa, jų laukė didžiulis rudas katinas ir baltas apuokas. O pragaro ragai ir nagai! Tokio vaizdelio dar mano akys nebuvo regėjusios...

Atšlubavo Bazilijus Elnias ir svirduliuodamas atidavė Matijui pagarbą.

— Tai buvo dvarininkas Džulianas ir kapitonas Sniegius. Vėliau, jaunikaiti, galėsi su jais pasikalbėti. O dabar tave kviečia abatas. Geriau paskubėk!

Kiek tik nešė jų pavargusios kojos, Matijas, Konstancija ir Hugas nukūrė pas abatą.

Abatas Mortimeris, apsuptas pelių ir jų draugų, gulėjo vienuolyno sode. Čia buvo karalienė Kietasparnė, Loga Logas, Žydrūnė, Tylutis Semas ir kukliausios vienuolyno pelės. Tėvas abatas ruošėsi atsisveikinti su šiuo pasauliu.

Susirinkusieji pagarbiai prasiskyrė praleisdami Matiją su Konstancija. Ji suklupo ir apglėbė senojo draugo galvą, Matijas švelniai paėmė raukšlėtą abato leteną. Tėvas Mortimeris meiliai šyptelėjo peliukui.

— Matijau, sūnau, matau, kad sugrąžinai karžygio Martyno kardą vienuolynui. Tad savo misiją atlikai iki galo.

Matijas priglaudė kaktą prie abato letenos.

— Taip, tėve. Klunis Botagas negyvas. Aš atlikau savo pareigą.

Abatas lėtai linktelėjo.

— Ir aš, sūnau, ir aš...

— Tėve abate, turi gyventi, — prašneko Konstancija dusliu, sielvartingu balsu.

Abatas vos vos šyptelėjo.

— Senoji drauge, su saule niekas negyvena. Mano valanda jau atėjo.

Matijui pabiro nesuvaldomos ašaros. Abatas švelniai paglostė jam leteną.

— Matijau, narsusis Matijau, nusibrauk, sūnau, ašaras. Mirtis — tik gyvenimo dalis. Ar matai vėlyvąją rožę?

Matijas nusišluostė akis plačia abito rankove.

— Taip, tėve. Dabar ji visa žydi.

— Ir visi žiedai raudoni kaip kraujas? — paklausė abatas.

— Taip, tėve, visi raudoni, — atsakė Matijas.

Tėvas abatas atsiduso.

— Taip ir turi būti. Ar brolis Alfas čia?

Brolis Alfas atsiklaupė prie abato.

— Broli Alfai, senas ir brangus drauge. Kai aš išeisiu, tu užimsi mano vietą — būsi mūsų vienuolyno abatas. Tu išmintingas ir moki atjausti kitus. Žinau, kad nuoširdžiai rūpinsies visais vienuolyno gyventojais.

Abatas nutilo, užsimerkė, paskui vėl prabilo:

— Kaip skaudu, jog prireikė tiek kraujo pralieti, kad mes visi susivienytume. Nuo šiol žvirbliai tegu atskrenda pas mus ir išskrenda kada panorėję. Jie valgys su mumis ir gyvens pačiame vienuolyne, ne tik jo pastogėje. Gerieji kirstukai partizanai, jums daugiau nereikės bastytis po miškus, jums atviri Raudonmūrio vartai, čia bus ir jūsų namai. O dabar, Matijau, mylimas sūnau, pareiškiu savo valią dėl tavo ateities. Tu nebūsi mūsų ordino brolis.

Visi arčiau stovintieji, išgirdę tuos abato žodžius, aiktelėjo iš nuostabos. Matijas nuleido galvą. Tėvo abato žodžiai žiauriai sugildė jam širdį.

Tėvas abatas kalbėjo toliau:

— Esi per daug narsus. Vienuolynui labai reikia tavęs, bet ne kaip brolio. Tu būsi Raudonmūrio ir ordino gynėjas, karžygys Matijas. Nuo šiol ginsi vienuolyną ir visus jo gyventojus nuo blogio ir priešų. Nuo šiol tavo kardas vadinsis „Mirtis blogiui“. O dabar noriu tarti žodį Žydrūnei. Kur ji?

Prie abato priėjo gražioji pelytė.

— Mano mieloji Žydrūne, — nusišypsojo abatas. — Kariui reikia geros žmonos. Tavo grožis papuoš Raudonmūrį ir valdys mūsų Matijo širdį. Seną vartininko namelį reikia perstatyti į padorų būstą, kuris priklausys judviem. Sergėkite mūsų slenkstį išmintingai ir tvirtai.

Matijas su Žydrūne nerado žodžių. Jų širdis užliejo laimės ir pasididžiavimo banga.

Abatas pažvelgė į Konstanciją.

