J.R.R.Tolkien

Nepaprastosios karalystės pasakos

Iš anglų kalbos vertė Vilma Rinkevičiūtė

Iliustravo Alan Lee

Leidėjo informacija

Versta iš:

J. R. R. TOLKIEN

Tales from the Perilous Realm

Illustrated by Alan Lee

HarperCollinsPublishers

Panaudoti vertimai

Jonas Strielkūnas, “Apie tai, kaip Mėnulėnas užsisėdėjo“, “Žiedų Valdovas, I dalis Žiedo brolija“, Vilnius, “Alma littera“, 1994.

Vaidas Šeferis, “Drambilas“, “Žiedų Valdovas, II dalis Dvi tvirtovės“, Vilnius, “Alma littera“, 1998.

Romualda Zagorskienė, eilės iš pasakos “Juodasis Norovėjaus jautis“; “Škotų liaudies pasakos“, Vilnius, “Vaga“, 1973.

Redagavo Rita Markulienė

Eiliuotos dalies redaktorė Tautvyda Marcinkevičiūtė

Korektorės Ramutė Prapiestienė ir Gražina Stankevičienė

Vidaus ir viršelio iliustracijos Alan Lee

Viršelio adaptavimas Galina Talaiko

ISBN 978-9955-38-627-8

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Tales From the Perilous Realm by J. R. R. Tolkien

Introduction © Tom Shippey 2008

Roverandom © The Tolkien Trust 1998

Farmer Giles of Ham © The J. R. R. Tolkien Copyright Trust 1949

The Adventures of Tom Bombadil © The J. R. R. Tolkien Copyright Trust 1962

Smith of Wootton Major © The Tolkien Trust 1967

Leaf by Niggle © The Tolkien Trust 1964

Ilustrations and Afterword © Alan Lee 2008

© Vertimas į lietuvių kalbą, Vilma Rinkevičiūtė, 2010

© Leidykla “Alma littera“, 2010

Anotacija

J. R. R. Tolkieno “Nepaprastosios Karalystės pasakose“ pirmą kartą vienoje knygoje publikuojamos surinktos keturios pasakos (“Makaliukas Klajūnas“, “Hamo ūkininkas Gilis“, “Didžiojo Vutono kalvis“, “Knibliaus pieštas lapas“), 16 eilėraščių rinkinys ir esė “Apie pasakas“.

Pirmąją pasaką “Makaliukas Klajūnas“ Tolkienas sukūrė norėdamas paguosti savo penkiametį sūnų, kuris pajūryje pametė žaislinį šunelį. Antroji pasaka “Hamo ūkininkas Gilis“ — linksmas pasakojimas apie rambų lėtoko būdo kaimietį, kuris iš seno pištalieto pataiko apykurčiam milžinui į nosį, o vėliau kaunasi su slibinu. Trečiojoje nusikeliama į mažytį miestelį miško glūdumoje. Čia gyvena keistasis virėjas Alfas, o jo dovaną gavęs kalvio sūnus užaugęs ima lankytis Fėjų krašte ir patiria aibę nepakartojamų nuotykių. Ketvirtoji pasaka “Knibliaus pieštas lapas“ — apie nežymų, nelabai talentingą dailininką, kuris labai mėgo krapštytis prie menkiausių paveikslo detalių ir kuriam niekaip nesisekė užbaigti vieno didžiulio paveikslo.

Šiame kūrinyje gausu autobiografinių elementų, kuriuos rašytojas Tolkienas, pasak jo paties, “nepataisomas Kniblius“, suteikė dailininkui Knibliui. Eilėraščiuose sutiksime trolių, tiek gerų, tiek piktokų, keliautojų, įvairių pasakiškų būtybių, “Žiedų Valdove“ šmėkštelėjusius Tomą Bombadilą, Mėnulėną, drambilą...

“Nepaprastosios Karalystės pasakas“ iliustravo garsusis “Žiedų Valdovo“ dailininkas Alanas Lee. Šiame rinkinyje sudėtos keturios pasakos, 16 eilėraščių ir esė “Apie pasakas“, šmaikščios, nuotaikingos, kai kurios melancholiškos, gal net šiurpokos pasakos, kaip ir eilėraščiai, skirtos pirmiausia suaugusiam skaitytojui, nors kai kurios buvo sekamos ir mažajam klausytojui.

Knygos įžangoje papasakojama knygos kūrinių atsiradimo istorija, o pabaigoje pridėta J. R. R. Tolkieno esė “Apie pasakas“.

Pristatymas

Pasakų šalis (...) yra pavojinga vieta, kur žioplių laukia vilkduobės, o akiplėšų — požeminiai kalėjimai (...) Pasakų karalystė neaprėpiama, joje pilna įvairiausių dalykų: čia gali sutikti visokiausių žvėrių ir paukščių, bekraščių jūrų ir nesuskaičiuojamų žvaigždžių, čia nuolat tyko pavojai, čia ir džiaugsmas, ir sielvartas kerta aštriai lyg kardas. Galbūt žmogus turėtų jaustis laimingas jau vien gavęs pasivaikščioti po šią nuostabią šalį, bet paregėję jos keistenybes ir turtus keleiviai, kurie norėtų apie juos papasakoti, praranda žadą. O ten klajojant nevalia pernelyg daug klausinėti, kad durys neužsitrenktų panosėje. [* Paskaita „Apie pasakas", skaityta 1939 m. kovo 8 d. Visas tekstas spausdinamas šios knygos gale]

J. R. R. Tolkienas

ĮŽANGA

Nežinia, kada Tolkienas pradėjo galvoti apie Nepaprastąją Pasakų Karalystę. Savo esė “Apie pasakas“, kurią rasite šios knygos gale, jis tvirtina, kad vaikystėje pats pasakomis nelabai domėjosi, tai tebuvo vienas iš daugelio pomėgių. Tikrąjį susidomėjimą, pasak jo paties, “sužadino filologijos studijos jaunystėje, o dar labiau sustiprino karas“. Tai, ko gero, tiesa. Pirmas žinomas Tolkieno kūrinys pasakų tema — poema “Saulėtas miškas“, jo parašyta 1910 metais, sulaukus aštuoniolikos, tebesimokant Karaliaus Edvardo mokykloje, Birmingame. Iki 1915 metų pabaigos, kai baigė Oksfordo universitetą, tučtuojau įstojo į armiją ir išėjo kariauti, buvo spėjęs parašyti dar keletą panašių kūrinių, kai kuriuose galima pastebėti daugumą elementų, vėliau išplėtotų į vientisą Pasakų krašto mitologiją. Baigiantis 1917 metams, kuriuos beveik visus Tolkienas praleido karo ligoninėje ar laukdamas, kol vėl galės grįžti į tarnybą, jis užrašė pirmuosius istorijos apmatus, kuriuos po šešiasdešimties metų Įtrauks į “Silmariljoną“, be to, mintyse sukūrė didžiąją dalį Viduržemio su Elfų sala tolumoje.

Paskui buvo dar daugybė įvykių, apie kuriuos dabar mes žinome daug daugiau, nei žinojome tuomet, beje, kai ką ir pats Tolkienas glaustai aprašė apsakyme “Knibliaus pieštas lapas“. Visuotinai pripažinta, kad šiame kūrinyje gausu autobiografinių elementų, kuriuos rašytojas Tolkienas, pasak jo paties, “nepataisomas kniblius“, suteikė dailininkui Knibliui. Čia pasakojama apie tai, kaip Kniblius piešė daugybę paveikslų, bet jo mintis pamažu pavergė vienas. Jis pradėjo jį piešti nuo vieno lapo, bet šis netrukus tapo medžiu, o tas virto Medžiu, tarp kurio šakų atsivėrė visas kraštas, “šmėsteldavo miškais apaugę kalvų šlaitai ir snieguotos kalnų viršūnės“. Tolkienas rašė, kad Kniblius “nebesidomėjo kitais savo paveikslais arba pritvirtindavo juos didžiojo paveikslo pakraščiuose“.

Tai beveik tiksli ataskaita to, ką Tolkienas veikė trečiajame, ketvirtajame ir penktajame dešimtmečiuose. Visus tuos trisdešimt metų jis kūrė įvairius “Silmariljono“ istorijų variantus, kartais rašė eilėraščius, kai kada jų nė nepasirašydamas, ir kūrė visas kitas istorijas, tik ne visas jas užrašydavo, kai kurias iš jų tiesiog pasakodavo savo vaikams. Taip prasidėjo ir “Hobitas“. Nors jo veiksmas vyksta Viduržemyje, jis maža kuo tėra susijęs su elfų legendomis apie silmarilus, kalbant šiuolaikiniais terminais, tai šalutinis produktas. “Žiedų Valdovas“ buvo dar vienas šalutinis produktas, šįkart jau “Hobito“ istorijos, jis buvo pradėtas rašyti, nes Tolkieno leidėjas labai norėjo “Hobito“ tęsinio. Tačiau Tolkienas, kaip ir Kniblius, ėmė rinkti anksčiau parašytas istorijas ir “pritvirtindavo (...) didžiojo paveikslo pakraščiuose“. Tarkim, Tomas Bombadilas iš pradžių buvo tiesiog vaikiško žaislo vardas ir 1934 metais išspausdintos poemos herojus, o galiausiai tapo kone pačiu mįslingiausiu “Žiedų Valdovo“ personažu. Čia buvo įtrauktos ir kitos eilės, kai kurios juokingos, kaip kad Semo Gemdžio “Drambilas“, pirmąkart išspausdintas 1927 metais, kitos rimtos ir liūdnos, kaip Platžengio ant Orų Viršūnės perskaityta poemos apie Bereną ir Lučieną versija, kuri pirmąkart buvo išspausdinta 1925 metais, remiantis dar anksčiau parašyta istorija.

Dabar nebeįmanoma sužinoti, kas buvo tas “lapas“, o ką jis vadino “Medžiu“. Tačiau mažoji alegorija patvirtina tai, ką Tolkienas yra minėjęs kitoje vietoje, t.y. kad pasakos, kad ir kas jas pasakotų, yra pasakojimai ne apie pasakų būtybes, o apie Pasakų kraštą, apie pačią Nepaprastąją Karalystę. Tiesą sakant, Tolkienas tvirtino, kad dauguma pasakojimų apie pasakų būtybes, t.y. fėjas ar elfus, nėra labai įdomūs, bet dėl savo kuklumo nepridūrė — nebent būtų parašyti paties Tolkieno. Dauguma gerų pasakų yra apie “žmonių nuotykius Nepaprastojoje Karalystėje ar ūkanotuose jos pasieniuose“, tai vėlgi tiksliai apibūdina paties Tolkieno pasakojimus apie Bereną Doriato pasienyje, Turino grumtynes prie Nargotrondo ar Tuoro išsigelbėjimą iš žūstančio Gondolino. Tolkieno nuomonė apie pasakas, kaip “pasakojimus apie fėjas“, buvo nevienareikšmiška. Jis nemėgo žodžio “fėja“, nes tai skolinys iš prancūzų kalbos, angliškas [* Germanų prokalbės žodis (red. pust.)] žodis būtų “elfas“, be to, jis nemėgo ir viso Viktorijos epochos fėjų kulto, pagal kurį fėjos yra mažos, mielos/kvailokos būtybės ir nepataisomos apgavikės/už savo egzistavimą turinčios dėkoti pamokomų vaikiškų pasakų kūrėjams. Didžioji dalis jo esė “Apie pasakas“ (kuri buvo įtraukta į 1945 metais išėjusią knygą Charles’ui Williamsui atminti, o pirmą kartą perskaityta kaip paskaita Andrew Lango, pasakų rinkėjo, garbei) atvirai taiso ir mokslinę terminologiją, ir susidariusią visuotinę nuomonę. Anot Tolkieno, jis šiuos klausimus suprato geriau ir pažino senesnę, gilesnę ir galingesnę sampratą nei Viktorijos epochos žmonės, netgi tokie mokyti kaip Andrew Langas.

Tačiau Tolkienas, nors ir nemėgo fėjų, visą save atidavė Pasakų kraštui, “slibinų, goblinų ir milžinų“ pasauliui, pasak Bilbo Beginso, to pasaulio, kur galima išgirsti apie “išgelbėtas princeses ir netikėtą našlių sūnų sėkmę“. Šioje knygoje sudėtos pasakos ir eilės atskleidžia mums, kad Tolkienas mėgino įvairiais būdais artintis prie pasakų karalystės, visi jie yra įtaigūs, originalūs ir nepriklausomi. Galima sakyti, kad tai tie paveikslai, kurių Kniblius savo “didžiojo paveikslo pakraščiuose“ nepritvirtino. Tai tarsi viliojančios užuominos apie kelius, kuriais galima būtų keliauti toliau, kaip kad niekada neparašyta ūkininko Gilio Mažosios Karalystės istorija. Ir jie atskleidžia visai kitokį požiūrį į įkvėpimo šaltinius, teikusius peną Tolkieno kūrybai mažiausiai keturiasdešimt metų nuo jo brandos iki pat senatvės. O be to, mes, regis, žinome, kaip jos visos gimė.

“Makaliukas Klajūnas“, pasaka, neatspausdinta iki 1998-ųjų, pradėta kurti prieš septyniasdešimt metų vien tik siekiant paguosti mažą berniuką, kuris pametė žaislinį šunelį. 1925 metų rugsėjo mėnesį visa Tolkienų šeima — tėvas, motina ir trys sūnūs: Johnas (aštuonerių), Michaelas (penkerių) ir mažylis Christopheris — atostogavo prie jūros Failyje, Jorkšyre. Tuo metu Michaelas ypač mėgo žaisti su žaisliniu šuneliu, kurį visur nešiojosi su savim. Kartą su tėvu ir vyresniuoju broliu nuėjęs į pajūrį jis padėjo savo šunelį “pažaisti“, o sugrįžęs jo pasiimti neberado: šimelis buvo baltas su juodomis dėmelėmis ir jo nesimatė smėlyje tarp akmenų. Jie nesėkmingai ieškojo ir kitą dieną, o paskui pajūryje praūžė audra ir paieškos nebeteko prasmės. Norėdamas paguosti Michaelą, Tolkienas sugalvojo pasaką, kurioje žaislinis Makaliukas buvo visai ne žaislas, o tikras šuo, pikto burtininko paverstas žaislu; taigi žaislinis šunelis pajūryje sutinka draugišką burtininką, kuris pasiunčia jį ieškoti būdo, kaip vėl atvirsti į tikrą šunį ir susitikti su buvusiu savininku, berniuku vardu Tju (angliškai Two, “du“). Kaip ir visos Tolkieno istorijos, ir šioji bepasakojant augo, apie 1927 metų Kalėdas jis ją užrašė ir pats iliustravo, o užbaigė kartu su “Hobitu“ 1936 metais.

“Makaliuko Klajūno“ veiksmas vyksta ne vien Failio pajūryje, kur Makaliukas sutinka smėlio burtininką Psamatijų, bet ir dar trijose pagrindinėse vietose: šviesiojoje mėnulio pusėje, kur savo bokšte gyvena Mėnulio Žmogus, tamsiojoje mėnulio pusėje, kur Sapnų slėnyje susirenka pažaisti miegantys vaikai, ir povandeninėje karalystėje, kur pas jūrų valdovą Visų Vandenynų Burtininku tarnauja piktasis burtininkas Artakserksas. Ir mėnulyje, ir jūros dugne Makaliukas susidraugauja su mėnulio šunimi bei jūros šunimi, jie abu vardu Makaliukas, taigi jis gauna vardą Makaliukas Klajūnas. Visi trys nuolat patenka į keblias situacijas, mėnulyje erzina Baltąjį Slibiną, o vandenyno dugne pažadina Jūrų Gyvatę, kuriai pradėjus rangytis kyla didžiulė audra, panaši į tą, kuri nusiaubė Failio pajūrį, o Makaliukas tuo metu ant banginio Vino nugaros keliauja per Šešėlių jūras už Stebuklingųjų salų ir iš tolo pamato Pasakiškąjį Elfų kraštą — šioje vietoje Tolkienas arčiausiai priartėja prie savo didžiosios mitologijos. “Tai gaučiau į kailį, jei kas nors sužinotų!“ — sako Vinas, paskubomis nerdamas gilyn, ir mes daugiau nieko nebeišgirstame apie salą, kuri tikriausiai buvo Valinoras.

Šis ankstyvas Tolkieno kūrinys gerai atspindi jo humoro jausmą. Mažųjų šunelių nuotykiai nepaprastai žaismingi, juos nešiojantys gyvūnai — žuvėdra Klyksnė ir banginis Vinas — elgiasi globėjiškai, netgi trys burtininkai rodosi geraširdžiai arba šiek tiek neišmanėliai kaip Artakserksas. Tačiau yra rimtesnių, senesnių ir gilesnių dalykų. Didysis Baltasis Slibinas, kurį šuneliai erzina mėnulyje — tai Baltasis Anglijos Slibinas iš legendos apie Merliną, kuris nuolatos kariauja su Raudonuoju Velso Slibinu; Jūrų Gyvatė primena Midgardo gyvatę, kuri nužudys Torą Ragnaroko dieną; jūros šuo Makaliukas primena vikingų vadą ir kartais prabyla kaip žymusis karalius Olavas Trigvasonas. Pasakoje apie Makaliuką Klajūną sutelpa mitas, legenda ir netgi istorija. Tolkienas nepamiršta, kad netgi sekant pasaką vaikams Nepaprastojoje Karalystėje turi būti šiek tiek pavojų. Tamsiojoje mėnulio pusėje gyvena juodieji ir pilkieji vorai, kurie tyko mažų šunelių, norėdami juos nunuodyti ir pasidėti į savo podėlius, o šviesiojoje pusėje “buvo kardadančių musių ir stiklavabalių, kurių žabtai priminė plieninius spąstus, dar blyškiųjų vienragučių su strėlės didumo geluonimis... O baisiausi buvo šešėlsparniai“, ką jau kalbėti apie “pelkėje tūnančias visokias šlykščias pabaisas“, tykančias grįžtančiųjų iš Vaikų Sapnų slėnio, kurios “būtų kaipmat nutvėrusios mažąjį šunelį“, jei ne Mėnulio Žmogus. Be jų, dar yra jūrų baidyklių ir visokiausių katastrofų, kurias, nemokėdamas burti, sukelia Artakserksas. Tolkienas gerai perprato nepaaiškintų užuominų, nematomų jėgų ir galybių įtaigą (kaip ir Raganius “Hobite“). Nors ir nelogiška, laikas, skirtas detalėms, netgi visai nereikšmingoms, nėra beprasmis knibinėjimasis.

Humoras būdingas ir pasakai “Hamo ūkininkas Gilis“, bet čia jis visai kitoks, rimtesnis, netgi mokslinis. Ir ši pasaka prasidėjo nuo Tolkieno vaikams ekspromtu papasakotos istorijos: vyriausias jo sūnus Johnas prisimena, kad tėvas ją pasakojo šeimai slepiantis nuo audros po tiltu, greičiausiai persikrausčius į Oksfordą 1926 metais. (Viena įspūdingiausių scenų pasakoje — slibino Chrizofilakso pasirodymas iš po tilto ir karaliaus bei jo armijos sunaikinimas.) Pirmoje rašytinėje versijoje tėvelis seka pasaką, o vaikas jį pertraukia ir klausia, kas yra “pištalietas“. Pasaka buvo po truputį plėtojama, kol 1940 metų sausį, jau užbaigta, buvo perskaityta Oksfordo studentų bendrijoje ir galop 1949 metais išleista.

Pokštai prasideda nuo pavadinimo, nes jie yra du, vienas lotyniškas, kitas angliškas. Tolkienas dedasi išvertęs šią istoriją iš lotynų kalbos, jo “pratarmė“ mėgdžioja pamokomu tonu parašyto mokslinio darbo įvadą. Tariamas leidėjas šaiposi iš tariamo pasakotojo lotynų kalbos, mano, kad pasaka tėra vertinga tik dėl vietovardžių paaiškinimo, ir snobiškai riečia nosį prieš naivius žmogelius, kuriems “pasakojimo veikėjas ir jo nuotykiai gali patikti“. Tačiau pasaka atkeršija. Leidėjas žavisi “rimtais metraščiais“ ir “Artūro karalystės istorikais“, bet “greita karo ir taikos kaita“, apie kuriuos jis užsimena, yra žinios iš “Sero Gaveino ir Žaliojo riterio“ — paties nuostabiausio neistorinio šaltinio, kokį tik galima rasti. Kaip šioje pasakoje paaiškėja, “liaudies sluoksniai“, iš kurių šaiposi leidėjas, yra patikimesni nei prikergti moksliniai komentarai. Pasakoje apie ūkininką Gilį senovė ir tradicija nugali mokslingumą ir naujas madas. “Keturi Oksenfordo išminčiai“ apibūdina “pištalietą“ taip pat, kaip ir Didysis Oksfordo anglų kalbos žodynas, leistas (Tolkieno dienomis) keturių skirtingų leidėjų. Bet Gilio “pištalietas“ visai kitoks, o šaudo lygiai taip pat. “Ilgi tiesūs kardai“ karaliaus dvare “išėję iš mados“, taigi karalius vieną iš jų padovanoja Giliui kaip bevertį daiktą, o šis kardas — tai Uodegų Siaubas (arba Kaudimordaksas, jei jau kas labai nori kalbėti lotyniškai), ir jis suteikia Giliui pasitikėjimo net slibino akivaizdoje, nes ūkininkas mėgsta senas pasakas ir dainas apie didvyrius, kurios irgi yra išėjusios iš mados.

Galbūt ir išėjusios, bet nepranykusios. Visą gyvenimą Tolkienas žavėjosi išlikusiais dalykais — žodžiais, posakiais ir priežodžiais, netgi eilėmis ir pasakomis, atėjusiomis į šiuolaikinę kasdienę kalbą iš priešistorinių laikų, dažnai iškraipytomis ir beveik nebeatpažįstamomis. Akivaizdus pavyzdys yra pasakos, kurias per amžių amžius išlaikė ir perdavė ne mokslininkai, o močiutės ir auklės. Taip pat ir vaikiški eilėraštukai. Iš kur jie atsirado? “Senasis karalius Koulas“ [* Vaikiškas eilėraštukas, pirmąkart užrašytas 1708 metais (vert. past.)] minimas Tolkieno pratarmėje (deramai perkeltas į mokslinę pseudoistoriją), o lįsdamas iš po tilto Chrizofilaksas cituoja “Kliunkį Pliumpį“. Eilėraščiai apie Mėnulėną “Tomo Bombadilo nuotykiuose“ taip pat sueiliuoti vaikiškais ritmais. Eiliuotos mįslės irgi yra išlikusios iš senų laikų, jas mindavo ir anglosaksai (turime daugiau kaip šimtą išlikusių tokių mįslių), ir šių dienų mokinukai. Be to, dar yra žinomų priežodžių, nuolat kintančių, bet niekuomet neišnykstančių: Linksmasis Semas, kalvis, perfrazuoja porą tokių posakių pasakoje apie ūkininką Gilį, o Bilbas “Žiedų Valdove“ atkreipia dėmesį, kad “senovinis auksas žiba retai“. Paprastai archajiški žodžiai yra žmonių pavardės ir vietovardžiai. Jie dažniausiai pasiekia mus iš žilos senovės, jų reikšmė neretai užmirštama, bet jie augte įaugę į šiuolaikinę kalbą. Tolkienas neabejojo, kad ir jo šeimos vardai susiję su senovinėmis istorijomis apie didvyrius, ir vienas iš motyvų, paskatinusių rašyti “Ūkininką Gilį“, buvo noras “suteikti svarumo“ Bakingamšyro vietovardžiams.

Tačiau didžiausi mus pasiekę senovės kūriniai yra mitai, o svarbiausia “Ūkininko Gilio“ mintis — tai mito pergalė prieš kasdienybę. Nes kas gali nuspręsti, kur prasideda viena ir baigiasi kita? Jauni ir kvaili slibinai nutaria, kad “riteriai tėra mitas!.. Mes visada taip manėme.“ Kvailam, pernelyg kultūringam karaliaus dvarui labiau patinka saldi ir riebi Tariama Slibino Uodega, o ne tikroji. Dvariškių palikuonys (leidžia suprasti Tolkienas) nuolat ieško blankių pakaitalų tikriems dalykams netgi pasakose, kaip antai Nouksas iš “Didžiojo Vutono kalvio“, kuris nieko neišmano apie Fėjų Karalienę ir patį Pasakų, arba Fėjų, kraštą. Gilis vienodai ryžtingai ir sąžiningai elgiasi ir su slibinu, ir su karaliumi, ir su jo dvaru, bet nereikia pamiršti, kad jam padeda kunigas — mokslininkas, vertas daugiau už visus kitus, ir neapdainuota šios istorijos didvyrė — pilkoji kumelė.

Ji nuo pat pradžių žinojo, kam ryžtasi, netgi prunkšdama Giliui be jokio reikalo spaudžiant pentinus. Jam nereikėjo apsimetinėti riteriu.

“Tomo Bombadilo nuotykiai“ taip pat atsirado Tolkieno šeimos nariams paraginus. 1961 metais jo teta Jane Neave pasiūlė išleisti nedidelę knygelę apie Tomą Bombadilą, kurią tokie žmonės kaip ji įstengtų nupirkti draugams Kalėdų proga. Atsakydamas į tai Tolkienas sudarė rinktinę, į kurią įtraukė eilėraščius, parašytus per pastaruosius keturiasdešimt metų ar dar seniau. Dauguma iš šešiolikos darbų jau buvo spausdinti, kai kurie labai menkai žinomuose leidiniuose trečiuoju ir ketvirtuoju dešimtmečiais, bet 1962-aisiais Tolkienas pasinaudojo proga juos peržiūrėti. Tuo metu jau buvo išėjęs ir pagarsėjęs “Žiedų Valdovas“, taigi Tolkienas pasielgė kaip Kniblius su savo paveikslais — įpynė ankstesnius kūrinius į savo didįjį veikalą. Jis ir vėl rašo mokslinę pratarmę, šįkart vardu leidėjo, kuriam į rankas pateko “Raudonoji Vakarinių Žemių knyga“, hobitų surinkta medžiaga, iš kurios tariamai išverstas “Žiedų Valdovas“, ir šįkart leidėjas nusprendžia leisti ne pagrindinę istoriją, o užrašus iš paraščių — viduramžių rankraščių perrašinėtojai oficialiuose darbuose išties dažnai prirašydavo pilnas paraštes.

Ši nuostata leido Tolkienui įtraukti į rinkinį eilėraščius, kurie tebuvo paprasčiausi pokštai, kaip kad Nr. 12 — “Katinas“, parašytą vėliausiai 1956 metais anūkei Joann; arba eiles, kurios išties neturi jokio ryšio su Viduržemiu, kaip Nr. 9 — “Maumai“, spausdintą The Oxford Magazine su paantrašte “Sueiliuota laukiant prie iškilaus mokslo vyro durų“; arba eiles, kad ir susijusias su Viduržemiu, bet nederančias prie pagrindinio pasakojimo. Pavyzdžiui, Nr. 3 — “Riterio klajonės“, parašytos mažiausiai prieš trisdešimt metų, buvo perdarytos į Bilbo dainą “Žiedų Valdove“, bet jame panaudoti vardai neatitiko Tolkieno išgalvotų elfų kalbų. Leidėjas Tolkienas paaiškina, kad nors eilėraštį parašė Bilbas, ko gero, jis rašė jį tik atvykęs į Rivendeilą, kai dar menkai teišmanė elfų tradicijas. Tuo metu, kai rašė variantą, panaudotą “Žiedų Valdove“, jis žinojo jau daug daugiau, nors Platžengys nenorėjo kištis į jo kūrybos procesą. Keletas kitų, pavyzdžiui, Nr. 7 ir 8 — du eilėraščiai apie trolius, arba Nr. 10 — “Drambilas“, priskiriami Semui Gemdžiui, todėl, suprantama, nėra labai rimti. Nr. 5 ir 6 — du eilėraščiai apie Mėnulėną, abu rašyti apie 1923 metus, rodo Tolkieno susidomėjimą vaikiškais eilėraščiais. Tolkienas tvirtina, kad tai senos ilgos poemos, kurių iškraipyti likučiai ir yra dabartinės vaikiškų eilių versijos, galbūt tokie eilėraštukai buvo mėgstami jo išgalvotoje Grafystėje.

Bet du pirmi ir trys paskutiniai rinkinio darbai rodo Tolkieną dirbus rimčiau ir giliau. Eilėraštis Nr. 1, viso rinkinio antraštė, taip pat buvo išspausdintas The Oxford Magazine 1934 metais, o Nr. 2 — “Bombadilas plaukia valtele“ — tikriausiai parašytas dar anksčiau. Kaip ir Makaliukas Klajūnas, Bombadilas iš pradžių buvo Tolkieno vaikų žaisliukas, bet netrukus tapo tarsi Anglijos kaimo ir jo žmonių bei ilgalaikių tradicijų personifikacija — stiprus, išties valdingas, tačiau nelinkęs naudotis savo galiomis. Ir viename, ir antrame eilėraštyje Tomas puldinėjamas: Pilkapių šmėkla tą daro piktai, ūdra ir hobitai juokais prismaigsto jo skrybėlę strėlių, o karetaitė, tulžys ir vėlgi hobitai tiesiog erzinasi. Jis šauniai atsikerta, bet nors pirmasis eilėraštis baigiasi triumfo gaida, antrasis — praradimo: Tomas jau nebegrįš.

Paskutiniai trys eilėraščiai labai nutolę nuo pradinio varianto ir daug liūdnesnėmis temomis. “Lobis“ (pradėtas 1923 metais) aprašo tai, ką Tolkienas “Hobite“ pavadina “slibino liga“, — tai godumas ir turtų troškimas, kuris nugali ir elfą, ir nykštuką, ir slibiną, ir didvyrį, nužudo visus juos kaip Toriną Ažuolskydį iš “Hobito“ ir elfų karalių Tingolą Pilkąjį Apsiaustą iš “Silmariljono“. “Paskutinis laivas“ atskleidžia Tolkieno blaškymąsi tarp dviejų troškimų: viena vertus, jis nori pabėgti nuo mirties ir nukeliauti į Nemariąsias Žemes kaip Frodas, o kartu jaučia, kad tai ne tik neįmanoma, bet netgi visiškai nepageidautina, teisingiausia būtų pasilikti ir gyventi savo gyvenimą, kaip daro Semas Gemdžis. Galbūt ir teisingiausia, bet Arvena supranta, kad jei nėra kitos išeities, šis pasirinkimas apkarsta. Ir pagaliau “Jūros varpas“ primena mums, kodėl Karalystė yra nepaprasta ir pavojinga. Tie, kurie ją pasiekė, kaip eilėraščio lyrinis herojus, žino, kad negalės tenai pasilikti, bet sugrįžus juos apima praradimo jausmas. Kaip sako Semas Gemdžis apie Galadrielę, pasakų būtybės gali nenorėti mums nieko blogo, bet jos vis tiek yra pavojingos paprastiems mirtingiesiems. Jas sutikę žmonės visam laikui pasikeičia. Nors tariamasis leidėjas ir netvirtina, kad eilėraščio herojus yra pats Frodas, perrašinėtojas hobitas, kuris pavadino eiles “Frodo sapnu“, išreiškė bendrą Grafystės gyventojų baimę, kilusią dėl ne iki galo suvoktų Žiedo karo įvykių, taip pat (jau tikrovėje) paties Tolkieno senatvės ir praradimo jausmą.

Šios temos dar stipriau išryškėja paskutiniame spausdintame Tolkieno kūrinyje “Didžiojo Vutono kalvis“. Viskas prasidėjo, kai 1964 metais leidėjas paprašė Tolkieno parašyti pratarmę naujai iliustruotai Viktorijos epochos autoriaus George’o MacDonaldo knygai “Auksinis raktas“. (Šią istoriją beveik prieš dvidešimt metų Tolkienas labai gyrė savo esė “Apie pasakas“.) Tolkienas sutiko, pradėjo rašyti pratarmę ir norėdamas iliustruoti savo teiginį apie netikėtą Pasakų krašto įtaką įtraukė į ją kelių puslapių istoriją apie virėją, kuris mėgino iškepti tortą Vaikų Puotai. Tačiau tada jis nustūmė šalin pratarmę, kurios niekada taip ir neužbaigė, ir vietoj jos parašė pasaką. Baigtas kūrinys buvo perskaitytas didelei auditorijai Oksforde 1966 metų spalio 28 dieną, o kitais metais išspausdintas.

Pavadinimas kone tiesmukai karingas, paprastesnis net už “Hamo ūkininką Gilį“, ir pats Tolkienas yra sakęs, kad jis primena senamadišką mokyklinį apsakymą. Vutono pavadinimas, nors gana įprastas Anglijoje, nėra bereikšmis, kaip ir visi seni pavadinimai. Jis reiškia “miestelį miško glūdumoje“, ir antrasis pasakos sakinys skelbia, kad jis “buvo giliai miškuose“. Girios, miškai reiškė Tolkienui labai daug, ši tema kartojasi nuo Gūdžiosios Girios iki Fangomo, ir pagrindinis (labai realistiškas) jų bruožas tas, kad ten keleiviai praranda savo mantą ir pasiklysta. Panašu, kad tai ištiko ir Didžiojo Vutono gyventojus, bent jau daugumą iš jų: patenkinti savimi, be didelių ambicijų, labiausiai vertinantys maistą bei gėrimus, jie yra riboti, nors ir neblogi. Tiktai Kalvis išimtis. Vaikų šventėje, kurią kaimas rengia kas dvidešimt ketveri metai, jis praryja žvaigždę ir ši tampa leidimu jam įžengti į Fėjų (arba Pasakų, kaip išaiškina Tolkienas) kraštą. Toliau pasakojama apie Kalvio gyvenimą, aprašomos kai kurios jo vizijos ir nuotykiai Fėjų krašte, kartu pateikiama ataskaita apie vieną po kitos vykusias šventes, kol ateina laikas Kalviui atiduoti žvaigždę, leisti vėl įkepti ją į tortą, kad jo sekėju taptų kitas vaikas. Paskutinį kartą palikdamas Fėjų kraštą, Kalvis žino, kad “dabar jo kelias veda praradimo link“. Jo lemtis — tokia pat kaip ir “Jūros varpo“ pasakotojo. Ši istorija — tai “atsisveikinimas su Pasakų šalimi“.

Tai visai nereiškia, kad Kalvis nevykėlis. Leidimas keliauti į Kitą Pasaulį padarė jį geresniu žmogumi šiame, ir jo gyvenimas padėjo šiek tiek susilpninti Vutone tai, ką Tolkienas vadino “geležiniais įpročio gniaužtais“ ir “nepralaužiama išankstinio įsitikinimo siena“, neva visa, ką verta žinoti, jo gyventojai jau žino. Žvaigždė keistu būdu perduodama kitam ir egzistuoja toliau. Vis dėlto banalumo jėga stipri, o pagrindinis istorijos konfliktas yra tarp Alfo — Fėjų krašto emisaro tikrame pasaulyje, kaip kad Kalvis yra keliautojas kita kryptimi, — ir jo pirmtako, kaimelio vyriausiojo virėjo Noukso. Pastarasis įkūnija tai, ko Tolkienas tikrame gyvenime nemėgo. Liūdna, kad jis taip nedaug supranta apie Fėjų kraštą ir tai, kas slypi už kasdienybės mažame, medžiuose paskendusiame kaimelyje, o visai nedovanotina, kad jis neigia galimybę būti kam nors daugiau ir trukdo vaikų vaizduotei pakilti virš jo paties riboto suvokimo. Jo supratimu, tortas turi būti saldus ir riebus, o fėjos — mielos ir lėkštos. Jam priešinamos Kalvio vizijos — rūstūs elfų kariai, grįžtantys iš mūšio Tamsos Pasienyje, Karaliaus Medis, Laukinis Vėjas ir Verkiantis Beržas, šokančios elfų mergelės. Pabaigoje Nouksą išgąsdina jo pameistrys Alfas, pasirodęs Fėjų krašto karaliumi, bet jis savo nuomonės vis tiek nepakeičia. Šioje istorijoje Nouksas taria paskutinį žodį, dauguma Vutono gyventojų lengviau atsikvepia išvykus Alfui, o žvaigždė iš Kalvio šeimos pereina Noukso šeimai. Ir jei Kalviui, Alfui ir Fėjų kraštui pasiseks, rezultatų teks šiek tiek palaukti. Bet, ko gero, taip jau sutvarkytas pasaulis.

Bent jau šis pasaulis. “Knibliaus pieštame lape“ Tolkienas parodo kitokio pasaulio viziją, tokio, kuris galėtų būti Viduržemyje, Pasakų krašte ir visur, kur tik gali nunešti mūsų troškimai. Vis dėlto nors jis aprašo “dieviškąją komediją“ ir viską baigia pasaulį sudrebinančiu juoku, istorija prasideda nuo baimės. Ne viename laiške Tolkienas mini, kad visą šią istoriją jis vieną kartą susapnavo ir pabudęs tučtuojau užrašė maždaug (minimos įvairios datos) tarp 1939 ir 1942 metų. Tai panašu į tiesą, nes sapnas labai suprantamas — tai nerimo pilnas sapnas, kokių mes visi esam sapnavę. Studentai prieš egzaminus neretai sapnuoja pramigę ir nesuspėję ateiti, mokslininkai prieš darbų gynimą sapnuoja stovintys ant pakylos be jokių užrašų, nežinodami, ką pasakyti, o “Knibliaus piešto lapo“ ašis, be abejo, yra tokia — aš niekada nepabaigsiu. Kniblius žino, kad yra terminas, — be abejo, tai mirtis, kelionė, kuri laukia mūsų visų, — o jis beviltiškai trokšta užbaigti paveikslą, jam vis kyla kliūčių, o kai jis galiausiai prisiruošia, kas nors, kam neįmanoma atsakyti, prašo pagalbos, arba jis suserga, galop pasirodo Inspektorius ir išvadina paveikslą šlamštu, o kai jis mėgina prieštarauti, atvyksta Vežėjas ir sako, kad laikas keliauti, tad tenka vykti tespėjus sugriebti į ryšulį keletą daiktų. Ir netgi šį ryšulėlį jis palieka traukinyje, o kai puola jo pasiimti, traukinys jau važiuoja. Mes visi gerai žinome tuos sapnus, kai įvykiai veja vienas kitą. Jo priežastis taip pat galima lengvai įsivaizduoti. Apie 1940 metus Tolkienas jau daugiau kaip dvidešimt metų dirbo prie “Silmariljono“ ir dar nieko nebuvo išspausdinta, išskyrus keletą eilėraščių bei “šalutinį produktą“ — “Hobitą“. Nuo 1937 metų Kalėdų jis rašė “Žiedų Valdovą“, ir šis darbas į priekį taip pat stūmėsi lėtai. Užrašuose pilna apmatų ir taisymų. Greičiausiai jis, kaip ir daugelis mokslinių darbuotojų, administracines pareigas laikė laiko gaišimu, nors Kniblius (o galbūt ir pats Tolkienas) jaučiasi kaltas, kad leidžiasi taip lengvai atitraukiamas nuo darbo ir nesugeba susiplanuoti laiko.

Būtent vargšų prieglaudoje, kurią dauguma kritikų laiko skaistyklos įvaizdžiu, Kniblius išmoksta susikaupti ir susiplanuoti laiką. Ir yra apdovanojamas — pamato, kad Kitame Pasaulyje išsipildo svajonės: prieš jį stovi jo Medis, dar gražesnis, negu jis piešė ar įsivaizdavo, o už jo — Miškai ir Kalnai, kuriuos jis tik pradėjo vaizduotis. Tačiau vis dar yra ką veikti, o norėdamas susidoroti su tuo, Kniblius dirba kartu su savo kaimynu Parapijum, kuris tikrame gyvenime tebuvo dar vienas trukdys. Jų bendrą darbą puikiai įvertina netgi Balsai, kurie vertina žmonių gyvenimus, bet netgi ir tai tėra kelio į dar didingesnę viziją, apie kurią mirtingieji tegali spėlioti, pradžia. Vis dėlto visiems reikia nuo kažko pradėti. Kaip “Didžiojo Vutono kalvyje“ sako Fėjų Karalienė: “Geriau maža lėlytė nei išvis jokių prisiminimų apie Fėjų kraštą“, ir geriau Fėjų kraštas negu žvilgsnis, nesiekiantis toliau pilkos kasdienybės.

Šiaip ar taip, “Lapas“ turi dvi pabaigas, vieną Kitame Pasaulyje, o kitą tame, kurį paliko Kniblius. Kito Pasaulio pabaiga — tai juokas ir džiugesys, o šiame pražūva ir viltis, ir atmintis. Didžiuoju Knibliaus paveikslu užlopoma skylė stoge, vienas lapelis patenka į muziejų, bet ir šis sudega, o Kniblius nugrimzta į užmarštį. Paskutiniai apie jį pasakyti žodžiai: “Nė nežinojau, kad jis tapė“, ir, rodos, ateitis priklauso tokiems žmonėms kaip municipaliteto narys Tompkinsas, savaip suprantantis praktinį auklėjimą ir — nepamirškim, kad ši istorija parašyta vėliausiai penktojo dešimtmečio pradžioje, — nepageidaujamų visuomenės elementų pašalinimą. Ir jei mums dar liko kokios nors vilties, sako Tolkienas, pabrėždamas, kad Kniblius vartoja šį žodį “beveik tiesiogine prasme“, ši viltis yra dovana. O dovanos sinonimas — malonė.

“Knibliaus pieštas lapas“ baigiasi ir tuo, ką Tolkienas savo esė “Apie pasakas“ vadina “nelaiminga atomazga... sielvartu ir nesėkme“, ir tuo, ką jis laiko aukščiausiu pasakos, arba evangelijos, tikslu — “gerąja žinia“, ir tai vadina “laiminga atomazga“, “netikėta džiugia permaina“, “netikėta ir stebuklinga malone“, kuria baigiasi brolių Grimų pasakos, šiuolaikinės pasakos ir paties Tolkieno “Nepaprastosios Karalystės pasakos“. Kaip ir viduramžių poemoje “Seras Orfėjas“, kurią Tolkienas išleido 1943–1944 metais (anoniminiu lankstinuku, kurio egzempliorių vargu ar yra išlikę), baronai guodžia prievaizdą, kuriam ką tik pranešė apie jo pono mirtį: “Jie guodė jį — taip jau yra / žmogaus mirtis — baisi bėda.“ Toks jau likimas, sako jie, nieko neįmanoma pakeisti, arba, kaip pastaroji eilutė buvo paties Tolkieno išversta ir po mirties 1975 metais išleista, “Išėjusiojo niekas neatstos“. Baronų ketinimai patys geriausi, jie kupini užuojautos ir sveiko proto: toks jau gyvenimas yra. Tačiau poema įrodo, kad jie klysta, klysta bent jau vienintelį kartą, nes Orfėjas gyvas ir jam pavyko išgelbėti iš nelaisvės Fėjų krašte savo karalienę. Toks pat posūkis matomas ir “Žiedų Valdove“, kai po žiedo sunaikinimo mirties laukdamas Semas prie Likimo Kalno praranda sąmonę, jis pabunda gyvas, išgelbėtas, o greta sėdi prisikėlęs Gendalfas. Nepaprastojoje Karalystėje yra ir džiaugsmo, netgi Tamsos Pasieniuose, jis tuo stipresnis, kuo stipresnius tikrojo gyvenimo sielvartus ir praradimus metęs iššūkį nugali.

Tom Shippey

MAKALIUKAS KLAJŪNAS

Kartą gyveno šuniukas vardu Makaliukas. Jis buvo dar visai mažas, antraip būtų buvęs išmintingesnis; o tą dieną jis laimingas sau vaikėsi saulėtame sode geltoną kamuoliuką ir visai užsimiršo, antraip nebūtų padaręs tokios kvailystės.

Ne visi seniai nuplyšusiomis kelnėmis yra pikti, kai kurie gana malonūs ir patys laiko mažus šuniukus, kai kurie dirba sodininkais, ir tiktai keletas, visiškai nedaug, yra atostogaujantys burtininkai, kurie valkiojasi šen bei ten neturėdami ko nusitverti. O šis, kuris ką tik įžengė į pasakojimą, kaip tyčia ir buvo burtininkas. Jis užklydo į sodą vilkėdamas senu nuplyšusiu apsiaustu, įsikandęs seną pypkę, užsimaukšlinęs seną žalią skrybėlę. Jei Makaliukas nebūtų taip aršiai lojęs ant savo kamuoliuko, tai tikriausiai būtų pastebėjęs mėlyną plunksną, įsmeigtą skrybėlėje, ir susipratęs, kad tai burtininkas, kaip visi kiti protingi šuniukai, bet plunksnos jis visai nepastebėjo.

Kai senis pasilenkė ir pakėlė kamuoliuką — norėjo paversti jį apelsinu, kaulu arba net gabalėliu mėsos Makaliukui, — Makaliukas suurzgė ir labai nemandagiai šūktelėjo:

— Atiduok!

Burtininkas, žinoma, nebūtų burtininkas, jis puikiai suprato, ką pasakė šuniukas, ir labai nemandagiai atšovė:

— Nutilk, kvailiuk!

Tada, tiesiog, norėdamas paerzinti šunį, jis įsidėjo kamuoliuką į kišenę ir nusisuko. Man labai liūdna, bet Makaliukas tučtuojau įsikibo dantimis jam į kelnes ir išplėšė nemenką gabalą. Galbūt kartu išplėšė ir gabalą burtininko kojos. Šiaip ar taip, senis tučtuojau atsisuko ir šūktelėjo:

— Kvaily nelaimingas! Tuojau pat pavirsk žaislu!

O tada ėmė dėtis tikros keistenybės. Makaliukas ir taip buvo labai nedidelis šuniukas, bet staiga jis pasijuto dar mažesnis. Rodėsi, kad žolė užaugo siaubingai didelė ir siūbavo aukštai virš galvos, o tolumoje tarsi už didžiulio miško tekanti saulė geltonavo milžiniškas kamuolys, kur burtininkas jį numetė. Makaliukas išgirdo, kaip seniui išeinant pokštelėjo varteliai, bet jo paties nematė. Jis mėgino loti, bet tepasigirdo tylutėlis cypsėjimas, kurio joks paprastas žmogus nebūtų išgirdęs; ko gero, nebūtų išgirdęs netgi šuo.

Jis tapo toks mažas, kad neabejoju, jei tuo metu pro šalį būtų ėjęs katinas, jis būtų palaikęs Makaliuką pele ir suėdęs. Bent jau Tinkeris. O Tinkeris — didžiulis juodas katinas, gyvenantis tuose pačiuose namuose.

Prisiminęs Tinkerį Makaliukas tiesiog paklaiko iš baimės, bet netrukus katinai išdulkėjo jam iš galvos. Sodas staiga išnyko, Makaliuką kažkas pačiupo ir nugabeno nežinia kur. Viskam pasibaigus, jis suprato gulįs tamsoje tarp daugybės kietų daiktų, veikiausiai kažkokioje dėžėje. Čia, labai nepatogiai, Makaliukas pragulėjo gana ilgai. Nebuvo nei valgyti, nei gerti, o visų blogiausia — netrukus jis suprato, kad negali pajudėti. Iš pradžių manė negalįs judėti todėl, kad čia visai nėra vietos, bet paskiau suprato, kad dieną jis tegali pajudėti visai nedaug, įtempęs visas jėgas, ir tiktai tada, kai niekas jo nemato. Tik po vidurnakčio galėjo vaikščioti ir vizginti uodegą, bet vis vien sunkokai. Jis tapo žaislu. Kadangi nemandagiai kalbėjo su burtininku, dabar visą dieną turėjo tupėti ant užpakalinių kojelių ir tarnauti. Nes taip buvo užburtas.

Regis, jau labai ilgai gulėjęs tamsoje, Makaliukas vėl pamėgino kuo garsiau suloti, kad žmonės jį išgirstų. Paskiau pamėgino kandžioti kitus padarus dėžėje, bet tai buvo kvaili žaisliniai gyvuliukai, tikrai padaryti iš medžio ar švino, nė vienas iš jų nebuvo tikras užburtas šuo kaip Makaliukas. Tačiau nieko iš to neišėjo, nepavyko nei loti, nei kandžiotis.

Staiga kažkas priėjo ir nukėlė dėžės dangtį, suspindo šviesa.

— Hari, gal padėkim šįryt lange keletą šių žvėriukų, — ištarė balsas ir dėžėje atsirado ranka. — O iš kur šitas? — paklausė balsas, kai ranka pačiupo Makaliuką. — Anksčiau nesu tokio matęs. Neabejoju, kad jam ne vieta tripensių daiktų dėžėje. Ar matei kada nors žaislą, taip panašų į tikrą šuniuką? Tik pažiūrėk, koks kailis, kokios akys!

— Tai užrašyk šešis pensus, — atsakė Haris, — ir padėk lange, pačiame priekyje!

Ir čia, pačiame vitrinos priekyje, Makaliukas turėjo visą rytą ir popietę tupėti saulės atokaitoje, beveik iki pat pavakarių, ir visą tą laiką apsimesti, kad tarnauja, nors iš tikrųjų buvo labai labai supykęs.

— Pabėgsiu nuo pačių pirmų žmonių, kurie mane nupirks, — pareiškė jis kitiems žaislams. — Aš esu tikras. Aš — ne žaislas ir nenoriu būti žaislu! Bet norėčiau, kad kas nors ateitų ir greit mane nupirktų. Nekenčiu šitos parduotuvės, visai negaliu pajudėti pastatytas toje vitrinoje.

— O kam tau judėti? — atšovė kiti žaislai. — Mes tai nenorim. Daug patogiau ramiai stovėti ir nieko negalvoti. Kuo ramiau stovėsi, tuo ilgiau gyvensi. Tad užsičiaupk! Neįmanoma miegoti, kai tu kalbi, o mūsų dar laukia sunkūs laikai vaikų kambariuose.

Daugiau kalbėtis jie nenorėjo, taigi vargšui Makaliukui teko nutilti, jis pasijuto visai prastai ir labai gailėjosi kibęs burtininkui į kelnes.

Negalėčiau pasakyti, atsiuntė burtininkas mamą nupirkti mažojo šuniuko ar ne. Šiaip ar taip, kai Makaliukas pasijuto visai prastai, ji įėjo į parduotuvę nešina krepšiu. Mat pamatė Makaliuką vitrinoje ir pagalvojo, kad šis mažutis šuniukas labai patiktų jos sūneliui. Ji turėjo tris sūnus, o vienam iš jų labai patiko maži šuniukai, ypač balti su juodais šlakais. Taigi ji nupirko Makaliuką, jis buvo suvyniotas į popierių ir padėtas krepšin tarp kitų pirkinių pavakariams.

Netrukus Makaliukas pasimuistė ir jam pavyko iškišti galvą iš popieriaus. Jis užuodė pyragą. Tačiau negalėjo jo pasiekti, tada ėmė urgzti savo tylutėliu žaisliuko balsu. Jį išgirdo vien tik krevetės ir paklausė, kas nutiko. Makaliukas, tikėdamasis užuojautos, viską joms papasakojo, bet jos tik pasišaipė:

— O kaip tau patiktų būti išvirtam? Ar tave kada nors virė?

— Ne! Kiek prisimenu, manęs niekas niekada nevirė, — atsakė Makaliukas, — bet kartais maudydavo, o tai nelabai malonu. Bet manau, kad virimas, palyginti su užkerėjimu, — vieni niekai.

— Tada tavęs tikrai niekas nevirė, — atsakė krevetės. — Tu nieko apie tai neišmanai. Tai blogiausia, kas gali nutikti, — mes vis dar raudonuojam iš pykčio.

Makaliukui krevetės nepatiko, tad jis atšovė:

— Pamanyk tiktai, netrukus jus valgys, o aš sėdėsiu ir žiūrėsiu!

Po tokių žodžių krevetėms nebeliko ką pridurti, taigi Makaliukas gulėjo tylomis ir spėliojo, kokie žmonės jį nupirko.

Netrukus tai paaiškėjo. Jis buvo parneštas į namus, krepšys pastatytas ant stalo, visi ryšulėliai išimti. Krevetės buvo nuneštos į podėlį, o Makaliukas tuojau pat paduotas berniukui, kuriam ir buvo nupirktas. Šis nusinešė šunelį į žaidimų kambarį ir ėmė su juo kalbėtis.

Gal Makaliukui ir būtų patikęs tas vaikas, bet jis buvo labai piktas ir nesiklausė, ką tas jam sako. Berniūkštis lojo šunų kalba kaip įmanydamas (ir jam visai neblogai sekėsi), bet Makaliukas nesiteikė atsakyti. Jis visą laiką galvojo apie tai, ką pasakė parduotuvėje: kad pabėgs nuo pačių pirmų žmonių, kurie jį nupirks, ir vis svarstė, kaip čia įvykdžius savo planą. Visą laiką, kol berniukas glostė jį ir stumdė po grindis bei stalą, turėjo apsimesti, kad tarnauja.

Pagaliau atėjo naktis ir berniūkštis nuėjo miegoti, padėjęs Makaliuką ant kėdutės greta lovos, ir šis tupėjo tenai, kol visai sutemo. Langinės buvo uždarytos, bet lauke iš jūros išniro mėnulis ir tiems, kurie moka juo vaikščioti, nutiesė per vandenis taką, vedantį į pasaulio kraštą ir dar toliau. Tėtis, mama ir trys vaikai gyveno prie pat jūros baltame name, kuris stovėjo ant uolos ir žvalgėsi į tolumas.

Kai berniukai sumigo, Makaliukas pasirąžė, pamankštino sustirusias letenėles ir tylutėliai sulojo, bet jį išgirdo tik senas piktas voras, kuris slėpėsi kambario kampe. Tada nuo kėdutės jis peršoko ant lovos, nuo lovos nusivertė ant kilimo, o tada išpuolė iš kambario, nuskuodė laiptais žemyn ir ėmė lakstyti po namus.

Jis labai džiaugėsi, kad vėl gali judėti, o šokinėti ir lakstyti galėjo daug vikriau nei daugelis kitų žaislų nakties metu, nes kadaise buvo gyvas, bet netrukus pamatė, kad lakstyti po namus sunku ir pavojinga. Dabar-jis buvo toks mažas, kad laiptais žemyn teko šokinėti lyg nuo sienų, o ropštis aukštyn buvo labai sunku ir nepatogu. Ir jokios naudos. Be abejo, visos durys uždarytos ir užrakintos, nebuvo nei plyšelio, nei urvelio, pro kur būtų galima išsigauti laukan. Taigi tą naktį vargšelis Makaliukas negalėjo pabėgti ir rytas užklupo labai pavargusį šuniuką tupintį ant kėdutės, kur ir buvo paliktas, ir tarnaujantį.

Du vyresnieji berniukai, kai būdavo gražus oras, atsikeldavo anksčiau ir prieš pusryčius pabėgiodavo pajūriu. Kai juodu tą rytą atsikėlė ir atvėrė langines, pamatė raudonai liepsnojančią saulę, kylančią iš jūros ir įsisupusią į debesis, tarsi būtų ką tik išsimaudžiusi šaltoje vonioje, o dabar šluostytųsi rankšluosčiais. Netrukus jie apsirengė ir nusileido į pakrantę pasivaikščioti — o su jais ir Makaliukas.

Eidamas iš kambario berniūkštis Tju (kuriam ir priklausė Makaliukas) pastebėjo jį ant komodos, kur pats ir buvo padėjęs, kol rengėsi.

— Jis nori į lauką! — nusprendė berniūkštis ir įsikišo Makaliuką į kelnių kišenę.

Tačiau šis visai nesiprašė išvedamas ir jau tikrai netroško keliauti kelnių kišenėje. Norėjo pailsėti ir pasiruošti laukiančiai nakčiai, galbūt šįkart jam pavyks sugalvoti, kaip ištrūkti ir bėgti vis tolyn, kol suras savo namus, savo sodą ir pievelėje gulintį geltoną kamuoliuką. Jam galvoje sukosi mintis, kad jei kaip nors parsigautų namo, galbūt viskas susitvarkytų — burtai išnyktų, o gal jis prabustų ir suprastų viską susapnavęs. Taigi, kol berniūkščiai leidosi žemyn takučiu nuo uolos ir lakstė pajūryje, Makaliukas mėgino loti, rangytis ir ropštis iš kišenės. Tačiau kad ir kaip stengėsi, tegalėjo pajudėti tik vos vos, nors ir niekas jo nematė. Vis dėlto nepasidavė ir jį lydėjo sėkmė. Kišenėje buvo suniurkyta ir suglamžyta nosinė, taigi Makaliukas gulėjo pačiame paviršiuje ir, jo savininkui lekiant šuoliais, po kurio laiko šuniukui šiaip taip pavyko iškišti galvą laukan ir apsiuostyti.

Kvapas labai nustebino. Jis niekada nebuvo nei matęs, nei uostęs jūros. Mažame kaimelyje, kur buvo gimęs, jūra nė nekvepėjo.

Staiga, kai jis išsisvėrė laukan, pro berniukų galvas praskrido didžiulis pilkas paukštis, klykdamas lyg didžiulė sparnuota katė. Makaliukas taip išsigando, kad stačia galva išvirto iš kišenės ant minkšto smėlio, niekas to nepastebėjo. Didžiulis paukštis pasisukiojęs nuskrido neišgirdęs tylaus lojimo, o berniūkščiai nutolo visai apie jį negalvodami.

Iš pradžių Makaliukas labai apsidžiaugė.

— Aš pabėgau! Pabėgau! — lojo jis tylutėliai mažo žaisliuko balsu, kurį tegalėjo išgirsti kiti žaislai, tik čia nebuvo kam klausytis. Paskiau jis nuvirto į švarų sausą smėlį, kuris visą naktį išgulėjęs po žvaigždėmis tebebuvo vėsus.

Tačiau kai berniūkščiai grįždami namo praėjo pro šalį jo nepastebėję ir Makaliukas pasiliko vienui vienas visame pajūryje, džiaugsmas pamažu išgaravo. Čia buvo tuščia, tik žuvėdros skraidė. Ant kranto matėsi vien jų letenėlių ir berniukų kojų palikti pėdsakai. Tą rytą jie atbėgo į labai nuošalų pajūrio kampelį, kurį šiaip retai aplankydavo. Tiesą sakant, čia niekas neužklysdavo, nors smėlis buvo švarus, baltavo jūros išplautos šakos, o nedidelėje įlankoje po pilkomis uolomis mėlynavo jūra. Vis dėlto šioje vietoje apimdavo keistas jausmas, kurio nebūdavo nebent anksti ryte, kai vėl patekėdavo saulė. Žmonės kalbėjo, kad čia lankosi keisti padarai, kartais netgi dienos šviesoje, vakarais renkasi undinės ir vandeniai, o ką jau kalbėti apie mažiukus jūrų baubukus, kurie atjoja jūrų arkliukais su žalių jūržolių kamanomis ir išlipa palikę juos vandenyje prie pat kranto.

Visų tų keistenybių priežastis buvo paprasta — įlankoje gyveno pats seniausias iš smėlio burtininkų, Psamatidų, kaip juos savo tekšinčia kalba vadino jūros žmonės. Šio vardas buvo Psamatijus Psamatidas, bent jau jis pats taip tvirtino, ir labai pykdavo, jei kas nors šį vardą tardavo netaisyklingai. Tai buvo išmintingas senukas, pas jį atvykdavo visokių keistų padarų, nes jis puikiai mokėjo kerėti, be to, labai malonus (su kuo reikia), net jei ir kiek šiurkštokas. Jūros padarai po jo suruoštų naktinių puotų savaičių savaitėmis juokdavosi prisiminę senio pokštus. Tačiau dieną nebūdavo lengva jį surasti. Kai šviesdavo saulė, jam patikdavo gulėti užsikasus smėlyje, tad tegalėjai pamatyti kyšančią vieną ilgą ausį, o net jeigu kyšodavo abi, dauguma žmonių, tokių kaip tu ar aš, būtų jas palaikę jūros išplautomis medžio nuolaužomis.

Visai gali būti, kad senis Psamatijus viską žinojo apie Makaliuką. Be abejo, jis pažinojo jį užbūrusį burtininką, nes burtininkų pasaulyje labai nedaug, jie visi vieni kitus pažįsta ir stebi, net jei ir artimai nedraugauja. Šiaip ar taip, štai minkštame smėlyje tupi Makaliukas ir jaučiasi vis keisčiau, vis vienišesnis, o štai Psamatijus, Makaliuko nematomas, stebi jį iš smėlio krūvos, kur praėjusią naktį jį užkasė undinės.

Smėlio burtininkas tylėjo. Ir Makaliukas tylėjo. Praėjo pusryčių metas, saulė pakilo aukštai, oras įkaito. Makaliukas žvelgė į vėsią jūrą ir staiga siaubingai išsigando. Iš pradžių jis pamanė, kad į akis pateko smėlio, bet netrukus suprato, kad neklysta — jūra slinko vis arčiau ir arčiau, rydama smėlį, bangos kilo vis aukščiau ir aukščiau, jos vis grėsmingiau taškėsi purslais.

Prasidėjo potvynis, o Makaliukas gulėjo gerokai žemiau potvynio linijos, nors nieko apie tai nežinojo. Galvojant, kad tos tyškančios bangos netrukus atsiris iki uolų ir nuplaus jį į putojančią jūrą (daug baisesnę už kubilą pamuilių), darėsi vis baisiau, o jis tupėjo išpūtęs akis, vis dar graudžiai tarnaudamas.

* * *

Taip išties galėjo nutikti, bet nenutiko, Tikriausiai čia įsikišo Psamatijus, šiaip ar taip, manau, kad šioje keistoje įlankoje, kur gyveno vienas burtininkas, kito kerai veikė ne taip stipriai. Kai jūra buvo jau visai arti, o Makaliuką, kuris iš visų jėgų mėgino nusiristi toliau, beveik įveikė baimė, jis staiga pajuto, kad gali judėti.

Šunelis nepaaugo, bet jau nebebuvo žaislas. Galėjo greitai, kaip dera, judinti visas savo letenas, nors vis dar buvo diena. Jam daugiau nebereikėjo tarnauti, tad nubėgo aukštyn ant kietesnio smėlio, be to, galėjo loti — nebe tyliai kaip žaislas, o gana garsiai ir skardžiai, kaip mažutis užburtas šuniukas. Jis taip nudžiugo, kad ėmė skalyti visa gerkle, ir jeigu būtum tenai buvęs, tai būtum aiškiai jį išgirdęs tarsi aviganio šuns lojimo už kalvų aidą.

Netikėtai galvą iš savo smėlio krūvos iškišo smėlio burtininkas. Jis buvo labai bjaurus ir ne didesnis už didelį šunį, bet mažučiam užburtam Makaliukui pasirodė siaubingai gremėzdiškas. Šuniukas pritūpė ir iškart nutilo.

— Ko čia triukšmauji, mažyli? — paklausė Psamatijus Psamatidas. — Aš miegu!

Tiesą sakant, miegodavo jis visada, nebent kas nors jį pralinksmindavo, pavyzdžiui, šokančios įlankoje undinės (kai pats jas pasikviesdavo). Tada jis išlįsdavo iš smėlio ir atsisėdęs ant akmens stebėdavo linksmybes. Vandenyje undinės labai grakščios, bet kai išlipusios į krantą mėgindavo šokti stačios ant savo uodegų, Psamatijus skaniai juokdavosi.

— Aš miegu! — pakartojo jis, kai Makaliukas nieko neatsakė, tik sėdėjo tylomis ir lyg prasikaltęs vizgino uodegą.

— Ar žinai, kas aš toks? — paklausė burtininkas. — Aš Psamatijus Psamatidas, visų psamatidų vadas! — Ir išdidžiai pakartojo tai keletą kartų, rūpestingai tardamas kiekvieną raidę, sulig kiekviena “p“ jam iš nosies pūkšteldavo debesėlis smėlio.

Smėlis kone palaidojo vargšą Makaliuką, o šis sėdėjo toks išsigandęs ir nelaimingas, kad smėlio burtininkas jo pasigailėjo. Tiesą sakant, visas pyktis jam išgaravo ir burtininkas prapliupo juoktis.

— Koks tu juokingas mažylis, Mažyli! Nepamenu kada nors matęs kitą tokį mažą šunytį kaip tu, Mažyli!

Jis dar kartą nusijuokė ir staiga vėl surimtėjo.

— Ar pastaruoju metu nesusipykai su kokiu nors burtininku? — paklausė jis kone pašnabždomis ir pamerkė vieną akį. Dabar atrodė toks draugiškas ir supratingas, kad Makaliukas papasakojo jam visus savo vargus. Turbūt to visai nė nereikėjo, nes, kaip jau minėjau, Psamatijus tikriausiai viską ir taip žinojo, bet kalbėdamasis su tokiu supratingu ir daug protingesniu už žaislus asmeniu Makaliukas pasijuto kur kas geriau.

— Taigi, tai buvo burtininkas, — atsakė Psamatijus, kai Makaliukas baigė pasakoti. — Senis Artakserksas, sprendžiant iš tavo pasakojimo. Jis kilęs iš Persijos. Tačiau vieną dieną jis paklydo, kas gali ištikti net geriausią burtininką (nebent jis visą laiką sėdėtų namuose kaip aš), ir pirmas sutiktas praeivis, kurio jis paklausė kelio, nusiuntė jį į Peršorą. Nuo to laiko jis čia ir gyvena, nebent išsiruošia atostogauti. Girdėjau, kad jis labai mikliai renka slyvas — po du tūkstančius per dieną — ir itin mėgsta sidrą. Bet ką aš čia šneku niekus. — Psamatijus norėjo pasakyti, kad nukrypo nuo temos. — Svarbiausia, ar aš galiu tau kaip nors padėti?

— Nežinau, — atsakė Makaliukas.

— Ar norėtum namo? Bijau, kad negalėsiu suteikti tau tikrojo dydžio, bent jau nepaprašęs Artakserkso leidimo, nes šiuo metu visai nenoriu su juo pyktis. Vis dėlto surizikuočiau nusiųsti tave namo. Galų gale Artakserksas panorėjęs galės tave grąžinti atgal. Nors, žinoma, jeigu jis labai supyko, kitąkart gali tave pasiųsti į kokią daug blogesnę vietą už žaislų parduotuvę.

Makaliukui tai visiškai nepatiko ir jis išdrįso pasakyti, kad jei sugrįš namo toks mažas, tai niekas jo nepažins, tik katinas Tinkeris, o tada tai jau visai gero nelauk.

— Na gerai, — atsakė Psamatijus. — Reikės pagalvoti. O dabar, kadangi jau vėl esi tikras, gal norėtum paėsti?

Ir Makaliukui nespėjus viauktelti “Taip! LABAI!“, priešais jį ant smėlio atsirado lėkštelė su duona, padažu ir dviem mažutėliais kauliukais — kaip tik jam, ir pilnas vandens dubenėlis, aplink kurio kraštelį vinguriavo užrašas mažutėmis mėlynomis raidelėmis “Lak, šuneli, lak“. Kai viską suėdė ir išlakė, Makaliukas paklausė:

— Kaip jūs tai padarėte? Ačiū!

Jis staiga susiprato pridurti “ačiū“, nes burtininkai ir į juos panašūs padarai jam pasirodė labai įžeidus. Psamatijus tik nusišypsojo, o Makaliukas išsitiesė ant įkaitusio smėlio ir užmigo, ir susapnavo daug kaulų/ir kad veja katinus į slyvas, jos pavirsta burtininkais žaliomis skrybėlėmis, o šie svaido į jį milžiniškas lyg arbūzai slyvas. Visą tą laiką vėjas švelniai pūtė ir beveik užpustė šuniuką smėliu.

Štai kodėl berniukai jo nerado, nors kai tik mažylis Tju pamatė, kad nebeturi šuniuko, atėjo į įlanką jo ieškoti. Šįkart kartu su jais buvo ir tėtis, jie vis ieškojo ir ieškojo, kol saulė ėmė leistis ir atėjo pavakarių metas, tada tėtis nusivedė berniukus namo; jis pernelyg gerai žinojo, kokia keista ši įlanka. Vėliau mažylis Tju gavo paprastą žaislinį šuniuką už tris pensus (iš tos pačios parduotuvės), bet nors ir labai trumpai turėjo Makaliuką, jau nebepamiršo savo mažojo tarnaujančio šunelio.

Dabar jis nusiminęs sėdėjo prie arbatos stalo ir neturėjo visai jokio šuniuko, o tuo metu tolimame kaime senutė, kuriai anksčiau priklausė Makaliukas, kai dar buvo padoraus dydžio gyvulėlis, kuri jį mylėjo ir lepino, sėdėjo ir rašė skelbimą apie dingusį šuniuką — “baltą su juodais šlakeliais ant ausų, atsiliepia šaukiamas Makaliuku“; pats Makaliukas miegojo smėlyje, o greta snaudė Psamatijus, susidėjęs rankas ant didoko pilvo.

Kai Makaliukas pabudo, saulė kabojo jau visai žemai, uolų šešėlis buvo užklojęs visą pajūrį, o Psamatijaus niekiu nesimatė. Žiūrėdama į jį greta stovėjo didelė žuvėdra ir Makaliukas staiga išsigando, kad ji gali jį sulesti.

Tačiau žuvėdra tarė:

— Labas vakaras! Jau ilgai laukiu tavęs pabundant. Psamatijus sakė, kad turėtum nubusti maždaug per pavakarius, bet dabar jau gerokai vėliau.

— O kodėl jūs manęs laukiate, pone Paukšti? — labai mandagiai paklausė Makaliukas.

— Mano vardas Klyksnė, — atsakė žuvėdra, — o laukiu tavęs, kad nuskraidinčiau mėnulio taku, kai tik jis pakils. Bet prieš tai dar reikia nudirbti keletą darbų. Ropškis man ant nugaros — pažiūrėsim, ar tau patiks skristi!

Iš pradžių Makaliukui visai nepatiko. Kol Klyksnė skrido žemai, lygiai, plačiai išskleidusi nejudrius sparnus, buvo dar visai nieko; bet kai ėmė kilti viršun, staiga sukti į vieną ar kitą pusę, sklęsti pakrypusi tai vienu, tai kitu sparnu žemyn, staiga sustoti lyg ruoštųsi nerti į vandenį, vėjui švilpiant pro ausis, tada mažasis šuniukas labai panoro vėl atsidurti ant tvirtos žemės.

Taip jis ir pasakė, net keletą kartų, bet Klyksnė tik atšaudavo:

— Nagi! Skrydis dar net neprasidėjo!

Taip jie skraidė gana ilgai, Makaliukas jau spėjo priprasti, netgi šiek tiek ėmė nuobodžiauti, ir staiga Klyksnė suriko:

— Kylam! — O Makaliukas vos nenubildėjo žemyn. Klyksnė staiga lyg raketa šovė aukštyn ir visu greičiu leidosi lėkti prieš vėją. Netrukus jie pakilo taip aukštai, kad Makaliukas išvydo saulę, besileidžiančią tolumoje už kalvų. Jie artinosi prie aukštai iškilusių juodų uolų, tokių stačių, kad niekas nebūtų į jas įkopęs. Jų papėdę skalavo jūra, o virš jų niekas neaugo, bet uolas dengė kažkokia baltuma, vos boluojanti prieblandoje. Ant visų kraštelių ir iškyšų tupėjo jūros paukščiai, vieni liūdnai klykavo, kiti tylėjo, o kai kurie staiga pakildavo nuo savo laktų ir nubrėžę ore lanką panirdavo į jūrą apačioje, kur lyg mažos raukšlelės mirgėjo bangos.

Tai buvo Klyksnės namai, jai reikėjo su kai kuo pasikalbėti, taip pat ir su ypač svarbiais Juodnugariais Kirais, ir prieš išvykstant susirinkti naujienas. Taigi ji paliko Makaliuką ant vienos siauros atbrailos, daug siauresnės už durų slenkstį, liepė palaukti jos ir nenukristi.

Galite neabejoti, kad Makaliukas labai stengėsi nenukristi. Jam visai nepatiko smarkus gūsingas vėjas, taigi vargšelis tyliai unkščiodamas glaudėsi kuo arčiau uolos. Mažas, sutrikęs, užburtas šunelis čia jautėsi visai prastai.

Galų gale saulės šviesa išblėso, nuo jūros ėmė kilti migla, vis tamsėjančiame danguje pradėjo žiebtis žvaigždės.

Tuomet virš miglos, tolumoje, pačiame horizonte, patekėjo apskritas geltonas mėnulis ir per vandenis nutįso jo spindintis takas.

Netrukus sugrįžo Klyksnė ir pasiėmė Makaliuką, o šis siaubingai virpėjo. Po šaltos akmeninės atbrailos paukščio plunksnos rodėsi patogios ir šiltos, taigi jis stengėsi prisiglausti kuo arčiau. Paskui Klyksnė leidosi tolyn į jūrą, kitos žuvėdros šovė aukštyn nuo savo atbrailų, pradėjo klykauti ir aimanuoti atsisveikindamos, o juodu vis tolo mėnulio taku, besidriekiančiu nuo kranto tolyn į juodą nežinomybę.

Makaliukas nė nenutuokė, kur veda šis mėnulio takas, o klausinėti pernelyg bijojo ir jaudinosi, be to, jau ėmė priprasti prie visokių jam nutinkančių keistenybių.

Jiems skrendant virš sidabru tviskančio jūros tako, mėnuo vis kilo, darėsi vis ryškesnis ir baltesnis, kol galiausiai savo švytėjimu užgožė greta buvusias žvaigždes ir liko vienas spindėti rytiniame danguje. Be abejo, Klyksnė vykdė Psamatijaus nurodymus ir nešė Makaliuką ten, kur norėjo Psamatijus, ir, be abejo, Psamatijus padėjo Klyksnei burtais, nes ji skrido daug greičiau ir tiesiau, negu gali skristi net patys didžiausi jūros paukščiai, netgi skubėdami ir pavėjui. Tačiau tik po labai ilgo laiko Makaliukas pamatė šį tą daugiau nei mėnulio šviesa ir jūra apačioje, o mėnuo visą tą laiką vis didėjo ir vis stipriau spaudė šaltukas.

Staiga toli, jūros pakraštyje, išniro kažkokia tamsi dėmė. Priskridus arčiau pasirodė, kad tai sala. Virš vandens iki pat jų sklido nuostabus lojimas — viaukšnojimas ir ambrijimas, amsėjimas ir kiauksėjimas, urzgimas ir unkštimas, niurzgėjimas ir narnėjimas, o dar toks baisingas skalijimas, lyg dideliausio aviganio milžino kieme. Triukšmą kėlė visokiausių dydžių ir veislių šunys. Makaliuko plaukai ant sprando staiga atgijo ir atsistojo stati tarsi šeriai; jis pagalvojo, kad būtų nuostabu patekti tenai ir pasivaidyti su visais tais šunimis iškart, bet laiku prisiminė, koks jis mažytis.

— Tai Šimų sala, — pasakė Klyksnė, — tiksliau, Paklydusių Šunų sala, kur patenka visi paklydę šunys, jei nusipelno ar jiems pasiseka, čia jie gali triukšmauti, kiek tik jiems patinka, ir niekas neliepia nutilti, ir nesvaido į juos daiktų. Čia jie rengia puikius koncertus, lodami kaip kuriam patinka, kai tik pateka mėnulis. Jie man pasakojo, kad tenai auga kaulų medžiai, o jų vaisiai, sultingi kaulai, prinokę krenta žemėn. Ne! Dabar mes tenai nekeliausim! Juk tu supranti, kad nesi tikras šuo, nors jau ir nebe žaislas. Manau, Psamatijus ilgokai suko galvą, ką su tavimi daryti, kai pasakei, kad nenori namo.

— Tai kur mes skrendam? — paklausė Makaliukas. Kai išgirdo apie kaulų medžius, jis labai nuliūdo negavęs iš arčiau žvilgtelėti į Šunų salą.

— Mėnulio taku į pasaulio kraštą, paskui dar toliau, į mėnulį. Taip liepė senasis Psamatijus.

Makaliukui visai nesinorėjo skristi už pasaulio krašto, o mėnulis atrodė labai šaltas.

— Kodėl į mėnulį? — paklausė jis. — Ir pasaulyje daugybė vietų, kur aš dar nebuvau. Niekada negirdėjau, kad mėnulyje būtų kaulų arba šunų.

— Vienas šuo vis dėlto yra, jį laiko Mėnulio Žmogus, o kadangi jis — neblogas senis, o dar didžiausias iš visų burtininkų, tai turėtų būti ir kaulų šuniui, gal net svečiams. O kodėl esi siunčiamas būtent į mėnulį, tai, drįsčiau pasakyti, atėjus laikui sužinosi, jeigu nepamesi galvos ir nebambėsi be reikalo. Manau, Psamatijus ir taip pernelyg getras, kad tavimi rūpinasi; tiesą sakant, nesuprantu, kam jam to reikia. Jis nepratęs ką nors daryti šiaip sau, o iš tavęs ne kažin kiek naudos.

— Dėkoju, — visai sugniužęs atsiliepė Makaliukas. — Labai malonu, kad visi tie burtininkai manimi rūpinasi, bet, prisipažinsiu, tai truputį slegia. Kai prasidedi su burtininkais ir jų draugais, niekada nežinai, kas netrukus nutiks.

— Tai daug geresnis likimas, nei nusipelno toks snarglinas kiauksintis šuniūkštis, — atsakė žuvėdra ir abu ilgam nutilo.

Mėnulis vis didėjo ir ryškėjo, o žemė apačioje tamsėjo ir tolo. Staiga žemė pasibaigė ir Makaliukas išvydo žemai tamsoje žėrint žvaigždes. Toli apačioje, ten, kur nuo pasaulio krašto tiesiai į tuštumą garmėjo kriokliai, mėnesienoje mirgėjo purslų debesys. Makaliukui pradėjo svaigti galva, jis įsirausė Klyksnei į plunksnas ir ilgai tūnojo ten užsimerkęs.

Kai atsimerkė, po jais jau plytėjo mėnulis, nepažįstamas, baltas, spindintis lyg sniegas pasaulis, o tos vietos, kur lygumose driekėsi aukštų smailių kalnų šešėliai, mirgėjo švelniai melsvai ir žalsvai.

Ant vieno iš aukščiausių kalnų, tokio aukšto, kad jis, rodės, įsmigs į juos Klyksnei leidžiantis, Makaliukas pamatė baltą bokštą. Jis buvo išmargintas rausvomis ir žalsvomis gyslelėmis, kurios tviskėjo, lyg bokštas būtų pastatytas iš daugybės jūros kriauklių, vis dar šlapių ir pasidabinusių putomis, jis stovėjo ant paties skardžio, balto lyg kreida, krašto ir švytėjo lyg stiklas mėnesienoje, kai jos nedengia debesys.

Makaliukas nematė jokio tako į šį skardį, bet tuo metu tai neatrodė svarbu, nes Klyksnė greit leidosi žemyn ir netrukus jau stovėjo ant bokšto stogo, svaigioje aukštybėje virš mėnulio pasaulio; palyginti su juo, uolos, kur gyveno Klyksnė, rodėsi žemutės ir saugios.

Didžiai Makaliuko nuostabai, stoge tuojau atsivėrė nedidelės durys ir galvą iškišo senis ilga sidabrine barzda.

— Visai neblogai! — pareiškė jis. — Skaičiavau laiką nuo tada, kai perskridai pasaulio kraštą — suskaičiavau tūkstantį mylių per minutę. Šįryt skubėjai! Džiaugiuosi, kad nesusidūrei su mano šunimi. Kažin, po šimts mėnulių, kur jis vėl nuklydo?

Jis išsitraukė milžinišką žiūroną ir priglaudė prie akies.

— Štai kur jis! Štai kur jis! — sušuko senis. — Vėl vaikosi mėnesienukes, kad jį kur galas! Nagi eikš čia, pone! Eikš čia! — riktelėjo jis užvertęs galvą ir ėmė skardžiai švilpti.

Makaliukas apsidairė galvodamas, kad tas juokingas senis turbūt pakvaišo, jei nori prisišaukti šunį švilpdamas aukštyn į dangų, bet netrukus apstulbęs pamatė virš bokšto skrendant baltą nedidelį šuniuką baltais sparnais, kuris vaikėsi kažkokius padarus, panašius į perregimas plaštakes.

— Makaliuk! Makaliuk! — sušuko senis, ir nespėjus mūsų Makaliukui nušokti nuo žuvėdros nugaros ir surikti “Aš čia!“, nespėjus net pagalvoti, iš kur senis žino jo vardą, iš dangaus nusileido skraidantis šuo ir nutūpė seniui ant peties.

Tik tada jis susivokė, kad Mėnulio Žmogaus šuns vardas tikriausiai taip pat Makaliukas. Jam tai visai nepatiko, bet kadangi niekas nekreipė į jį dėmesio, tai vėl pritūpė ir ėmė niurzgėti po nosimi.

Mėnulio Žmogaus Makaliukas pastatė ausis, iškart nušoko seniui nuo peties ant bokšto stogo ir ėmė kaip pakvaišęs loti; paskui nusiraminęs pritūpė ir suurzgė:

— Iš kur čia atsirado tas kitas šuo?

— Koks kitas šuo? — paklausė senis.

— Tas kvailas šuniūkštis žuvėdrai ant nugaros, — atsakė mėnulio šuo.

Tada jau, žinoma, Makaliukas pašoko ir kuo garsiausiai sulojo:

— Pats tu kvailas šuniūkštis! Kaip gali Makaliuku vadintis padaras, panašesnis į katę ar šikšnosparnį, o ne į šunį? — Iš to galima suprasti, kad netrukus jie taps labai gerais draugais. Mat maži nepažįstami šuniukai dažniausiai taip ir kalbasi tarpusavyje.

— Nagi skriskit abu šalin! Ir nustokit triukšmauti! Man reikia pasikalbėti su paštininke, — šūktelėjo Mėnulio Žmogus.

— Skrendam, trupinėli! — pakvietė mėnulio šuo ir tik tada Makaliukas prisiminė, koks jis mažas, netgi greta mėnulio šuns, o tas irgi nebuvo didelis, tad užuot sulojęs kokį įžeidimą tik pasakė:

— Norėčiau, jei tik turėčiau sparnus ir mokėčiau skraidyti.

— Sparnus? — paklausė Mėnulio Žmogus. — Visai paprasta! Še porelę ir nešdinkis!

Klyksnė nusijuokė ir nusipurtė Makaliuką. O šis nusivertė nuo stogo! Bet vos spėjo kartelį žioptelti ir įsivaizduoti, kad sminga žemyn lyg akmuo, kol ištykšta į baltas uolas toli apačioje, staiga susivokė, kad turi du gražius baltus, juodai šlakuotus sparnus (puikiai tinkančius prie kailio). Bet kadangi nebuvo prie sparnų pratęs, nukrito gana žemai, kol sugebėjo sustoti. Išties gerai naudotis sparnais išmoko kiek vėliau, bet Mėnulio Žmogui dar nebaigus kalbėtis su Klyksnė jau mėgino vaikytis mėnulio šunį aplink bokštą. Tik greitai pavargo, o tada pamatė, kad mėnulio šuo nėrė žemyn ir įsitaisė prie pat bedugnės krašto, atsirėmęs į uolą. Makaliukas nusileido iš paskos, netrukus abu jau tupėjo greta viens kito ir iškorę liežuvius bandė atgauti kvapą.

— Taigi, tave pavadino mano vardu? — paklausė mėnulio šuo.

— Visai ne, — užginčijo mūsų Makaliukas. — Mano šeimininkė duodama man vardą nė girdėt apie tave nebuvo girdėjusi.

— Tai nesvarbu. Esu pirmas šuo, kuriam kada nors buvo duotas Makaliuko vardas, — prieš daug tūkstančių metų, — taigi tave turėjo pavadinti mano vardu! Ir koks aš buvau Makalas! Niekur nesustodavau, niekam nepriklausiau, kol atsiradau čia. Nuo to laiko, kai buvau mažas šunytis, tik makaluodavausi visur, nuo visų pabėgdavau, kol vieną rytą — vieną labai gražų rytą, kai saulė švietė man į akis, — nusiverčiau nuo pasaulio krašto gaudydamas drugelį. Turiu prisipažinti — buvo bjauru! Laimė, po žeme kaip tik plaukė mėnulis, ir siaubingai ilgai kritęs, perskrodęs debesis, keliskart atsitrenkęs į meteorus ir panašias bjaurybes aš nukritau ant jo. Pataikiau į milžinišką voratinklį, kuriuos pilkieji vorai čia ištempia tarp kalnų viršūnių, ir voras kaip tik rėpliojo artyn savo lipyne, norėdamas mane nunuodyti ir pasidėti į podėlį, kai staiga pasirodė Mėnulio Žmogus. Su tuo savo žiūronu jis mato viską, kas darosi šioje mėnulio pusėje. Vorai jo bijo, nes jis leidžia jiems ramiai gyventi tik tuomet, jei jie sutinka vyti jam virves ir megzti tinklus. Jis įtaria, kad jie paslapčia gaudo jo mėnesienukes, nors jis neleidžia, bet jie tikina, kad minta vien slibinkandėmis ir šešėlsparniais. Tą vorą jis kaipmat pavertė akmeniu, nes jo podėlyje pamatė mėnesienukės sparnelį. Tada paėmė mane, paglostė ir tarė: “Bjaurus kritimas! Tau reikėtų poros sparnų, kad daugiau taip neatsitiktų, — o dabar skrisk sau ir pramogauk į sveikatą! Neskriausk mėnesienukių ir nežudyk mano baltųjų triušiukų! O kai išalksi, grįžk namo; langas ant stogo visada atviras!“ Pamaniau, kad jis visai neblogas vyrukas, tik truputį trenktas. Tačiau tu tokios klaidos nedaryk - tai yra nelaikyk jo trenktu. Nedrįstu skriausti jo mėnesienukių nei triušiukų. Jis gali paversti tave kokia baisenybe. O dabar papasakok man, kodėl atskridai su paštininke.

— Su paštininke? — paklausė Makaliukas.

— Taip, su Klyksnė, senojo smėlio burtininko paštininke, — atsakė mėnulio šuo.

Makaliukas vos spėjo išpasakoti savo nuotykius, kai jie išgirdo švilpiant Mėnulio Žmogų. Abu tuojau šovė aukštyn, ant stogo. Čia ir rado senį, sėdintį ant krašto ir tabaluojantį kojomis, vos spėjęs atplėšti laišką jis iškart sviesdavo voką šalin. Vėjas juos sukdamas kėlė į padanges, o Klyksnė gaudė ir dėjo į savo krepšelį.

— Kaip tik apie tave skaičiau, Makaliuk Klajūne, mano šuneli, — tarė jis. — (Vadinsiu tave Makaliuku Klajūnu, toks bus tavo vardas, nes negaliu turėti dviejų šunų vienodais vardais.) Ir sutinku su savo draugu Samatijum (visai neketinu jo malonumui pridurti jokių juokingų “p“), kad tau bus geriau truputį čia pagyventi. Taip pat gavau ir Artakserkso laišką, jei žinai, kas jis toks, bet ne bėda, jei ir nežinai, o jis liepia tučtuojau tave išsiųsti atgal. Regis, jis labai supyko, kad pabėgai, o Samatijus tau padėjo. Bet man nesvarbu, taigi kol esi čia, nebijok jo. Dabar skrisk sau ir pramogauk į sveikatą. Neskriausk mėnesienukių ir nežudyk mano baltųjų triušiukų! O kai išalksi, grįžk namo; langas ant stogo visada atvertas. Viso gero!