— O tu, seniausia mano drauge, padaryk paskutinę paslaugą. Pakelk man galvą, ir aš jums pasakysiu, ką mano akys regi atsisveikinant su jumis.

Barsuke atsargiai pakėlė abato galvą.

— Regiu gražiausią savo gyvenime rytą. Visi mano mylimi draugai šalia manęs. Raudonmūris, mūsų namai, saugus. Mums šviečia skaisti saulė. Rudenį gamta vėl apdovanos mus gėrybėmis. Taip esti visada. Gyvenimas puikus, bičiuliai. Aš palieku jus. Neliūdėkit, nes išeinu ramiai ilsėtis.

Taip tėvas Mortimeris, Raudonmūrio abatas, paliko šį pasaulį.

15

Praėjo vieni metai.

Čia ištrauka iš Raudonmūrio metraščio, rašyto Džono Bažnytpelio, kuris perėmė tą darbą iš buvusio metraštininko Matūzalio.

Prakalbusio voveriuko vasara

Dar tik vakar jauniklis, vadinamas Tylučiu Semu, prakalbo.

Jis ėmė šnekėti su Matijo ir Žydrūnės sūnumi. Jaunasis voveriukas staiga ėmė pasakoti mažyčiam peliukui apie Vėlyvosios rožės vasaros karus. Net išsigandau — atrodė, kad jis niekad nesiliaus kalbėjęs, o jo tėvai juokėsi iš džiaugsmo. Mūsų karžygio sūnus yra stiprus rubuilis. Visi vadina jį Matūmeriu, nes jo tikrasis vardas — Matijas Matūzalis Mortimeris — yra per ilgas ištarti, bet jo tėvai jam tokį išrinko. Jau dabar mažulis dažnai bando pakelti didįjį kardą „Mirtis blogiui“. Manau, kad jis paseks tėvo pėdomis ir taps vienuolyno gynėju. Mūsų abatas Mordalfas (nieko nuostabaus, kad jis visad nori būti vadinamas Alfu) neseniai paskelbė, kad jo pirmųjų abatystės metinių proga bus didelė puota. Visi svečiai jau pakviesti. Konstancija važinėja savo vežimu po apylinkes ir veža svečius į šventę.

Kirstukai partizanai dabar kopia medų iš avilių. Jie labai susidraugavo su bitėmis, net išmoko jų kalbą, kad galėtų su jomis pasiginčyti.

Žvirblos karalienė Kietasnapė pasisiūlė vienuoliui Hugui į padėjėjas. Mat labai susidomėjo kulinarijos menu; bijau, kad ji labai greitai gali nutukti. Ponia Žydrūnė su mano žmona Bažnytpeliene ir Žvirblos karalienės motina Rudasparne išsiruošė į pievas gėlių stalui papuošti. Visur aplinkui saulės spinduliai liejasi it skystas auksas.

Zuikis Bazilijus Elnias išvyko pasikviesti į puotą savo draugų – kapitono Sniegiaus ir dvarininko Džuliano Raudongaurio. Bazilijui nė motais, kad puota skirta abato metinėms pagerbti. Jis be perstojo kalba tik apie „pulko draugų pobūvį Ūdra Vinifrida, bebras ir tas pasileidęs Ambrozijus Spyglys ragauja naują alų. Atrodo, šiemet jis itin nusisekė. Apie tai byloja garsios dainos, sklindančios iš vyno rūsių. Pamplys su savo miegapelių šeima padeda Kurminui ir jo brigadai kasti duobę žuviai kepti. Anksti rytą tėvas abatas išėjo meškerioti su karžygiu Matiju. Sakė, kad jų šventa pareiga sugauti didesnę žuvį negu pernai. Perskilęs Džozefo varpas buvo perlydytas į du mažesnius varpus. Kaip tik dabar jie skamba. Juos pavadino Matijo ir Matūzalio varpais. Mano dvynukai Bažnytpeliukai, Timas ir Tęsė, per metus labai išaugo. Dabar jie eina vienuolyno varpininkų pareigas. Ir kaip puikiai tas darbas jiems sekasi!

Šiemet žada būti geras derlius. Gausiai žydėjo vaismedžiai ir vaiskrūmiai. Senasis vartininko namelis pavirto jaukiais namais. Kaip gražiai žaliuoja žolė, mėlynuoja dangus, o medus kaip niekad saldus.

Tuo ir baigsiu šiandienos įrašą ir einu ruoštis šio vakaro šventei, kuri vyks, kaip paprastai, Raudonmūrio vienuolyno rūsio salėje. Jei kada eisite pro šalį, būtinai užsukite pas mus.

Metraštininkas Džonas Bažnytpelys,

buvęs Šv. Ninijano bažnyčios gyventojas.

Content

Джейкс Брайан Raudonmūris