Ir tučtuojau ištirpo ore, o visi, kurie ten nebuvo, gali tau paliudyti, koks retas yra mėnulio oras.

— Na ką gi, sudie, Makaliuk Klajūne! — atsisveikino Klyksnė. — Tikiuosi, tau patinka pridaryti burtininkams bėdos. O dabar viso labo. Neskriausk baltųjų triušiukų ir viskas bus gerai, sveikas grįši namo — nori to ar ne.

Ir Klyksnė nuskrido taip greitai, kad nespėjus nė mirktelėti iš jos teliko taškelis tolumoje, ir tas pats netrukus išnyko. Makaliukas ne tik tapo mažas it žaislinis, bet ir vardą gavo kitą, maža to, liko vienas toli mėnulyje — vienui vienas, tik su Mėnulio Žmogumi ir jo šunimi.

Makaliukas Klajūnas — geriau ir mes jį taip vadinkime, kad nesusipainiotume, — visai neėmė to į galvą. Jam labai patiko nauji sparnai, be to, mėnulis pasirodė labai įdomi vieta, taigi jis visai liovėsi spėlioti, kam gi Psamatijus jį čia atsiuntė. Praėjo nemažai laiko, kol susigaudę.

O kol kas jis pramogavo — ir vienas, ir su mėnulio Makaliuku. Nedažnai skrisdavo toli nuo bokšto, nes mėnulyje, ypač šviesiojoje jo pusėje, vabzdžiai yra labai dideli ir plėšrūs, be to, dažniausiai tokie bespalviai, perregimi ir tylūs, kad ne iš karto pastebėdavai juos artinantis. Mėnesienukės tik plasnojo švytinčiais sparneliais, ir Makaliukas Klajūnas visai jų nebijojo, didžiulės baltos slibinkandės liepsnojančiomis akimis buvo daug baisesnės, o dar buvo kardadančių musių ir stiklavabalių, kurių žabtai priminė plieninius spąstus, dar blyškiųjų vienragučių su strėlės didumo geluonimis ir penkiasdešimt septynių rūšių vorų, šie griebdavo ir rydavo viską, kas tik pasitaikydavo. O baisiausi buvo šešėlsparniai.

Makaliukas Klajūnas darė taip, kaip daro visi toje mėnulio pusėje gyvenantys paukščiai — labai retai skrido kur nors toliau nuo namų, nebent atvirose vietose, kur viskas aplink matyti, ir laikėsi atokiau nuo vietų, kur gali pasislėpti vabzdžiai, o vaikščiojo labai tyliai, ypač miškuose. Dauguma gyvūnų čia vaikščiojo labai tyliai, net paukščiai retai sučirendavo. Beveik visus garsus skleidė augalai. Gėlės — baltieji varpeliai, gražieji varpeliai ir sidabro varpeliai, žvangalėliai ir dindilrožės, dainuojančios magnolijos ir švilpinukės, trimitėliai ir liežuvėliai, ir dar daugybė kitų neišverčiamais pavadinimais — visą dieną grojo melodijas. O plunksnažolės ir paparčiai — fėjų smuikai, polifonidai, vario pliauškynės ir tarškučiai miške, taip pat visos nendrės prie balto vandens kūdrų — švelniai joms pritarė, netgi naktimis. Nuolatos skambėjo maloni, tyli muzika.

Bet paukščiai tylėjo, daugelis jų buvo visai mažučiai ir pilkoje žolėje po medžiais slėpėsi nuo musių bei skraidūnų; kai kurie nebeturėjo sparnų arba nebemokėjo jais naudotis. Makaliukas Klajūnas mėgo baidyti juos, tyliai sėlindamas per blyškią žolę, iš susuktų ant žemės lizdų, medžioti mažas baltas pelytes ar miško pakraščiuose ieškoti medžiuose pasislėpusių pilkų voverių.

Kai jis pirmą kartą pamatė mišką, visa žemė po medžiais buvo nuklota švelniai skambančiais sidabro varpeliais. Iš sidabrinio kilimo styrojo juodi aukšti lyg bažnyčios medžių kamienai, kurie rėmėsi į tankų niekad nenukrentančių lapų stogą, taigi net per ilgiausią žemės teleskopą negalėjai pamatyti nei tų aukštų kamienų, nei sidabrinio kilimo. Kiek vėliau visi miškai iškart pražydo blyškiais auksiniais žiedais, o kadangi mėnulio miškai kone bekraščiai, tai per šį žydėjimą mėnulis iš pasaulio apačioje atrodo kiek kitaip.

Bet nereikia manyti, kad Makaliukas Klajūnas visąlaik tik saugojosi. Abu šunys jautė, kad Mėnulio Žmogus juos globoja, taigi neretai leisdavosi ieškoti nuotykių ir krėsti pokštų. Kartais juodu nuskrisdavo labai toli ir kelias dienas pamiršdavo grįžti į bokštą. Kartą ar du jie nuskrido iki tolimų kalnų ir mėnulio bokštas liko taip toli, kad atsisukus atrodė lyg švytinti adata, o juodu sutūpė ant baltų akmenų ir stebėjo kalvų šlaituose vaikštinėjančias mažučių (ne didesnių už Mėnulio Žmogaus Makaliuką) avių kaimenes. Kiekviena avis turėjo po auksinį varpelį ir kiekvienas varpelis suskambėdavo, vos tik avis žengdavo žingsnį ar pasilenkdavo pešti pilkos žolės, visi kartu varpeliai grojo melodiją, o avys švytėjo baltos lyg sniegas ir niekas nekliudė joms ganytis. Abu Makaliukai buvo pernelyg gerai išauklėti (ir prisibijojo Mėnulio Žmogaus), o kitų šunų nei karvių, arklių, liūtų, tigrų beigi vilkų nebuvo visame mėnulyje, tiesą sakant, nebuvo jokių padarų, didesnių už triušiukus ir voveres (ir tie patys mažutėliai), nebent kur ne kur iškilmingai stūksojo vienas kitas milžiniškas baltas dramblys dydžio beveik sulig asilu. Aš dar nieko nepasakiau apie slibinus, nes kol kas jų mūsų nuotykiuose nepasitaikė, beje, jie gyveno labai toli nuo bokšto, nes bijojo Mėnulio Žmogaus, visi, išskyrus vieną (o ir tas pats tik šiek tiek baiminosi).

Kad ir kada šuniukai grįždavo į bokštą ir įskrisdavo pro langą, visada rasdavo paruošto maisto, lyg Mėnulio Žmogus būtų jų laukęs, bet pamatydavo ar išgirsdavo jį labai retai. Apačioje, požemyje, jis turėjo įsirengęs dirbtuves; dažnai melsvi dūmai arba baltas garas kildavo laiptais ir sklaidydavosi pro viršutinius langus.

— Ką jis ten veikia vienas kiaurą dieną? — paklausė Makaliukas Klajūnas Makaliuko.

— Ką veikia? — perklausė mėnulio šuo. — O, jis visada turi darbo, o po tavo atsiradimo dirba dar daugiau negu paprastai. Turbūt kuria sapnus.

— O kam?

— O! Nematomai mėnulio pusei. Šioje pusėje niekas nesapnuoja; sapnuotojai turi sukti aplinkui.

Makaliukas Klajūnas pritūpė ir ėmė kasytis, jam visai neatrodė, kad paaiškinta suprantamai. Tačiau mėnulio šuo nieko daugiau nepasakė, ir jei paklaustumėt manęs, tai pasakyčiau, kad tikriausiai ir pats ne ką daugiau težinojo.

Kad ir kaip ten būtų, netrukus kai kas nutiko ir visi tie klausimai Makaliukui Klajūnui ilgam išdulkėjo iš galvos. Abu šunis ištiko nepaprastas nuotykis, ko gero, netgi baisokas, bet tai jau jų pačių kaltė. Jie nuklydo kelioms dienoms, gerokai toliau, nei Makaliukas Klajūnas kada nors buvo nuklydęs nuo pat atvykimo, ir visai nesirūpino žiūrėti, kur skrenda. Tiesą sakant, jie pasiklydo ir skrido vis tolyn ir tolyn nuo bokšto, nors manė, kad grįžta. Mėnulio šuo pasigyrė, kad yra skersai išilgai išmaišęs visą matomąją mėnulio pusę ir pažįsta visus takus (jis labai mėgo girtis), bet pagaliau netgi jam teko pripažinti, kad vietovė jau atrodo keistoka.

— Turbūt paskutinį kartą čia buvau labai seniai, — teisinosi jis, — ir viską kiek primiršau.

O iš tiesų jis niekada čia nebuvo buvęs. Jie netyčia atsidūrė visai prie pat šešėliuose paskendusių tamsiosios pusės ribų, kur tūno visi pusiau užmiršti dalykai, o atmintis ir takai susipainioja. Ir kai jie pagaliau nutarė, kad namai visai nebetoli, apstulbę išvydo priešais iškilusius aukštus grėsmingus kalnus plikais šlaitais, ir dabar jau netgi mėnulio šuo nebegalėjo apsimesti, kad yra juos matęs. Jie buvo ne balti, o pilki ir atrodė lyg supilti iš pelenų, tarp jų driekėsi siauri, tamsūs slėniai be gyvybės ženklų.

Tada pradėjo snigti. Mėnulyje nedažnai sninga, o sniegas (kaip ten jį vadina) yra minkštas, šiltas ir gana sausas, nukritęs jis pavirsta smulkiu baltu smėliu. O šis priminė mūsiškį, šlapias, šaltas, be to, purvinas.

— Kaip jis man primena namus, — atsiduso mėnulio šuo. — Visai toks pat krisdavo mieste, kai buvau dar mažas šuniūkštis, — na žinai, ten, žemėje. O! Ten stovėjo tokie aukšti kaminai kaip mėnulio medžiai, iš jų rūko juodi dūmai, o krosnyse žioravo ugnis! Kartais toji balta spalva ima varginti. Mėnulyje taip sunku išsipurvinti.

Tai rodo gana prastą mėnulio šuns skonį; o kadangi prieš šimtus metų tokių miestų mūsų žemėje dar nebuvo, akivaizdu, kad ir tuos metus iki kritimo nuo pasaulio krašto jis gerokai padaugino. Šiaip ar taip, tą akimirką jam į akį pataikė ypač didelis ir purvinas sniego kąsnis, tad jis apsigalvojo.

— Ko gero, tas bjaurybė paklydo ir sninga, kur nereikia, — burbėjo jis. — Kad jį kur buliai ir kukuliai! O mes, ko gero, irgi paklydom. Kad jį kur šonas ir balvonas! Eime, paieškosim kokios olos pasislėpti!

Olos jie ieškojo gana ilgai, spėjo gerokai sušlapti ir sušalti, tiesą sakant, taip sustiro, kad pamiršę visą atsargumą pasislėpė pačioje pirmoje skylėje, kurią tik rado, — o to visiškai nedera daryti nepažįstamose vietose mėnulio pasienyje. Ola, kurią jie rado, buvo didžiulė, tikriau tariant, tai buvo didelis urvas — tamsus, bet šiltas.

— Kaip gera ir šilta, — užsimerkdamas tarė mėnulio šuo ir tuojau pat užsnūdo.

— Oi! — sulojo jis netrukus, staiga pabusdamas iš malonaus snaudulio, kaip tik šunys moka. — Net karšta!

Jis pašoko. Iš urvo gilumos sklido Makaliuko Klajūno lojimas, ir kai mėnulio šuo nubėgo pasižiūrėti, kas nutiko, pamatė grindimis artyn šliaužiant plonytę ugnies gyvačiukę. Liepsnojančių krosnių ilgesys iškart išblėso, tad jis čiupo Makaliuką Klajūną už pakarpos, žaibo greitumu movė iš ten ir užskrido ant netoliese stūksančios uolos.

Čia abu ir tupėjo ant sniego drebėdami ir žiūrėdami, kas bus toliau, o tai buvo didžiulė kvailystė. Jiems reikėjo greičiau už vėją nešti iš ten kudašių namo ar kur kitur. Kaip matote, mėnulio šuo ne viską žinojo apie mėnulį, antraip būtų supratęs, kad tai Didžiojo Baltojo Slibino guolis — to, kuris tik šiek tiek prisibijojo Mėnulio Žmogaus (o supykęs ir visai pamiršdavo baimę). Šis slibinas buvo gerokai įgrisęs net pačiam Mėnulio Žmogui. “Tas netikęs padaras“, — bambėdavo jis, kai išvis teikdavosi atkreipti į slibiną dėmesį.

Jūs tikriausiai žinote, kad visi baltieji slibinai kilę iš mėnulio, bet šis buvo apsilankęs pasaulyje ir vėl sugrįžęs, taigi šio to išmoko. Merlino laikais jis kovėsi su Raudonuoju Slibinu Kerdragone, apie tai galite pasiskaityti visose šiuolaikinėse istorijos knygose, po šios kovos anas slibinas ypač paraudonavo. Vėliau pridarė nemažai žalos Trijose Salose, o paskiau trumpam įsikūrė Snoudono viršūnėje. Kol jis ten tupėjo, žmonės nemėgo kopti į tą kalną — išskyrus vieną vyruką, kurį slibinas užklupo geriantį iš butelio. Vyrukas taip skubiai spruko, kad butelis liko kalno viršūnėje, ir nuo tada daug kas panašiai daro. Žinoma, tik kai slibinas išskrido į Gvinfą, o tai nutiko netrukus po karaliaus Artūro dingimo, kai saksų karalių dvare didžiausiu skanumynu pradėta laikyti slibino uodega.

Gvinfa yra visai netoli pasaulio krašto, o tokiam milžiniškam slibinui kaip šis, be to, tokiam itin bjauriam, nuo čia visai nebuvo sunku nuskristi iki mėnulio. Dabar jis gyveno mėnulio pasienyje, nes šiek tiek prisibijojo Mėnulio Žmogaus, jo kerų ir gudrybių. Tačiau vis dėlto kartais išdrįsdavo gadinti mėnulio spalvas. Kartais iš jo urvo, kai jis puotaudavo arba niršdavo, versdavosi ryškiai raudonos ir žalios liepsnos, o dar dažniau — dūmų debesys. Kartą ar du jis nuraudonino arba visai užgesino mėnulį. Tomis nemaloniomis akimirkomis Mėnulio Žmogus (kartu su šunimi) užsirakindavo bokšte ir murmėdavo: “Ir vėl tas netikęs padaras.“ Bet niekada nepaaiškindavo nei koks tas padaras, nei kur jis gyvena, tiesiog nusileisdavo į savo požemius, atkimšdavo geriausių savo kerų indą ir kuo greičiau viską sutvarkydavo.

Dabar jūs jau viską apie tai žinote, ir jei šunys būtų žinoję bent pusę to, ką papasakojau jums, jie niekad nebūtų ten sustoję. Tačiau jie sustojo ir tupėjo bent jau tiek, kad aš spėčiau papasakoti apie Baltąjį Slibiną, o tuo metu jis, žybsėdamas žaliomis akimis, trykšdamas žalia ugnimi ir pūsdamas juodus dūmus, išropojo iš urvo. Ir kuo šiurpiausiai sustaugė. Kalnai suaidėjo ir susvyravo, sniegas ištirpo, akmenys ėmė dardėti žemyn, o kriokliai sustingo lyg stiklas.

Slibinas turėjo sparnus lyg didžiulės laivo burės — tais laikais, kai laivai dar buvo burlaiviai, o ne garlaiviai, — ir jis nesibodėjo žudyti jokio gyvo padaro nuo pelės iki imperatoriaus dukters. Jis norėjo nužudyti tuos du šunėkus ir prieš pakildamas keliskart jiems tai pasakė. Tai jau buvo jo klaida. Abu šunys šovė nuo savo uolos lyg sviediniai ir metėsi pavėjui taip greit, kad net pati Klyksnė būtų jais didžiavusis. Slibinas puolė iš paskos, šlepsėdamas sparnais kaip šlepetė ir klapsėdamas kaip klapatė. Avių skambalėliai skambėjo kaip per gaisrą (taigi dabar jau žinote, kam jie reikalingi).

Visa laimė, kad vėjas pūtė reikiama kryptimi. Ir vos tiktai suskambo avių varpeliai, iš bokšto iššovė pats nuostabiausias fejerverkas. Milžiniškas auksinis skėtis, pliūptelėjęs sidabrinėmis ugnelėmis, buvo matomas visame mėnulyje, o į žemę jis netrukus pažėrė numuštų žvaigždžių lietų. Fejerverkas rodė kelią vargšams šuneliams, o kartu turėjo perspėti slibiną, bet šis buvo pernelyg įsiutęs ir nekreipė dėmesio.

Taigi pašėlusi medžioklė tęsėsi. Jei kada nors matėte, kaip paukštis gaudo drugelį, ir jei galite įsivaizduoti neregėtai didelį paukštį, tarp baltų kalnų gaudantį du visiškai menkus drugelius, gal tada ir suprasite, kaip jie sukinėjosi, mėtėsi į šonus, kai kada išsisukdavo tik per plauką, kokiais pašėlusiais zigzagais ir kaip skubėdami juodu lėkė namo. Kol grįžo, slibino kvėpavimas Makaliukui Klajūnui ne vieną kartą nusvilino uodegą.

O ką veikė Mėnulio Žmogus? Na, jis iššovė patį puikiausią fejerverką, o tada, pasakęs: “Tas netikęs padaras!“ — ir pridūręs: “Tie netikę šunyčiai! Dar sukels užtemimą visai ne laiku!“ — nusileido į požemius ir atidarė stiklainį juodų kerų, kurie atrodė kaip degutas su medumi (o dvokė kaip pervirti kopūstai).

Tuo metu slibinas kaip tik pakilo tiesiai virš bokšto ir išskėtęs nagus ketino griebti Makaliuką Klajūną ir nutėkšti tiesiai į tuštumą. Tačiau nespėjo. Mėnulio Žmogus pro žemutinį langą šovė savo kerus, pataikė tiesiai slibinui į pilvą (pilvas yra ypač jautri visų slibinų vieta) ir nusviedė jį šonan. Slibinas visai sutriko ir nespėjęs atsipeikėti rėžėsi į kalno šlaitą; sunku net pasakyti, kas labiau nukentėjo — šlaitas ar slibino snukis, — nes abu buvo sumalti į košę.

Abu šunys įsmuko pro stoglangį ir visą savaitę negalėjo atsipeikėti, o slibinas šiaip taip parkrypavo namo, kur keletą mėnesių gydėsi snukį. Kitas užtemimas nepavyko, nes slibinas, užuot gesinęs mėnulį, laižėsi pilvą. Tačiau juodos dėmės tose vietose, kur pataikė užkerėta tyrė, nebenusivalė. Greičiausiai jos ten ir liks. Dabar tą slibiną visi vadina Šlakuota Baidykle.

Kitą dieną Mėnulio Žmogus pažvelgė į Makaliuką Klajūną ir tarė:

— Tik per plauką neįkliuvai! Šią mėnulio pusę, regis, jau puikiai ištyrinėjai, mielasis. Manau, kai šiek tiek atsikvėpsi, ateis metas aplankyti ir kitą.

— Ar aš galėsiu kartu? — paklausė mėnulio šuo.

— Tau tai neišeitų į gera, — atsakė Mėnulio Žmogus, — ir aš nepatarčiau. Pamatytum dalykų, nuo kurių imtum ilgėtis namų labiau nei pamatęs ugnį ar kaminus, o tai jau būtų blogiau už slibinus.

Mėnulio šuo neišraudo, nes šunys nerausta, ir nieko nepasakė, bet atsitūpęs kamputyje ilgai galvojo, kiekgi daug žino ir girdi tas senis. Be to, jis šiek tiek pagalvojo ir apie tai, ką senis norėjo pasakyti, nors neilgai — buvo lengvabūdis šunėkas.

O kai po kelių dienų Makaliukas Klajūnas atsigavo, Mėnulio Žmogus atėjęs švilptelėjo jam. Tada abu ėmė leistis vis žemyn ir žemyn, iš pradžių laiptais bokšto viduje, tada į uoloje iškapotus požemius — jų maži skardyje iškirsti langeliai žvelgė bedugnės pusėn į baltas mėnulio tolumas; o paskui slaptais laiptais, kurie, rodės, veda po pačiais kalnais, kol pagaliau atsidūrė visiškoje tamsoje ir sustojo, o Makaliukui Klajūnui nuo ilgo leidimosi žemyn įvijais laiptais susisuko galva.

Visiškoje tamsoje Mėnulio Žmogus blankiai švytėjo lyg jonvabalis, daugiau jokios šviesos nebuvo. Tačiau jos užteko nušviesti duris — didžiules duris grindyse. Senis jas pakėlė, iš skylės sūkuriuodama lyg rūkas ėmė kilti tamsa, ir Makaliukas Klajūnas jau nebematė blankaus Mėnulio Žmogaus švytėjimo.

— Šok žemyn, gerasis šuniuk! — iš tamsos pasigirdo balsas. Ir jūs turbūt nenustebsite sužinoję, kad Makaliukas Klajūnas visai nebuvo geras ir nė nepasijudino. Priešingai, suglaudęs ausis jis įsispraudė į tolimiausią nedidelės patalpos kampelį. Tos juodos skylės jis išsigando labiau nei senio.

Tačiau nieko gero iš to neišėjo. Mėnulio Žmogus paprasčiausiai pačiupo jį už pakarpos ir sviedė į juodąją skylę; krisdamas į tuštumą Makaliukas Klajūnas išgirdo jo žodžius iš viršaus:

— Krisk tiesiai, o paskiau skrisk pavėjui! Kitame gale palauk manęs!

Šie žodžiai, matyt, turėjo jį paguosti, bet nepaguodė. Vėliau Makaliukas Klajūnas sakydavo, kad turbūt netgi kristi nuo pasaulio krašto nebūtų buvę taip baisu, šiaip ar taip, tai buvo pats bjauriausias jo nuotykis, ir vos tik jį prisiminus jam susukdavo pilvą. Ko gero, kai cypia ir trūkčioja per miegus ant kilimėlio prie židinio, jis sapnuoja kaip tik tai.

Bet pagaliau viskas baigėsi. Jis ėmė kristi vis lėčiau ir galop beveik sustojo. Likusį kelią teko skristi, ir jis skrido vis aukštyn ir aukštyn lyg kokiu milžinišku kaminu, visa laimė, kad padėjo nemenkas skersvėjis. Pagaliau labai nudžiugo atsidūręs pačiame viršuje.

Čia, kitame skylės gale, jis lekuodamas išsitiesė pailsėti, klusniai ir šiek tiek neramiai laukdamas, kol pasirodys Mėnulio Žmogus. Laukti teko ilgokai, Makaliukas Klajūnas spėjo apsidairyti ir pamatė atsidūręs pačiame gilaus, tamsaus slėnio, apsupto neaukštų tamsių kalvų, dugne. Ant kalvų kabojo juodi debesys, o virš jų žibėjo viena vienintelė žvaigždė.

Staiga šuniuką pradėjo marinti miegas, kažkur krūmuose, visai netoli, paukštis čiulbėjo lopšinę, tai buvo labai keista ir nuostabu, nes jis jau buvo pripratęs prie nebylių anos pusės paukštukų. Makaliukas Klajūnas užsimerkė.

— Kelkis, šuniūkšti! — pasigirdo balsas, ir Makaliukas Klajūnas pašoko, jis dar spėjo pamatyti, kaip Mėnulio Žmogus kopia iš skylės sidabrine virve, kurią milžiniškas pilkas voras (daug už jį didesnis) buvo pririšęs prie gretimo medžio.

Mėnulio Žmogus išlipo.

— Dėkoju, — pasakė jis vorui, — dabar gali drožti sau! — Ir voras, labai patenkintas, nudrožė sau. Tamsiojoje pusėje gyvena juodieji vorai, labai nuodingi, nors ir ne tokie dideli kaip šviesiosios pusės pabaisos. Jie nekenčia visų blankių ir baltų padarų, o ypač blyškiųjų vorų, jie nemėgsta jų, kaip žmonės nemėgsta retai apsilankančių turtingų giminaičių.

Pilkasis voras smuko į skylę ir nusikabarojo savo virve, o tuo metu nuo medžio nušoko juodasis voras.

— Nagi! — šūktelėjo senis juodajam vorui. — Eikš čionai! Ir nepamiršk, kad čia mano asmeninės durys. Nupink dailų hamaką tarp šių dviejų kukmedžių ir tau bus atleista.

— Kopti teko gana ilgai, nuo pat mėnulio vidurio, — paaiškino jis Makaliukui Klajūnui, — todėl šiek tiek pailsėti laukiant jų, manau, neprošal. Jie labai mieli, bet gerokai išvargina. Žinoma, galėčiau įsigyti sparnus, tik kad pernelyg greitai juos sudėviu, be to, tektų praplatinti skylę, nes su išskleistais sparnais šioje netilpčiau, o virve moku laipioti kuo puikiausiai.

— Na, tai ką manai apie šią mėnulio pusę? — toliau klausinėjo Mėnulio Žmogus. — Tamsu, o dangus šviesus, o anoje priešingai — šviesu, o dangus tamsus, a? Šiokia tokia permaina, beje, čia daugiau tikrų spalvų nei tenai, o man patinka spalvos, sodrios ir kad jų būtų gausu. Jei įsižiūrėsi, po medžiais pamatysi žiburiukus: tai ugniamusės, deimantinės vapsvos, rubinkandės ir kitokie mašaliukai. Labai mažučiai, kaip ir visi šviečiantys padarai šioje pusėje. Gyventi čia nelengva, jų tyko pelėdos sulig ereliais, juodos lyg anglys, ir varnos sulig grifais, jų privisę lyg žvirblių, o dar visi tie juodieji vorai. Man asmeniškai labiausiai nepatinka juodžiai beuodegiai, skraidantys didžiuliais būriais. Jie nesitraukia iš kelio net man, nė sumirgėti nedrįstu, kad neįsipainiotų į barzdą. Tačiau šioji pusė savaip žavi, jaunuoli, ir viena iš geriausių jos savybių ta, kad niekas, joks šuniūkštis, nėra jos matęs nemiegodamas — išskyrus tave!

Tada Mėnulio Žmogus šoko į hamaką, kurį, kol plepėjo, jam nupynė juodasis voras, ir akimirksniu užmigo.

Makaliukas Klajūnas atsitūpė ir ėmė žiūrėti į jį, dėl visa ko užmesdamas akį ir į juoduosius vorus. Medžių šešėlyje šen bei ten purpčiojo mažučiai žiburiukai: raudoni, žali, auksiniai ir mėlyni. Danguje plūduriavo aksominių debesų gniužulai, pro juos švietė blyškus dangus ir svetimos žvaigždės. Kažkur tolumoje, tikriausiai kitame slėnyje už artimiausių kalvų, vos girdimai giedojo tūkstančiai lakštingalų. O paskui Makaliukas Klajūnas išgirdo vaikų balsus, o gal tik vėjo atneštą vaikų balsų aidą. Jis pašoko ir sulojo taip garsiai, kaip dar nebuvo lojęs nuo tada, kai prasidėjo šis pasakojimas.

— Po galais! — šūktelėjo Mėnulio Žmogus, šokdamas iš hamako ant žolės ir kone užmindamas Makaliukui Klajūnui ant uodegos. — Ar jie jau atvyko?

— Kas? — paklausė Makaliukas Klajūnas.

— Na, jei jų neišgirdai, tai ko čia vambriji? — paklausė senis. — Eime! Štai čia.

Juodu ėmė leistis pilku taku, paženklintu blausiai švytinčiais akmenimis, virš kurių sviro krūmai. Takas bėgo vis pirmyn ir pirmyn, krūmus pakeitė pušys ir pakvipo pušimis, kaip jos kvepia naktį. Paskui takas ėmė kilti ir po kurio laiko jie pasiekė viršūnę aukščiausios iš visų žemų kalvų, kurios supo slėnį.

Makaliukas Klajūnas pažvelgė į gretimą slėnį, visos lakštingalos staiga liovėsi čiulbėjusios, tarsi jas būtų kas išjungęs, tada pasigirdo miela ir skambi vaikų daina, jie keliais balsais dainavo vieną nuostabią melodiją.

Senis pasileido kalvos šlaitu žemyn kartu su šuneliu. Prisiekiu, nemeluoju! Mėnulio Žmogus šokinėjo nuo akmens ant akmens!

— Eime, eime! — šaukė jis. — Gal aš ir senas, ir barzdotas kaip naminis ar kalnų ožys, bet manęs nepagausi!

Ir Makaliukui Klajūnui teko skristi, kad su juo suspėtų. Staiga jie atsidūrė prie stataus šlaito, nelabai aukšto, bet tamsaus, juodos uolos blizgėjo lyg poliruotas gagatas. Pažvelgęs žemyn Makaliukas Klajūnas pamatė prieblandoje paskendusį sodą. Bežiūrint jis prisipildė švelnios popietės saulės šviesos, nors ir nežinia iš kur sklindančios, ji pripildė slėnį ligi kraštų, bet nė vienas spindulėlis neištrūko toliau. Ten tryško pilki šaltiniai, žaliavo pievelės ir visur buvo pilna vaikų, jie mieguisti šoko arba apsnūdę vaikščiojo ir kalbėjosi su savimi. Kai kurie kartais sujudėdavo lyg nubusdami, o kai kurie jau buvo visai pabudę, bėgiojo ir juokėsi, kasė duobeles, skynė gėles, statė namukus ir pašiūres, gaudė drugelius, vaikėsi sviedinius, laipiojo po medžius; ir visi iki vieno dainavo.

— Iš kur jie atsirado? — sutrikęs ir nudžiugęs paklausė Makaliukas Klajūnas.

— Na žinoma, kad iš savo namų ir savo lovelių, — atsakė Mėnulio Žmogus.

— O kaip jie čia pateko?

— Štai šito aš tau nesakysiu, o tu niekada nesužinosi. Tau, kaip ir visiems kitiems, pasisekė, kad čia patekai, bet vaikai atėjo kitu keliu. Kai kurie ateina dažnai, kai kurie tik retkarčiais, o aš siunčiu jiems daugumą sapnų. Be abejo, kai kuriuos jie parsineša namo, panašiai kaip priešpiečius į mokyklą, o kai kuriuos (man labai gaila) suėda vorai — bet tik ne šiame slėnyje ir tik ne tada, kai aš matau. Na, eime pas juos!

Gagato uolos leidosi stačiai žemyn. Jos buvo pernelyg lygios netgi vorams — bet tai visai nereiškia, kad jie nemėgindavo ten patekti; nuslysti žemyn tai jie galėjo, bet joks gyvas padaras nebūtų išlipęs atgal, be to, sode slėpėsi sargai, ką jau kalbėti apie Mėnulio Žmogų, be kurio nebūtų jokių linksmybių, nes visas jas rengė jis pats.

O dabar jis ėmė ir nučiuožė į patį vidurį. Tiesiog atsisėdo ir nušliuožė lyg su rogutėmis — čiūžt! Į patį vaikų knibždėlyną, o Makaliukas Klajūnas nuvirto ant jo, visai pamiršęs, kad gali skraidyti. Bent jau kad galėjo — nes atsistojęs pastebėjo, kad sparnai kažkur dingę.

— Ką daro tas šuo? — paklausė mažas berniukas Mėnulio Žmogaus. Makaliukas Klajūnas sukosi ratu mėgindamas apžiūrėti savo nugarą.

— Ieško savo sparnų, mažyli. Mano, kad pametė juos čiuoždamas žemyn, o jie guli mano kišenėje. Čia negalima skraidyti, juk niekas neišeis iš čia be leidimo, a?

— Ne, seneli ilgabarzdi! — atsiliepė gal dvidešimt vaikų iškart, o vienas berniūkštis, įsitvėręs senio barzdos, užsikorė jam ant peties. Makaliukas Klajūnas pamanė, kad senis tuoj pat pavers neklaužadą kandim, trintuku ar kokiu panašiu daiktu.

Bet Mėnulio Žmogus tik nusijuokė:

— Nieko sau! Visai neblogai laipioji, mažyli! Pamokysiu tave kai ko. — Ir sviedė berniūkštį tiesiai į orą. O jis nenukrito, nė kiek. Vaikas pakibo ore, o Mėnulio Žmogus mestelėjo jam sidabrinę virvę, kuri rangėsi iš kišenės.

— Greit ropškis žemyn! — šūktelėjo senis ir berniūkštis nusirito tiesiai jam į glėbį, kur buvo kaip reikiant iškutentas. — Jei taip garsiai juoksies, gali prabusti, — perspėjo jį Mėnulio Žmogus, paskui paleido ir žengė į vaikų knibždėlyną.

* * *

Makaliukas Klajūnas galėjo smagintis, kaip pats išmano, ir jau nusižiūrėjo puikų geltoną kamuoliuką (“Koks panašus į tą, kur liko namie“, — pagalvojo jis), kai staiga išgirdo pažįstamą balsą.

— Štai kur mano šuniukas! Štai kur mano šuniukas! Visada žinojau, kad jis tikras. Keista, kad jis čia, juk aš išnaršiau visą pakrantę ir kiekvieną dieną jį šaukiau ir švilpiau!

Vos išgirdęs tą balsą Makaliukas Klajūnas atsitūpė ant užpakalinių kojų ir tarnaudamas parietė letenėles.

— Mano tarnaujantis šuniukas! — šūktelėjo berniukas Tju (be abejo, tai buvo jis) ir pribėgęs paglostė Makaliuką. — Kur buvai dingęs?

Tačiau Makaliukas Klajūnas tegalėjo išspausti:

— Ar tu mane girdi?

— Aišku, girdžiu, — atsakė mažasis Tju. — Bet kai mamytė tave parnešė, tai tu manęs nesiklausei, nors aš lojau kaip įmanydamas. Ir nė nebandei man atsakyti, rodės, galvoji visai ką kita.

Makaliukas Klajūnas atsiprašė, paskui papasakojo berniukui, kaip iškrito iš jo kišenės, ir apie Psamatijų, ir apie Klyksnę, ir apie visus kitus nuotykius, nutikusius po to, kai jis pasimetė. Štai iš kur mažylis ir jo broliai sužinojo apie keistą senuką smėlyje ir dar daugybę kitų naudingų dalykų, kurių iš niekur kitur nebūtų sužinoję. Mažojo Tju nuomone, Makaliukas Klajūnas — labai puikus vardas.

— Ir aš tave taip vadinsiu, — pareiškė jis. — Nepamiršk, kad tu vis dar mano šuo!

Paskui jie žaidė su kamuoliu, ir slėpynių, ir gaudynių, ir ilgai vaikščiojo, ir gaudė triušius (žinoma, nė vieno nepagavo, nes triušiai lakiau priminė triušių šešėlius, bet buvo labai smagu), ir taškėsi balose, ir dar darė daugybę kitų dalykų, vieną po kito, visą amžinybę; ir vis labiau ir labiau vienas kitam patiko. Vakarėjant berniukas ėmė voliotis rasotoje žolėje (bet čia niekam nerūpėjo vyti jo į lovą ar bartis už sušlapusius drabužius), o šunelis voliojosi kartu su juo ir stovėjo ant galvos, ko per amžius nedarė nė vienas šuo, išskyrus seniai mirusį motušės Huber šunį, ir berniukas juokėsi, kol... staiga išnyko ir Makaliukas Klajūnas liko pievelėje vienui vienas!

— Jis tiesiog pabudo, — paaiškino staiga atsiradęs Mėnulio Žmogus. — Išvyko namo, jau seniai laikas. Nagi! Juk liko tik penkiolika minučių iki pusryčių. Jis pramiegojo pasibėgiojimą pajūryje. Ką gi! Turbūt ir mums laikas eiti.

Taigi labai nenoriai Makaliukas Klajūnas grįžo su Mėnulio Žmogumi į šviesiąją pusę. Juodu visą kelią ėjo ir užtruko labai ilgai, šuniukas nė perpus tiek nesidžiaugė, kiek būtų galėjęs. Nes pamatė visokių keistenybių, jiems nutiko daugybė nuotykių — bet, žinoma, nė karto neiškilo rimtas pavojus, juk čia pat buvo Mėnulio Žmogus. Ir labai gerai, nes pelkėje tūnojo visokių šlykščių pabaisų, kurios kaipmat būtų nutvėrusios mažąjį šimelį, jei šis būtų buvęs vienas. Tamsiojoje pusėje buvo taip drėgna, kaip šviesiojoje sausa, čia augo nuostabiausi augalai ir gyveno keisčiausi gyviai, apie kuriuos galėčiau papasakoti ir daugiau, jei tik Makaliukas Klajūnas būtų labiau jais pasidomėjęs. Bet jis nesidomėjo, o vis galvojo apie sodą ir berniuką.

Pagaliau jie atėjo prie pilkosios ribos ir pro šlakų slėnius, kur gyveno slibinai, pro milžinišką tarpą tarp dviejų kalnų pamatė neaprėpiamą baltą lygumą ir spindinčias uolas. Matė patekant žemę, milžinišką ir didžiulį žaliai auksinį skritulį, kylantį už Mėnesienos Kalnų, ir Makaliukas Klajūnas pagalvojo: “Ten gyvena mano berniukas!“ Atrodė be galo toli.

— Ar sapnai išsipildo? — paklausė jis.

— Kai kurie iš manųjų išsipildo, — atsakė senis. — Kai kurie, bet ne visi, ir nė vienas neišsipildo tučtuojau ar lygiai taip, kaip susapnavai. O kodėl tau parūpo sapnai?

— Tiktai galvojau, — atsakė Makaliukas Klajūnas.

— Apie berniuką, — tarė Mėnulio Žmogus. — Ko gero. — Ir išsitraukė iš kišenės savo žiūroną. Šis galėjo tapti neregėtai ilgas. — Manau, nieko blogo neatsitiks, jei žvilgtelėsi, — tarė jis.

Makaliukas Klajūnas pažvelgė — kai pagaliau pavyko vieną akį užmerkti, o kitą palikti atvirą. Labai aiškiai išvydo žemę. Pirmiausia pamatė mėnulio tako, nusidriekusio jūroje, pabaigą, pasirodė, kad jį greit kirto keliolika žmonių figūrėlių, bet kažin ar žvilgsnis jo neapgavo. Mėnulio šviesa greitai blėso. Nušvito saulė, staiga pasirodė smėlio burtininko įlankėlė (bet paties Psamatijaus nesimatė — jis nemėgo būti apžiūrinėjamas); o po akimirkos į apskritą paveikslą įėjo du berniukai, susikibę rankomis, ir nuėjo pakrante. “Manęs ieško ar kriauklių?“ — pasvarstė šunelis.

Netrukus vaizdas sujudėjo ir jis pamatė baltą berniukų tėčio namą ant uolos, sodas leidosi beveik iki jūros, o prie vartų — koks nemalonus netikėtumas — ant akmens sėdėjo senasis burtininkas ir rūkė pypkę, tarsi neturėtų ką veikti, žalioji skrybėlė nusmaukta ant pakaušio, o apsiaustas prasegtas.

— Ką tas Arta... kuo jis ten vardu, veikia prie vartų? — paklausė Makaliukas Klajūnas. — Maniau, kad jis seniausiai mane pamiršo. Ar jo atostogos dar nesibaigė?

— Ne, jis laukia tavęs, mano šunyti. Jis nepamiršo. Jei dabar pasipainiotum jam po kojomis, tikras ar žaislinis, jis mikliai tave vėl kuo nors paverstų. Ir ne vien dėl kelnių — jas greit pasitaisė, — bet jis labai supyko, kam įsikišo Samatijus; o Samatijus irgi dar nebaigė su juo savo reikalų.

Tą akimirką Makaliukas Klajūnas pamatė, kaip Artakserkso skrybėlę nunešė vėjas ir senasis burtininkas nubėgo jos gaudyti, o ant jo kelnių puikavosi ryškus lopas — oranžinis su juodais taškučiais.

— Maniau, burtininkai geriau moka lopyti kelnes! — nusistebėjo Makaliukas Klajūnas.

— Na, jam pačiam atrodo, kad puikiai susitvarkė! — atsakė senis. — Jis užbūrė kažkieno užuolaidas, jie gavo draudimo pinigus, o jis — spalvotą lopą, ir visi liko patenkinti. Bet tu teisus. Jis tikriausiai sensta. Liūdna po šitiekos amžių matyti, kaip burtininkas praranda savo sugebėjimus, bet tau tai tik į naudą.

Mėnulio Žmogus taukštelėjęs sustūmė savo žiūroną ir juodu patraukė toliau.

— O štai ir tavo sparnai, — pasakė jis, kai juodu priėjo prie bokšto. — Dabar skrisk sau ir pramogauk į sveikatą! Neskriausk mėnesienukių, nežudyk mano baltųjų triušiukų, o kai išalksi, grįžk namo! Arba įsivelk dar į kokį nuotykį.

Makaliukas Klajūnas iškart nuskrido ieškoti mėnulio šuns, norėdamas papasakoti jam apie aną pusę; bet šis truputį pavydėjo, kad atvykėlis gavo pamatyti tai, ko jis pats negali, ir apsimetė, kad jam visai neįdomu.

— Atrodo, tai bjauri vieta, — bambėjo jis. — Man ten tikrai nepatiktų. Nuo šiol tau turbūt bus nuobodu baltojoje pusėje, juk čia nėra tavo dvikojų draugų, tiktai aš. Kaip gaila, kad tas Persijos burtininkas toks skrabalas ir tu negali grįžti namo.

Makaliukas Klajūnas įsižeidė ir keliskart pasakė mėnulio šuniui, kad labai džiaugiasi grįžęs į bokštą, kad jam visai nenuobodu baltojoje pusėje. Netrukus jie jau vėl buvo geri draugai ir kartu ieškojo nuotykių, tačiau tai, ką supykęs pasakė mėnulio šuo, pasirodė tikra tiesa. Makaliukas Klajūnas visai nebuvo dėl to kaltas ir labai stengėsi neišsiduoti, bet nuotykiai jo nebedžiugino, jis nuolat prisimindavo linksmybes sode su mažuoju Tju.

Juodu apsilankė slėnyje, kur gyvena baltieji mėnulio nykštukai (mėnulinukai). Jie jodinėja ant baltųjų triušiukų ir kepa blynus iš snaigių, o jų tvarkinguose soduose auga mažutės obelys, ne didesnės už vėdrynus, vedančios auksinius obuoliukus. Prie mažesnių slibinų urvų (kol tie miegodavo) juodu pribarstydavo stiklo šukių bei senų vinių ir iki vidurio nakties nemiegodavo laukdami, kol tie ims riaumoti iš pasiutimo — kaip jau sakiau, slibinų pilvai labai jautrūs, ir kiekvieną naktį, lygiai dvyliktą, jie išlenda atsigerti, jei neskaičiuosim visų kitų atsigaivinimų. Kartais šunyčiai netgi išdrįsdavo erzinti vorus — plėšydavo voratinklius, išlaisvindavo mėnesienukes ir spėdavo pasprukti, kol vorai mėtydavo į juos savo lasus nuo kalnų viršūnių. Bet visą tą laiką Makaliukas Klajūnas laukė pasirodant paštininkės Klyksnės su naujienomis iš žemės (net maži šuniukai žino, kad tai dažniausiai žmogžudystės ir futbolo rungtynių rezultatai, bet kartais pasitaiko ir geresnių dalykų).

Vieną Klyksnės apsilankymą jis pražiopsojo, nes buvo nuklydęs kelioms dienoms, tačiau kai grįžo, senis vis dar skaitė laiškus bei laikraščius (ir atrodė labai patenkintas, tabalavo kojomis nukoręs jas nuo bokšto stogo krašto, pupsėjo savo didžiulę balto molio pypkę, pūtė dūmų debesis lyg garvežys ir šypsojo visu savo apskritu veidu).

Makaliukas Klajūnas nebeištvėrė.

— Nebegaliu daugiau kentėti, — kiauktelėjo jis. — Noriu pas berniuką, kad išsipildytų jo sapnas.

Senis pasidėjo laišką (ten buvo rašomos labai smagios naujienos apie Artakserksą) ir išsitraukė pypkę iš burnos.

— Labai nori? Nebegali kentėti? Kaip netikėta! Buvo malonu susipažinti! Turėtum dar kada nors užsukti. Visada esi laukiamas! — išpylė jis vienu atsikvėpimu.

— Labai gerai! — kalbėjo jau protingiau. — Artakserksas sutvarkytas.

— Kaip? — susijaudinęs paklausė Makaliukas Klajūnas.

— Jis vedė undinę ir išsikraustė gyventi į Mėlynosios Jūros Gelmes.

— Gal ji geriau užlopys jam kelnes! Žalių jūržolių lopas labai tiks prie jo skrybėlės.

— Mielas mano šuneli! Jis tuokėsi pasidabinęs visiškai nauju žalių jūržolių kostiumu su rausvo koralo sagomis ir aktinijų antpečiais, o senąją skrybėlę sukūreno pakrantėje! Viską sutvarkė Samatijus. O-o! Senis Samatijus labai toliaregis, ko gero, jis tikisi sutvarkyti daugybę dar svarbesnių reikalų už tavo, mano šimeli. Kažin kas iš to išeis! Artakserksas visiškai baigia suvaikėti, kaip man regis, ir labai ima į širdį visokius niekus. Ir užsispyręs kaip ožys. Kitados jis buvo puikus burtininkas, bet dabar pasidarė tikras įkyruolis, kaip rakštis vienoj vietoj. Kai jis vidury baltos dienos nubėgęs mediniu kastuvu iškasė iš smėlio ir už ausų ištraukė iš guolio Samatijų, tai Samatidas pamanė, kad jau per toli nueita, o aš visai tuo nesistebiu. “Tiek triukšmo, kai taip norisi miegoti, ir viskas dėl kažkokio netikusio šunyčio“, — štai kaip jis parašė, ir nėra ko tau čia gėdytis. Taigi kai abu šiek tiek atvėso, jis pakvietė Artakserksą į pokylį su undinėmis, taip viskas ir prasidėjo. Jos pasiūlė Artakserksui paplaukioti mėnesienoje ir jis jau niekada nebegrįš nei į Persiją, nei į Peršorą. Jis įsimylėjo vyriausiąją, bet vis dar gražią jūros karaliaus dukterį, o kitą naktį buvo atšoktos vestuvės. Turbūt viskas tik į gera. Jau kuris laikas nėra nuolat vandenynuose gyvenančio burtininko. Protėjas, Poseidonas, Tritonas, Neptūnas ir visi kiti jau seniai pavirto dumbliais ir kerpėmis, o ir šiaip nekišdavo nosies toliau Viduržemio jūros, nes pernelyg mėgo sardines. O ir senis Njordas ne per seniausiai pasitraukė. Bet jis nelabai tesirūpino vandenynų reikalais po tos savo kvailos santuokos su milžine — kaip žinote, ji įsimylėjo jį dėl švarių pėdų (nes tai itin patogu namuose), o pametė per vėlai supratusi, kad šios visą laiką šlapios. Girdėjau, kad jis jau vos gyvas, beveik nevaikšto, vargšelis. Nuo benzino ėmė kuo bjauriausiai kosėti ir pasitraukė prie Islandijos krantų, kur daugiau saulės. Be abejo, dar buvo Jūros Senis. Jis mano pusbrolis, bet aš nesididžiuoju šia giminyste. Jis buvo labai kaprizingas — nenorėjo vaikščioti pats, reikalavo, kad jį vis nešiotų, kaip turbūt esi girdėjęs. Todėl ir sulaukė liūdno galo. Prieš metus ar dvejus atsisėdo ant vandens minos (jei tik supranti, apie ką kalbu), tiesiog ant pačių ragų! Nieko nepadėjo net mano magija. Ištiško baisiau už Kliunkį Pliumpį.

— O Britanija? — paklausė Makaliukas Klajūnas, būdamas tikras anglas, nors visos tos istorijos jam gerokai įkyrėjo ir norėjosi išgirsti apie savąjį burtininką. — Maniau, kad bangas valdo Britanija.

— Išties tai ji nė kojų nesušlampa. Jai labiau patinka glostyti liūtus pajūryje ar sėdėti ant centų nusitvėrus tridantį. O juk jūrose yra ir daugiau reikalų, ne vien bangas varinėti. O dabar jie gavo Artakserksą, tikiuosi, jis bus naudingas. Iš pradžių tikriausiai gaiš laiką, mėgindamas ant koralų išauginti slyvas, jei tik kas jam leis, o tai daug lengviau, nei palaikyti tvarką jūros dugne. Nagi, nagi! Apie ką mes kalbėjomės? Na žinoma — dabar tu gali grįžti, jeigu tik nori. Nenorėčiau būti nemandagus, bet, tiesą sakant, tau pats laikas grįžti. Pirmiausia aplankysi senį Samatijų, tik neimk iš manęs pavyzdžio ir sutikęs nepamiršk pridurti “p“!

Klyksnė pasirodė jau kitą dieną ir atskraidino dar vieną pašto siuntą — daugybę laiškų Mėnulio Žmogui ir visą ryšulį laikraščių: “Jūržolynų savaitė“, “Vandenyno nuomonės“, “Undinė“, “Kriauklė“ ir “Jūros rytas“. Visuose puikavosi ta pati (daryta išskirtinai tam laikraščiui) Artakserkso vestuvių pajūryje per pilnatį nuotrauka, kurios antrame plane nuo ausies iki ausies šypsojosi įžymus finansininkas (paprasčiausiai pagarbos titulas) Psamatijus Psamatidas. Tačiau nuotraukos buvo gražesnės už mūsiškes, nes buvo bent jau spalvotos, o ir undinė atrodė išties nuostabiai (jos uodegą slėpė jūros putos).

Atėjo laikas atsisveikinti. Mėnulio Žmogus nusišypsojo Makaliukui Klajūnui, o mėnulio šuo mėgino apsimesti abejingas. Makaliukas Klajūnas irgi nukabino uodegą, bet tepasakė:

— Viso, šuniūkšti! Žiūrėk savęs, neskriausk mėnesienukių, nežudyk baltųjų triušiukų ir nepersiėsk!

— Pats tu šuniūkštis! — atšovė mėnulio Makaliukas. — Ir liaukis kramtęs burtininkų kelnes!

Taip jie ir atsisveikino, tačiau, man regis, nuo to meto Makaliukas neduodavo ramybės Mėnulio Žmogui, prašydamas leisti aplankyti Makaliuką Klajūną per atostogas, ir kelis kartus buvo išleistas.

O tada Makaliukas Klajūnas išskrido su Klyksnė, Mėnulio Žmogus grįžo į savo požemius, o mėnulio šuo liko tupėti ant stogo ir žiūrėti, kaip jie nyksta tolumoje.

Kai jie atskrido prie pasaulio krašto, nuo Šiaurinės žvaigždės padvelkė šaltas vėjas ir juos aptėškė stingdantys krioklių purslai. Skristi atgal buvo daug šalčiau, nes dabar jiems nebepadėjo senojo Psamatijaus burtai, taigi abu maloniai pailsėjo Šunų Saloje. Tačiau kadangi Makaliukas Klajūnas tebebuvo mažas, sala nė perpus nepateisino jo lūkesčių. Kiti šunys buvo milžiniški, kėlė didžiulį triukšmą ir šaipėsi iš mažylio; o kaulai nuo kaulų medžių pasirodė per dideli ir per kieti.

Tik trečios dienos ryte jie pagaliau pamatė juodas Klyksnės namų uolas, saulė šildė nugaras, o kai nusileido Psamatijaus įlankėlėje, kopų smėlis jau buvo įšilęs.

Klyksnė riktelėjo ir pabeldė snapu į medžio gabalą, gulintį netoliese. Medžio gabalas tučtuojau pakilo ir pavirto Psamatijaus kairiąja ausimi, netrukus pasirodė ir kita ausis, o paskui — visa negraži galva ir kaklas.

— Ko judviem reikia tokiu metu? — ėmė niurnėti Psamatijus. — Aš miegu.

— Mes sugrįžome! — šūktelėjo Klyksnė.

— Kaip matau, ir tu leidaisi atnešamas, — tarė Psamatijus, atsisukdamas į šunelį. — Po slibino medžioklės ši menka kelionė namo turėjo atrodyti visai lengva.

— Bet, pone, — atsakė Makaliukas Klajūnas, — aš juk palikau savo sparnus, man jie buvo tiktai paskolinti. Labiau norėčiau būti paprastu šunimi.

— O! Gerai. Manau, tau vis dėlto patiko būti Makaliuku Klajūnu. Turėjo patikti. Dabar vėl gali būti paprasčiausiai Makaliuku ir, jeigu išties nori, grįžti į savo namus vėl vaikytis geltono sviedinuko, pasitaikius progai pamiegoti ant fotelių ar įsitaisyti sterblėje ir vėl tapti garbingu amsiumi.

— O mažasis berniukas? — paklausė Makaliukas.

— Betgi, kvailuti, tu pats nuo jo pabėgai net iki mėnulio! — atsakė Psamatijus, vaizduodamas supykusį ir nustebusį, bet linksmai merkdamas viena išmintinga akimi. — Sakau — namo, vadinasi — namo. Nemikčiok ir nesiginčyk!

Vargšas Makaliukas mikčiojo, nes labai stengėsi mandagiai ištarti “P-pone P-samatijau“. Pagaliau pavyko:

— P-p-prašau, p-p-pone P-p-psamatijau, — graudžiai išspaudė jis. — P-prašau man atleisti, bet turiu su juo susitikti, dabar nebepabėgsiu; juk išties aš jam priklausau, ar ne? Taigi privalau pas jį grįžti.

— Kokie niekai! Nei priklausai, nei privalai! Tu priklausai senutei, kuri tave pirmoji nusipirko, taigi turi grįžti pas ją. Turėtum žinoti, kad pagal įstatymus negalima pirkti vogtų daiktų, beje, užburtų taip pat, kvailas šuniūkšti. Mažojo Tju motina paleido vėjais šešis pensus, ir baigtas kriukis. O be to, negi toks svarbus susitikimas sapne? — vis mirkteldamas riaumojo Psamatijus.

— Maniau, kad kai kurie iš Mėnulio Žmogaus sapnų išsipildo, — liūdnai ištarė mažasis Makaliukas.

— O! Nejaugi! Na ką gi, tai Mėnulio Žmogaus reikalas. O mano reikalas — vėl paversti tave padoraus dydžio šunimi ir grąžinti ten, kur tau ir vieta. Artakserksas gavo kitas pareigas, taigi mums nebereikia jo paisyti. Eikš!

Viena stora ranka prilaikydamas Makaliuką, kita mostelėjo jam virš galvos, ir ką jūs manot — ničnieko neatsitiko! Jis vėl viską pakartojo, ir vėl nieko.

Tada Psamatijus šoko iš smėlio ir Makaliukas pirmą kartą pamatė, kad jo kojos kaip triušio. Jis trypė ir stojosi piestu, spardė smėlį ir kriaukles, šnarpštė lyg įsiutęs mopsas, bet nieko neįvyko.

— Tai to jūržolių priėdusio burtininko darbas, kad jį kur karpom išbertų! — keikėsi jis. — To persiško slyvų ėdiko, kad jis kur išvirtų! — šaukė jis, kol pavargo, o tada atsisėdo.

— Nagi, nagi! — pasakė šiek tiek atvėsęs. — Gyveni ir mokaisi! Na ir trenktas gi tas Artakserksas. Kas galėjo pamanyti, kad tarp visų vestuvinių rūpesčių jis prisimins tave ir prieš išvykdamas medaus mėnesio panaudos stipriausią savo užkeikimą, tarsi toks mažas žioplas šuniūkštis būtų vertas ir pirmojo? Už tai reiktų kailį nudirti.

— Ką gi! Šiaip ar taip, nebereikia sukti galvos, ką toliau daryti, — kalbėjo Psamatijus. — Tegalima padaryti vieną vienintelį dalyką. Turi jį susirasti ir maldauti atleidimo. Bet prisiekiu! Nepamiršiu šito, kol jūros išdžius. O dabar abu pasivaikščiokit ir sugrįžkit, kai aš kiek nusiraminsiu!

Klyksnė nuskrido pažeme, o Makaliukas liūdnai nuturseno iš paskos iš pradžių pakrante, o paskiau ant uolos. Juodu stabtelėjo prie namo, kur gyveno mažasis berniukas, Makaliukas netgi įėjo pro vartus ir atsitūpė gėlyne po berniuko langais. Buvo dar labai anksti, bet jis ilgai beviltiškai lojo. Berniukai turbūt miegojo arba buvo išvažiavę, nes prie lango niekas nepriėjo. Bent taip pamanė Makaliukas, Jis buvo pamiršęs, kad pasaulyje viskas kitaip negu mėnulio sode, kad vis dar veikia Artakserkso užkeikimas ir jis tebėra mažas, o jo lojimas tylus.

Truputį palaukusi Klyksnė nunešė liūdintį šuniuką atgal į įlankėlę. Čia jo laukė netikėtumas. Psamatijus kalbėjosi su banginiu! Tiesiog milžinišku banginiu vardu Vinas, seniausiu iš visų gerųjų jūros banginių. Mažyliui Makaliukui jis atrodė lyg kalnas, mat pats gulėjo giliame duburyje, o galvą buvo pasidėjęs netoli kranto.

— Atleisk, nespėjau tau rasti mažesnio padaro, — tarė Psamatijus. — Bet jis labai patogus.

— Eikš vidun! — tarė banginis.

— Viso geriausio! Eik vidun! — atsisveikino žuvėdra.

— Eik vidun, — pakartojo Psamatijus, — ir kuo greičiau! Nedrįsk viduje draskytis ar kandžiotis, nes Vinas dar ims kosėti, o tau tai neišeitų į naudą.

Tai atrodė beveik taip pat baisu, kaip ir šokti į duobę Mėnulio Žmogaus požemiuose, ir Makaliukas ėmė trauktis atbulas, taigi Klyksnė su Psamatijum turėjo jį įstumti. Jie ir įstūmė negaišdami laiko įkalbinėjimams, o banginio nasrai kaukštelėję užsitrenkė.

Viduje buvo labai tamsu ir smirdėjo žuvimi. Makaliukas tupėjo drebėdamas (nedrįsdamas nė ausies pasikasyti), klausėsi, kaip jam atrodė, banginio uodegos pliaukšėjimo per vandenį ir jautė, kaip jam atrodė, kad banginis nyra vis giliau ir giliau į pačias Mėlynosios Jūros Gelmes.

Tačiau kai banginis sustojo ir vėl išsižiojo (su didžiausiu džiaugsmu, nes banginiai mėgsta plaukioti plačiai išsižioję, kad į nasrus plūstų vandens su maistu srovė, bet Vinas buvo pareigingas), o Makaliukas išlindo laukan, čia buvo gilu, nepaprastai gilu, bet nė ženklo mėlynumo. Tik švelni žalia šviesa ir joje Makaliukas pamatė balto smėlio taką, vingiuojantį per vos įžiūrimą keistą mišką.

— Eik tiesiai! Čia nebetoli, — tarė Vinas.

Makaliukas nuėjo tiesiai, kiek tik leido vingiuotas takas, ir netrukus išvydo didžiulių rūmų vartus, rodės, pastatytus iš rausvo ir balto akmens, pro kurį kiaurai švietė balta šviesa; ji veržėsi ir per mėlynus bei žalius langus. Palei sieną augo didžiuliai jūrmedžiai, aukštesni netgi už iškilusius į aukštybes rūmų kupolus, mirguliuojančius tamsiame vandenyje. Milžiniški jūrmedžių stiebai siūbavo ir lingavo tarsi žolės, o tarp tankių šakų lyg paukščiai šmižinėjo pulkai auksinių, sidabrinių, raudonų, mėlynų ir šviečiančių tamsoje žuvų. Tačiau giedojo ne žuvys. Rūmuose dainavo undinės. Ir dar kaip dainavo! Joms pritarė jūrų fėjos, o šimtai vandenių grojo rageliais, dūdelėmis ir kriauklėmis — muzika liete liejosi per langus.

Tamsiose medžių paūksmėse vaipėsi jūrų baubukai ir Makaliukas skubinosi kiek galėdamas, bet giliai po vandeniu judėjo lėtai ir nerangiai. O kodėl jis nenuskendo? Nežinau, bet, manau, čia nagus prikišo Psamatijus Psamatidas (apie jūrą jis nutuokia geriau, nei kai kurie mano, nors ir vengia jos, kaip tik gali), taigi išsiuntęs Makaliuką su Klyksnė pasivaikščioti, o pats atvėsęs jis atsisėdo ir apmąstė naują planą.

Šiaip ar taip, Makaliukas nepaskendo, bet kol priėjo duris, jau troško atsidurti toli nuo čia, kad ir šlapiame banginio pilve, nes iš purpurinių krūmų ir pinčių sąvašyno į jį spoksojo tokie keisti snukiai, kad jį ne juokais ėmė baimė. Pagaliau atsidūrė prie milžiniškų durų — auksinę arkos pavidalo staktą puošė koralai, o pačios durys buvo iš perlamutro ir apkalinėtos ryklio dantimis. Belstukas buvo didžiulis žiedas, inkrustuotas polipais, o šie kaišiojo savo siauručius raudonus liežuvėlius; šio belstuko, be abejo, Makaliukas pasiekti negalėjo, beje, nebūtų pajėgęs jo nė pajudinti. Taigi sulojo ir labai nustebo, kad lojimas buvo garsus. Trečią kartą amtelėjus, muzika viduje nutilo ir durys atsivėrė.

Kaip jūs manot, kas gi jas atidarė? Nagi pats Artakserksas, pasidabinęs kažkuo panašiu į slyvų spalvos aksomo švarką ir žalio šilko kelnes, jis vis dar čiulpė savo ilgąją pypkę, tik vietoj dūmų dabar iš jos vertėsi visomis vaivorykštės spalvomis mirgantys burbulai, o skrybėlės nebeturėjo.

— Labas! — pasakė jis. — Taigi pasirodei! Taip ir maniau, kad senis P-samatijus tau greitai įkyrės, — jis net prunkštė stengdamasis pabrėžti “p“. — Jis nėra visagalis. Taigi, ko čia atsibeldei? Pas mus kaip tik puota, o tu trukdai groti.

— Pone Arterksaksai, tai yra pone Ertaksarksai, — pradėjo Makaliukas, iš visų jėgų stengdamasis kalbėti mandagiai.

— Gali nesistengti teisingai tarti! Man vienodai rodo! — piktokai atšovė burtininkas. — Geriau pasiaiškink, tik kuo trumpiau, neturiu laiko tuštiems plepalams. — Vedęs jūrų karaliaus dukterį ir tapęs Ramiojo bei Atlanto vandenynų didžiuoju burtininku, jis ėmė elgtis labai išdidžiai (su svetimais, o savi jį už akių vadindavo tiesiog Burčium, kad būtų trumpiau). — O jei turi neatidėliotiną reikalą, verčiau užeik ir palauk prieškambaryje, gal ištaikysiu keletą minutėlių po šokių.

Ir uždaręs duris Makaliukui už nugaros nuėjo sau. Šunelis atsidūrė didžiulėje tamsioje patalpoje po milžinišku blausiai apšviestu kupolu. Visose sienose žiojėjo daugybė arkų, uždengtų jūržolių užuolaidomis, diduma jų buvo tamsios, bet pro vieną spindėjo šviesa ir girdėjosi muzika, ji grojo ir grojo niekada nenutildama ir nepasikartodama.

Netrukus Makaliukui nusibodo laukti, taigi jis nuėjo prie šviesiųjų durų ir įkišo galvą pro užuolaidą. Pamatė milžinišką šokių salę, kurią vainikavo septyni kupolai, paremti dešimčia tūkstančių koralo kolonų, nušviestą gryniausios magijos, pilną šilto krištolo tyrumo vandens. Dainuodamos šoko auksaplaukės undinės ir tamsiaplaukės sirenos — ir šoko ne ant uodegų, o pynė savo kūnais nuostabius raštus skaidriame vandenyje po visą salės erdvę, aukštyn ir žemyn, šen ir ten.

Niekas nepastebėjo pro užuolaidą kyšančios mažojo šunelio nosies, taigi šiek tiek paspoksojęs jis įslinko vidun. Grindys buvo nubarstytos sidabriniu smėliu ir išpuoštos dvipusėmis geldelėmis, visos jos kaukšėjo judant vandeniui, taigi reikėjo žiūrėti, kur statai koją, kad netyčia į kurią nors neįliptum, ir laikytis arčiau sienos. Staiga pasigirdo balsas:

— O, koks mielas mažutis šimelis! Bet juk tai ne jūrų šuo, o žemės. Kaip jis čia pateko, toks trupinėlis!

Makaliukas pažvelgė viršun ir pamatė gražią undinę su didžiulėmis juodomis šukomis auksiniuose plaukuose, ji sėdėjo nelabai aukštai, nukorusi savo apgailėtiną uodegą, ir adė žalią Artakserkso kojinę. Be abejo, tai buvo naujoji ponia Artakserks (žinoma kaip princesė Pamela; jūros gyventojai ją mylėjo, ko jokiu būdu negalėjai pasakyti apie jos vyrą). Šią akimirką Artakserksas sėdėjo greta ir, turėdamas ar neturėdamas laiko tuštiems plepalams, klausėsi jos šnekų. Bent jau kol nepasirodė Makaliukas. Vos jį pamačiusi, ponia Artakserks liovėsi plepėjusi, metė kojinę, nuvinguriavo žemyn, pasiėmė šunelį ir nusinešė ant savo sofos. Ji, tiesa, stovėjo lango į antrą aukštą nišoje (vidinio lango) — nes povandeniniuose namuose nėra laiptų, kaip nėra ir skėčių, be to, nėra didelio skirtumo tarp langų ir durų. “

Taigi vos undinė (gana apkūni) spėjo įsitaisyti ir pasitupdyti sterblėn Makaliuką, iš po sofos pasigirdo siaubingas urzgimas.

— Gulėk, Makaliuk! Į vietą, geras šuneli! — šūktelėjo ponia Artakserks. Kalbėjo ji ne su mūsų Makaliuku, o su baltu jūros šunimi, kuris, nepaisydamas jos žodžių, išlindo urgzdamas ir narnėdamas, kasdamas vandenį plėvėtomis letenomis, vinguriuodamas plokščia uodega ir leisdamas burbulus iš savo smailios nosies.

— Koks siaubingas šuniūkštis! — suamsėjo šuo. — Tik pažvelkit, kokia nušiurusi uodega! O jau letenos! Koks kvailas kailis!

— Į save pasižiūrėk, — atšovė Makaliukas nuo undinės kelių, — ir praeis noras amsėti! Kas ir pavadino tave Makaliuku — tokį anties ir buožgalvio hibridą, kuris apsimeta šunimi?! — Iš šių žodžių galima buvo suprasti, kad jie patiko viens kitam iš pirmo žvilgsnio.

Ir tikrai, netrukus jie susidraugavo, aišku, ne taip stipriai kaip su mėnulio šunimi, greičiausiai todėl, kad Makaliuko viešnagė jūros dugne buvo daug trumpesnė, o jūros gelmės mažam šuniukui ne tokia smagi vieta kaip mėnulis, nes čia pilna tamsių ir siaubingų užkaborių, kurių niekada nepasiekia joks spindulėlis. Juose tūno siaubingi padarai, neįsivaizduojamai seni, neįveikiami jokių kerų, neišmatuojamai dideli. Artakserksui netrukus teko tai suprasti. Burčiaus pareigos pasirodė ne pačios maloniausios.

— O dabar plaukit sau ir linksminkitės, kaip išmanot! — tarė jo žmona, kai šunys liovėsi ginčytis ir ėmė linksmai uostinėti vienas kitą. — Neskriauskit ugniažuvių, nekramtykit aktinijų, nepakliūkit į moliuskų kriaukles ir parplaukit namo vakarieniauti!

— Aš nemoku plaukti, — nusiminė Makaliukas.

— Varge mano! Kokie niekai! — atsakė ji. — Nagi, Burčiau! — Ji buvo vienintelė, kuri drįsdavo jį taip pavadinti į akis. — Štai pagaliau ir tu gali parodyti, ko esi vertas!

— Žinoma, tuojau pat, brangioji! — atsakė burtininkas, patenkintas, kad gali įsiteikti jai ir parodyti, jog išties moka burti, o ne tuščiai trina savo krėslą (jūroje tokius vadindavo moliuskais). Išsitraukęs iš liemenės kišenės nedidelę burtų lazdelę — iš tiesų tai buvo jo automatinis plunksnakotis, bet rašyti juo nebegalėjo, nes jūros rašalas labai tirštas ir netinka automatiniams plunksnakočiams, — mostelėjo ja virš Makaliuko.

Kad ir ką taukštų žmonės, Artakserksas buvo savotiškai puikus burtininkas (kitaip Makaliukas nebūtų patyręs visų šių nuotykių) — gana išradingas, nors pritrūkstantis laiko pratyboms. Šiaip ar taip, jam pavyko iš pirmo karto — Makaliuko uodega ėmė virsti žuvies uodega, ant kojų užaugo plėvės, o kailis pasidarė neperšlampamas. Kai viskas baigėsi, jis greitai priprato prie pokyčių; plaukioti buvo kur kas lengviau, nei skraidyti, beveik tiek pat malonumo ir mažiau vargo — nebent norėjai panirti į gelmes.

* * *

Pirmiausia jis, apiplaukęs pokylių salę, įkando jūros šuniui į uodegą. Žinoma, juokais, bet juokais ar ne, jie vos nesusipešė, nes jūros šuo buvo gana įžeidus. Makaliukas išsigelbėjo tik kuo greičiau nerdamas šalin: teko panaudoti visą savo miklumą. Prisiekiu! Kad užvirė gaudynės — jie nardė pro langus ir tamsiais koridoriais, ir aplink kolonas, ir po kupolais, ir aplink kupolus, kol pagaliau jūros šuo pavargo, jo pyktis atvėso ir juodu kartu susėdo ant paties didžiausio kupolo, prie pat vėliavos stiebo. Ant jo plevėsavo jūrų karaliaus vėliava — žalias ir raudonas audeklas, nusagstytas perlais.

— Kuo tu vardu? — paklausė jūros šuo, atgavęs kvapą.

— Makaliukas.

— Tai mano vardas, taigi tu negali taip vadintis. Aš pirmas jį gavau!

— Iš kur žinai?

— Aišku, žinau! Tu, kaip matau, dar mažas šuniukas ir jūros dugne esi ne ilgiau kaip penkias minutes. Ko gero, aš pats pirmasis iš visų Makalų. Mano pirmasis šeimininkas buvo jūreivis, tikras piratas, plaukiojęs savo laivu šiaurės vandenyse, ilgu laivu raudonomis burėmis, jo priekį papuošė slibino galva, šeimininkas vadino jį “Raudonuoju slibinu“ ir labai mylėjo. O aš mylėjau jį, nors buvau tik šuniukas ir jis manęs nė nepastebėdavo, nes buvau dar per mažas medžioklei, o į jūrą šunų jis neimdavo. Tad kartą išplaukiau be leidimo. Jis atsisveikino su žmona, pūtė vėjas, vyrai stūmė “Raudonąjį slibiną“ į jūrą, kišdami rąstus po dugnu. Putos jau sėmė priekį su slibino galva, o aš staiga pajutau, kad daugiau jo nebepamatysiu, ir išplaukiau su juo. Patyliukais įslinkau į laivą ir pasislėpiau už vandens statinės; mane surado tik tada, kai krantas jau buvo labai toli. Tada ir pavadino mane Makaliuku, kai ištraukė už uodegos iš slėptuvės. “Na ir Makaliukas, net į laivą atsimakalavo!“ — pasakė vienas. O kitas, tokiomis keistomis akimis, pridūrė: “Keista jo lemtis — niekuomet nebegrįš namo.“ Ir išties aš nebesugrįžau, ir nebeužaugau, nors pasenau ir, žinoma, įgijau išminties. Kartą jūroje vyko mūšis, švilpė strėlės, kardai kaukšėjo per skydus, o aš nubėgau į pirmagalį. Tačiau “Juodosios gulbės“ kariai užpuolė mano šeimininko laivą abordažu, nukovė ir paskandino vyrus. Maniškis liko paskutinis. Stovėjo greta slibino galvos, o tada nėrė jūron su visais šarvais, aš puoliau iš paskos. Jis pasiekė dugną greičiau už mane ir buvo sugautas undinių, aš joms pasakiau, kad greičiau plukdytų jį į žemę, nes daug kas verks, jeigu jis negrįš. Jos nusišypsojo, pakėlė jį ir nuplukdė; ir dabar kai kas tvirtina, kad nunešė iki kranto, o kai kurie tik kraipo galvas. Negalima pasitikėti undinėmis, jos patikimai saugo tik savo paslaptis, tada tyli lyg austrės. Dažnai pagalvoju, kad iš tiesų jos užkasė jį baltame smėlyje. Labai toli nuo čia guli “Raudonojo slibino“, kurį paskandino “Juodosios gulbės“ vyrai, nuolaužos, bent jau gulėjo, kai paskutinį kartą plaukiau pro šalį. Aplink prižėlė jūržolių, jos apraizgė viską, išskyrus slibino galvą, kažkodėl ant jos net polipai neauga, o po ja yra balto smėlio kauburėlis. Jau seniai palikau tas vietas. Pamažu pavirtau jūros šunimi — kai kurios senosios undinės tomis dienomis mokėjo kerėti, o viena iš jų labai manimi rūpinosi. Ji mane padovanojo jūros karaliui, dabartinio valdovo seneliui, ir nuo tada gyvenu rūmuose. Štai ir visa mano istorija. Tai nutiko prieš šimtus metų, nuo to laiko aš išmaišiau tolimuosius ir artimuosius vandenis, nors namo niekada negrįžau. Dabar papasakok man apie save! Gal tu kartais atvykai iš Šiaurės jūros, a? Tais laikais mes vadindavome ją Anglijos jūra — o gal ką nors žinai apie vietas, vadintas Orknio salomis?

Mūsų Makaliukui teko prisipažinti, kad yra girdėjęs tik apie paprastą jūrą, o ir apie tą pačią ne kažin ką.

— Bet aš buvau mėnulyje, — pasigyrė jis ir papasakojo naujajam draugui tiek, kiek tik tas galėjo suvokti.

Jūros šuo labai susižavėjo Makaliuko istorija ir patikėjo bent jau puse jos.

— Nuostabus pasakojimas, — sakė jis, — tokio jau seniai nesu girdėjęs. Kartais matau mėnulį. Išplaukiu į paviršių, bet net neįsivaizdavau, kad viskas gali taip būti. Prisiekiu savo uodega! O tas dangaus šunėkas įžūlus. Trys Makaliukai! Jau ir dviejų užtektų, o trys — visai nepakenčiama! Ir nė už ką nepatikėsiu, kad jis senesnis už mane, labai nustebčiau, jei būtų bent šimto metų.

Iš dalies jis buvo teisus. Kaip jūs jau pastebėjot, mėnulio šuo labai mėgo girtis nebūtais dalykais.

— Šiaip ar taip, — kalbėjo toliau jūros šuo, — jis tiesiog pats pasivadino šiuo vardu, o mane juo pavadino.

— Ir mane, — tarė mūsų mažylis.

— Ir visai be reikalo, tuo metu dar visai nebuvai jo užsitarnavęs. Man patinka Mėnulio Žmogaus mintis. Aš irgi vadinsiu tave Makaliuku Klajūnu ir, tavo vietoje, priprasčiau taip vadinamas — juk ir pats nežinai, kur kitąkart nuklysi! Na, eime vakarienės!

Vakarienės buvo tik žuvis, bet Makaliukas Klajūnas netrukus prie jos priprato, be to, tai sveika plėvėtoms letenoms. Pavalgęs staiga prisiminė, ko atkeliavo į jūros dugną, ir išėjo paieškoti Artakserkso. Rado jį apsuptą undinių vaikų — burtininkas pūtė burbulus ir paversdavo juos tikrais kamuoliukais.

— Maloningasis pone Artakserksai, ar galėčiau jūsų paprašyti, kad atverstumėt mane... — prabilo Makaliukas Klajūnas.

— Nešdinkis! — atšovė burtininkas. — Ar nematai, kad aš užimtas? Kitą kartą. — Šiuos žodžius Artakserksas pernelyg dažnai kartodavo tiems, kurių nevertino. Jis gerai suprato, ko nori Makaliukas, bet nesiskubino padėti.

Taigi Makaliukas Klajūnas nuplaukė šalin ir nuėjo miegoti, tiksliau, įsitaisė šakose jūrmedžio, kuris augo ant didelės uolos sode. O apačioje snaudė senasis banginis. Ir jei jums kas nors sakys, kad banginiai nepanyra į patį dugną ar kad jie negali tenai nusnūsti, nesutrikite. Senasis Vinas buvo nepaprastas banginis.

— Na? — paklausė jis. — Kaip sekasi? Matau, vis dar esi mažytis lyg žaisliukas. Ką tas Artakserksas sau mano? Negali tavęs atversti ar nenori?

— Turbūt gali, — atsakė Makaliukas Klajūnas. — Tik pažvelk, koks aš dabar! Bet kai tik paprašau sugrąžinti man tikrąjį ūgį, jis sako, kad yra labai užsiėmęs ir neturi kada kalbėtis.

— Fui! — prunkštelėjo banginis ir taip mostelėjo uodega, kad vos nenuvertė nuo uolos Makaliuko. — Nemanau„ kad jūros dugne mes labai pamėgsime šitą Burčių, bet man tai nerūpi. Viskas bus gerai, anksčiau ar vėliau. O kol kas pasidairyk aplink, čia yra į ką pažiūrėti. Labanakt! Viso gero! — Ir nuplaukė į tamsą. O kai papasakojo naujienas įlankėlėje, tai senis Psamatijus labai įpyko.

* * *

Šviesos rūmuose užgeso. Per tamsius vandenis neprasiskverbė nei mėnulio, nei žvaigždžių šviesa. Žalios sutemos vis tirštėjo ir darėsi vis niūresnės, kol liko vien tik juoduma be jokios švieselės, nebent tarp žolių praplaukdavo didžiulė švytinti žuvis. Vis dėlto tą naktį Makaliukas Klajūnas miegojo kietai, taip pat ir kitą naktį, ir dar keletą naktų. O kitą dieną ir dar kelias dienas vis dairėsi burtininko, bet šio niekur nesimatė.

Vieną rytą, kai jis jau apsiprato su jūra ir netgi pradėjo baimintis, kad teks likti čia amžinai, jūros šuo pasakė:

— Spjauk į tą burtininką! Palik jį šiandien ramybėje. Geriau leiskimės į išties ilgą plaukiojimą!

Juodu išplaukė, ir šis ilgas plaukiojimas užsitęsė dienų dienas. Šunys nusibeldė į toliausias tolybes, nepamirškit, kad abu buvo užburti ir jūrose nedaug kas galėjo su jais suspėti. Kai pavargo nuo kalnų ir uolų pačiame dugne bei povandeninių srovių jūros viduryje, ėmė kilti vis aukštyn ir aukštyn, visą mylią ir dar truputį, o kai iškilo į vandens paviršių, niekur nesimatė žemės.

Visur plytėjo lygi, pilka jūra. Staiga pūstelėjo šaltas vėjas, jūra pasišiaušė, nuo bangų nusidriekė tamsūs šešėliai, rytuose nušvito aušra. Netrukus pro jūros kraštą iškilo saulė, visa išraudusi lyg gurkštelėjusi karšto vyno, greit šoktelėjo aukštyn ir patraukė savo keliu dažydama bangų šlaitus auksu, o šešėlius tarp jų — tamsia žaluma. Toli horizonte plaukė laivas; jis įplaukė tiesiai į saulę ir jo stiebai pajuodo.

— Kur jis plaukia? — paklausė Makaliukas Klajūnas.

— Gal į Japoniją ar Manilą, ar Velykų salą, ar Ketvirtadienį, ar Vladivostoką, ar šen bei ten, — atsakė jūros šuo, kuris, nepaisant visų pagyrų, gana prastai išmanė geografiją. — Mes tikriausiai esame Ramiajame vandenyne, bet nežinau, kur būtent, tik jaučiu, kad šiltuose kraštuose. Nemažai vandenėlio. Eime, pasiieškokime ko nors paėsti.

Kai jie po kelių dienų grįžo, Makaliukas Klajūnas iškart patraukė ieškoti burtininko, nes manė, kad jau ganėtinai ilgai buvo palikęs jį ramybėje.

— Pone Artakserksai, ar galėčiau paprašyti... — prabilo jis kaip paprastai.

— Ne! Neturiu laiko! — atšovė Artakserksas, net griežčiau negu visada. Tačiau šįkart jis tikrai buvo užimtas. Paštu atėjo skundų. Be abejo, jūroje vis nutinka tai šis, tai tas negero ir nieko čia negali padaryti netgi geriausias Burčius, o dėl kai kurių dalykų jis iš viso niekuo dėtas. Kartais kam nors ant stogo užgriūva nuskendęs laivas, sprogimai jūros dugne (o taip! Pas juos išsiveržia ugnikalniai ir ištinka kitos nelaimės„ beveik kaip ir pas mus) išblaško kieno nors trofėjines auksinių žuvelių bandas arba apgadina trofėjinių aktinijų lysves, pražudo vieną vienintelę austrę su perlu viduje arba pamėgtą uolą su koralų sodu, retkarčiais didžiulės laukinės jūržuvės susipeša ir aplamdo undinių vaikus, užsisvajojęs ryklys įplaukia pro langą ir sugadina pietus arba pašėlsta siaubingos, piktos, juodos gelmių pabaisos.

Jūrų gyventojai visada kažkaip susidorodavo su šiomis bėdomis, bet vis dėlto mėgo ir pasiskųsti. Be abejo, jie rašydavo laiškus į “Jūržolynų savaitę“, “Undinę“ ir “Vandenyno nuomones“, o dabar dar turėjo ir Burčių, taigi pradėjo rašyti ir jam, kaltindami dėl visų savo bėdų, net jeigu į uodegą įžnybdavo naminis omaras. Jie sakė, kad jo magija neatitinka reikalavimų (kai kada taip ir būdavo), kad jam reikia sumažinti algą (tikra teisybė, bet vis tiek nemandagu), kad jis pernelyg riečiąs nosį (beveik tiesa, tik nosį jis turėjo ilgą ir nuknebusią) ir dar daugybę nemalonių Artakserksui dalykų, gadindami jam kiekvieną rytą, o ypač pirmadienių rytus. Tada būdavo visų prasčiausiai (ateidavo apie kelis šimtus laiškų), o buvo kaip tik pirmadienis, tad Artakserksas sviedė į Makaliuką Klajūną akmenį ir šis nėrė šalin lyg krevetė iš tinklo.

Atsidūręs sode jis labai apsidžiaugė, kad liko nepasikeitęs, drįstu manyti, kad jei jis nebūtų mikliai išnešęs kudašiaus, tai burtininkas būtų pavertęs jį jūros šliužu ar nutrenkęs Nežinia Kur (kad ir kur tai būtų), o gal netgi pasiuntęs į Katilą (kuris buvo pačios giliausios jūros dugne). Makaliukas Klajūnas labai nusiminė ir pasiskundė jūros Makaliukui.

— Geriau duok jam ramybę, kol baigsis pirmadienis, — patarė jūros šuo. — O ateityje tai aš, tavim dėtas, pirmadieniais visai jam į akis nelįsčiau. Eime dar paplaukioti!

Tada Makaliukas Klajūnas taip ilgai nesirodė burtininkui akyse, kad juodu beveik pamiršo vienas apie kitą, bet ne visai — juk šunys taip paprastai nepamiršta sviestų akmenų. Atrodė, kad Makaliukas Klajūnas apsiprato rūmuose ir tapo nuolatiniu jų gyvūnėliu. Jis nuolat kur nors plaukiodavo su jūros šunimi, o dažnai su jais būdavo ir undinių vaikai. Makaliuko Klajūno nuomone, jie nebuvo tokie smagūs kaip tikri dvikojai vaikai (betgi Makaliukas Klajūnas ir nebuvo tikras jūros gyventojas, taigi negalėjo tiksliai žinoti), bet žaisti su jais buvo malonu, tikriausiai ilgainiui Makaliukas Klajūnas būtų pripratęs prie jų ir pamiršęs mažąjį Tju, jei ne vėliau nutikę įvykiai. Kai pradėsime apie juos pasakoti, prašom nepamiršti, kad čia nagus galėjo prikišti ir Psamatijus.

Šiaip ar taip, vaikų buvo daugybė. Jūros karalius turėjo šimtus dukterų ir tūkstančius anūkų, visi jie gyveno tuose pačiuose rūmuose ir mėgo abu Makaliukus, kaip ir ponia Artakserks. Gaila, kad Makaliukui Klajūnui niekad nešovė į galvą papasakoti savo istorijos jai, nes ji galėjo sutvarkyti netgi labai piktą Burčių. Bet tada Makaliukas Klajūnas būtų greičiau grįžęs ir nepamatęs daugybės dalykų. Su ponia Artakserks ir keliais undinių vaikais jis nuvyko į Didžiąsias Baltąsias Olas, kur saugomi visi jūrose nuskendę brangakmeniai, daugybė tų, kurie visada buvo jūrose, ir, žinoma, daugybė perlų.

Kitą kartą jie aplankė mažąsias jūrų fėjas, gyvenančias savo stikliniuose namukuose gilaus duburio dugne. Jūrų fėjos retai plaukioja, dažniau dainuodamos vaikšto po lygumas jūros dugne arba važinėja geldelėmis pasikinkiusios pačias mažiausias žuveles, kartais jodinėja mažutėliais žaliais krabais ploniausių siūlų kamanomis (bet, žinoma, negali jų priversti vaikščioti tiesiai, jie slenka šonu, kaip ir visi krabai), o retkarčiais erzina jūrų baubukus, kurie yra kiek didesni, bet nieko daugiau neveikia, tik triukšmauja, pešasi, gaudo žuvis ir laksto jūrų arkliukais. Šie baubukai gali gana ilgai išbūti be vandens ir per audrą dažnai žaidžia bangų mūšoje prie kranto. Išeiti iš vandens gali ir jūrų fėjos, bet jos mėgsta šiltas tylias naktis ir nuošalias pakrantes (taigi retai kam pavyksta jas pamatyti).

Vieną dieną pasirodė senasis Vinas ir dėl įvairovės pavėžino abu šunis. Rodėsi, lyg tave neša milžiniškas kalnas. Jie išplaukė labai labai toli ir atsidūrę prie pat rytinio pasaulio krašto vos spėjo pasukti atgal. Ten banginis kiek galėdamas iškilo virš vandens ir taip aukštai išpurškė fontaną, kad vanduo nuskriejo tiesiai į bedugnę už pasaulio krašto.

Kitąkart jis nuplukdė juos į kitą pusę (tiek toli, kiek tik drįso), tai buvo dar daug ilgesnė ir nuostabesnė kelionė. Kaip vėliau, jau užaugęs ir tapęs išmintingu šunimi, suprato Makaliukas Klajūnas, tai buvo pati nuostabiausia iš visų jo kelionių. Reikėtų dar vienos istorijos, norint papasakoti visus jų nuotykius vandenyse, kurių nėra jokiuose žemėlapiuose, ir apsakyti visas keistas žemes, kurias jie praplaukdami matė, kol pasiekė ir perplaukė Šešėlių Jūras ir Stebuklingąsias Salas, atsidūrė didžiojoje Pasakų krašto įlankoje (kaip mes ją vadiname), kur bangas nušvietė stebuklinga šviesa, ir tolumoje pamatė Elfų pasaulio Vakarinius Kalnus. Makaliukui Klajūnui pasirodė, kad ant žalios kalvos kalnų papėdėje jis regi elfų miestą, tasai šmėstelėjo tolumoje lyg balta šviesa, bet Vinas taip greit nėrė į vandenį, kad gerai įsižiūrėti neliko laiko. Jei tai tiesa, tada jis — vienas iš nedaugelio dvikojų ar keturkojų padarų, kurie tebegyvendami mūsų pasaulyje gali pasakyti prabėgomis regėję tas kitas žemes, kad ir kaip toli jos būtų.

— Tai gaučiau į kailį, jei kas nors sužinotų! — pasakė Vinas. — Niekas iš Išorinių Žemių negali čia ateiti, mažai kas ir drįsta. Kad niekam nė mur mur!

Ką aš ten sakiau apie šunis? Kad jie negreit pamiršta sviestus akmenis. Ir Makaliukas Klajūnas tai vis prisimindavo, kad ir kokius nuostabius vaizdus regėtų, kad ir kaip toli būtų nukeliavęs. O kai tik parsirado namo, visai supyko.

Pirmiausia jis pagalvojo: “Kur tas senis burtininkas? Kas iš tų mandagių kalbų?! Kai tik surasiu — vėl kibsiu į kelnes.“

Taip nusiteikęs jis visur ieškojo Artakserkso ir staiga pamatė jį važiuojant karališkuoju keliu, vedančiu iš rūmų. Burtininkas buvo pernelyg išdidus, taigi nenorėjo užsiauginti uodegos nei pelekų ar bent jau išmokti padoriai plaukti. Viena, ką jis darydavo lyg žuvis, — tai gerdavo (netgi jūros dugne, taigi tikriausiai buvo labai ištroškęs), ir, užuot dirbęs savo darbą, asmeniniuose apartamentuose būrė sidro statines. O jei norėdavo greitai kur nors patekti — važiuodavo. Kai Makaliukas Klajūnas jį pamatė, burtininkas labai skubėjo — važiavo milžiniška plokščia kriaukle, pasikinkęs į ją septynis ryklius. Visi mikliai traukėsi jam iš kelio, nes bijojo, kad neįkąstų ryklys.

— Plaukiam iš paskos! — šūktelėjo Makaliukas Klajūnas jūros šuniui ir jie nuplaukė iš paskos; kai tik kriauklė skriedavo pro uolas, abudu nenaudėliai mėtė vežiman akmenis. Kaip jau sakiau, jie nardė labai greitai ir slėpdamiesi dumbliuose stumdė nuo uolų žemyn visa, ką tik rasdavo. Tai nepaprastai nervino burtininką, bet juodu saugojosi likti nepastebėti.

Jau ir išplaukdamas Artakserksas buvo labai prastos nuotaikos, o netoli tenukeliavęs įsiuto kaip reikiant, bet įsiūtis buvo atmieštas nerimu. Mat jis vyko išsiaiškinti, iš kur žalios jūros dugne staiga atsirado keistas verpetas, ir dar tokioje vietoje, kuri jam visai nepatiko, nes atrodė (ir visai ne be reikalo), kad tenai pilna bjaurasties, su kuria geriau neprasidėti. Vargu ar būtumėt atspėję, kas ten buvo, o Artakserksas atspėjo. Tai budo ar bent jau ketino pabusti senovinė Jūrų Gyvatė.

Daugybę metų ji buvo giliai įmigusi, o dabar ėmė judėti. Jei būtų išsitiesusi, ji būtų viso šimto mylių ilgumo (kai kurie žmonės tvirtina, kad siektų nuo vieno pasaulio krašto iki kito, bet jie gerokai perdeda), o susirangiusi žiedais sutilpdavo tik į vieną vienintelį urvą visuose vandenynuose, neskaitant Katilo (kur kadaise ir gyveno; visi sutarė, kad verčiau tenai būtų ir likusi), o jis, deja, buvo mažiau nei už šimto mylių nuo jūros karaliaus rūmų.

Kai ji miegodama sujudindavo vieną ar keletą žiedų, vanduo susiūbuodavo, imdavo griauti namus ir drumsti ramybę per daugelį mylių aplinkui. Bet didžiausia kvailystė buvo siųsti jos pažiūrėti Burčių, nes Jūrų Gyvatė pernelyg sena, pernelyg stipri, pernelyg didelė ir niekas negali jos suvaldyti (kai kas ją dar vadina pirmaprade, priešistorine, legendine, fantastiška jūrų stichija ir visiška kvaiša), o Artakserksas pernelyg gerai visa tai žinojo.

Netgi Mėnulio Žmogus sunkiai triūsdamas penkiasdešimt metų nesugebėtų išvirti pakankamai didelių ar pakankamai ilgai veikiančių, ar pakankamai stiprių burtų jai surišti. Tik vieną kartą jis pamėgino (ilgai prašytas), bet tepasiekė tiek, kad tuomet paskendo mažiausiai vienas žemynas.

Vargšelis senukas Artakserksas, jis nuvairavo savo vežimą tiesiai prie urvo, kur miegojo Jūrų Gyvatė. Bet nespėjęs išlipti pamatė iš jo kyšant Jūrų Gyvatės uodegos galiuką, daug ilgesnį už visą eilę didžiulių vandens statinių, žalią ir gleivėtą. Šito jam užteko. Jis norėjo iš karto apsisukti ir grįžti, kol ta milžiniška Kirmėlė vėl nepasijudino — pačiu netinkamiausiu metu, kaip ir visos kirmėlės.

Viską sugadino mažasis Makaliukas Klajūnas! Jis nieko nežinojo nei apie Jūrų Gyvatę, nei apie jos baisumą, jis tenorėjo paerzinti jau ir taip įsiutusi burtininką. Taigi kai tik pasitaikė proga — Artakserksas stovėjo vežime ir spoksojo lyg koks kvailys į Gyvatės uodegos galiuką, o jo ristūnai visiškai nesidairė aplink, — jis palindo po vežimu ir juoko dėlei įkando vienam rykliui į uodegą. Juoko dėlei! Tai buvo juoko! Ryklys šoko priekin timpteldamas ir vežimą, o Artakserksas, kuris jau taikėsi sukti atgal, virto aukštielninkas. Tas ryklys kando į vienintelį dalyką, kurį galėjo pasiekti tą akimirką, — į kito ryklio uodegą, anas ryklys įkando kitam, ir taip iki pat paskutinio, septintojo, kuris, neturėdamas kam kąsti, — tai kvailys! — puolė priekin ir įkando į uodegą Jūrų Gyvatei!

O toji kad pasijudins! Abu šunys, nespėję nė apsidairyti, pateko į sūkurį, vanduo kaip išprotėjęs suko viską į vieną krūvą — apsvaigusias žuvis, išrautus jūrmedžius, smėlį, kriaukles, šliužus, sraiges ir visokias šiukšles. Ir buvo vis blogiau ir blogiau, nes Gyvatė nesiliovė judėti. Senį Artakserksą, įsikibusį į vadeles, tempė verpeto pagauti rykliai, o jis keikė juos paskutiniais žodžiais. Aišku, ryklius. Visa laimė, jis taip ir nesužinojo, kieno čia darbas.

Nežinau, kaip šimeliai parsirado namo. Šiaip ar taip, labai negreitai. Pirmiausia juos išmetė į krantą vienas iš didžiausių potvynių, kuriuos sukėlė Jūrų Gyvatė; vėliau visai kitame jūros krašte juos pagavo žvejai ir vos nepardavė į akvariumą (siaubingas likimas), vos ne vos jiems pavyko pasprukti ir per nuolatinį sąmyšį jūros dugne patiems parsikasti į rūmus.

O kai jie pagaliau parsirado, čia irgi rado siaubingą sambrūzdį. Visi jūros dugno gyventojai susirinkę prie rūmų rėkė:

— Atveskit mums Burčių!

(Taip! Jie jau viešai jį pravardžiavo ir nė kiek nebegerbė.)

— Atveskit Burčių! ATVESKIT BURČIŲ!

O Burčius tūnojo požemyje. Pagaliau jį čia aptiko ponia Artakserks ir privertė išeiti, o kai jis atsistojo prie mansardos lango, visi ėmė rėkti:

— Baikit tas nesąmones! BAIKIT TAS NESĄMONES! BAIKIT TAS NESĄMONES!

Ir sukėlė tokį-klegesį, kad net žmonės žemėje išgirdę pamanė, jog jūra pernelyg smarkiai siautėja. Ir iš tiesų! Nes Jūrų Gyvatė vis sukosi, norėdama apžioti savo uodegos galiuką. Bet dėkui Dievui! Ji dar nebuvo kaip reikiant pabudusi, nes kitaip būtų išlindusi ir iš pasiutimo ėmusi kratyti uodegą, tada jau tikrai būtų paskendęs dar vienas žemynas. (Bet ar tai būtų didelė nelaimė, ar nelabai, priklauso nuo to, kuris žemynas būtų paskendęs ir kuriame gyvenate jūs.)

Tačiau jūros gyventojai gyveno ne žemyne, o jūroje, pačioje gilumoje. O čia darėsi vis bjauriau. Ir jie reikalavo, kad jūros karalius priverstų Burčių imtis priemonių Jūrų Gyvatei nuraminti, — jie negalėjo nei ramiai pavalgyti, nei nosies išsišnypšti — taip siūbavo vanduo; visi trankėsi vieni į kitus, visos žuvys sirgo jūros liga, vanduo taip sūkuriavo ir kėlė tiek smėlio, kad visi kosėjo ir niekas nebenorėjo šokti.

Artakserksas bambėjo panosėje, bet turėjo imtis priemonių. Taigi jis nuėjo į savo dirbtuves ir užsidarė tenai dviem savaitėms, per tą laiką įvyko trys žemės drebėjimai, du povandeniniai uraganai ir keletas jūros gyventojų sukilimų. Tada išlindo ir kiek toliau nuo urvo išlaisvino pačius stipriausius savo kerus (kartu su migdančiu užkeikimu), o visi gyventojai išsiskirstė po namus ir užsidarė požemiuose — visi, išskyrus ponią Artakserks ir nelaimingą jos vyrą. Burtininkui teko pasilikti (atokiau nuo urvo, bet ir čia toli gražu nebuvo saugu) ir žiūrėti, kas bus; o poniai Artakserks teko pasilikti ir prižiūrėti burtininką.

Kerai tepasiekė tiek, kad Jūrų Gyvatė ėmė sapnuoti košmarus — pirma, kad visas kūnas apaugo polipais (labai bjauru ir beveik teisybė), o paskiau, kad ją lėtai troškina ugnikalnyje (labai skausminga ir, deja, gana vaizdinga). Ir ji pabudo!

Tikriausiai Artakserkso kerai buvo geresni, negu kas nors tikėjosi. Šiaip ar taip, Jūrų Gyvatė neišlindo laukan — ir visa laimė. Ji pasidėjo galvą prie uodegos ir išsižiojusi sulig urvo anga nusižiovavo, o tada taip prunkštelėjo, kad ją išgirdo visi visų povandeninių karalysčių gyventojai, tūnantys savo požemiuose.

Ir Jūrų Gyvatė pasakė:

— Baikit tas NESĄMONES!

Ir pridūrė:

— Jei tas plepys burtininkas kaipmat neišsinešdins ir jei dar kada nors drįs bent pasiirstyti jūroje, aš IŠLĮSIU ir pirmiausia suėsiu jį patį, o tada viską suskaldysiu į šipulius. Štai taip. Labanakt!

Ir ponia Artakserks parsinešė sąmonės netekusį Burčių namo.

Taigi kai jis atsipeikėjo — gana greit, tuo tai jau buvo pasirūpinta, — nuėmė kerus nuo Gyvatės ir susikrovė daiktus; o visi jam šaukė:

— Tegu tas Burčius keliauja sau! Nešdinkis, iš kur atėjęs! Štai taip. Viso labo!

O jūros karalius pasakė:

— Nenorėtume tavęs atleisti, bet manome, kad turėtum išvykti.

Artakserksas pasijuto labai menkas ir nežymus (o tai jam išėjo į naudą). Iš jo juokėsi netgi jūros šuva.

Tik gana keista, kad jo gailėjo Makaliukas Klajūnas. Jis turėjo savų priežasčių neabejoti Artakserkso kerų galia. O be to, juk tai jis įkando rykliui į uodegą, ar ne? Ir užvirė visą šią košę, kai įsikibo burtininkui į kelnes. Jis ir pats buvo žemės padaras, todėl manė, kad tie jūros gyventojai kiek per žiaurūs vargšui žemės burtininkui.

Taigi jis priėjo prie senuko ir tarė:

— Pone Artakserksai!..

— Klausau, — gana maloniai atsakė burtininkas (jis labai apsidžiaugė, kad jo nepavadino Burčiumi, o jau žodžio “pone“ nebuvo girdėjęs keletą savaičių). — Ko norėjai, šuneli?

— Atleiskit man, pone, aš tikrai labai gailiuosi. Tai yra siaubingai gailiuosi. Visai neketinau griauti jūsų reputacijos. — Makaliukas Klajūnas kalbėjo apie Jūrų Gyvatę ir ryklio uodegą, bet (visa laimė) Artakserksas pamanė, kad kalbama apie jo kelnes.

— Nagi, nagi! — atsakė jis. — Kas buvo, tas buvo. Pamirškime. Manau, mums vertėtų kartu grįžti į žemę.

— Bet, pone Artakserksai, — maldavo Makaliukas Klajūnas, — gal galėtumėt atversti mane į didelį šunį?

— Be abejo! — atsakė burtininkas, patenkintas, kad nors vienas padaras dar tiki jo burtų galia. — Be abejo! Tik po vandeniu tau geriausia ir saugiausia likti tokiam, koks esi. Pirma iškeliaukim iš čia! Be to, dabar turiu labai daug darbo.

Ir tikrai jis turėjo labai daug darbo. Vaikščiojo po savo dirbtuves ir rinko rykus, apdovanojimus, simbolius, užrašus, receptų knygas, paslaptis, prietaisus ir visokių visokiausių burtų butelius bei maišelius. Visa, kas dega, jis sudegino savo vandeniui atsparioje kalvėje, o visa kita užkasė sodo gale. Paskui čia dėjosi keisti dalykai — visos gėlės kvanktelėjo, daržovės išsigimė, o jų užėdusios žuvys pavirto jūrų kirmėlėmis, jūrų katėmis, jūrų karvėmis, jūrų liūtais, jūrų tigrais, jūrų velniais, jūrų kiaulėmis, diugoniais, galvakojais, lamantinais ir visokiausiomis kitomis nelaimėmis arba paprasčiausiai nusinuodijo; pačiame sode pradėjo vaidentis, rūmų gyventojai ėmė sapnuoti košmarus, regėti vizijas ir haliucinacijas, galiausiai kilo tokia sumaištis, kad visiems teko išsikraustyti. Tiesą pasakius, ilgainiui jie pradėjo gerbti burtininko atminimą. Tačiau turėjo praeiti labai daug laiko. O dabar visi triukšmingai jį išlydėjo.

Kai viską sutvarkė, Artakserksas atsisveikino su jūros karaliumi, beje, gana šaltai; neliūdėjo netgi undinių vaikai, nes burbulus jis jiems pūsdavo labai retai (kaip tą kartą, apie kurį aš pasakojau). Kai kurios jo svainės mėgino kalbėti mandagiai, ypač kol greta stovėjo ponia Artakserks, bet šiaip visi nekantravo greičiau jį išlydėti, kad galėtų nusiųsti kuo nuolankiausią žinią Jūrų Gyvatei:

“Tas menkysta burtininkas iškeliavo ir niekada negrįš. Saldžių sapnų, Jūsų šviesybe!“

Be abejo, ponia Artakserks išvyko kartu. Jūros karalius turėjo tiek daug dukterų, kad vieną galėjo be didelio gailesčio išleisti, o ypač dešimtą vyriausiąją. Jis padovanojo jai maišą brangakmenių, šlapią bučinį per slenkstį ir sugrįžo į savo sostą. Bet visi kiti labai jos gailėjo, ypač daugybė mažųjų sūnėnų bei dukterėčių, be to, jie labai liūdėjo išvykstančio Makaliuko Klajūno.

O labiausiai liūdėjo ir kentė jūros šuo.

— Atsiųsk žinutę, jei kada būsi prie jūros, — kalbėjo jis, — ir aš atplauksiu persimesti su tavimi žodeliu kitu.

— Būtinai! — žadėjo Makaliukas Klajūnas. Ir jie išėjo.

Senasis banginis jau laukė. Makaliukas Klajūnas įsitaisė poniai Artakserks ant kelių, o kai visi susėdo, banginis pajudėjo.

— Viso gero! — labai garsiai šaukė visi, o patyliukais murmėjo: — Nešdinkis sau ir kad tavęs čia nė kvapo neliktų, — bet nelabai tyliai. Taip pasibaigė Artakserkso, kaip Ramiojo ir Atlanto vandenynų didžiojo burtininko, karjera. Nežinau, kas paskiau jiems burdavo. Gal šias pareigas pasidalino senis Psamatijus ir Mėnulio Žmogus, juk jiems tai vieni juokai.

Banginis priplaukė nuošalų krantą labai toli nuo Psamatijaus įlankos, Artakserksas specialiai jo paprašė. Čia ponia Artakserks pasiliko laukti kartu su banginiu, o tuo metu burtininkas (su Makaliuku Klajūnu kišenėje) nukulniavo į artimiausią pakrantės miestą už dviejų mylių išmainyti savo nuostabų aksominį kostiumą (kuris sukėlė miestelyje sensaciją) į seną švarką, kelnes, žalią skrybėlę ir šiek tiek tabako. O dar jis nupirko sėdimąją vonią poniai Artakserks (nepamirškime jos žuvies uodegos).

— Pone Artakserksai, — ir vėl prabilo Makaliukas Klajūnas, kai jie susėdo pailsėti po kelionės tą pačią popietę. Burtininkas rūkė pypkę nugara atsirėmęs į banginį, atrodė viskuo patenkintas ir nė kiek neužimtas. — Gal galėtumėt grąžinti man senąją išvaizdą? Ir mano senąjį dydį?

— Tučtuojau! — atsakė Artakserksas. — Norėjau kiek nusnūsti prieš imdamasis reikalų, bet tiek to. Prie darbo! Kur ma... — ir sustingo lyg stabo ištiktas. Jis staiga prisiminė, kad Mėlynosios Jūros Gelmėse išmetė arba sudegino visus savo burtus.

Vargšas baisiausiai nusiminė. Apieškojo visas kelnių kišenes, liemenės kišenes, vidines ir išorines apsiausto kišenes ir nė vienoje nerado nė trupinėlio magijos. (Ir neturėjo rasti, senas kvailys! Jis taip sutriko, kad visai pamiršo šiuos rūbus nusipirkęs lombarde. Tiesą pasakius, eilutė priklausė pagyvenusiam liokajui, na, bent jau jis ją pardavė, o tokie žmonės tai jau tikrai visų pirma kruopščiai iškrausto kišenes.)

Burtininkas atsisėdo ir nusišluostė išrasojusią kaktą raudona nosine. Atrodė labai nelaimingas.

— Aš labai labai atsiprašau! — kalbėjo jis. — Nenorėjau palikti tavęs tokio visam laikui, bet dabar nebežinau, kuo galėčiau tau padėti. Tegu bus tau pamoka neplėšyti kelnių šauniems maloniems burtininkams!

— Kvailystės! — atšovė ponia Artakserks. — šaunus malonus burtininkas, kurgi ne! Nei šaunus, nei malonus, nei burtininkas, o jei tučtuojau nepadarysi šio mažo šuniuko tokio, koks buvo, aš tučtuojau keliauju atgal į Mėlynosios Jūros Gelmes ir niekada pas tave negrįžtu.

Vargšas senis Artakserksas atrodė beveik taip pat gailiai kaip tada, kai muistėsi Jūrų Gyvatė.

— Mano mieloji! — kalbėjo jis. — Aš labai labai atsiprašau, bet aš užbūriau šimelį pačiu stipriausiu antiatbūrėju — kai pradėjo kištis senis Psamatijus (kad jį kur bala!), norėjau parodyti jam, kad ir jis ne viską gali ir kad aš neleisiu kiekvienam smėlio triušiui lįsti į mano asmeninius reikalus, kai tenoriu truputuką pasilinksminti. O kai viską tvarkiau tenai apačioje, visai pamiršau pasilikti priešburtį! Laikydavau jį mažame juodame krepšelyje, pakabintame ant durų dirbtuvėse.

— O varge, varge! Tikiuosi, jūs suprantate, kad aš tenorėjau truputuką pasilinksminti? — paklausė jis atsisukęs į Makaliuką Klajūną, o jo nosis iš liūdesio buvo visai nuknebusi ir paraudonavusi.

Jis vis kartojo: “O varge, varge, vargeli vargiausias!“, purtė galvą ir kratė barzdą, todėl nematė, kad Makaliukas Klajūnas visai jo nesiklauso, o banginis merkia akį. Ponia Artakserks buvo atidariusi savo lagaminą ir laikė rankose seną juodą krepšį.

— O dabar liaukis kraipęs barzdą ir imkis darbo! — pasakė ji. Kai Artakserksas pamatė krepšį, kurį laiką visiškai nieko negalėjo daryti, tiktai spoksojo išsižiojęs.

— Greičiau! — šūktelėjo žmona. — Juk čia tavo krepšys, ar ne? Aš pasiėmiau jį ir dar keletą kitų man priklausančių smulkmenų iš tos bjaurios šlamšto krūvos sode. — Ji atidarė krepšį norėdama žvilgtelėti vidun, iš ten kaipmat iššoko burtų lazdelė, padaryta iš plunksnakočio, ir ėmė kilti retas dūmelis, iš kurio formavosi keisti pavidalai ir juokingi veidai.

Tada Artakserksas atsipeikėjo.

— Ei, atiduok! Tu švaistai magiją! — suriko jis, griebė Makaliuką Klajūną už pakarpos ir lojantį, maskatuojantį visomis letenomis akies mirksniu įgrūdo į krepšį. Tada apsuko krepšį ore tris kartus, kita ranka tuo pat metu mojuodamas plunksnakočiu, paskui pasakė:

— Dėkoju! Puikiausiai tiks! — ir atidarė krepšį.

Kažkas garsiai pokštelėjo ir žiūrėkit! Štai! Nebeliko jokio krepšio, tik Makaliukas, toks, koks buvo tą rytą pievelėje prieš sutikdamas burtininką. Na gerai jau, gal ir ne visai toks pat — juk jis buvo šiek tiek paaugęs per tuos kelis mėnesius.

Neverta nė sakyti, kaip puikiai jis pasijuto, kokie juokingai maži dabar jam atrodė daiktai aplinkui, netgi senasis banginis; koks stiprus ir narsus jis jautėsi. Valandėlę dar paspoksojo ilgesingai į burtininko kelnes, bet nenorėjo ir vėl su juo susipykti, o kai jau apibėgo ratais gerą mylią lodamas visa gerkle, jis netgi pasakė:

— Dėkoju! — ir dar pridūrė: — Buvo malonu susitikti, — o tai iš tiesų jau pernelyg mandagu.

— Gerai jau, gerai! — atsakė Artakserksas. — Tai buvo paskutiniai mano kerai. Išeinu į pensiją. O tu geriau keliauk namo. Man nebeliko jokių burtų, taigi negaliu tavęs nusiųsti, turėsi pats nubėgti. Bet jaunam stipriam šuniui tai visai nebaisu.

Taigi Makaliukas atsisveikino, banginis mirktelėjo, ponia Artakserks davė jam pyrago gabalą ir paskui jis labai ilgai jų nematė. Praėjus daugybei metų, kai vaikštinėjo po nepažįstamą pajūrį, jis sužinojo, kaip jiems sekasi, nes juodu čia gyveno. Žinoma, be banginio, tik į pensiją išėjęs burtininkas ir jo žmona.

Buvo įsitaisę mažame miestelyje prie jūros ir čia Artakserksas, pasivadinęs ponu A. Burčium, buvo atidaręs cigarečių ir šokolado krautuvėlę netoli jūros. Bet jis labai, labai saugojosi nepaliesti vandens (netgi gėlo, ir jam visai nebuvo sunku). Kaip buvusiam burtininkui, tai gana prastas darbas, bet jis bent jau mėgindavo surinkti šiukšles pajūryje, kurių primėtydavo jo klientai, be to, šiek tiek praturtėjo pardavinėdamas rausvus ir lipnius “Burčiaus ledinukus“. Į juos jis tikriausiai sudėjo paskutinį savo kerų lašelį, nes vaikai taip juos mėgo, kad laižydavo netgi išvoliotus smėlyje.

Tačiau ponia Artakserks, tikriausiai reikėtų sakyti ponia A. Burčė, užsidirbo dar daugiau pinigų. Ji atidarė baseiną su pirtimi ir norinčius mokydavo plaukti, namo važiuodavo sėdimojoje vonioje, o ją tempdavo balti poniai, vakarais puošdavosi jūros karaliaus brangakmeniais ir taip išgarsėjo, kad niekas nedrįso badyti jai akių dėl uodegos.

O tuo metu Makaliukas kėblino namo šalies keliais ir keliukais, visą laiką uosdamas orą nosimi, kuri, kaip visų šunų nosys, ir vedė jį namo.

— Ne visi Mėnulio Žmogaus sapnai išsipildo — taip jis ir sakė, — galvojo Makaliukas, makaluodamas namo. — Šis tai jau tikrai neišsipildys. Aš net nežinau, kaip vadinasi ta vieta, kur stovi mažojo berniuko namai, o labai gaila.

Netrukus jis pastebėjo, kad žemynas vienišam šimeliui gali būti toks pat pavojingas, kaip ir mėnulis ar jūros dugnas, nors ir ne toks įdomus. Pro šalį vienas po kito dūmė automobiliai, visuose sėdėjo (Makaliuko nuomone) tie patys žmonės ir spaudė visu greičiu nežinia kur (paskui save palikdami dulkes ir smarvę).

— Pusė iš jų turbūt nežino, kur važiuoja, ko važiuoja, ir nesupras, kad jau atvažiavo, — dusdamas ir kosėdamas bambėjo Makaliukas. Jo kojos pavargo mindamos kietą, juodą, niūrų asfaltą. Taigi pasuko į laukus ir paįvairino kelionę vaikydamasis paukščius ir triušius, keletą kartų netgi smagiai pasipešė su kitais šunimis, nors nuo gerokai didesnių retkarčiais tekdavo sprukti.

Ir štai pagaliau, po keleto savaičių ar mėnesių nuo pasakojimo pradžios (jis pats tikrai neprisipažino), Makaliukas pamatė savo sodo vartelius. O sode su geltonu kamuoliuku žaidė mažasis berniukas! Sapnas išsipildė, kai jis to visai nesitikėjo!!

— Makaliukas Klajūnas!!! — suriko mažasis Tju.

Makaliukas atsitūpė ant užpakalinių kojyčių ir negalėjo išloti nė garso, o berniukas pabučiavo jam kaktą ir nuskuodė namo šaukdamas:

— Grįžo mano tarnaujantis šuniukas, gyvas ir didelis!!!

Jis viską papasakojo savo senelei. Iš kur Makaliukas galėjo žinoti, kad jo šeimininkė yra mažojo berniuko senelė? Juk prieš užbūrimą jis tepriklausė jai mėnesį ar du. Bet įdomu, ką apie tai žinojo Psamatijus ir Artakserksas?

Senelė (ji labai nustebo, kad jos šuo grįžo gyvas ir sveikas, nei automobilio suvažinėtas, nei sunkvežimio priplotas) niekaip nesuprato, ką čia jai anūkėlis pasakoja, nors jis labai nuodugniai jai išklojo viską, ką žinojo, netgi kelis kartus. Tik šiaip ne taip pavyko jai išaiškinti (nes senelė, kaip ir pridera senelėms, šiek tiek neprigirdėjo), kad šunį reiktų vadinti ne tiesiog Makaliuku, o Makaliuku Klajūnu, nes taip pasakė Mėnulio Žmogus (“Na ir keistų gi dalykų prisigalvoja tie vaikai“), ir kad jis priklauso visai ne jai, o mažajam Tju, nes mama parnešė jį krepšyje kartu su krevetėmis (“Gerai, mielasis, kaip nori, bet maniau, kad man jį pardavė sodininko brolio sūnus“).

Nepasakosiu jums viso ginčo, nes jis buvo ilgas ir painus, kaip ir visi ginčai, kai teisios abi pusės. Jums tereikia žinoti, kad galų gale jo vardas taip ir liko Makaliukas Klajūnas, kad jis atiteko berniukui ir iškeliavo su juo, kai atostogos pas senelę baigėsi, į tuos namus, kur kitados tupėjo ant spintelės. Be abejo, jam daugiau neteko tenai tupėti. Kartais jis dar grįždavo į kaimo namelį, bet nuolat gyveno baltajame name prie jūros.

Jis labai susidraugavo su senuoju Psamatijumi, tiesa, raidės “p“ atmesti vis dėlto nedrįsdavo, bet kai užaugo didelis ir tapo solidžiu šunimi, galėdavo atbėgęs drąsiai išsikasti burtininką iš smėlio, pažadinti ir ilgai su juo plepėti. Tiesą sakant, Makaliukas Klajūnas tapo labai išmintingas ir apylinkėje įgijo didžiulį autoritetą, be to, patyrė daugybę kitų nuotykių (daugelyje jų dalyvavo ir berniukas).

Tačiau tie, kuriuos čia papasakojau, buvo patys nuostabiausi ir nepaprasčiausi. Tik Tinkeris sako, kad netiki nė vienu žodžiu. Tai pavydus katinas!

PABAIGA

HAMO ŪKININKAS GILIS

PRATARMĖ

Nedaug tėra išlikę žinių apie Mažąją Karalystę, tačiau atsitiktinai buvo išsaugotas pasakojimas apie jos įkūrimą. Išties šis pasakojimas labiau primena legendą, jis gana vėlyvas, pilnas stebuklų, tai žemesniųjų sluoksnių, kuriuos autorius dažnai cituoja, kūrinys, ir jo nerasime rimtuose šaltiniuose. Autoriui jo pasakojami įvykiai jau tapę žila senove, bet gali būti, kad jis pats gyveno Mažosios Karalystės apylinkėse. Apie šią karalystę jis dar turi šiokių tokių geografinių žinių (kurios nėra jo stiprybė), o apie tolesnes teritorijas, ar jos būtų į šiaurę, ar į vakarus, ničnieko neišmano.

Kad pateikiame šio keisto pasakojimo vertimą iš labai prastos lotynų kalbos į dabartinę Jungtinės Karalystės kalbą, tegalime pasiteisinti tuo, kad jis vienintelis šiek tiek nušviečia tamsų Britanijos istorijos laikotarpį, ką jau kalbėti apie tai, kad tik čia randame šiek tiek paaiškintus kai kuriuos neaiškius vietovardžius. Gal kai kam patiks ir pats pasakojimo veikėjas bei jo nuotykiai.

Iš tokio menko liudijimo sunku spręsti, ar ilgai gyvavo Mažoji Karalystė ir kokio didumo ji buvo. Po Bruto atėjimo į Britaniją iškilo ir nugrimzdo užmarštin daugybė karalių ir karalysčių. Lokrino, Kambro, Albano suskirstymai tebuvo pirmieji iš laikinų padalijimų. Ir kaip kitaip galėjo būti, jei, viena vertus, buvo labai vertinama vietinės reikšmės nepriklausomybė, o kita vertus, karaliai godžiai dairėsi į svetimas žemes, taigi karas ir taika, džiaugsmas ir sielvartas nuolatos keitė vienas kitą, kaip mums praneša karaliaus Artūro istorikai: tai buvo nepastovių sienų metas, kai valdovai iškildavo ir vėl smukdavo, o menestreliams nestigo nei medžiagos dainoms, nei klausytojų. Taigi maždaug tuo metu, ko gero, po karaliaus Koulo valdymo, bet gerokai anksčiau už karalių Artūrą bei Septynias Anglijos karalystes ir nutiko čia pasakojami įvykiai, veiksmo vieta yra Temzės slėnis, kartkartėmis veiksmas persikelia į šiaurės vakarus Velso sienų link.

Mažosios Karalystės sostinė, kaip ir mūsiškė, matyt, buvo jos pietrytiniame kampe, bet jos ribos neaiškios. Regis, ji ne itin plėtėsi į vakarus Temzės aukštupio link, šiaurėje nesiekė Otmuro, o kur buvo rytinė siena, visai neaišku. Yra išlikusių legendos apie Gilio sūnų Jurgį ir jo pažą Sovetaurilijų (Storąjį) fragmentų ir žinių, kad kadaise ties Fartingu stovėjo Vidurio Karalystės riboženklis. Bet tai neturi nieko bendro su šia istorija, kurią čia pristatome be pakeitimų ir tolesnių komentarų, nors, žinoma, išpūstą pavadinimą sutrumpinome iki tinkamo — “Hamo ūkininkas Gilis“.

HAMO ŪKININKAS GILIS

Egidijus de Hammo gyveno vidurinėje Britanijos Salos dalyje. Visas jo vardas buvo Egidijus Ahenobarbus Julius Agricola de Hammo, nes tomis dienomis, kai šioje saloje dar laimingai gyvavo daugybė karalysčių, žmonėms nebūdavo gaila vardų, dabar tos dienos nugrimzdusios giliai į praeitį. Tada dar buvo daugiau laiko, o žmonių mažiau, taigi daugeliui iš jų pavykdavo pasižymėti. Tačiau tos dienos praėjo, taigi pavadinsiu mūsų herojų trumpiau, prasčiokiškai: jis buvo ūkininkas Gilis iš Hamo su raudona barzda. Hamas tebuvo mažas kaimelis, bet tomis dienomis kaimeliai dar niekam nepriklausė ir tuo didžiavosi.

Ūkininkas Gilis turėjo šunį. Šuo buvo vardu Garmas. Šunys turėdavo pasitenkinti trumpais vardais vietine tarme — knyginė lotynų kalba buvo skirta kilmingiesiems. Garmas nemokėjo netgi šuniškos lotynų kalbos, bet susikalbėdavo prasčiokiškai (kaip ir dauguma šunų tomis dienomis) — ir iškeikdavo, ir pasigirdavo, ir prisimeilindavo. Keiksmai būdavo skirti valkatoms ir įsibrovėliams, pagyros — kitiems šunims, o meilikavimas — šeimininkui. Garmas ir didžiavosi Giliu, ir jo bijojo, o tas net geriau už šunį mokėjo ir keikti, ir girtis.

Tais laikais dar nebuvo nei skubos, nei bruzdesio. Tiesą sakant, skuba neturi nieko bendro su darbu. Žmonės dirbdavo neskubėdami, darbuodamiesi jie spėdavo ir pasikalbėti. Šnekos niekada nepritrūkdavo, nes vis atsitikdavo kas nors įsimintina. Bet tuo metu, kai prasideda mūsų pasakojimas, Hamo kaimelyje jau seniai nebuvo nutikę nieko įsimintino. Ūkininkas Gilis dėl to nė kiek nesigraužė, jis buvo lėtokas vyrukas, nemėgo keisti įpročių ir kišti nosies į svetimus reikalus. Jis plušo nuo ryto iki vakaro norėdamas apsiginti nuo bado (pasak jo paties), tai yra gyventi taip pat sočiai ir patogiai, kaip ir jo tėvas, šuo visomis išgalėmis jam padėjo. Nė vienas iš jų nesuko galvos dėl Plačiojo Pasaulio, plytinčio už jų laukų, kaimelio ir artimiausio turgaus.

Tačiau Platusis Pasaulis niekur nedingo. Netoliese augo miškas, o šiaurėje ir vakaruose bangavo Dykosios Kalvos, besiribojančios su įtartinu kalnų kraštu. Tarp daugybės kitų laukinių ten gyveno ir milžinai — šiurkštūs ir neišsilavinę padarai, kurie kartais pridarydavo nemaža nemalonumų. Vienas iš jų buvo netgi didesnis ir bukesnis už visus kitus. Jokiuose šaltiniuose neradau paminėto jo vardo, bet tai ir nesvarbu. Jis buvo labai didelis, eidamas pasiremdavo milžiniška lyg medžio kamienas lazda, o žingsniuodavo sunkiai. Guobas jis guldydavo tarsi aukštas žoles, gadindavo kelius ir sodus, nes įspausdavo gilias lyg šuliniai pėdas, o jei kelyje pasitaikydavo namas, tai namui ateidavo galas. Kur tik beeidavo, pridarydavo žalos, nes galva jo kilo aukštai virš stogų, o po kojomis visai nežiūrėjo. Jis buvo tiek trumparegis, tiek apykurtis. Visa laimė, kad gyveno toli Dykynėje ir retai užklysdavo į žmonių gyvenamas vietas, bent jau tyčia. Kalnuose jis turėjo apgriuvusį namą, o draugų ne kažin kiek, nes buvo bukagalvis, kurčias, o ir pačių milžinų pasaulyje buvo tikrai ne gyvas galas. Jis dažnai vienas valkiodavosi po Dykąsias Kalvas ir negyvenamas sritis kalnų papėdėje.

Vieną gražią rudens dieną šis milžinas išėjo pasivaikščioti ir pridaręs daug žalos miškuose nusigavo gana toli. Staiga pastebėjo, kad saulė jau leidžiasi ir metas vakarieniauti. Aplinkui plytėjo nepažįstamos žemės, taigi jis suprato pasiklydęs. Neteisingai nustatęs kryptį namo, jis ėjo ir ėjo, kol visai sutemo. Tada prisėdo ir palaukė, kol patekėjo mėnulis. Paskiau vėl ėjo toliau, žingsniavo sparčiai, nes norėjo kuo greičiau parsirasti namo. Buvo ant ugnies palikęs savo geriausią varinį katilą ir bijojo, kad pradegs jo dugnas. Tačiau jis žingsniavo vis tolyn nuo kalnų ir jau pasiekė žmonių žemes. Tiesą pasakius, jis kaip tik artinosi prie Egidijaus Ahenobarbaus Juliaus Agricolos ūkio ir kaimelio, vadinamo (prasčiokiškai) Hamu.

Buvo graži naktis. Karvės miegojo laukuose, o ūkininko Gilio šuo bėgiojo savais reikalais. Jį traukė mėnesiena ir triušiai. Aišku, jis nežinojo, kad netoliese vaikštinėja milžinas. Būtų buvusi nebloga priežastis palakstyti be leidimo, bet dar geresnė tykiai tupėti virtuvėje. Apie antrą valandą milžinas įžengė į ūkininko Gilio laukus, išlaužė gyvatvorę, ištrypė pasėlius ir šienaujamas pievas. Per penkias minutes jis pridarė daugiau žalos, nei karališkoji lapių medžioklė būtų pridariusi per penkias dienas.

Garmas išgirdo trepsėjimą upės pakrantėje ir nubėgo į vakarinį ilgos kalvos, ant kurios stovėjo sodyba, šlaitą, norėdamas pasižiūrėti, kas ten darosi. Staiga jis pamatė per upę žengiantį milžiną, jo pėda nusileido ant Galatėjos, mylimiausios ūkininko karvės, ir suplojo vargšelę taip, kaip ūkininkas būtų suplojęs tarakoną.

Garmui nieko daugiau ir nereikėjo. Jis persigandęs viauktelėjo ir nuskuodė namo. Visai pamiršęs, kad išbėgo laukan be leidimo, jis lojo ir kaukė po savo šeimininko langu. Ilgokai nebuvo girdėti jokio atsakymo. Ūkininką Gilį ne taip lengva būdavo prikelti.

— Gel-bėk! Gel-bėk! — šūkavo Garmas.

Staiga atsidarė langas ir išskrido gerai nutaikytas butelis.

— Au! — amtelėjo šuo, mikliai, kaip buvo pratęs, šokdamas šalin. — Gel-bėk! Gel-bėk!

Išlindo ūkininko galva.

— Po perkūnais, šunie! Ką čia darai? — paklausė jis.

— Nieko, — atsakė šuo.

— Tuoj parodysiu tau nieko! Ryte nudirsiu kailį, — sumurmėjo ūkininkas užtrenkdamas langą.

— Gel-bėk! Gel-bėk! — toliau rėkė šuo.

Vėl pasirodė Gilio galva.

— Priplosiu tave, jei dar cyptelsi, — pažadėjo jis. — Kas tau užėjo, kvaiša?

— Nieko, — atsakė šuo. — Bet kai kas užėjo pas tave.

— Ką čia paistai? — sukluso Gilis, kad ir labai supykęs. Dar niekada Garmas nekalbėjo su juo taip įžūliai.

— Tavo laukuose milžinas, milžiniškas milžinas, ir jis eina čionai, — sulojo šuo. — Gel-bėk! Jis trypia tavo avis. Jis užmynė ant Galatėjos ir ji liko plokščia kaip kilimėlis prie durų. Gel-bėk! Jis laužo tavo gyvatvores ir mindžioja javus. Veik drąsiai ir greitai, šeimininke, nes tuoj iš tavo turto nieko nebeliks. Gel-bėk! — sustūgo Garmas.

— Užsičiaupk! — paliepė ūkininkas ir uždarė langą. — Viešpatie mieliausias! — sumurmėjo jis pats sau ir, nors naktis buvo šilta, sudrebėjo.

— Nekvailiok ir grįžk į lovą! — patarė žmona. — O ryte paskandink tą šunį. Nėra ko paisyti jo žodžių, šunys gali suregzti bet ką, jei pagauni juos paslapčia lakstant ar vagiant.

— Galbūt, Agota, — atsakė jis, — o gal ir ne. Bet mano laukuose kažkas yra arba Garmas — triušis. Tas šuo persigandęs. Ir ko jam kaukti po mano langais vidury nakties, jei gali ramiausiai įsmukti vidun pro galines duris, o ryte dar gauti pieno?

— Nesiginčyk! — atšovė žmona. — Jei jau tiki tuo šunim, tai klausyk jo patarimo — veik drąsiai ir greitai!

— Lengviau pasakyti, nei padaryti, — atsakė Gilis, nes ir pats tik pusiau tikėjo Garmo pasakojimu. Vidury nakties visų mažiausiai norisi tikėti milžinais.

Tačiau turtas yra turtas, o su įsibrovėliais ūkininkas Gilis šnekėdavo trumpai drūtai. Nedaugelis sugebėdavo paprieštarauti. Taigi apsimovė kelnes, nuėjo į virtuvę ir nusikabino nuo sienos pištalietą. Kai kas galbūt norėtų paklausti, kas gi tas pištalietas. Šis klausimas buvo kartą užduotas keturiems išmintingiems Oksenfordo raštininkams ir gerai pagalvoję jie atsakė: “Pištalietas — tai trumpas šautuvas platėjančiu vamzdžiu, kurį galima užtaisyti daugybe šratų arba kulkų, juo galima padaryti žalos iš nedidelio atstumo ir nesitaikant. (Dabar civilizuotose šalyse jį pakeitė kiti šaunamieji ginklai.)“

Šiaip ar taip, Gilio pištalietas turėjo tokį platų vamzdi, kad priminė ragą, bet šaudė ne kulkomis ir ne šratais, o bet kokiomis geležėlėmis, kurių tik nebūdavo gaila. Ir nedarydavo žalos, nes Gilis labai retai jį užtaisydavo ir dar rečiau šaudydavo. Paprastai užtekdavo vien tik vaizdo. Šalis, kurioje jis gyveno, dar nebuvo kaip reikiant civilizuota, nes pištalietų dar neišstūmė geresni šaunamieji ginklai, žmonės teturėjo vien tik juos, ir tai retas kuris. Labiau buvo vertinami lankai ir strėlės, o parakas dažniau naudotas fejerverkams.

Taigi ūkininkas Gilis nusikabino pištalietą ir negailėdamas įpylė parako, jei kartais prireiktų ypatingų priemonių, o į platėjantį vamzdį prigrūdo senų vinių, vielos galiukų, katilo nuolaužų, kaulų, akmenukų ir kitokio šlamšto. Paskui įsispyrė į aulinius batus, užsimetė apsiaustą ir per virtuvę išėjo į sodą.

Mėnulis kabėjo žemai, jam už nugaros, taigi Gilis įžiūrėjo tik ilgus juodus medžių ir krūmų šešėlius, bet aiškiai girdėjo siaubingą trepsėjimą: garsas sklido iš kalvos papėdės. Kad ir ką kalbėtų Agota, jis nesijautė nei drąsus, nei greitas; bet labiau drebėjo dėl savo nuosavybės, negu dėl kailio. Taigi jausdamas, kaip nemaloniai suka pilvą, jis nuėjo kalvos viršūnės link.

Staiga viršum jos pasirodė milžino veidas, baltas mėnulio šviesoje, kuri atsispindėjo didžiulėse apskritose akyse. Jo kojos buvo dar dauboje ir maitojo laukus. Mėnulio šviesa žilpino milžinui akis ir jis nematė ūkininko, bet Gilis jį matė gerai ir kone paklaiko iš baimės. Nespėjęs nė pagalvoti, jis nuspaudė gaiduką ir pasigirdo baisingas pokštelėjimas. Laimė, buvo daugmaž nusitaikyta į didžiulį šlykštų milžino veidą. Pasipylė visas šlamštas, akmenukai, kaulai, puodo šukės, vielos galiukai ir pusė tuzino vinių. O kadangi atstumas visai be jokios ūkininko valios tikrai buvo nedidelis, dauguma tų nuolaužų pataikė į milžiną — katilo skeveldra pakliuvo į akį, o didelė vinis įsmigo į nosį.

— Po velnių! — prasčiokiškai susikeikė milžinas. — Mane sugėlė! — Triukšmas jam nepadarė jokio įspūdžio (juk buvo apykurtis), bet vinis nepatiko visai. Jau seniai joks vabzdys nebuvo jam įgėlęs, tačiau jis buvo girdėjęs, kad rytuose, Pelkynuose, yra labai aršių uodų, kandančių tarsi įkaitintos replės. Taigi pagalvojo, kad jį užpuolė šie ar į juos panašūs padarai.

— Kokios bjaurios, nesveikos vietos, — murmėjo jis. — Toliau šiąnakt nebeįmanoma eiti.

Taigi pasigriebė porą avių nuo kalvos šlaito, kad turėtų ką valgyti, kai grįš, pasuko atgal per upę ir spėriai nužingsniavo į šiaurės vakarus. Galiausiai jis rado kelią namo, nes dabar ėjo teisinga kryptimi, bet varinio katilo dugnas jau buvo pradegęs.

O ūkininkas Gilis po šūvio nuo atatrankos griuvo aukštielninkas; gulėjo žiūrėdamas į dangų ir svarstydamas, ar milžino pėda pataikys ant jo, ar kur nors greta. Bet nieko neatsitiko, trepsėjimas ėmė tolti ir nutilo. Taigi jis atsikėlė, pasitrynė petį ir pakėlė savo pištalietą. Staiga išgirdo džiaugsmo šūksmus.

Nemažai Hamo žmonių viską stebėjo pro langus, keli apsirengė ir išėjo laukan (po to, kai nutolo milžinas). Kai kurie šūkaudami bėgo kalvos šlaitu.

Kaimelio gyventojai išgirdo siaubingą milžino trepsėjimą ir dauguma tučtuojau palindo po antklodėmis, o kai kurie ir po lovomis. Tačiau Garmas bijojo dėl savo šeimininko ir juo didžiavosi. Šuns nuomone, supykęs jis tapdavo nuostabiai siaubingas, taigi, savaime suprantama, manė, kad milžinas turėtų galvoti panašiai. Todėl kai tik Gilis pasičiupo savo pištalietą (didžiulės rūstybės ženklas), Garmas pasileido per kaimą lodamas ir rėkdamas:

— Eikit šen! Eikit šen! Eikit šen! Kelkitės! Kelkitės! Ateikit ir pažiūrėkit į mano šeimininką! Jis drąsus ir greitas! Jis tuoj nušaus milžiną už tai, kad įsibrovė į mūsų valdas. Eikit šen!

Kalvos viršūnė buvo matoma iš daugumos kaimelio namų. Kai žmonės ir šuo pamatė iš už jos išnyrant milžino galvą, visiems užgniaužė kvapą ir visi, išskyrus šunį, pagalvojo, kad Giliui tai bus pernelyg kietas riešutėlis. Paskiau iššovė pištalietas, milžinas staiga nusisuko ir dingo, o žmonės pradėjo džiaugsmingai šūkauti ir ploti, ir Garmas skalijo iš visos gerklės.

— Valio! — rėkė jie. — Gavo, ko norėjo! Ponas Egidijus jį pamokė. Dabar jis grįš iš kur atėjęs ir pastips tenai, taip jam ir reikia! — džiūgavo visi iki vieno. Bet netgi ir džiūgaudami gerai įsidėmėjo, kad tas pištalietas iš tiesų šaudo. Kartkartėmis kaimelio užeigoje šis klausimas vis būdavo apsvarstomas. Dabar viskas stojo į savo vietas. Nuo to laiko retai kas drįsdavo brautis į ūkininko Gilio valdas.

Kai pavojus praėjo, keli drąsesni kaimelio gyventojai užkopė ant kalvos paspausti Giliui rankos. Kai kurie — klebonas, kalvis, malūnininkas ir dar keletas svarbesnių asmenų — patapšnojo jam per nugarą. Giliui tai nepatiko (nes vis dar skaudėjo), bet teko kviesti juos į vidų. Jie susėdo virtuvėje aplink stalą, gėrė į jo sveikatą ir šlovino jo drąsą. Jis nė nebandė sulaikyti žiovulio, bet kol buvo ką gerti, niekas nekreipė dėmesio. Kai visi nusižiovavo po vieną du kartus (o ūkininkas — du ar tris), jis pasijuto daug drąsiau, o kai jie jau buvo nusižiovavę du tris kartus (o jis pats — penkis ar šešis), jau laikė save tokiu pat narsiu, kokiu jį laikė šuo. Visi išsiskirstė kuo geriausios nuotaikos, o ūkininkas iš peties paplojo kiekvienam per nugarą. Jo rankos buvo didžiulės, raudonos ir kietos, taigi kerštas pavyko.

Rytojaus dieną naujienos, gerokai pagražintos, pasklido plačiau, ir Gilis pasijuto vietinės reikšmės didvyriu. Savaitės viduryje jos pasiekė visus kaimelius dvidešimties mylių spinduliu. Gilis tapo apylinkės didvyriu. Tai jam labai patiko. Kitą turgaus dieną buvo tiek privaišintas, kad vos nesprogo ir parėjo namo visa gerkle plėšdamas senovines dainas apie didvyriškus žygius.

Galų gale apie tai išgirdo ir karalius. Karalystės sostinė tomis laimingomis dienomis tebuvo už dvidešimties lygų [* Lyga - 3 mylios, arba 4,8 km (vert. past.)] nuo Hamo, taigi karaliaus dvaras maža tekreipė dėmesio į provincijos įvykius. Vis dėlto toks greitas susidorojimas su milžinišku kenkėju padarė įspūdį, taigi buvo nuspręsta parodyti šiek tiek mandagumo. Tinkamu metu — tai yra maždaug po trijų mėnesių, Šventojo Mykolo dieną, karalius atsiuntė įspūdingą laišką. Jis buvo parašytas raudonu rašalu baltame pergamente ir išreiškė jo didenybės palankumą “mūsų ištikimam valdiniui, mylimam Egidijui Ahenobarbui Juliui Agricolai de Hammo“.

Vietoj parašo buvo raudonas kleckas, bet dvaro raštininkas buvo prirašęs:

Ego Augustus Bonifacius Ambrosius Aurelianus Antoninus Pius et Magnificus, dux rex, tyrannus, et Basileus Mediterranearum Partium, subscribo;

ir prikabinęs didžiulį raudoną antspaudą. Tad dokumentas aiškiai nesuklastotas. Giliui jis suteikė didžiulį pasitenkinimą, kaimynai vienas po kito ėjo pasigrožėti, ypač kai pasklido žinia, kad kiekvienas, paprašęs žvilgtelti į tą pergamentą, kviečiamas prisėsti prie ūkininko židinio ir išgerti.

Dar puikesnė už laišką buvo kartu su juo gauta dovana. Karalius atsiuntė diržą ir ilgą kardą. Tiesą pasakius, to kardo karalius niekad pats nenaudojo. Jis priklausė karališkajai šeimai ir nuo neatmenamų laikų kabėjo jo ginklų sandėlyje. Ginklininkas negalėjo pasakyti nei iš kur jis atsirado, nei kur jį dėti. Tuo metu ilgi tiesūs kardai dvare buvo išėję iš mados, taigi karalius nutarė, kad tai bus pati ta dovana kaimiečiui. Giliui nuo jos apsalo širdis, o autoritetas apylinkėse išaugo neišmatuojamai.

Taip pakrypę įvykiai labai džiugino Gilį. Taip pat ir jo šunį. Kailio jam taip ir nenudyrė. Gilis laikė save teisingu žmogumi ir širdyje pripažino, kad dalį savo garbės skolingas šuniui, nors niekada apie tai neužsiminė. Ir toliau jį keikdavo, mėtydavo į jį, kas po ranka pakliuvo, bet dažniausiai užmerkdavo akis į jo lakstymą be leidimo. Garmas priprato bėgti toli į laukus. Visi gerbė ūkininką, jam šypsojo sėkmė. Rudens ir žiemos pradžios darbai puikiai ėjosi. Viskas buvo gerai — kol nepasirodė slibinas.

Tais laikais slibinų saloje jau buvo ne kažin kiek. Daugybę metų Augusto Bonifacijaus valdomoje Vidurio Karalystėje niekas nebuvo matęs slibino. Aišku, įtartinuose pasieniuose ir negyvenamuose vakarų bei šiaurės kalnuose jų dar buvo, bet juk tai labai toli. Kažkada tuose kraštuose veisėsi ne vienos rūšies slibinai, jie puldinėdavo aplinkines žemes. Bet tuo metu Vidurio Karalystė garsėjo savo riterių drąsa, kadaise jie buvo išžudę daug slibinų, dar keletas sunkiai sužeisti grįžo atgal, taigi visi kiti liovėsi skraidę ton pusėn.

Išliko paprotys per Kalėdų puotą patiekti į karaliaus stalą slibino uodegą, kiekvienais metais būdavo išrenkamas riteris slibinui sumedžioti. Jis turėdavo išvykti apie Šventojo Mykolo dieną ir sugrįžti su slibino uodega ne vėliau kaip Kūčių vakarą. Bet jau daugybę metų karališkasis virėjas gamindavo saldumyną, vadinamą Tariama Slibino Uodega, iš torto tešlos ir migdolų kremo, papuoštą netikrais cukraus glajaus žvynais. Išrinktasis riteris Kūčių vakarą paprasčiausiai įnešdavo šį saldumyną į puotos menę aidint trimitams ir griežiant smuikams. Tariama Slibino Uodega būdavo suvalgoma po Kalėdų pietų, ir visi kalbėdavo (virėjui pamaloninti), kad ji skanesnė už tikrąją.

Štai kaip klostėsi reikalai, kai pasirodė tikras slibinas. Dėl to kaltas milžinas. Po savo nuotykio jis ėmė lankytis pas savo giminaičius kalnuose dažniau nei paprastai ir dažniau, negu jie būtų norėję, — mėgindavo pasiskolinti didelį varinį katilą. Ar skolindavo jam kas nors, ar ne, jis atsisėsdavo ir imdavo nuobodžiai, kaip pratęs, postringauti apie puikų kraštą rytuose ir visus Plačiojo Pasaulio stebuklus. Jis įsikalė makaulėn, kad yra didis ir drąsus keliautojas.

— Puiki žemė, — kalbėdavo jis, — gana lygi, minkšta ir pilna maisto: karvių ir avių, kur tik bepažvelgsi, gana lengva pastebėti, jei tik nežiopsai.

— Bet negi nėra žmonių? — klausdavo tie.

— Nemačiau nė vieno. Nė vieno riterio, mano mielieji. Tik keletas aršių uodų palei upę.

— Tai ko negrįžti ir neapsigyveni tenai?

— Na, sakoma, visur gerai, o namuose geriausia, — atsakydavo jis. — Bet vieną dieną gal ir nueisiu, jei norėsiu. Aš jau bent nuėjau kartelį, o tuo nedaugelis gali pasigirti. Tai kaip dėl to varinio puodo?

— O tos turtingos žemės, — skubėdavo paklausti šeimininkai, — tos žavios apylinkės, pilnos nesaugomų galvijų, kur jos? Ar labai toli?

— Hm, — atsakydavo jis, — į rytus ir pietryčius. Bet labai toli.

Ir kai jis taip pagražindamas imdavo pasakoti apie nukeliautą atstumą, apie pereitus miškus, kalvas ir lygumas, nė vienas milžinas, kurio kojos ne tokios ilgos, taip ir neišsiruošė pasidairyti. Tačiau gandai pasklido.

Šiltą vasarą pakeitė atšiauri žiema. Kalnuose žvėriškai spaudė šaltis, o ir maisto trūko. Kalbos pagyvėjo. Dažnai būdavo kalbama apie žemumų avis ir karves ganyklose. Slibinai pastatė ausis. Jie buvo išalkę, o gandai skambėjo patraukliai.

— Taigi riteriai tėra mitas! — nusprendė jaunesni nepatyrę slibinai. — Mes visada taip manėme.

— Galbūt jų mažiau liko, — mąstė senesni ir išmintingesni. — Nebedaug ir toli, nėra ko baimintis.

Ypač šios kalbos paveikė vieną slibiną. Jį vadino Chrizofilaksu Turtinguoju, nes buvo kilęs iš žymios giminės ir išties labai turtingas. Jis turėjo gerus šarvus, buvo suktas, smalsus, godus, bet ne itin drąsus. Šiaip ar taip, keletas uodų tikrai jo nebaugino, be to, buvo alkanas kaip vilkas.

Taigi vieną gražią žiemos dieną, likus savaitei iki Kalėdų, Chrizofilaksas išskleidė sparnus ir pakilo. Vidurnaktį jis tykiai nusileido pačioje Augusto Bonifacijaus, rex et basileus, karalystės širdyje. Netrukus jis išdegino ir sumaitojo didelius plotus ir prarijo daugybę avių, galvijų bei arklių.

Tos vietos buvo tolokai nuo Hamo, bet Garmas vis dėlto turėjo baimės. Naudodamasis šeimininko palankumu, jis buvo visai nakčiai ar dviem nubėgęs labai toli nuo namų. Tyrinėjo vieną malonų kvapą miške, kai staiga pajuto visai kitokį, bauginantį dvoką; tiesą pasakius, jis kone kaktomuša susidūrė su Chrizofilakso Turtingojo, kuris buvo ką tik nusileidęs, uodega. Dar niekad joks šuo, atsukęs savo paties uodegą, nemovė namo taip greitai, kaip Garmas. Išgirdęs jo viauktelėjimą slibinas atsisuko ir prunkštelėjo, bet Garmo jau ir pėdos buvo ataušusios. Jis skuodė visą naktį ir grįžo namo apie pusryčius.

— Gel-bėk! Gel-bėk! — ėmė rėkti jis prie galinių durų.

Kai Gilis išgirdo, jam visai nepatiko šuns balsas. Jis priminė, kad gali nutikti nenumatytų dalykų net tuomet, kai viskas, rodos, klostosi puikiai.

— Žmon, įleisk tą prakeiktą šunį, — paliepė jis, — ir išvanok lazda!

Garmas, išsprogusiomis iš baimės akimis ir karančiu liežuviu, nėrė vidun.

— Gel-bėk! — suriko jis.

— Na ir ko šįkart prisidirbai, a? — paklausė Gilis, sviesdamas į šunį dešrą.

— Nieko, — gaudydamas kvapą atsakė šuo, taip sugniužęs, kad nė dešros nepastebėjo.

— Tai liaukis kvailiojęs arba nudirsiu tau kailį, — pažadėjo ūkininkas.

— Nieko nepadariau. Nenorėjau nieko blogo, — sumurmėjo šuo. — Bet atsitiktinai užšokau ant slibino ir persigandau.

Ūkininkas paspringo alumi.

— Slibino? — paklausė jis. — Trauk devynios tave ir tą tavo ilgą nosį! Ką sau galvoji, tokiu metų laiku ieškodamas slibinų, kai aš ir be jų turiu gana darbo? Kur jis?

— O! Už kalvų šiaurės link, labai toli, už Stovinčių Akmenų ir dar toliau, — atsakė šuo.

— Ak tenai! — lengviau atsikvėpė Gilis. — Girdėjau, kad tenai gyvena keistoki žmonės, nieko nuostabaus, kad jiems nutinka visokių keistenybių. Tegu patys ir tvarkosi! Nekvaršink man galvos savo plepalais. Nešdinkis!

Garmas išsinešdino ir paskleidė naujieną kaimelyje. Jis nepamiršo paminėti, kad jo šeimininkas nė per nago juodymą neišsigando.

— Elgėsi lyg niekur nieko ir toliau valgė pusryčius.

Žmonės su malonumu visa tai aptarė.

— Kaip senais gerais laikais! — kalbėjo jie. — Kaip tik prieš Kalėdas. Labai tinkamu metu. Kaip tai patiks karaliui! Per šias Kalėdas jis galės pasigardžiuoti tikra slibino uodega.

Kitą dieną atėjo daugiau naujienų. Slibinas pasirodė esąs ypač didelis ir nuožmus. Jis niokojo kraštą.

— Ką galvoja karaliaus riteriai? — pradėjo kalbėti žmonės.

Šis klausimas kilo ir kitiems. Tiesą pasakius, pasiuntiniai iš labiausiai Chrizofilakso nuniokotų kaimelių kaip tik pasiekė karaliaus dvarą ir rėkavo taip garsiai, kaip tik drįso:

— Valdove, kur tavo riteriai?

Bet riteriai nieko nedarė, nes apie slibiną kol kas buvo girdėję tik iš neoficialių šaltinių. Taigi karalius sukvietė juos ir visiškai oficialiai paskelbęs naujieną paprašė kuo greičiau imtis priemonių. Jis visai nenudžiugo pamatęs, kad riteriai nė trupučio neskuba, netgi priešingai — diena iš dienos atidėlioja išvykimą.

Jie turėjo svarių priežasčių. Pirmiausia karališkasis virėjas šioms Kalėdoms jau buvo iškepęs slibino uodegą, nes mėgo visa daryti iš anksto. Netiktų jį įžeisti paskutinę minutę atnešant tikrąją. Jis pernelyg vertingas tarnas.

— Pamirškit tą uodegą! Nukirskit jam galvą, ir baigta! — rėkė labiausiai nusiaubtų kaimelių pasiuntiniai.

Bet atėjo Kalėdos, o šventojo Jono dieną buvo surengtas iš anksto paskelbtas didžiulis turnyras: iš aplinkinių karalysčių daugybė riterių suvažiavo varžytis dėl labai vertingo prizo. Aišku, nebuvo galima išsiųsti geriausių Vidurio Karalystės riterių medžioti slibino ir taip pabloginti likusiųjų galimybės laimėti.

O paskui prasidėjo Naujųjų metų atostogos.

Tačiau slibinas kiekvieną naktį vis pakeliaudavo ir atsidurdavo vis arčiau Hamo. Naujųjų metų naktį žmonės pastebėjo tolimą pašvaistę. Slibinas buvo įsitaisęs miške gal už dešimties mylių, ir šis smagiai degė. Būdamas geros nuotaikos, slibinas kaip reikiant įkaisdavo.

Tada žmonės pradėjo žvalgytis į ūkininką Gilį ir šnabždėtis jam už nugaros. Šis pasijuto labai nesmagiai, bet apsimetė nieko nepastebįs. Kitą dieną slibinas priartėjo dar per keletą mylių. Tada Gilis ir pats pradėjo garsiai piktintis karaliaus riteriais.

— Norėčiau žinoti, už ką jie algą gauna, — šūkavo jis.

— Ir mes taip pat, — atsakydavo žmonės.

Tačiau malūnininkas pridūrė:

— Girdėjau, kad kai kuriems riterystė suteikiama už nuopelnus. Galų gale juk mūsų gerasis Egidijus ir taip jau beveik riteris, argi karalius neatsiuntė jam laiško bei kardo?

— Kad taptum riteriu, vien kardo neužtenka, — atšovė Gilis. — Kiek suprantu, juos dar įšventina ir visa kita. O be to, turiu ką veikti.

— Ak! Betgi neabejoju, kad karalius tave įšventintų, jei būtų paprašyta, — tarė malūnininkas. — Tik liepk ir mes paprašysime, kol dar nevėlu.

— Ne! Įšventinimai manęs nedomina. Esu ūkininkas ir tuo didžiuojuosi, esu paprastas, sąžiningas žmogus, o tokiems, sakoma, dvare nesiseka. Va tamsta tai tenai pritaptum, pone malūnininke.

Klebonas nusišypsojo, bet ne vien iš Gilio atsikirtimo, mat tuodu su malūnininku nuolatos apsišaudydavo žodžiais, nes, kaip sakoma Hame, širdingai nemėgo vienas kito. Klebonui staiga šovė viena mintis, kuri jam patiko, bet jis kol kas patylėjo. Malūnininkui patiko ne itin, ir jis susiraukė.

— Be abejo, paprastas, o galbūt ir sąžiningas, — burbtelėjo jis. — Bet negi būtinai reikia vykti į dvarą ir tapti riteriu, kad nukautum slibiną. Dar vakar girdėjau poną Egidijų kalbant, kad tam reikia tik drąsos. Juk jis drąsus kaip riteris, tiesa?

Aplinkui stovėję žmonės pradėjo rėkti:

— Žinoma, ne!

O kiti:

— Taip, tikrai! Triskart valio Hamo didvyriui!

Ūkininkas Gilis parėjo namo labai nesmagus. Jis pradėjo suprasti, kad turbūt reputaciją teks apginti, o tai gali būti labai keblu. Jis įspyrė šuniui ir paslėpė kardą virtuvės spintoje. Iki tol šis nuolatos kabėjo virš židinio.

Kitą dieną slibinas pasiekė gretimą Kverceto (prasčiokų kalba — Ąžuolų Giraitės) kaimelį. Ten jis suėdė ne tik avis bei karves, keletą jaunesnių asmenų, bet ir kleboną. Šis labai neapdairiai mėgino sugėdinti slibiną. Kilo siaubingas sambrūzdis. Visi Hamo gyventojai, vedami savo klebono, užkopė ant kalvos ir palaukė ūkininko Gilio.

— Mes laukiam tavo žodžio! — pasakė jie ir stovėjo žiūrėdami į jį, kol Gilio veidas pasidarė raudonesnis už barzdą.

— Kada ketini imtis šio reikalo? — klausinėjo jie.

— Ką gi, šiandien dar negaliu, nieko nepadarysi, — atšovė jis. — Mano piemuo susirgo, taigi darbo iki kaklo. Aš pagalvosiu.

Visi išsiskirstė, bet vakare pasklido žinia, kad slibinas atšliaužė dar arčiau, tad jie sugrįžo.

— Mes laukiam tavo žodžio, pone Egidijau, — pasakė jie.

— Ką gi, — atsakė jis, — dabar aš tikrai turiu daug darbo. Kumelė apšlubo, avys pradėjo ėriuotis. Imsiuos šio reikalo, kai tik būsiu kiek laisvesnis.

Taigi jie ir vėl išsiskirstė, kai kurie murmėjo ir šnabždėjosi. Malūnininkas prunkštė. Tačiau klebonas pasiliko ir niekaip nepavyko jo nusikratyti. Nekviestas užėjo į vidų ir liko vakarieniauti, be to, pasakė keletą aštrių pastabų. Netgi ėmė klausinėti, kur dingo kardas, ir užsimanė jį apžiūrėti.

Kardas buvo įspraustas į šiek tiek jam per trumpą spintos lentyną, ir vos tik ūkininkas Gilis jį ištraukė, iššoko iš dėklo, kurį Gilis paleido iš rankų, lyg šis būtų įkaitęs. Klebortas pašoko išlaistydamas savo alų. Jis atsargiai pakėlė kardą ir pamėgino įkišti atgal į dėklą, bet šis nesidavė įkišamas giliau kaip pėdą ir vos paleidus rankeną tuoj pat vėl iššoko.

— Ajajai! Tai keistumėlis! — aiktelėjo klebonas ir atidžiai apžiūrėjo ir dėklą, ir kardo geležtę. Jis buvo mokytas žmogus, o ūkininkas vargiai atpažindavo didžiąsias raides ir net savo vardo gerai perskaityti nemokėjo. Štai kodėl jis nekreipė jokio dėmesio į vos įžiūrimas keistas raides ant dėklo ir paties kardo. O karaliaus ginklininkas buvo taip pripratęs prie runų, vardų ir kitokių galios ženklų ant kardų ir jų dėklų, kad visai nesuko sau dėl jų galvos, šiaip ar taip, manė, kad visa tai beviltiškai pasenę.

Tačiau klebonas suraukęs kaktą žiūrėjo ilgai ir įdėmiai. Jis ir tikėjosi rasti užrašą ant kardo bei jo dėklo, ši mintis jam ir šovė vakar; bet dabar jis labai nustebo, nes raides ir ženklus matė, tik suprasti nieko negalėjo.

— Ant šio dėklo yra užrašas ir, e-e, ant kardo irgi galima įžiūrėti keletą epigrafinių ženklų, — pasakė jis.

— Tikrai? — paklausė Gilis. — Ir ką tai galėtų reikšti?

— Raidės senoviškos, o kalba barbariška, — atsakė klebonas, norėdamas išlošti laiko. — Man reikėtų atidžiau apžiūrėti. — Ir paprašė paskolinti jam kardą vienai nakčiai, o ūkininkas mielai sutiko.

Parėjęs namo klebonas išsitraukė iš lentynų daugybę mokslinių knygų ir prasėdėjo beveik iki ryto. Ryte visi pamatė, kad slibinas atslinkęs dar arčiau. Hamo žmonės užsisklendė namuose ir užsidarinėjo langines, o tie, kurie turėjo įsirengę rūsius, nusileido į juos ir sėdėjo drebėdami žvakių šviesoje.

Tačiau klebonas tykino nuo durų prie durų ir pro plyšelį ar rakto skylutę pašnibždom pasakojo tai, ką sužinojo per naktį.

— Mūsų gerasis Egidijus iš karaliaus malonės dabar turi įžymųjį kardą Kaudimordaksą, prasčiokiškai dar vadinamą Uodegų Siaubu.

Išgirdę šį vardą žmonės paprastai praverdavo duris.

Uodegų Siaubo šlovė buvo plačiai pasklidusi, nes kadaise jis priklausė Belomarijui, daugiausia slibinų nužudžiusiam karalystės riteriui. Pasak gandų, jis buvo dabartinio karaliaus proprosenelis. Sklandė daugybė dainų ir pasakojimų apie jo žygius, kuriuos karaliaus dvaras užmiršo, bet kaimuose dar labai gerai prisiminė.

— Šis kardas iššoka iš dėklo, jei per penketą mylių nuo jo yra slibinas, taigi jei jį laikys drąsaus vyro rankos, joks slibinas negalės pasipriešinti.

Žmonės vėl pradrąsėjo, kai kurie pravėrė langines ir iškišo galvas. Galų gale klebonas keletą priprašė eiti su juo, bet tik malūnininkui patiko ši mintis. Jam atrodė, kad, norint pamatyti į kampą įspaustą Gilį, verta rizikuoti.

Neramiai dairydamiesi anapus upės, šiaurės link, jie užkopė į kalvą. Slibino niekur nebuvo matyti. Galbūt jis užmigo, juk Kalėdų laikotarpiu labai gerai maitinosi.

Klebonas (ir malūnininkas) ėmė baladotis į Gilio duris. Niekas neatsiliepė, taigi jie ėmė baladotis garsiau. Pagaliau pasirodė Gilis. Jo veidas buvo kaip reikiant įraudęs. Jis irgi ilgai negalėjo užmigti, nes iki vėlumos gėrė alų, o vos pabudęs gėrė toliau.

Jie susibūrė aplink, vadino Egidijumi Geruoju, Ahenobarbu Drąsiuoju, Juliumi Didžiuoju, Agricola Tvirtuoju, Hamo pasididžiavimu, apylinkių didvyriu. Jie kalbėjo apie Kaudimordaksą, Uodegų Siaubą, kardą, kuris nenori likti dėkle, apie mirtį ir pergalę. Apie kariuomenės pasididžiavimą ir krašto tvirtybę, ir malonųjį kaimyną, kol Giliui visiškai apsisuko galva.

— Palaukit! Kalbėkit po vieną! — įsiterpė jis, kai tik rado kur. — Kas čia dabar, kas čia dabar? Šįryt aš labai užimtas.

Taigi jie leido viską paaiškinti klebonui. O tada malūnininkas galėjo iki soties pasigrožėti į kampą įspaustu ūkininku Giliu. Tačiau ne viskas klostėsi taip, kaip malūnininkas tikėjosi. Viena vertus, Gilis išgėrė kiek per daug stipraus alaus. Kita vertus, išgirdęs, kad jo kardas yra garsusis Uodegų Siaubas, jis pajuto keistą pasididžiavimą. Vaikystėje jam labai patiko pasakojimai apie Belomarijų, kol dar nebuvo atėjęs į protą, kartais pasvajodavo, kaip būtų puiku pačiam turėti stebuklingą didvyrio kardą. Staiga jam šovė į galvą, kad štai jis paims Uodegų Siaubą ir išeis kovoti su slibinu. Tačiau, visą gyvenimą pratęs derėtis, dar kartą pamėgino išsisukti:

— Ką? Kad aš eičiau kovoti su slibinu? Pasidabinęs senomis blauzdinėmis ir liemene? Girdėjau, kad kovojant su slibinais praverstų šiokie tokie šarvai. O šiuose namuose šarvų nė kvapo ir nieko čia nepadarysi, — pareiškė jis.

Visi sutiko, kad tai negerai, ir nusiuntė pakviesti kalvio. Kalvis papurtė galvą. Tai buvo lėto būdo niūrus žmogus, prasčiokiškai vadinamas Linksmuoju Semu, nors tikrasis jo vardas buvo Fabricijus Kunktatorijus. Dirbdamas jis niekuomet nešvilpaudavo, nebent išsipildydavo kuri nors jo pranašystė apie kokią nors bėdą (pavyzdžiui, tokią kaip šalnos gegužės mėnesį). O kadangi kasdien pranašaudavo visokias nelaimes, tai retai kuri nutikdavo neišpranašauta, todėl kaime jis buvo gerbiamas. Pranašauti jam buvo didžiausias malonumas, taigi jis labai nenoriai darydavo ką nors, norėdamas šių nelaimių išvengti. Tad vėl papurtė galvą.

— Negaliu iš niekur nieko pagaminti šarvų, — pareiškė jis. — Ne mano specializacija. Geriau paprašyk, kad dailidė sukaltų medinį skydą. Bet vargu ar jis padės. Juk tai karštasis slibinas.

Visi nukabino nosis, bet malūnininkas nenorėjo taip lengvai atsisakyti malonumo išvyti Gilį kautis su slibinu arba sugriauti jo autoritetą, jei šis galiausiai nesutiktų kautis.

— O grandininiai šarvai? — paklausė jis. — Juk būtų nemenka paspirtis, ir nebūtinai turi būti itin dailūs. Iš bėdos tiks bet kokie, juk ne dvare su jais rodysies. Kur ta tavo odinė liemenė, mielasis Egidijau? O kalvėje guli visa krūva grandinių ir žiedų. Ponas Fabricijus turbūt ir pats nežino, ką tenai turi.

— Pats nežinai, ką šneki, — atšovė pralinksmėjęs kalvis. — Jei kalbi apie tikrus grandininius šarvus, tai negaliu jų padaryti. Reikia nykštukų sugebėjimų į kiekvieną žiedelį įtalpinti kitus keturis ir taip toliau. Net jei mokėčiau, tektų dirbti kelias savaites. O iki to laiko mes visi atsidursime kapuose ar bent jau slibino pilve.

Visi ėmė grąžyti rankas, o kalvis šypsotis. Bet dabar jau buvo tiek įsibaiminę, kad neketino taip lengvai atsisakyti malūnininko plano ir atsigręžė į jį patarimo.

— Na, — prabilo tas, — girdėjau, kad senovėje tie, kurie neišgali nusipirkti grandininių šarvų pietuose, apsisiūdavo geležėlėmis odinį švarką, ir tiek. Gal pamėginkim ir mes?

Taigi Giliui teko atnešti savo seną odinę liemenę, o kalvį žmonės palydėjo į kalvę. Čia jie išvertė visus kampus ir perkraustė visas seno griozdo krūvas, kurių niekas nelietė jau daugybę metų. Pačiame dugne ant grindų jie rado daugybę nedidelių surūdijusių žiedų, matyt, iškritusių sudūlėjus tokiam odiniam švarkui, apie kokį ką tik kalbėjo malūnininkas. Žmonės pristatė staiga surūgusį kalvį rinkti, rūšiuoti ir valyti žiedų, o kai jis (kiek pralinksmėjęs) pareiškė, kad jų tikrai neužteks tokių plačių pečių žmogui kaip ponas Egidijus, jie privertė jį ardyti senas grandines ir kaip išmano kalti iš grandžių žiedus.

Mažesnius plieninius žiedelius žmonės siuvo prie liemenės priekio, o didesnius ir negražius susiuvo nugaroje, o kai prispaustas kalvis prikalė dar daugiau žiedų, žmonės apsiuvo jais ir ūkininko kelnes. Pačiame tamsiausiame kalvės kampe ant lentynos malūnininkas rado seną geležinį šalmo karkasą ir priprašė kurpiaus, kad tas kuo gražiau apsiūtų jį oda.

Jie dirbo visą tą ir kitą dieną, o šioji buvo Trijų Karalių išvakarės, bet niekas nekreipė dėmesio į šventes. Ūkininkas Gilis tokia proga išgėrė daugiau nei paprastai alaus, laimė, slibinas maloningai miegojo, trumpam pamiršęs ir alkį, ir kardus.

Ankstyvą Trijų Karalių rytą kaimelio žmonės užkopė ant kalvos nešini keistokais savo triūso vaisiais. Gilis jų jau laukė. Priežasčių atsikalbinėti nebeliko, taigi apsivilko šarvinę liemenę ir kelnes. Malūnininkas prunkštelėjo. Gilis apsiavė savo aulinius batus ir prisisegė senus pentinus, o tada užsivožė šalmą. Bet paskutinę akimirką ant šalmo dar užsidėjo seną veltinę skrybėlę, o ant šarvų apsivilko didžiulį pilką apsiaustą.

— Kam jums tai, pone? — paklausė žmonės.

— Na, — atsakė Gilis, — gal jūs ir manot, kad kautis su slibinu reikia eiti tilindžiuojant kaip Kalėdų eglutei, bet aš manau kitaip. Visai nebūtina slibinui išgirsti mane ateinant anksčiau, nei reikia. O šalmas yra šalmas, tai visada iššūkis mūšiui. Tegu tas kirminas mato tik seną mano skrybėlę ir galbūt galėsiu prieiti arčiau, kol neprasidėjo bėdos.

Jie tikrai buvo prisiuvę žiedų tik vienoje vietoje, viršuje, ir šie laisvai kabaliavo gana garsiai dzinguliuodami viens į kitą. Apsiaustas kiek prislopino šį triukšmą, bet Gilis atrodė išties keistai. Niekas apie tai jam nepasakė nė žodžio. Šiaip taip Užveržė jam diržą ir prikabino prie jo dėklą, bet kardą teko neštis rankoje, nes dėkle jį išlaikyti būtum galėjęs nebent įtempęs visas jėgas.

Gilis šūktelėjo Garmą. Jis laikė save teisingu žmogumi.

— Šunie, — pareiškė jis, — tu eini su manim.

— Gel-bė-kit! — suriko tas.

— Tučtuojau liaukis! — įsakė Gilis. — Arba taip išvanosiu, kad nė slibino nereikės. Tu pažįsti to kirmino kvapą, taigi gal nors kartą būsi naudingas.

Paskui ūkininkas Gilis pasišaukė savo pilkąją kumelę. Ši nužvelgė jį keistu žvilgsniu ir suprunkštė pamačiusi pentinus. Bet leido jam užsėsti, ir visi trys pajudėjo iš kiemo, nė vienas neturėdamas kuo džiaugtis. Kumelei risnojant per kaimą žmonės džiūgavo ir plojo, dauguma pro langus. Ūkininkas ir jo kumelė kaip išmanydami dėjosi drąsūs, bet Garmas nė kiek nesigėdino spūdinti pabrukęs uodegą.

Kaimo gale perjojo tiltą per upę. Kai pagaliau iš kaimo jų niekas nebegalėjo matyti, kumelė sulėtino žingsnį. Vis dėlto ūkininko Gilio ir kitų Hamo žmonių laukai pernelyg greitai baigėsi ir prasidėjo slibino jau aplankytos vietos. Čia gulėjo išlaužyti medžiai, styrojo sudegintos gyvatvorės ir pajuodusi žolė, tvyrojo bjauri, nejauki tyla.

Skaisčiai šviečiant saulei ūkininkas Gilis ėmė gailėtis tiek prisirengęs, bet nusimesti nedrįso nieko. Ir pradėjo galvoti, ar tik nebus išgėręs viena kita pinta per daug. “Nieko sau gera Kalėdų pabaiga, — mąstė jis. — Dar gerai, jeigu ir man kartu pabaiga neateis.“ Jis nusišluostė veidą didžiule nosine — ne raudona, o žalia, nes kalbama, kad raudoni skudurai siutina slibinus.

Tačiau slibino niekur nebuvo. Jie jojo tai vienu, tai kitu keliuku, ir siauresniu, ir platesniu, perkirto daugybę apleistų kitų ūkininkų laukų, o slibino vis nerado. Iš Garmo, aišku, nebuvo jokios naudos. Jis bidzeno paskui kumelę ir nė už ką nenorėjo uostinėti.

Pagaliau jie prijojo vingiuotą kelią, kuris buvo nedaug tenukentėjęs ir atrodė gana taikiai. Nujojęs juo apie pusę mylios Gilis pradėjo svarstyti, gal jau bus atlikęs savo pareigą ir padaręs viską, kas būtina, reputacijai apginti. Jis nusprendė, kad ieškojo pakankamai ilgai ir nujojo gana toli, tad jau būtų galima apsisukti ir grįžti pietauti, pasakius kaimynams, kad slibinas turbūt paprasčiausiai nuskrido, o tada kelias staiga vėl pasisuko.

Ten gulėjo slibinas, išsidrėbęs ant sulaužytos gyvatvorės ir pasidėjęs savo siaubingą galvą vidury kelio.

— Gelb! — kiauktelėjo Garmas ir dėjo į kojas. Pilkoji kumelė iš netikėtumo pritūpė, o ūkininkas Gilis nuvirto į griovį. Kai iškišo iš tenai galvą, į jį plačiai atmerkęs akis žiūrėjo slibinas.

— Labas rytas! — pasisveikino slibinas. — Atrodai nustebęs.

— Labas rytas! — atsakė Gilis. — Taip ir yra.

— Prašau atleisti, — tarė slibinas. Jis įtariai pastatė ausis, kai ūkininkui virstant pasigirdo plieninių žiedų dzingsėjimas. — Prašau atleisti už smalsumą, bet gal kartais ieškai manęs?

— Ne, ką tu! — atsakė ūkininkas. — Kas galėjo pagalvoti, kad tu čia guli? Paprasčiausiai jodinėjau.

Jis paskubom išsikrapštė iš griovio ir atbulas nuėjo prie savo kumelės. Dabar ji vėl stovėjo ant kojų ir tarsi niekuo dėta rupšnojo pakelės žolę.

— Tai pasisekė, kad susitikom, — tarė slibinas. — Ypač man. Ar čia tavo išeiginiai drabužiai? Gal nauja mada?

Ūkininko Gilio skrybėlė buvo nukritusi, o pilkasis apsiaustas prasiskyręs, bet jis ir toliau įžūliai melavo:

— Tataigi, ką tik iš siuvėjo. Bet man reikia ieškoti to šuns. Neabejoju, kad nuskuodė paskui triušį.

— Nesistebiu, — atsakė laižydamasis Chrizofilaksas (tai ženklas, kad jam buvo linksma). — Tikiuosi, jis grįš namo gerokai anksčiau už tave. Bet keliauk toliau savo keliais, pone, nemanau, kad man žinomas tavo vardas?

— Nė man tavasis, tegu geriau taip ir lieka.

— Tavo valia, — atsakė Chrizofilaksas vėl apsilaižydamas ir apsimesdamas, kad užsimerkia. Jis buvo suktas (kaip ir visi slibinai), bet ne itin drąsus (taip pat gana dažnai pasitaikantis reiškinys). Jam labiau patiko maistas, dėl kurio nereikia kautis, bet gerai pamiegojus vėl prabudo apetitas. Ąžuolų Giraitės klebonas buvo labai gyslotas, o tokio stambaus storulio slibinas jau daugybę metų nebuvo ragavęs. Dabar jis apsisprendė griebti tą lengvai prieinamą mėsą, kai tik senas kvailys nusisuks.

Tačiau senas kvailys nebuvo toks kvailas, kaip atrodė, ir nenuleido akių nuo slibino netgi mėgindamas užsėsti ant kumelės. Tačiau kumelė mąstė savaip, ji baidėsi ir spardėsi. Slibinas neteko kantrybės ir pasiruošė griebti.

— Prašau atleisti! — pasakė jis. — Ar nieko nepametei?

Tai sena gudrybė, bet dabar ji pavyko, nes Gilis išties buvo kai ką pametęs. Krisdamas jis pametė Kaudimordaksą (prasčiokiškai — Uodegų Siaubą) ir dabar šis gulėjo pakelėje. Kai pasilenkė jo paimti, slibinas šoko. Bet ne taip greit kaip Uodegų Siaubas. Kai tik atsidūrė ūkininko rankoje, jis iškart metėsi priekin žybteldamas tiesiai slibinui prieš akis.

— Ė-hė! — Slibinas sustingo kaip įkastas. — Ką jūs čia turite?

— Nieko tokio, tik Uodegų Siaubą, kurį man padovanojo karalius.

— Kaltas, pone! Labai atsiprašau jūsų, pone, — nusilenkė slibinas net priguldamas, ir ūkininkas Gilis pasijuto geriau. — Ko gero, elgėtės su manimi ne itin sąžiningai.

— Kaip tai? — atšovė Gilis. — Ir kodėl turėčiau?

— Jūs nuslėpėt savo garbingą vardą ir apsimetėt, kad susitikom atsitiktinai; o juk esate labai garbingos kilmės riteris. Juk įprasta, kad riteriai tokiais atvejais pirmiausia deramai prisistato, pateikia rekomendacijas, o paskui meta iššūkį.

— Gal jiems ir įprasta, — atšovė Gilis, kuris jautėsi vis smagiau. Galima suprasti, kad kiekvienas pasijustų panašiai, jei prieš jį lankstytųsi slibinas. — Bet padarei ne šią vieną klaidą, senas kirmine. Aš visai ne riteris. Esu ūkininkas Egidijus iš Hamo, štai kas, ir negaliu pakęsti įsibrovėlių. Iš savo pištalieto esu nušovęs ir milžinų, kurie pridarydavo mažiau žalos už tave. Ir nė vienam nemečiau iššūkio.

Slibinas sutriko. “Kad jį kur, tą melagį milžiną! — pagalvojo jis. — Kokia apmaudi klaida! O dabar ką, po velnių, daryti su tuo narsiu ūkininku ir jo švytinčiu, pasiutusiu kardu?“ Apie tokius nutikimus jis nieko nebuvo girdėjęs.

— Mano vardas Chrizofilaksas, — tarė jis, — Chri-zofi-laksas Turtingasis. Kuo galėčiau jums pasitarnauti? — čiulbėjo slibinas, viena akimi šnairuodamas į kardą ir tikėdamasis išvengti mūšio.

— Gali nešdintis, iš kur atėjęs, raguotas nenaudėli, — atšovė Gilis, irgi tikėdamasis išvengti mūšio. — Tenoriu tavęs atsikratyti. Nešdinkis iš čia ir grįžk į savo purviną skylę!

Ir mojuodamas rankomis, lyg baidytų karvę, jis žengtelėjo pirmyn.

Uodegų Siaubui to užteko. Jis žėrėdamas nubrėžė lanką ore ir įsmigo slibinui į dešiniojo sparno sąnarį, puikus smūgis, apstulbinęs patį ūkininką. Be abejo, Gilis nieko neišmanė apie kovos su slibinais metodus, kitaip kardas būtų galėjęs įsmigti ir į jautresnę vietą, tačiau ir nepatyrusioje rankoje Uodegų Siaubas padarė, ką galėjo. Chrizofilaksui užteko ir tiek — sparnu jis dar ilgai negalės naudotis. Slibinas pašoko ir mėgino skristi, bet nieko neišėjo. Ūkininkas šoko ant kumelės. Slibinas leidosi bėgti. Kumelė iš paskos. Slibinas skuodė per laukus šnarpšdamas ir rūkdamas dūmais. Kumelė iš paskos. Ūkininkas šūkaliojo lyg per žirgų lenktynes ir visą laiką mojavo Uodegų Siaubu. Kuo greičiau bėgo slibinas, tuo baisiau jam darėsi, o pilkoji kumelė neatsiliko nė per plauką.

Taip jie ir lakstė po keliukus, pro išlaužytas gyvatvores, perbėgo daugybę laukų ir perbrido nemažai upeliūkščių. Slibinas leido dūmus, baubė ir visai nežiūrėjo, kur bėga. Galiausiai jie pribėgo Hamo tiltą, nubildėjo juo ir vienas kaukdamas, kitas rėkaudamas nuskuodė kaimo gatve. Garmas nepasigėdijo išlįsti iš skersgatvio ir prisidėti prie gaudynių.

Visi žmonės žiūrėjo pro langus, kai kurie buvo užsikorę ant stogų.

Kai kurie juokėsi, kiti džiaugsmingai šūkavo; vieni barškino skardomis, keptuvėmis ir katilais, antri pūtė ragus, dūdas ir švilpynes, o klebonas skambino bažnyčios varpais. Tokio lalesio Hamo kaimelyje nebuvo kilę gal šimtą metų.

Pribėgęs bažnyčią slibinas pasidavė. Jis lekuodamas išsitiesė paslikas kelio viduryje. Garmas priėjęs apuostė jo uodegą, bet Chrizofilaksas nė nesusigėdo.

— Gerieji žmonės ir narsusis karžygy, — prašvokštė jis, kai prijojo Gilis, o kaimiečiai su šakėmis, kuolais ir žarstekliais rankose pradėjo rinktis aplink (bet stengėsi laikytis atokiai). — Gerieji žmonės, nežudykite manęs! Aš labai turtingas. Galiu sumokėti už visą pridarytą žalą. Apmokėsiu laidotuves visų, kuriuos nužudžiau, ypač Ąžuolų Giraitės klebono, pastatysiu jam puikų paminklą — nors ir buvo liesokas. Kiekvieną iš jūsų tikrai dosniai apdovanosiu, jei tik leisite man pareiti namo ir visa tai atnešti.

— Kiek duosi? — paklausė Gilis.

— Na... — nutęsė slibinas, mikliai skaičiuodamas mintyse. Jis pastebėjo, kad minia nemaža. — Trylika ir aštuonpensis kiekvienam?

— Niekai! — atšovė Gilis.

— Šlamštas! — atrėžė žmonės.

— Nesąmonė! — viauktelėjo šuva.

— Kiekvienam po dvi auksines ginėjas, o vaikams pusė to? — paklausė slibinas.

— O šunims? — paklausė Garmas.

— Kalbėk, — paragino ūkininkas. — Mes klausom.

— Dešimt svarų aukso ir kapšas sidabro kiekvienam, o šunims po auksinį antkaklį? — viltingai pasiteiravo Chrizofilaksas.

— Užmuškit jį! — neteko kantrybės žmonės.

— Kiekvienam po krepšį aukso, o damoms deimantai? — susizgribo Chrizofilaksas.

— Na va, čia jau kita kalba, bet dar nepakankamai, — pasakė ūkininkas Gilis.

— Tu ir vėl pamiršai šunis, — sulojo Garmas.

— Kokio didumo krepšiai? — paklausė vyrai.

— Po kiek deimantų? — susidomėjo žmonos.

— O varge, varge! — sudejavo slibinas. — Liksiu plikas kaip tilvikas.

— Pats prisiprašei, — atsakė Gilis. — Gali rinktis — arba lieki plikas kaip tilvikas, arba tuojau pat tave užmušam. — Jis pamojavo Uodegų Siaubu ir slibinas susigūžė.

— Apsispręsk pagaliau! — šūkavo žmonės ir padrąsėję priėjo arčiau.

Chrizofilaksas sumirksėjo, bet širdyje juokėsi ir niekas nepastebėjo be garso kretančio pilvo. Derybos pradėjo jį linksminti. Tie žmogeliūkščiai, matyt, tikisi praturtėti. Jie labai menkai teišmanė, koks žiaurus ir negailestingas Platusis Pasaulis — tiesą pasakius, visoje karalystėje nebūtų atsiradę žmogaus, žinančio visas slibinų gudrybes. Chrizofilaksas atsigavo, jo galva vėl dirbo puikiai. Jis apsilaižė.

— Sakykit savo sąlygas! — paragino jis.

Tada jie visi prabilo iš karto. Chrizofilaksas susidomėjęs klausėsi. Nerimą jam kėlė tik vienas balsas — kalvio.

— Nieko gero iš to nebus, paminėsit mano žodį, — burbėjo jis. — Sakykit, ką norit, bet tas kirminas negrįš. Ir nieko gero nebus.

— Gali nedalyvauti sandėryje, jei nenori, — atšovė jam žmonės ir toliau derėjosi, nekreipdami į kalvį dėmesio.

Chrizofilaksas pakėlė galvą, bet jei norėjo pašokti ir pabėgti, jam teko nusivilti. Greta, kramtydamas šiaudą, stovėjo ūkininkas Gilis, jis atrodė susimąstęs, bet rankoje žibėjo Uodegų Siaubas, o akys sekė kiekvieną slibino krustelėjimą.

— Gulėk, kur guli! — šūktelėjo jis. — Kitaip gausi, ko nusipelnęs, nė auksas nepadės.

Slibinas prisiplojo prie žemės. Pagaliau žmonės nutarė, kad kalbės klebonas, ir šis žengė į priekį.

— Klastingasis kirmine! — prabilo jis. — Turi čionai atnešti visą savo prisiplėštą turtą, ir kai mes atlyginsime visą tavo pridarytą žalą, likučius sąžiningai pasidalysime tarpusavyje. Tada tu iškilmingai prisieksi daugiau nedrumsti ramybės šiose žemėse ir galėsi su visa galva ir uodega skristi namo. O dabar duosi pačią stipriausią priesaiką, kokios nedrįstų sulaužyti net toks kirminas kaip tu, ir pažadėsi sugrįžti (su mūsų išpirka).

Chrizofilaksas surengė įtikinamą spektaklį, norėdamas parodyti, kaip jam sunku apsispręsti, ir pagaliau priėmė sąlygas. Jis netgi liejo karštas ašaras, kol ant kelio ėmė garuoti balutės, bet tai nieko nesujaudino. Slibinas davė daugybę priesaikų, baisių ir iškilmingų, kad nešinas visu savo turtu grįš per šventųjų Felikso ir Hilarijaus šventę. Iki jos dar buvo likusios aštuonios dienos, ir jų tikrai nebūtų pakakę tokiai kelionei, tai galėjo suvokti netgi tokie geografijos neišmanantys kaimiečiai. Bet jie paleido jį ir palydėjo iki tilto.

— Iki kito karto! — atsisveikino slibinas perėjęs upę. — Tikiuosi, jūs manęs lauksite.

— Tikrai lauksime, — atsakė žmonės. Be abejo, tai buvo labai kvaila. Tiesa, tokios priesaikos turėjo slėgti sąžinę nelaimės nuojauta, deja, slibinas jokios sąžinės neturėjo. Gaila, kad tarp šių naivių žmogelių nebuvo nė vieno aukštos kilmės asmens, nors vis dėlto bent jau mokytasis klebonas galėjo kai ką įtarti. Jis greičiausiai ir įtarė. Buvo studijavęs gramatiką ir tikrai išmanė daugiau už paprastus žmonės.

Kalvis purtydamas galvą grįžo į savo kalvę.

— Grėsmingi vardai, — murmėjo jis. — Hilarijus ir Feliksas! Man jie nepatinka.

Be abejo, naujienas tuojau pat išgirdo karalius. Kalbos plito karalystėje lyg ugnis per sausus lapus, ir nė viena smulkmena nebuvo pamiršta. Dėl įvairių priežasčių jis labai susidomėjo, ne paskutinį vaidmenį čia suvaidino ir finansinis klausimas, tad jis nusprendė tuojau pat asmeniškai vykti į Hamą, kur dedasi tokie keisti dalykai.

Jis atvyko praėjus keturioms dienoms po slibino išvykimo, ant savo balto žirgo perjojo tiltą, o paskui jį sekė trimitininkai, riteriai ir, didžiulis bagažo vežimas. Visi žmonės pasipuošė išeiginiais drabužiais ir sveikindami jį išsirikiavo gatvėje. Eisena sustojo aikštėje priešais bažnyčios vartus. Ūkininkas Gilis pristatomas priklaupė priešais karalių, bet šis liepė jam stotis ir paplekšnojo per nugarą. Riteriai apsimetė nepastebėję šio familiarumo.

Karalius liepė visiems susirinkti į didžiulę ūkininko Gilio ganyklą prie upės ir kai visi suėjo (netgi Garmas, kuris irgi laikė save suinteresuotu asmeniu), Augustas Bonifacijus, rex et basileus, pareiškė, kad labai džiaugiasi juos matydamas.

Jis labai mandagiai paaiškino, kad visas niekšingojo Chrizofilakso turtas priklauso jam, kaip šių žemių valdovui. Neaiškiai užsiminė, kad jam priklauso netgi kalnų kraštas (labai abejotinas teiginys).

— Mes neabejojame, — toliau kalbėjo jis, — kad visas to kirmino turtas pavogtas iš mūsų protėvių. Bet, kaip jūs žinote, esame teisingi ir kilnūs, tad mūsų gerasis vasalas Egidijus bus tinkamai apdovanotas; be to, kiekvienas čia esantis ištikimas mūsų valdinys gaus mūsų palankumo ženklą, nuo klebono iki paties mažiausio vaiko. Nes mes labai patenkinti Hamo gyventojais. Jie išsaugojo mūsų protėvių tvirtumą ir dorą.

Riteriai tarpusavyje kalbėjosi apie naujausias skrybėlių madas.

Žmonės lankstėsi ir nuolankiai dėkojo. Bet širdyse gailėjosi nesutikę su slibino pasiūlymu kiekvienam duoti po dešimt svarų aukso ir nelaikę liežuvių už dantų. Jie puikiai suprato, kad karaliaus palankumas vargu ar pasieks šią sumą. Garmas atkreipė dėmesį, kad apie šunis nė neužsiminta. Džiaugėsi tik ūkininkas Gilis. Jis tikėjosi gero atlygio ir buvo labai patenkintas, kad išsipainiojo iš bjaurios padėties ir išsaugojo gerą vardą.

Karalius neišvyko. Pasistatė palapines ūkininko Gilio laukuose ir ėmė laukti sausio keturioliktosios. Jis su savo svita kėlė puotas, nes ką gi daugiau veikti atsidūrus šiame menkame kaimiūkštyje, taip toli nuo sostinės. Per tris dienas jie suvalgė beveik visą kaimelio žmonių turėtą duoną, sviestą, kiaušinius, vištas, kiaulieną ir avieną, be to, iki paskutinio lašo išgėrė visas senojo alaus atsargas. Tada kaimiečiai pradėjo bambėti, kad ištekliai ne begaliniai. Tačiau karalius dosniai už viską mokėjo (žymėtomis lazdelėmis, kurias tikėjosi apmokėti vėliau iš papildyto iždo), taigi Hamo žmonės, nežinodami tikrosios iždo būklės, buvo visai patenkinti.

Atėjo sausio keturioliktoji, Šventųjų Hilarijaus ir Felikso diena, ir kaimas sukilo labai anksti. Riteriai užsidėjo šarvus. Ūkininkas apsivilko savuosius, ir jie ėmė atvirai šaipytis, kol karalius nenudelbė jų piktu žvilgsniu. Gilis prisisegė ir Uodegų Siaubą, jis lengvų lengviausiai įsmuko į dėklą ir liko tenai. Klebonas įsmeigė akis į kardą ir palingavo galvą. Kalvis nusijuokė.

Atėjo vidurdienis. Žmonės taip jaudinosi, kad nė valgyti nenorėjo. Diena lėtai persirito į antrą pusę. Uodegų Siaubas nė nemanė šokti iš dėklo. Nei kalvos viršūnėje stovintys žmonės, nei į medžius susikorę berniūkščiai ore anei žemėje nepastebėjo jokių slibino grįžimo ženklų.

Kalvis vaikščiojo aplink švilpaudamas, bet kiti kaimelio gyventojai tik atėjus vakarui ir pradėjus žiebtis žvaigždėms pradėjo įtarti kažką negera. Vis dėlto prisimindami siaubingas ir didingas slibino priesaikas jie neprarado vilties. Tačiau atėjus vidurnakčiui, kai baigėsi sutarta diena, pasijuto giliai nusivylę. Kalvis džiūgavo.

— Juk aš sakiau, — kartojo jis. Bet jie nesidavė įtikinami.

— Juk jis buvo siaubingai sužeistas, — kalbėjo vieni.

— Mes davėm jam per mažai laiko, — sakė kiti. — Juk kalnai taip toli, o jam reikia tempti sunkią naštą. Galbūt jis netgi turėjo kviestis pagalbą.

Bet praėjo dar viena diena ir dar viena. Tada visi prarado viltį. Karalius buvo net raudonas iš pasiutimo. Gėrimai ir maistas baigėsi, riteriai garsiai murmėjo. Jie troško grįžti linksmintis į dvarą. Tačiau karalius norėjo pinigų.

Jam teko palikti savo ištikimuosius valdinius, bet išjodamas elgėsi griežtai ir atžariai. Perpus nuvertino savo žymėtas lazdeles. Su ūkininku Giliu atsisveikino šaltai linktelėdamas.

— Vėliau atsiųsiu tau žinią, — pasakė karalius ir išjojo su visais savo riteriais bei trimitininkais.

Naivesni žmonės tikėjosi, kad ponas Egidijus netrukus bus pakviestas į karaliaus dvarą ir pagaliau pakeltas į riterius. Žinia atėjo dar savaitei nepasibaigus, tik visiškai ne tokia, kokios tikėtasi. Buvo parašyti ir pasirašyti trys laiško egzemplioriai: vienas Giliui, vienas klebonui ir dar vienas prikalti prie bažnyčios durų. Naudos tebuvo iš to, kurį gavo klebonas, nes dvaro rašymo stilius Hamo gyventojams buvo toks pat nesuprantamas kaip ir knyginė lotynų kalba. Tačiau klebonas išvertė laišką į prasčiokišką šnektą ir perskaitė iš sakyklos. Jis buvo trumpas ir be išvedžiojimų (palyginti su kitais karališkais laiškais), nes karalius labai skubėjo.

Mes, Augustus B. A. A. D. and M., rex et cetera, pranešame, kad dėl savo karalystės saugumo ir siekdami apginti garbę nusprendėme surasti ir deramai nubausti kirminą, tiksliau, slibiną, vadinantį save Chrizofilaksu Turtinguoju, už jo nusižengimus, teisės pažeidimus, sunkius nusikaltimus ir melagingas priesaikas. Visiems mūsų karališkojo dvaro riteriams įsakyta pasiruošti ir vykti į paiešką, kai tik į rūmus prisistatys ponas Egidijus A. J. Agricola. Kadangi, kaip jau sakyta, minėtasis Egidijus įrodė savo drąsą kovodamas su milžinais, slibinais ir kitokiais karaliaus priešais, dabar mes jam įsakome tučtuojau atvykti į rūmus ir kuo greičiau prisidėti prie kitų riterių.

Žmonės kalbėjo, kad tai didžiulė garbė ir belikęs vienas žingsnis iki pakėlimo į riterius. Malūnininkas pavydėjo.

— Mūsų draugas Egidijus kyla karjeros laiptais, — kalbėjo jis. — Tikiuosi, sugrįžęs jis dar atpažins mus.

— Gal jis nebegrįš, — pridūrė kalvis.

— Patylėtum, arkliasnuki! — atrėžė kaip reikiant sunervintas Gilis. — Garbė, kad ją kur kemsynai! Jei kada nors grįšiu, tai apsidžiaugsiu pamatęs net malūnininką. Bet galiu pasiguosti bent jau tuo, kad kurį laiką nematysiu nė vieno iš judviejų. — Ir apsisukęs nuėjo.

Prieš karalių negalima taip atsikalbinėti kaip prieš kaimynus, taigi ar avys ėriuojasi, ar žemė nearta, ar piemuo serga, teko balnoti pilkąją kumelę ir joti. Išlydėti atėjo klebonas.

— Tikiuosi, pasiėmei gerą virvę? — paklausė jis.

— O kam? — burbtelėjo Gilis. — Pasikarti?

— Anaiptol! Nenusimink, pone Egidijau! — nuramino klebonas. — Man rodos, tave lydi sėkmė, kuria gali pasitikėti. Bet pasiimk ilgą virvę, nes gali jos prireikti, nebent mano įžvalgumas mane apgauna. O dabar laimingo kelio! Grįžk saugiai namo!

— Tataigi! Ir grįžus rasti šuniui ant uodegos nuėjusį ūkį. Kad juos kur, tuos slibinus! — nusikeikė Gilis. Paskui įsigrūdo į balnakrepšį visą ringę virvės, užsiropštė ant kumelės ir išjojo.

Šuns nepasiėmė, nes tas visą rytą saugojosi nepakliūti Giliui po akių. Tačiau kai jis išjojo, Garmas parslinko namo ir kaukė kiaurą naktį, gavo už tai lupti, bet kaukė toliau.

— Gelbėkit, oi gelbėkit! — staugė jis. — Jau niekada nebepamatysiu savo mielojo šeimininko, o jis buvo toks siaubingai nuostabus. Kaip norėčiau keliauti su juo, kaip norėčiau!

— Užtilk! — atrėžė ūkininko žmona, — nes galą gausi nė nesužinojęs, grįžo jis ar ne.

Šuns kaukimą išgirdo kalvis.

— Blogas ženklas, — linksmai pasakė jis.

Praėjo daugybė dienų, bet žinių nebuvo.

— Kai nėra žinių, tai jau bloga žinia, — pasakė jis ir uždainavo.

Kol nusigavo į dvarą, Gilis išvargo ir apdulkėjo. Tačiau riteriai žėrinčiais šarvais ir spindinčiais šalmais jau laukė prie savo žirgų. Jie visai nesidžiaugė karaliaus įsakymu dėl ūkininko dalyvavimo, tad iš pykčio laikėsi nurodymo pažodžiui ir skubinosi iškeliauti, vos tik jis pasirodys.

Vargšas vos spėjo praryti vyne pamirkytą duonos kąsnį, o jau vėl teko keliauti. Kumelė buvo visai pamiršta. Gerai, kad ji nepasakė, ką galvoja apie karalių, nes tos mintys toli gražu nedvelkė ištikimybe.

Diena jau ėjo vakarop. “Gal kiek vėloka pradėti medžioti slibinus“, — mintijo Gilis. Bet jie ir nejojo toli. Kai jau pajudėjo nuo rūmų, riteriai niekur nebeskubėjo. Jojo pamažėliais, pakriku būriu, — riteriai, eskvairai, tarnai ir ryšuliais apkrauti poniai, o pačiame gale ant savo pavargusios kumelės vilkosi Gilis.

Kai atėjo vakaras, būrys sustojo ir pasistatė palapines. Ūkininkui Giliui nebuvo paruošta maisto atsargų, taigi jam teko suktis, kaip pats išmano. Kumelė labai pasipiktino ir išsižadėjo ištikimybės Augustui Bonifacijui.

Kitą dieną jie jojo pirmyn, ir dar kitą. Trečią dieną tolumoje išvydo neryškius ir nesvetingus kalnus. Jau seniai jie buvo palikę tuos kraštus, kurie pripažino Augusto Bonifacijaus valdžią, tad susispietė glaudžiau ir pasidarė atsargesni.

Ketvirtą dieną pasiekė Dykąsias Kalvas ir pasienius įtartinų žemių, kuriose, kaip buvo kalbama, gyveno neregėtos būtybės. Staiga jojantieji priekyje pastebėjo grėsmingus pėdsakus smėlyje prie šaltinio. Jie pasišaukė ūkininką.

— Kas tai galėtų būti, pone Egidijau? — paklausė jie.

— Slibino pėdos, — atsakė tas.

— Vesk mus!

Taigi dabar jie jojo į vakarus, pačiame priekyje ūkininkas Gilis, o jo odinė liemenė skambėjo žvangėjo. Bet tai buvo menka bėda, nes visi riteriai juokėsi ir kalbėjosi, o su jais jojo menestrelis ir dainavo dainą. Kartkartėmis priedainį iš visos gerklės plėšdavo visas pulkas. Taip jie jautėsi drąsiau, nes daina buvo gera, sukurta dar tais laikais, kai mūšių pasitaikydavo dažniau nei turnyrų, bet vis tiek taip elgtis nebuvo išmintinga. Dabar apie jų atvykimą jau žinojo visas kraštas ir visuose vakariniuose urvuose slibinai pastatė ausis. Nebeliko jokios galimybės užklupti senį Chrizofilaksą snaudžiantį.

Laimė (galbūt prie to prisidėjo ir pati pilkoji kumelė), prijojus tamsiųjų kalnų šešėlį pilkoji ūkininko Gilio kumelė apšlubo. Dabar teko joti stačiais akmenuotais takais, ropštis aukštyn buvo vis sunkiau, nerimas augo. Žingsnis po žingsnio ji ėmė atsilikinėti, klupo ir vilko koją, bet ėjo taip nuolankiai ir liūdnai, kad ūkininkas Gilis suspausta širdimi nulipo ir toliau ėjo pats. Netrukus jie atsidūrė pačiame gale, tarp nešulinių ponių, bet niekas nekreipė į tai dėmesio. Riteriai ginčijosi dėl pirmumo teisės ir etiketo, jų dėmesys pakriko. Kitaip būtų pastebėję, kad slibino pėdų vis daugiau.

Tiesą sakant, jie priėjo vietas, kur Chrizofilaksas dažnai bastydavosi arba neretai nusileisdavo žemėn po kasdienių skraidymo pratybų. Kalvų šlaitai aplinkui taką atrodė apsvilę ir nutrempti. Žolės beveik nebuvo, tik tarp plačių išdegusios žemės ir pelenų dryžių styrojo apanglėję viržiai ir dygliuoti krūmai. Šioje vietoje nuo neatmenamų laikų slibinai mėgo žaisti. Priešais iškilo tamsi akmens siena.

Ūkininkas Gilis nerimavo dėl savo kumelės, bet džiaugėsi, kad nebekrenta į akis. Jam visai nepatiko joti pačiame šitokio būrio priešakyje tokiomis bjauriomis ir įtartinomis vietomis. O vėliau jis dar labiau apsidžiaugė ir turėjo už ką padėkoti deivei Fortūnai (ir kumelei). Kaip tik apie vidurdienį, per pačias Grabnyčias, septintąją jų kelionės dieną, Uodegų Siaubas iššoko iš dėklo, o slibinas — iš savo urvo.

Nė neperspėjęs, be jokių formalumų, jis puolė į mūšį. Riaumodamas smigo į juos iš viršaus. Toli nuo namų, nepaisydamas aukštos savo kilmės, jis elgėsi ne ypač drąsiai. Bet dabar išties siaubingai įsiuto, nes kovėsi prie savo durų ir gynė savo turtus. Lyg perkūnas iš giedro dangaus jis pasirodė iš už posūkio ir tarsi audra su žaibais užgriuvo riterius.

Ginčas apie pirmumo teisę staiga užtilo. Vieni žirgai metėsi į vieną pusę, kiti — į kitą, kai kurie riteriai nupuolė žemėn. Nešuliniai poniai ir tarnai apsisukę parodė kulnis. Jie nesuko sau galvos dėl pirmumo teisių.

Pasklido dusinantys dūmai, apsisiautęs jais slibinas rėžėsi į eisenos priekį. Keli riteriai žuvo net nespėję oficialiai mesti iššūkio, o kai kurie buvo ištaškyti į šalis su visais žirgais. Dar kitais pasirūpino jų ristūnai — jie apsisuko ir davė į kojas, nešdami savo šeimininkus, norėjo šie to ar ne. Dauguma, tiesą sakant, norėjo.

Tačiau pilkoji kumelė nepasijudino iš vietos. Gal ji bijojo susilaužyti kojas tame akmenuotame take. Gal buvo pernelyg pavargusi bėgti. Ji visa širdimi jautė, kad sparnuotas slibinas už nugaros nepalyginti baisiau nei iš priekio ir kad norint pasprukti reikės lėkti lyg lenktynių žirgui. O be to, ji jau kartą buvo mačiusi šitą Chrizofilaksą ir prisiminė, kaip vaikėsi jį laukais, kol tas ramus lyg avinėlis išsitiesė kaimelio aikštėje. Todėl plačiai įsispyrė visomis keturiomis ir suprunkštė. Ūkininkas Gilis išbalo, kiek tik galėjo išbalti jo veidas, bet stovėjo greta, nes daugiau nebuvo ką daryti.

* * *

Taigi slibinas, taškydamas rikiuotę, staiga pamatė savo priešą su Uodegų Siaubu rankoje. Šito jis nesitikėjo. Pasuko į šalį lyg milžiniškas šikšnosparnis ir nusileido ant kalvos šlaito greta tako. Pilkoji kumelė, visiškai pamiršusi šlubuoti, pribėgo artyn. Pradrąsėjęs ūkininkas Gilis užsiropštė ant jos.

— Atsiprašau, — tarė jis, — ar kartais ne manęs ieškojai?

— Ne, ką jūs! — atsakė Chrizofilaksas. — Kas galėjo pagalvoti, kad jus čia sutiksiu? Tiesiog skraidžiojau.

— Tai pasisekė, kad susitikom, — tarė Gilis, — ypač man, nes, po teisybei, tai aš ieškojau tavęs. Reikia aptarti vieną klausimą, net keletą klausimų.

Slibinas prunkštelėjo. Ūkininkas Gilis sumosavo ranka, norėdamas prasklaidyti svilėsių kvapą, ir Uodegų Siaubas blykstelėjo pavojingai arti slibino snukio.

— Ė-ė! — šūktelėjo jis nustojęs prunkšti. Sudrebėjęs pasitraukė atbulas, o ugnis viduje prigeso. — Tikiuosi, ne manęs nužudyti atvykote, gerasis pone? — suinkštė jis.

— Ne! Ne! — atsakė ūkininkas. — Nė žodžio nesakiau apie žudymą.

Dabar prunkštelėjo kumelė.

— Tai leiskite paklausti, ką čia veikiate su tais riteriais? Riteriai visada žudo slibinus, jei tie nespėja jų pirmi nužudyti.

— Neturiu su jais nieko bendro, — atsakė Gilis. — Man jie nerūpi. Beje, dabar jie visi negyvi arba išsilakstę. O kaip tie tavo pažadai, duoti per Tris Karalius?

— O ką? — sunerimo slibinas.

— Tu gerokai vėluoji sumokėti. Atėjau išreikalauti skolos. Teks atsiprašyti už visus rūpesčius, kurių per tave turėjau.

— Išties atsiprašau! Nenorėjau nieko blogo.

— Šįkart pasidalinsi savo turtais, ir jokių apgavysčių, arba nužudysiu tave, o odą pakabinsiu ant bažnyčios varpinės kaip perspėjimą.

— Tai labai žiauru!

— Sandėris yra sandėris, — atšovė Gilis.

— Gal galėčiau pasilikti keletą žiedelių ir truputėlį aukso, jei mokėsiu grynais?

— Nė varinės sagos! — nenusileido Gilis. Jie ilgokai derėjosi ir ginčijosi lyg turguje. Tačiau baigėsi taip, kaip ir reikėjo tikėtis, nes, kad ir ką sakytum, mažai kas galėjo nurungti Gilį derybose.

Slibinui teko pėdinti atgal į savo urvą, nes greta, visai artį laikydamas Uodegų Siaubą, ėjo Gilis. Į kalną sukdamasis kilo toks siauras takas, kad juodu vos išsiteko.

Kumelė sekė iš paskos ir, rodės, kažką galvojo.

Šiuo siauru stačiu taku jie kopė gal penkias mylias, ūkininkas stenėjo ir pūkštė, bet nenuleido akių nuo slibino. Galų gale jie priėjo urvo angą vakariniame kalno šlaite. Ji atrodė didžiulė, juoda ir nesvetinga, ant milžiniškų geležinių kolonų sūpavosi bronziniai vartai. Seniai pamirštais laikais tai buvo didinga įtvirtinta pilis. Slibinai nestato, neapdirba metalų ir nekasa rūdos, kur tik galėdami jie apsigyvena galingų senovės žmonių arba milžinų kapinynuose ir lobynuose. Pilies vartai buvo plačiai atidaryti, taigi prie jų būrelis ir stabtelėjo. Iki šiol Chrizofilaksui vis nepasitaikė galimybės pasprukti, bet priėjęs savo namų vartus jis šoko į priekį ketindamas nerti vidun.

Gilis pliaukštelėjo jam kardo plokštuma.

— Ei! — šūktelėjo jis. — Kol neįlindai vidun, noriu kai ką pasakyti. Jei greitai neišlįsi laukėm, nešinas šiuo tuo vertingu, pats pas tave užeisiu ir pirmai pradžiai nukirsiu uodegą.

Kumelė prunkštelėjo. Jos nuomone, Gilio už jokius pasaulio turtus nebūtum įvijęs į slibino irštvą. Tačiau Chrizofilaksas beveik patikėjo, nes skaisčiai žėrėjo aštrusis Uodegų Siaubas. Ir jis greičiausiai neklydo, o kumelė, nepaisant visos savo išminties, dar nebuvo supratusi, kaip pasikeitė jos šeimininkas. Ūkininkas Gilis rizikavo savo sėkme ir po dviejų susirėmimų pradėjo vaizduotis, kad prieš jį neatsilaikys joks slibinas.

Šiaip ar taip, Chrizofilaksas pasirodė gana greitai nešinas dvidešimčia svarų aukso ir sidabro bei skrynele, pilna žiedų, vėrinių ir kitokių grožybių.

— Štai! — pasakė jis.

— Kas? — atšovė Gilis. — Čia nėra nė pusės, jei tai norėjai pasakyti. Galvą guldau, kad čia ne viskas.

— Na žinoma, kad ne! — atsakė sunerimęs slibinas, nes ūkininkas po tos atmintinos dienos kaimelyje, rodės, protauja daug guviau. — Žinoma, ne! Betgi visko iš karto aš nepakelčiau.

— Nemanau, kad pakeltum ir per du kartus. Sukis dvigubai greičiau, nes paragausi Uodegų Siaubo!

— O ne! — sušuko slibinas ir nėręs į vidų išlindo dvigubai greičiau. — Štai! — pasakė pažerdamas didžiulę krūvą aukso ir dvi briliantų skryneles.

— Dar kartą! Ir vikriau!

— Kaip siaubingai sunku, — atsiduso slibinas ir vėl nėrė vidun.

Dabar pradėjo nerimauti pilkoji kumelė. “Kažin, kam teks tempti šią sunkenybę?“ — pagalvojo ji ir taip liūdnai pasižiūrėjo į visus maišus ir skrynias, kad ūkininkas suprato jos nerimą.

— Nesirūpink, geroji! — pasakė jis. — Mes priversime nešti tą seną kirminą.

— Pasigailėkite! — suinkštė slibinas, išgirdęs paskutinius žodžius. Jis išlindo iš urvo su visų didžiausia našta bei daugybe stambių brangakmenių, degančių žalia ir raudona ugnimi. — Pasigailėkite! Aš visa tai nunešiu, kad ir dvėsdamas, bet nepakelsiu nė krepšio daugiau, net jei mane nužudytumėte.

— Tai turi ten ir daugiau? — paklausė ūkininkas.

— Taip, — atsakė slibinas, — dar pakaks padoriam pragyvenimui. — Jis beveik nemelavo, o tai jau tikrai retas stebuklas ir gana išmintingas poelgis. — Jei paliksit man tai, kas liko, — suktai kalbėjo jis, — būsiu jūsų draugas per amžius. Ir visa tai nunešiu jūsų prakilnybei į jūsų namus, o ne į karaliaus. Ir padėsiu apginti šį turtą, o tai dar didesnė paslauga.

Ūkininkas kairiąja ranka išsiėmė dantų krapštuką ir minutėlę labai susikaupęs mąstė. Paskui pasakė:

— Sutarta! — tuo parodydamas labai pagirtiną taktą. Riteris būtų užsispyręs gauti visą lobį ir prakeikimą kartu su juo. O dar galėjo atsitikti ir taip, kad į kampą įspaustas kirminas būtų šokęs kautis nepaisydamas nė Uodegų Siaubo. Bet kuriuo atveju, jei tik nebūtų žuvęs pats, Gilis būtų priverstas nužudyti savo nešulinį gyvulį ir didžiumą užkariauto turto palikti kalnuose.

Taip ir sutarė. Gilis dėl viso pikto prisikimšo kišenes brangakmenių, truputį uždėjo nešti ir pilkajai kumelei. Visas kitas dėžes ir maišus pririšo Chrizofilaksui ant nugaros. Šis dabar atrodė kaip karaliaus mantos vežimas. Skristi nebūtų pajėgęs, nes našta buvo pernelyg sunki, be to, Gilis pririšo sparnus.

“Toji virvė išties labai pravertė!“ — galvojo jis, su dėkingumu prisimindamas kleboną.

Taigi dabar pūkšdamas ir stenėdamas žemyn risnojo slibinas, paskui jį — pilkoji kumelė, nešina ūkininku, laikančiu iškeltą švytintį baisųjį Kaudimordaksą. Chrizofilaksas nedrįso aikštytis.

Nors ir sunkiai apkrauti, slibinas ir kumelė grįžo daug greičiau, negu riterių būrys keliavo į priekį. Ūkininkas Gilis skubėjo — viena iš priežasčių, ir ne pati menkiausia, buvo besibaigiantis maistas krepšiuose. Be to, jis nepasitikėjo Chrizofilaksu, sulaužusiu tokias iškilmingas priesaikas, ir su nerimu laukė nakties, bijodamas prarasti gyvybę ar turtą. Bet vakarui dar neatėjus jam ir vėl nusišypsojo sėkmė, nes pasivijo gal pusę tuzino tarnų su nešuliniais poniais, kurie, skubiai palikę kovos lauką, dabar klaidžiojo Dykosiose Kalvose. Apstulbę ir išsigandę, jie jau ketino išsilakstyti, bet Gilis šūktelėjo:

— Ei, vaikinai! Grįžkite! Turiu jums darbo ir siūlau gerą užmokestį.

Taigi jie stojo jam tarnauti tikėdamiesi, kad tikrai gaus pastovesnį užmokestį, negu buvo pratę. Taip ir jojo į priekį septyni vyrai, šeši poniai, viena kumelė ir slibinas; Gilis pasijuto valdovu ir išpūtė krūtinę. Ilsėtis sustodavo kuo rečiau. Naktį jis rišdavo slibiną prie keturių kuolų, atskirai kiekvieną koją, ir skirdavo tris vyrus jo saugoti. Pilkoji kumelė irgi stebėdavo jį puse akies, jei kartais tie žmogėnai sumanytų sukčiauti.

Po trijų dienų jie peržengė savo krašto sienas ir visur pradėjo kelti tiek nuostabos ir tokį triukšmą, kokio dar nebuvo regėta tarp dviejų jūrų. Pirmame kaimelyje, kuriame nusprendė apsistoti, buvo už dyka apipilti maistu bei gėrimais, o pusė kaimelio jaunuolių panoro prisidėti prie eisenos. Gilis išsirinko tuziną žvitrių vaikinų. Jis pažadėjo jiems gerą atlyginimą ir parūpino jojamus gyvulius, kokius tik galėjo gauti. Jam ėmė kilti minčių.

Dieną pailsėjęs jis jojo toliau, įkandin traukė naujoji palyda. Jie dainavo dainas jo garbei, gana šiurkščiai, bet jam patiko. Vieni žmonės džiūgavo, kiti juokėsi. Tai buvo ir nuostabus, ir kartu linksmas vaizdas.

Netrukus ūkininkas Gilis pasuko į pietus ir patraukė namų link, karaliaus rūmus jis aplenkė iš tolo ir nė žinios nenusiuntė. Vis dėlto naujienos apie pono Egidijaus sugrįžimą plito lyg ugnis per sausus lapus, keldamos didžiulę nuostabą ir sujudimą. Nes jis pasirodė netrukus po karališkojo įsako visuose kaimuose ir miestuose gedėti narsiųjų riterių, padėjusių savo galvas kalnuose.

Tačiau kur tik pasirodydavo Gilis, gedulas baigdavosi, skambėdavo bažnyčių varpai, pakelėse mojuodami ir mėtydami viršun kepures bei kaklaskares būriavosi žmonės. Ir visi švilpė vargšui slibinui, kol šis ėmė karčiai gailėtis sudaręs šį sandėrį. Tai labai žemino tokį senos ir garbingos giminės padarą. Kai pasiekė Hamą, ant jo puolė loti visi šunys. Visi, išskyrus Garmą: šis žvelgė vien tik į savo šeimininką, vien jį uostė, vien jo klausėsi. Tiesą pasakius, jis visai pakvaišo ir visą kelią vartėsi kūlio.

Hamas, žinoma, nuostabiai sutiko ūkininką, bet niekas taip nepakėlė jam ūpo, kaip žado netekęs malūnininkas ir surūgęs kalvio veidas.

— Tai dar ne galas, paminėsit mano žodžius! — bambėjo kalvis, bet negalėjo sugalvoti jokios bėdos ir niūriai nukabino nosį. Ūkininkas Gilis su savo šešiais tarnais, tuzinu žvitrių vaikinų ir slibinu užkopė ant kalvos pailsėti. Užeiti į vidų buvo pakviestas tik klebonas.

Naujienos netruko pasiekti sostinę. Pamiršę valstybinį gedulą ir visus savo reikalus gatvėse būriavosi žmonės. Jie šūkavo ir kitaip triukšmavo.

Karalius sėdėjo savo pilyje grauždamas nagus ir raudamasis barzdą. Niūrus jis gedėjo ir siuto (o dar skaičiavo nuostolius), tad niekas nedrįso su juo kalbėtis. Bet pagaliau miesto triukšmas pasiekė ir jo ausis, o tai buvo visai nepanašu į raudas.

— Koks ten triukšmas? — pareikalavo pasiaiškinti jis. — Liepkit žmonėms eiti namo ir gedėti padoriai! Čia pasidarė kažkoks žąsų turgus.

— Slibinas sugrįžo, valdove, — buvo atsakyta jam.

— Ką? — suriko karalius. — Pakvieskit riterius ar tai, kas iš jų liko!

— Visai nebūtina, valdove. Kai su juo ponas Egidijus, jis paklusnus lyg avinėlis. Bent jau mums taip pranešta. Žinios atėjo visai neseniai ir kol kas prieštaringos.

— Dievaži! — sušuko didžiai nudžiugęs karalius. — Tik pamanykit, o mes užsakėme jam laidotuvių giesmę, ir ją turės giedoti poryt! Atšaukit! O kaip lobiai?

— Mums pranešta, kad jų visas kalnas.

— O kada jis atvyks? — nekantriai klausinėjo karalius. — Geras vyras tas Egidijus — atsiųskite jį pas mus, kai tik pasirodys!

Dvariškiai į tai atsakydami kiek sumišo. Galų gale kažkas išdrįso pasakyti:

— Atleiskit, valdove, bet mes girdėjom, kad ūkininkas pasuko į savo paties namus. Neabejojame, kad tinkamai apsitaisęs jis pasirodys čia pačia pirmutine proga.

— Be abejo, — atsakė karalius. — Kad juos kur galas, tuos jo apdarus! Jis neturėjo teisės neatsiskaitęs keliauti namo. Mes labai nepatenkinti!

Pirmutinė proga atėjo ir praėjo, o po jos dar daugybė kitų. Tiesą pasakius, ūkininkas Gilis buvo grįžęs jau daugiau kaip savaitė, o dvare iš jo nebuvo jokių žinių.

Dešimtą dieną karalius pratrūko:

— Pasiuskit jo atvesti! — įsakė jis, ir pasiuntinys buvo pasiųstas. Juk iki Hamo — tik diena greito jojimo.

— Jis nenori atvykti, valdove! — virpėdamas iš baimės pranešė pasiuntinys po dviejų dienų.

— Žaibai ir perkūnai! — nusikeikė karalius. — Įsakykit jam atvykti vėliausiai iki kito antradienio, arba įmesiu į kalėjimą iki gyvos galvos!

— Atleiskite valdove, bet jis vis tiek nenori, — pranešė nelaimingasis pasiuntinys, kai kitą antradienį grįžo vienas.

— Dešimt tūkstančių perkūnų! — rėkė karalius. — Įgrūskit tą kvailį į kalėjimą! Tučtuojau nusiųskit vyrų, kad atvestų tą prasčioką sukaustytą grandinėm! — subliuvo jis stovintiems aplink.

— Kiek vyrų pasiųsti? — išgąstingai klausė jie. — Tenai gi slibinas ir... ir Uodegų Siaubas, ir...

— Kad jį kur seni šluotkočiai! — pyko karalius. Paskiau pareikalavo savo baltojo žirgo, susikvietė riterius (ar tai, kas iš jų liko), karius ir didžiai įsiutęs išvyko. Visi žmonės nustebę pasipylė į gatves.

Bet ūkininkas Gilis jau buvo tapęs daug svarbesniu asmeniu nei apylinkių didvyris — jis buvo krašto numylėtinis. Todėl žmonės, pamatę prajojant riterius ir karius, visai nedžiūgavo, tik vis dar nukeldavo kepures prieš karalių. Kuo arčiau Hamo, tuo niūresni darėsi žvilgsniai, o kai kuriuose kaimeliuose žmonės uždarydavo duris ir nė nosies nekišdavo.

Karalių sukaustė ledinis įsiūtis. Jodamas prie upės, už kurios plytėjo Hamas ir ūkininko namai, jis atrodė niūrus. Jis galvojo, kad kaimą reikėtų sudeginti. Bet ant tilto buvo ūkininkas Gilis, raitas ant pilkosios kumelės, ir rankoje laikė Uodegų Siaubą. Daugiau nieko nesimatė, tik Garmas gulėjo ant kelio.

— Labas rytas, valdove! — linksmai lyg vyturėlis pasisveikino Gilis, nelaukdamas, kol bus užkalbintas.

Karalius šaltai jį nužvalgė.

— Tavo elgesys netinkamas mūsų didenybei, — pareiškė jis, — bet tai neatleidžia tavęs nuo pareigos atvykti, kai esi šaukiamas.

— Visai išgaravo iš galvos, valdove, nieko čia nepadarysi, — atšovė Gilis. — Turėjau savų reikalų, be to, lakstydamas su jūsų pavedimais ir taip praradau nemažai laiko.

— Dešimt tūkstančių perkūnų! — vėl įkaito karalius. — Velniop tave ir tavo įžūlumą! Nesulauksi jokio atlygio ir dar džiaugsies, kad išvengei kartuvių. Ir aš tave pakarsiu, nebent tuojau pat pulsi maldauti atleidimo ir grąžinsi kardą.

— A? — pakraipė galvą Gilis. — Savo atlygį, kaip man rodos, aš jau gavau. Ką radau, tas mano, kaip čia sakoma, o Uodegų Siaubas mano rankoj naudingesnis nei pas jūsų tarnus. O ką čia veikia visi tie riteriai ir kiti vyrai? — paklausė jis. — Jei atvykote manęs aplankyti, galėjot ir mažesniu būriu. O jei norit mane išsivesti — praverstų dar daugiau žmonių.

Karalius prarado žadą, o išraudę riteriai nuleido galvas. Kai kurie kariai išsišiepė, nes stovėjo karaliui už nugaros.

— Atiduok mano kardą! — atgavo žadą karalius, visai pamiršęs daugiskaitą.

— Atiduok mums karūną! — atšovė Gilis. Tokio pareiškimo niekas negirdėjo nuo pat Vidurio Karalystės įkūrimo.

— Žaibai ir perkūnai! Čiupkit jį ir suriškit! — visiškai teisėtai pasipiktino karalius. — Ko čia trypčiojat? Čiupkit jį arba nušaukit!

Kariai žengė pirmyn.

— Gel-bėk! Gel-bėk! — riktelėjo Garmas.

Tą akimirką iš po tilto išniro slibinas. Jis tyliai gulėjo upėje, pasislėpęs prie tolimesniojo kranto. Dabar jis paleido garų srovę, nes buvo išgėręs nemažai vandens. Tučtuojau visus apgaubė tirštas rūkas, vien raudonos slibino akys pro jį žėrėjo.

— Eikit namo, kvailiai! — subliuvo jis. — Arba sudraskysiu jus į skutelius. Kalnuose pilna riterių lavonų, o netrukus upėje jų bus dar daugiau. Visi karaliaus arkliai ir žmonės! — riaumojo jis.

Šokęs priekin, jis suleido nagus į baltąjį karaliaus žirgą ir šis nubildėjo tolyn lyg tie dešimt tūkstančių perkūnų, kuriuos taip dažnai minėjo karalius. Kiti žirgai tuojau pat metėsi iš paskos — kai kurie jau pažinojo šį slibiną ir nenorėjo to prisiminti. Kariai kuo skubiausiai išsilakstė į visas puses, išskyrus Hamo.

Baltasis žirgas tebuvo apdraskytas ir toli nenubėgo. Po kurio laiko karalius privertė jį grįžti. Juk buvo savo žirgo šeimininkas, taigi niekas nesakys, kad jis išsigando kokio nors žmogaus ar slibino. Kai grįžo, rūkas jau buvo išsisklaidęs, bet kartu su juo ir jo riteriai bei kariai. Dabar buvo visai kita kalba, kai jis vienas stovėjo priešais stambų ūkininką su Uodegų Siaubu rankoje ir dar slibinu prie šono.

Bet iš kalbų nebuvo jokios naudos. Ūkininkas Gilis laikėsi savo. Jis nepasidavė ir nestojo į kovą, nors karalius kelis kartus metė jam iššūkį.

— Na jau ne, valdove! — juokėsi jis. — Keliauk namo ir atvėsk! Nenoriu tavęs sužeisti, bet geriau keliauk iš čia, nes už kirminą neatsakau. Geros dienos!

Taip ir baigėsi mūšis prie Hamo tilto. Karalius negavo nė penso iš viso lobio. O Gilis, kuris vis labiau patiko pats sau, jo taip ir neatsiprašė. Maža to, turėdama tokį kaimyną Vidurio Karalystė netrukus visai sumenko. Daugybė aplinkinių žemių pripažino Gilį savo valdovu. Karalius, nepaisant visų jo titulų, negalėjo rasti nė vieno žmogaus, galinčio susidoroti su tuo maištininku Egidijum, nes jis buvo krašto numylėtinis, dainų herojus. Nelengva būtų sutramdyti visus tuos, kurie šventė jo pergales. Vienu iš mėgstamiausių tapo pasakojimas apie susidūrimą ant tilto, tas įvykis įkvėpė sukurti daugybę juokingų kupletų.

Chrizofilaksas dar ilgai gyveno Hamo kaime ir atnešė Giliui nemažai naudos, nes žmogus, kuris turi prijaukintą slibiną, jau savaime yra gerbtinas. Jis, leidus klebonui, buvo laikomas bažnyčios klojime ir saugomas dvylikos žvitrių vaikinų. Taip atsirado pirmasis Gilio titulas — Dominus de Domito Serpente, prasčiokiškai tariant, Naminio Slibino valdovas, arba Tarnas [* Tarne (angl.) - prijaukintas, naminis (vert. past.)]. Šiuo vardu jis tapo labai plačiai žinomas ir gerbiamas, tačiau nepamiršdavo kiekvienais metais Šventojo Mato dieną, per susitikimo ant tilto metines, nusiųsti karaliui duoklės — šešias karvių uodegas ir pintą karčiojo. Netrukus valdovas buvo pervadintas Grafu, o Tarno Grafo rankos išties buvo ilgos.

Po kelerių metų jis tapo princu Julijumi Egidijumi ir liovėsi mokėjęs duoklę. Mat būdamas pasakiškai turtingas Gilis pasistatė didingus rūmus ir surinko stiprią kariuomenę. Tai buvo smagūs, puikiai ginkluoti vyrai, nes turėjo geriausius, kokius tik įmanoma nupirkti, ginklus ir kovinę aprangą.

Visi dvylika žvitrių vaikinų tapo kapitonais. Garmas gavo auksinį antkaklį ir iki gyvenimo pabaigos išdidus ir linksmas lakstė kur panorėjęs, tik kiti šunys negalėjo jo pakęsti, nes jis reikalavo ir sau tokios pat pagarbos, kokia buvo rodoma jo šeimininkui. Pilkoji kumelė ramiai baigė savo dienas niekam neaiškindama, ką galvoja.

Gilis, žinoma, pagaliau tapo karaliumi, Mažosios Karalystės valdovu. Jį karūnavo Hamo kaime Egidijaus Drakonarijaus titulu, bet dar dažniau vadindavo Slibinų Giliu. Nes jo dvare įsigalėjo prasčiokiška šneka, mat jis nė vienos prakalbos nepasakė knygine lotynų kalba. Jo žmona tapo stambia jos didenybe ir griežtai tvarkė dvaro sąskaitas. Niekas negalėjo apeiti karalienės Agotos, nes būtų tekę sukti labai didelį lanką.

Gilis pamažu suseno, balta jo barzda pasiekė kelius, jis subūrė labai padorų dvarą (kur nuopelnai nelikdavo be atsako) ir įkūrė visiškai kitokią riterystę. Jie vadinosi Slibino Saugotojais, vėliavoje puikavosi slibinas, o garbingiausiais nariais buvo dvylika žvitrių vaikinų.

Reikia paminėti, kad už savo iškilimą Gilis turėtų daugiausia būti dėkingas sėkmei, nors išnaudodamas ją parodė ir sumanumo. Ir sėkmė, ir sumanumas jo neapleido iki pat dienų galo ir atnešė daug naudos jo draugams bei kaimynams. Jis labai dosniai apdovanojo kleboną, šiek tiek kliuvo netgi kalviui su malūnininku. Gilis mokėjo būti kilnus. Tačiau tapęs karaliumi uždraudė nemalonias pranašystes ir paskelbė visus malūnus valstybės monopolija. Kalvis pakeitė profesiją ir įsteigė laidojimo biurą, o malūnininkas liko ištikimu karūnos tarnu. Klebonas tapo vyskupu ir valdė vyskupystę iš Hamo bažnyčios, kurią atitinkamai perstatė.

Dabar tie, kurie gyvena Mažosios Karalystės žemėse, žinodami jos istoriją gali suprasti kai kuriuos šiomis dienomis vartojamus vietovardžius. Nes mokslo vyrai teigia, kad Hamas, kuris tapo naujosios karalystės sostine, būdavo vadinamas tai Hamu, tai Tarnu, o vėliau viršų paėmė antrasis pavadinimas, nors mėginimai pastaruoju metu jį vadinti Tamzu yra visiška kvailystė. Slibino, kuriam jie skolingi už sėkmę, atminimui Drakonarijų dinastija pasistatė rūmus per keturias mylias į šiaurės vakarus nuo Tarno, toje vietoje, kur ūkininkas Gilis pirmą kartą susitiko su Chrizofilaksu. Toji vieta išgarsėjo visoje karalystėje kaip Aula Drakonaria, arba, prasčiokiškai tariant, Slibinynas, jei laikysimės karaliaus įvestų papročių.

Žemės nuo to meto pasikeitė, karalystės kilo ir vėl žlugo, miškai išnyko, upės pakeitė vagą, liko tik kalvos, bet ir šias naikina lietūs ir vėjai. Tačiau vardai išliko, nors vėliau žmonės tas žemes ėmė vadinti Sibliu, dar vėliau — Vibliu ir (kaip man pasakojo) galiausiai Vonliu, nes kaimeliai jau nebe tokie išdidūs. Tačiau laikais, apie kuriuos pasakoju, ten buvo Slibinynas, karaliaus sostas, visi lygiavosi į slibiną ir viskas klojosi puikiai, kol Uodegų Siaubas saugojo karalystę.

UŽBAIGA

Chrizofilaksas dažnai maldaudavo grąžinti jam laisvę, be to, jį buvo brangu išlaikyti, nes jis nuolatos augo lyg medis, kaip kad visi slibinai, kol tik gyvi. Taigi kai po kelerių metų Gilis įsitikino, kad jo valdžia jau pakankamai įtvirtinta, jis išleido vargšą kirminą namo. Juodu išsiskyrė pareiškę viens kitam galybę abipusės pagarbos ženklų ir apsikeitę pasižadėjimais laikytis taikos. Giliai savo suktoje širdyje slibinas jautė tokį palankumą Giliui, kokį tik gali kam nors pajusti slibinas. Juk vis dėlto ūkininkas turėjo Uodegų Siaubą ir slibinas galėjo lengvai atsisveikinti su gyvybe bei visais turtais. O jis tikrai turėjo dar nemažai turto savo urve (kaip Gilis ir įtarė).

Sunkiai ir lėtai jis skrido į kalnus, nes sparnai buvo atpratę nuo darbo, o kūnas ir šarvai gerokai pasunkėję. Parskridęs iškart užpuolė jauną slibinuką, kuris išdrįso apsigyventi Chrizofilakso rezidencijoje, kol šio nebuvo namie. Kalbama, kad mūšio triukšmas girdėjosi net Venedocijoje. Kai labai patenkintas suėdė savo nugalėtą priešininką, Chrizofilaksas pasijuto daug geriau, tarsi nusiplovęs ilgus pažeminimo metus. Tada ilgam užmigo. O kai pagaliau pabudo, išsiruošė ieškoti to paties didžiausio ir kvailiausio milžino, kuris ir užvirė visą šią košę vieną gražią vasaros naktį. Slibinas išklojo jam viską, ką apie jį galvoja, ir vargšelis visai sugniužo.

— Tai ten buvo pištalietas? — paklausė jis krapštydamasis pakaušį. — O aš maniau, širšės!

finis,

arba, prasčiokiškai tariant,

PABAIGA

TOMO BOMBADILO NUOTYKIAI

PRATARMĖ

“Raudonojoje knygoje“ yra užrašyta nemažai eilių. Tik nedaugelis iš jų pateko į “Žiedų Valdovo žlugimą“, su juo susijusius pasakojimus ir kronikas; o dar daugiau yra palaiduose lapeliuose, kai kurios nerūpestingai pakeverzotos paraštėse ar ten, kur buvo likę vietos. Dauguma pastarųjų — tiesiog nesąmonės, nors parašytos įskaitomai. Jos neturi jokios prasmės, o kai kurios yra paprasčiausios minčių nuotrupos. Tokie paraštėse užrašytų eilių pavyzdžiai yra Nr. 4, Nr. 12 ir Nr. 13, nors turbūt geriausiai jas atspindėtų Bilbo keverzonė, pavadinta “Kai spusteli pirmas šaltukas“:

Vėjas vėtrungę taip supo,

Kad net galvą jai apsuko,

Šaltis strazdą taip suspaudė,

Tas nė sraigių nesugaudė.

“Ak koks gyvenimas sunkus“

Ir “Viskas veltui, viskas žus“, —

Dejavo draugiškai abu.

Čia pateikiami senesni eilėraščiai, daugiausia Trečiojo amžiaus pabaigos Grafystės legendos ir pokštai, sukurti hobitų, daugiausia Bilbo ar jo draugų ir tiesioginių jų palikuonių. Tačiau kiekvieno konkretaus eilėraščio autorių nelengva nustatyti. Nesusiję su pasakojimu eiliuoti tekstai dažniausiai yra užrašyta senesnė, iš lūpų į lūpas perduodama hobitų tautosaka.

“Raudonojoje knygoje“ užrašyta, kad eilėraštį Nr. 5 sukūrė Bilbas, o Nr. 7 — Šernas Gemdžis. Prie Nr. 8 yra inicialai “S. G.“, ir nėra priežasčių netikėti šiuo įrašu. Nr. 11 irgi pažymėtas “S. G.“ inicialais, nors Semas daugių daugiausia galėjo užrašyti senas eiles apie pabaisas, kurias, pasirodo, hobitai labai mėgo. “Žiedų Valdove“ Semas tvirtina, kad Nr. 10 yra Grafystėje gerai žinomas eilėraštis.

Nr. 3 yra jau visai kitokių, hobitų pamėgtų eilių pavyzdys — tai eilėraštis ar pasakojimas be galo, kurį galima kartoti, kol klausytojams nusibosta. “Raudonojoje knygoje“ yra ir daugiau pavyzdžių, bet jie gana primityvūs. Nr. 3 yra ilgiausias ir sudėtingiausias iš jų visų. Be abejo, jis sukurtas Bilbo. Tai rodo akivaizdus eilėraštuko panašumas į tas savo kūrybos eiles, kurias Bilbas deklamavo Elrondo namuose. Šioje Rivendeilo versijoje “žaismingas rimavimas“ kažkaip negrabiai pritaikytas aukštųjų elfų ir Numenoro legendai apie Earendilą. Tikriausiai todėl, kad šį rimą sugalvojo pats Bilbas ir labai juo didžiavosi. Daugiau “Raudonojoje knygoje“ tokio rimavimo niekur neaptinkame. Čia pateikiamą senesnį variantą Bilbas tikriausiai parašė gana anksti, grįžęs iš savo kelionės. Ir nors jame juntama elfų tradicija, į ją nežiūrima rimtai, o panaudoti vietovardžiai (tokie kaip Derilin ir Belmarija) yra paprasčiausiai išgalvoti, jie tik panašūs į elfiškus, bet iš tiesų tokie nėra.

Kitų eilėraščių fone galima pajusti Trečiojo amžiaus pabaigos įvykių atgarsius ir tai, kaip bendraujant su Rivendeilu ir Gondoru plėtėsi Grafystės gyventojų akiratis. Eilėraštis Nr. 6, nors ir įdėtas greta Bilbo sukurto eilėraščio apie Mėnulėną, ir paskutinis kūrinys Nr. 16, be jokios abejonės, atėję iš Gondoro. Jie sukurti remiantis tradicijomis žmonių, gyvenančių pajūry ir prie upių, tekančių į jūrą. Nr. 6 eilėraštyje kalbama apie Belfalasą (Belio įlanką), o paminėtas Bokštas, ko gero, yra vadinamasis Jūros Bokštas — Dol Amroto Tirit Ajaras. Nr. 16 eilėraštyje minimos Septynios upės [* Lefnujis, Mortondas, Kirilas, Ringlas, Gilrainas, Semujis ir Anduinas (aut. pas t.)], įtekančios į jūrą Pietinėje Karalystėje, taip pat pavartotas gondorietiškas vardas aukštųjų elfų kalba — Firielė, kas reiškia mirtingą moterį [* Šiuo vardu buvo pavadinta viena iš Gondoro princesių, kurios palikuonimi save laikė ir Aragomas. Tokiu pat vardu buvo ir Semo dukters Elanoros dukra, tačiau jis negalėjo būti kilęs iš Vakarinių Žemių (aut. past.)]. Dol Amroto Ilgajame Krante galėjo būti daug senų elfų gyvenviečių, iš kurių Mortondu “vakaruose pradingdavo“ elfų laivai iki pat Antrojo amžiaus pabaigos. Šie du eilėraščiai tėra perdarytos pietų poezijos pavyzdžiai, Bilbas juos galėjo išgirsti Rivendeile. Nr. 14 taip pat kilęs iš Rivendeilo, jo šaknys siekia Pirmąjį amžių, tai gali būti ir elfų, ir Numenoro tautosakos likučiai, kuriuose atsispindi didvyriškos Pirmojo amžiaus pabaigos dienos; rodos, jame galima aptikti Numenoro legendos apie Turiną ir nykštuką Mimą užuominas.

Eilėraščiai Nr. 1 ir Nr. 2, be abejo, sukurti Žemgaloje. Juose daug žinių apie tą kraštą ir miškingą Karklynės klonį [* Grindvalis buvo nedidelis uostas šiauriniame Karklynės krante; jis buvo anapus Šieninės tvoros, taigi akylai saugomas. Breredonas (Brerės kalva) buvo mažutis kaimelis už uosto, įsikūręs siaurame žemės ruoželyje tarp Šieninės tvoros ir Brendivyno. Prie Mitės, mažo upeliūkščio, įtekančio į Grafribės upę, buvo prieplauka, nuo kurios į Gildaubę vedė keliukas, toliau bėgęs per Nendrius ir Rąstus (aut. pas t.)], kokių negalėjo turėti į vakarus nuo Marių gyvenę hobitai. Šios eilės parodo, kad žemgaliečiai pažinojo Tomą Bombadilą [* Tiesą sakant, jie tikriausiai ir davė jam šį vardą (jis skamba labai jau žemgalietiškai) prie visų kitų daug senesnių vardų (aut. past)], nors ir neįtarė apie jo galias taip pat, kaip Grafystės hobitai neįtarė apie Gendalfo galias: juos abu laikė geranoriškais keistuoliais, galbūt paslaptingais ir nenuspėjamais, bet juokingais. Nr. 1 yra daug senesnis, jis sudurstytas iš daugybės eiliuotų hobitų legendų apie Bombadilą. Nr. 2 labai į jį panašus, nors Tomo pasierzinimai juokina jo draugus (kurie vis dėlto pajunta baimės dvelktelėjimą), tačiau tikriausiai buvo sukurtas jau po Frodo ir jo bendrakeleivių apsilankymo Bombadilo namuose.

Čia pateiktai hobitų kūrybai būdingos dvi pagrindinės savybės. Tai itin mėgstami keisti žodžiai ir rimavimo įmantrybės — naivūs hobitai manė, kad tai yra poezijos puošmena, nors iš tiesų tebuvo negrabus elfų eilėdaros pamėgdžiojimas. Taip pat kai kam pasirodys, kad eilės paviršutiniškos ir lengvabūdiškos, nors kartais galima nuspėti, kad norima pasakyti šis tas daugiau. Nors neabejotinai sukurtas hobito, Nr. 15 yra išimtis iš šios taisyklės. Tai pats vėliausias kūrinys, priklausantis Ketvirtajam amžiui, bet čia pateikiamas, nes jo pradžioje yra įrašas “Frodo sapnas“. Tai gana netikėta, nes vargu ar pats Frodas parašė šį eilėraštį, bet pavadinimas nurodo, kad eilės buvo siejamos su beviltiškais Frodo sapnais, kurie lankydavo jį paskutinius trejus metus kovo ir spalio mėnesiais. Tačiau jame atsispindi ir kitos hobitų tradicijos aprašyti “kvaištelėjusius keliautojus“, kurie, net jeigu ir grįždavo, visam laikui likdavo keisti ir neperprantami. Mintis apie jūrą visada slėpėsi hobitų vaizduotės užkaboriuose, bet Trečiojo amžiaus pabaigoje vyravo nepasitikėjimas elfų išmintimi ir jos baiminimasis, ir šios nuotaikos iki galo neišsklaidė netgi šį amžių pabaigę įvykiai.

TOMO BOMBADILO NUOTYKIAI

Senas Tomas Bombadilas — vyras ne begalvis,

Puikūs jo geltoni batai, švarkas žydraspalvis [* Dvieilis verstas Jono Strielkūno].

Smagios kelnės jo odinės, gulbės plunksna moja

Skrybėlėj aukštoj, o diržas lyg žolė žaliuoja.

Jis gyveno ant Kalvos, kur srauni Karklynė

Pro šaknis ir pro šakas kelią prasiskynė.

Vasarai atėjus Tomas sau po pievas braidė

Ir smagus vėdrynus skynė, ir šešėlius sklaidė,

Bitutes kutendavo, kur dūzgė tarp žiedų,

Ir sėdėdavo prie upės daugel valandų.

Barzdą sūkurys pagavo ir kaipmat suvėlė.

Jį pamatė Auksauogė, upės dukružėlė;

Griebė Tomą už barzdos išdykusi gražuolė,

Tas per galvą keberiokšt — vandenin įpuolė.

“Na, kaip sekas? — Auksauogei vien iš jo juokai, —

Kaip tu garsiai burbuliuoji, vandenį taškai,

Išbaidei visas žuvis, antis iš nendryno,

Seną žiurkę iš pakrantės, varlę iš dumblyno!“

Tomas metė į gražuolę savo žvilgsnį rūstų:

“Jei juokai tai, upinuke, tai tegu nebus jų.

Greitai viską sutvarkyk ir keliauk miegoti,

Po gluosnyno šaknimis sau saldžiai sapnuoti!“

Į namus padauža ta greitai parkumėjo,

Betgi sekti paskui ją Tomas nenorėjo;

Atsisėdo jis ramiai sau gluosniui ant šaknų

Skrybėlės prasidžiovint ir batų geltonų.

Tuoj pabudo Senis Gluosnis ir dainuoti ėmė,

Užliūliavo mūsų Tomą, lapais jį apsėmęs,

O tada tik spąstai — kaukšt, ir Tomas nelaimingai

Su visu švarku ir batais drevėje pradingo:

“Na jau, Tomai Bombadilai, negi tu toks paikas,

Kad į tau paspęstus spąstus pakliuvai kaip vaikas?

Su šlapiu švarku dabar čia dar ilgai sėdėsi

Ir mane kutensi plunksna, niekur nesidėsi.“

“Ei Senasis Gluosni, greit tu mane paleiski,

O, kaip trokštu pabėgiot aš po pievą vaiskią!

Per kieta drevė tavoji — man jinai nerūpi,

Marš miegot tuojau, kaip miega dukros upės!“

Tučtuojau Senasis Gluosnis pasidarė geras

Ir girgždėdamas po nosim drevę atidarė.

Tomas iš drevės bemat išsikepurnėjo

Ir tolyn palei Karklynę linksmas nuskubėjo.

Įsitaisė jis miškely, kur nebuvo vėjo,

Tik klausydamas, kaip paukščiai šakose ulbėjo.

Iki vakaro gėrėjos, kaip plaštakės skraido,

Kol į pilką debesėlį saulė nusileido.

Lyti ėmė. Tomas šičia ilgai neužtruko,

Bežiūrėdamas, kaip mirga vandeny ratukai.

Tuoj atšalo, ir lapiją ėmė plėšyt vėjas,

Tomas urvą susiradęs pailsėt norėjo.

O Barsukas baltažandis, šiaip jau baisiai lėtas,

Akys kaip sagutės, letenos žemėtos,

Urvo gilumoj gyvenęs su šeima nuo seno,

Griebė Tomą už skvernų ir tamson gabeno.

Gilumoj slaptų urvų jie barė Tomą uoliai:

“Ko reikėjo tau taip brautis į mūsiškę olą?

Amžinoj tamsoj pas mus tu visad sėdėsi

Ir jau niekad niekados saulės neregėsi.“

“Ei nenaudėliai, tuojau jūs mane paleiskit,

Liaukitės kaipmat kvailiot, su manim nežaiskit.

Greit parodykit duris, kur laukinės rožės,

Įėjimą šion olon visiškai užgožia!

O tada greit marš miegot, sapnuose sau guostis

Kaip ir upinukė mūs, kaip Senasis Gluosnis!“

Tad barsukų šeimynėlė mikliai susiprato

Ir slaptas duris į sodą tučtuojau surado,

Išlydėjo mandagiai šie barsukai Tomą,

Užvertė po to ant durų visą žemių toną.

Lyt nustojo. Tuoj ir šiltas vakaras atslinko,

O sutemus žvaigždės žiebės danguje aplinkui.

Tomas, droždamas namo, sau skaniai kvatojo,

Greitai kambary tamsiam lempos suliepsojo,

Aplink jas tuoj mašaliukai ėmė sukinėtis,

Atsisėdo jis prie lango vakaru gėrėtis.

Jau vėlu. Pavargęs Tomas užsimanė miego

Ir palėpėn savo laiptais girgždančiais užbėgo,

Uždegė prie lango žvakę, rankeną užsuko.

“Ū-ū-ū! — kažkas jam šiurpiai iš tamsos sušuko. —

Pamiršai mane be reikalo, nes aš už durų

Tik ir tykau nusitempt tave į kapą niūrų,

Pilkapių baisioji šmėkla — štai kas aš esu!

Tu tuojau, vargšeli, dingsi iš akių visų!“

“Nešdinkis! Tu mano namą tučtuojau paliki,

Nebarškėki savo kaulais, nesijuok taip nykiai!

Nežybsėki akimis, bet gali sau guostis,

Kad užmigsi kaip barsukai ar Senasis Gluosnis,

Net jaunoji Auksauogė upėje nurimo!

Grįžki aukso savo saugot ir jo užkeikimo!“

Nėrė šmėkla tuoj pro langą, žodžių neatlaikė,

Ir į pilkapius nukūrė, nes ją taip užkeikė,

Visą ilgą kelią skriejo ir barškėjo kaulais,

Kad tik pilkapį pasiektų, kol nėra dar saulės.

Tomas lovon įsirito ir į sapną smigo

Daug saldžiau nei Auksauogė, ėmė ir užmigo,

Daug jaukiau negu barsukai ar kapų pabaisos

Mūsų senis Tomas knarkė, lovoj įsitaisęs.

Kitąryt lyg vieversėlis jis žvalus pabudo,

“Deri dol ir meri dol“, — padainuot panūdo.

Skrybėlę su plunksna griebė, štai ant kojų batai,

Platų langą atidarė — ryto aromatui.

Tomas tapo išmintingas — vyras ne begalvis,

Blizga jo geltoni batai, švarkas žydraspalvis,

Nuo to laiko nieks daugiau Tomo nepagavo,

Ar Karklynės slėniu jis, ar kalvom keliavo,

Sietuva gilia praplaukt tarp vandens lelijų —

Pamanykit, mūsų Tomas net ir to nebijo.

O kai kartą sugalvojo jis nubėgt prie upės,

Auksauogė buvus ten jam labai parūpo.

Nulėkė pas ją smagiai, greitas tartum vėjas,

Kai sučiupo, apkabino, net širdis virpėjo.

Pakuždėjo Tomas jai: “Nagi, Auksauogė,

Gal gyvenkime nuo šiolei manoje pastogėj?

Stalas puotai ten apkrautas, čirpauja paukšteliai,

O pro langą svyra rožių nuostabūs žiedeliai.

Paklausyk, miela, manęs, nagi einam drąsiai,

Tu jaunikio ten, dugne upės, nesurasi.“

Tai smagias sau vestuves kėlė Bombadilas,

Šoko trypė lig aušros visas margas šilas!

Pats išsipuošė vėdrynais, Auksauogę savo

Išdabino jis lelijom, plaukus išbučiavo,

Skrybėlę ant žemės sviedė ir žmonelę jauną

Uždainavęs apkabino kaip nendrelę liauną.

Lempos švelnią šviesą liejo, patalas baltavo,

Net barsukų šeimynėlė šokti atkulniavo.

Senas Gluosnis šakomis beldė į palangę,

Šmėklos pilkapių klyksmai lakstė po padangę.

Upė slėny vieniša dūsavo, liūdėjo,

Bet jaunavedžiai miegojo, nieko negirdėjo.

Nei šauksmų anei klyksmų, anei trypsmo kojų,

Nei jokių garsų nakties, nieks jų neieškojo.

O ryte žvalus pabudęs Tomas uždainavo:

“Ak, brangioji, deri dol, meri dol!“ — niūniavo,

Ir po kiemą vaikštinėjo išdidus kaip ponas,

Kol šukavo Auksauogė garbanas geltonas.

BOMBADILAS PLAUKIA VALTELE

Metai ritos rudeniop, mišką gaubė rūkas,

Tomas sugriebė lauke rudą lapą buko.

“Laimę krentant sugavau palydėtą vėjo,

Vysiuos ją toliau, kam laukt, jei dar neatėjo?

Seną valtį susilopęs leisiuos į kelionę,

Mosiu irklais iš peties, vysiuosi svajonę.“

“Sveikas, Tomai, štai kur tu! — ėmė čirkšt paukštelis, —

Oi žinau aš, oi žinau, kur nuves šis kelias.

Ar nunešti nuo tavęs žinią jam brangiausią?“

“Ak, nenaudėli, tuoj pat aš tave pagausiu

Ir po mišką paskalų tu man nenešiosi,

O jei Gluosniui išplepėsi, plunksnas išpešiosiu!“

Karetaitė tik pakraipė uodegėlę savo:

“Jei gudrus toks, tai sugauk, nieks dar nesugavo.

Tuoj nutūpsiu prie ausies jo ir pranešiu žinią,

Kol nespėjo nusileisti saulė deimantinė,

Pasroviui Mite vairuoja Tomas savo valtį,

Paskubėki! Paskubėki! Teks man įsivelti!“

Tomas juokiasi panosėj: “Gal galiu paguosti?

Nors ir daug kelių yra, eisiu aš pas Gluosnį.“

Nusivalė irklus jis, valtį išsitraukė

Iš karklyno ir smagus pasroviui sau plaukė.

Uždainavo: “Kur esi, kriošena tu senas,

Aš per sietuvas plaukiu, o kas tau vaidenas?“

“Tomas Bombadilas! Žiū! Apie ką dainuoji?

Kur ta kiužena sena pro mane irkluoji?“

“Gal Karklynės upeliu ten, link Brendivyno,

Ten, už Šiengalio, žinau keletą kaimynų,

Tai pas juos apsilankyt ketinu seniai,

Gal man laužą jie uždegs, pavaišins skaniai.“

“Perduok giminei manai tu labų dienų,

Kai nuvyksi upeliu prie krantų senų.“

“Aš ne paštininkas tau, — Bombadilas sako, —

Noriu pakeliaut laisvai, kol dar veda takas.“

“Chi chi chi! Koks išdidus, geldoj sėdi, suokia!

Kai dugnu aukštyn apvirsi, bus tada man juoko.“

“Ė! Tulžy, užčiaupk srėbtuvę ir mažiau plepėki!

Plunksnas ašaka žuvies geriau pavalinėki!

Pasipuošęs tarsi ponas savo giesmę varo,

Raudongurklis, įžūlus, o narnėti — nešvarūs,

Šiukšlių, purvo lig ausų — nėr tvarkos visai,

Tuoj ant vėtrungės pamausiu, baigsis tau juokai!“

Tik nusijuokė tulžys, rūbą pakedeno,

Purpt! — viena plunksnelė jo žemėn nupleveno.

Tomas pasigavo tuoj — oi, koksai gražumas:

“Bus nuo tulžio dovana — nuostabus dosnumas.“

Ir pasipuošė nauja plunksna jo galva —

Ak, kaip tinka Tomui ši mėlyna spalva!

Žiūri Tomas: valtis supas, burbulai tik verda,

Prisitaikęs savo irklą smeigė tartum kardą.

“Ar ne Tomas Bombadilas? Svečias netikėtas!

Aš matau, kad mano upėj tau per maža vietos.“

Ką! Galiu aš ir tave prisirišt prie luoto,

Kepurnėsies, valtį tempsi — man nereiks irkluoti!“

“Nieko neišdegs iš to, pasakysiu mamai,

Viską giminei išklosiu, bus tau greitai amen:

Mūsų Tomas visiškai kvaištelėjo, senis, —

Gelda plaukioja sena kaip koksai vandenis!“

“Ei ūdriūkšti, patylėk, pilkapių vaiduoklį

Pasikviesiu ir tavim atiduosiu duoklę,

Pataršytų kailį taip, kad mama tikroji

Atpažinti negalėtų, kur galva, kur kojos!

Nėr ko tyčiotis iš Tomo, jei esi tam striukas!“

“Pamanyk tiktai!“- narsiu dėjos dar ūdriukas.

Pasinėrė vandenin, valtis sulingavo,

Ir išlįst nedrįso, kol Tomas sau dainavo.

Senis gulbinas tarp meldų pamažu sau yrės,

Ir žvilgsniu savuoju kiaurai Tomo kailį dyrė,

Nusišaipė sau panosėj, vyptelėjo tyliai,

Kad užklaustų neištvėręs Tomas Bombadilas:

“Ei tu, žąsine senasis, ko akis badai?

Gal gaili, kad kažkada plunksną praradai?

Tai gali dar vieną duot, nes ana prapuolė,

Žodžio negali išspausti, nors toksai puikuolis!“

Senis gulbinas pro Tomą paskubėjo plaukti,

Nežinia, ko iš to šelmio dar gali sulaukti.

Užtvanką pasiekęs Tomas už akmens užkliuvo,

Valtis šitaip įsisupo, kad jis vos nežuvo,

Šokčiojo jinai kaip kamštis, sukos kaip vilkelis,

Vos pavyko į Grindvalio uostą rasti jam kelią.

“Ei! Tik pažiūrėkite, kokia klaiki kaliausė!

Pats miškinis Tomas mūs su barzda ilgiausia!“

Šiengalis ir Breredonas juokės, kol paspringo.

“Pasisaugok! Miško šmėklos mums nereikalingos!

Į šią pusę Brendivyno mes neįsileisim

Anei valties, anei plausto, nei kapų pabaisų!“

“Paklausykit, kaip sujudo storuliukų pulkas,

Piktą ožką vos pamato — slėptis tuoj nudulka.

Net šešėlio savo bijo, panika ištinka, —

Ot pakviesiu pulką orkų — bus ko drebint kinkas!“

“Cha! Skrybėlėje trys strėlės styro kaip ežiai!

Nieks tavęs čionai nebijo, elkis tad gražiai!

Kur dabar žadi keliauti, ar labai toli?

Gal alučio mūsų nori, o gal negali?“

“Gal žemyn Brendivynu man dar plaukt norėtųs,

Tik bijau, kad mano gelda skęsti nepradėtų.

Čia srovė tokia stipri, teks lipt lauk, brolyčiai,

O gal valtį kas paskolins — dėkui pasakyčiau!“

Į Grafystę jau netrukus vakaras atslinko

Ir pradėjo savo ratą saulė sukt aplinkui,

Tuoj dangus užsiliepsnojo, o paskui nublanko,

Tuščias kelias pievom bėga — nieks čia nesilanko.

Tomas pėdino keliu tuo, sutemos jį supo.

“Kas tu toks?“ — Matyt, čionai jis kažkam parūpo.

Ponio pasagos nutyla, ir vežimas stoja,

Na, o Tomui — nors tu ką, sau toliau kulniuoja.

“Ei tu, valkata, iš kur čia atsiradai?

Skrybėlė pilna strėlių! Ką tu čia darai?

Ar įspėjo jau tave, čia tokių nemėgsta,

Greit prisipažink, ko ieškai, nes kitaip bus riesta!

Gal alučio mūsų nori? Tik kišenės kiauros,

Tau negalima daug gert, kelnės bus per siauros!“

“Sveikas, mielas Kurmrausi, jau vakaras vėlyvas,

Neturėtumei raukytis — malonu, kad gyvas!

Išsidrėbęs vežime tarsi maišas kėpsai,

Gal uždust bijai? Ir ko į mane taip dėbsai?

Storas tarsi statinaitė! Šonus pragulėsi,

Kai prišauksiu kokią bėdą, tai pasigailėsi.

Nors apsimeti gudrus, bet varai pro šalį,

Tad nuo šiol esi skolingas man alaus kaušelį!“

Toliau su Kurmrausiu abu ratais jie dardėjo,

Visą kelią sau smagiai juokės ir plepėjo.

Pravažiavo Nendrių kaimą, smuklėn neužsuko,

Nors labai norėjos bent mažo bokaliuko.

Štai ir Puplaukio langai iš toli jau šviečia,

Kelias baigtas pagaliau, vakarienė kviečia.

Sūnūs Kurmrausio mandagūs, lenkiasi žemai,

Dukros tūpčioja prie durų, sveikinas linksmai,

Atnešė žmona alučio, vaišės prasidėjo,

Gale stalo šeimininkas išdidus sėdėjo,

Įsilinksmino iš karto, nieko nebelaukė

Šoko trypė ir dainavo, Tomas pypkę traukė.

Nors šeimyna jau seniai pataluos ilsėjos,

Kurmrausiui vis su Tomu ilgos kalbos liejos,

Kol Grafystės reikalų ir karštų naujienų

Jie neaptarė, miegot nėjo anei vienas.

Jie plepėjo apie orą: vėją, sniegą, lietų,

Apie paskalas iš Bryliaus, derliaus brandą lėtą,

Apie medžių šakose švilpaujančius vėjus

Prie brastų sargybos bokštų jie ilgai kalbėjo.

Senas hobitas kėdėj supamoj užmigo,

Tomas dar prieš aušrą jį snaudžiantį paliko,

Tarsi sapnas paryčių žingsniai jo nutilo,

O lietučiui palynojus pėdsakai išdilo.

Anei pokštų, nei dainų nebesigirdėjo:

Tomas iš kraštų anų amžinai išėjo.

Tik stovėjo valtis dar prie šio kranto pliko,

Kol galiausiai vienąryt ji kažkur išnyko,

Kad tai ūdrų šeimynėlė, — sklinda tokios kalbos, —

Ją nusitempė sulaukus iš draugų pagalbos.

Prieky valties gulbinas plaukė išdidžiai,

O aplinkui purpčiojo mėlyni tulžiai,

Karetaitė ant šakos uodegėlę kraipė,

Ūdros stūmė, ūdros traukė, visą kelią šaipės.

Taip linksmai visi gabeno seną Tomo valtį,

Bet staiga visi sujudo: “Negi viskas veltui?“

“Ak jūs, tuščios ūdrų galvos, kas jums atsitiko,

Paėmėt šią seną geldą, o irklus palikot!“

Irklai tie Grindvalio uoste dar ilgai gulėjo,

Betgi niekas jų ieškoti taip ir neatėjo.

***

Klajojo kartą riteris,

Jūreivis, žinią nešantis,

Gondoloje auksinėje

Dalios klajūno prašantis,

Apelsinus beveždamas

Ir košę kaip proviziją,

Levandomis kvepėjo jis,

Kardamonu ir vizija.

Jis vėjus kartą kvietėsi

Vietovėn vežti krovinius,

Už upių septyniolikos

Per seklumas jų brovėsi.

Jisai išlipo vienišas

Ant žvirgždo upės Derilin,

Kurios linksmieji vandenys

Per amžius veda vis tolyn.

Paskui keliavo pievomis

Nykios šalies šešėliuose

Ir kovėsi su nuovargiu

Širdis jo įsišėlusi.

Niūniavo jis melodiją,

Net riteriaut nespėdamas,

Ir į plaštakę gražiąją

Gręžiojos vest norėdamas,

Bet ji iš jo tik tyčiojos

Ir darė tai be gailesčio,

Todėl kerų jis ėmėsi

Ir amato iš meilės šios.

Prisiviliot norėdamas,

Ore jai spąstus spęsdamas,

Pritaisęs sparną vabalo

Ir kregždės sparną rasdamas.

Pagavo ją nustebusią,

Voratinkliu surišdamas,

Paviljonus statydamas,

Namus lelijom grįsdamas.

Ir guolį jai vedybinį

Usnies pūkais išklodamas,

Ją mėnesiena aprengė,

Drabužių neieškodamas.

Brangakmenius ir vėrinius

Beprotiškai iššvaisčiusi,

Ji įnirtingai kovėsi,

O jis stebėjo vaizdą tą;

Galų gale ją vystančią

Jau amžinai palikdamas,

Nelaukė vėjo lydinčio

Ant kregždės sparno skrisdamas.

Archipelagą matė jis,

Medetkom geltonuojantį,

Kaip ir fontaną trykštantį

Bei sidabru žėruojantį.

Bet jam kariaut norėjosi,

Todėl po jūras tąsėsi,

Kur klesti sau Belmarija

Ir žiebiasi Fantazija.

Iš dramblio kaulo skydas jo

Ir kardas jo smaragdinis,

Koralais šalmas papuoštas,

Tačiau varžovai randa vis

Jį šalyje puikiojoje,

Kur puola elfų riteriai,

Akim žaibus besvaidantys,

Kai iššūkį jie įtaria.

Jėga, šarvuos beslypinti,

Chalcedonu bežėrinčioj

Makšty jo kardo švitriojo,

Kuriuo visi taip gėrisi,

Tokia pati, kaip ietyje,

Išdrožtoje iš juodmedžio,

Tiek slibinų pribaigusioj,

Nes nuolat nugalėdavo.

Su laumžirgiais, sparnuotžirgiais

Ir bitėm besitrankiusio

Namai jo laukė grįžtančio

Ir Aukso Korio rankose,

Kurį laimėjęs, jūromis

Sau plaukė spindulingomis

Bure iš žiedo baltojo

Su šarvais stebuklingais jis.

Kas kartą laiką gaišdamas

Vienišose salelėse,

Iš gyvasties atrasdamas

Žoles, kurios tik veliasi,

Namų kryptim pasuko jis.

Auksinį Korį stverdamas,

Ir ėmė aimanuoti vėl,

Už išdavystę bardamas,

Kad prigimtį turnyruose

Pamiršo jis klajodamas.

Todėl išvykt privalo vėl,

Gondolą sau vairuodamas,

Pasiuntinukas amžinas

Kelionėje vėluodamas,

Kaip šapas, vėjo blaškomas,

Erdve besigaluodamas.

PRINCESĖ AŠAI

Princesė Ašai

Nuostabi tikrai

Tarsi iš elfų dainos,

Perlai skaisčiausi,

Patys balčiausi

Mirguliuoja plaukuos.

Nosinaitė lengva

Auksu atausta,

Baltos ir lengvos,

Apsiaustas jai ant pečių.

Diržas neregėtas,

Deimantėliais sėtas,

Laibą juosmenį juosė.

Lietaus pilkumo,

Mėlyno dūmo

Dieną apsiaustas puošė,

Tačiau naktį ji

Lyg žvaigždė šviesi

Mirgėdama vaikštinėjo,

O jos bateliai,

Žvynų žuvelės,

Ant kojelių blyksėjo,

Kai bėgdavo ji

Smagiai pašokti

Prie vandens sidabrinio,

Sukdavos tada

Lyg šviesos migla

Ant ežero veidrodinio.

Kur žengė kojelės

Žvynų bateliais

Šokant vanduo žiburiavo.

Ji pažvelgė į Dangų bedugnį,

Į šešėliuose skendintį krantą,

Kai sukos aplink,

Pažvelgė žemyn

Ir štai ežero gelmėse

Pamatė Ašai —

Princesę Antai

Šokant vien pėdos jų liečiąs!

Tokia pat šviesi

Kaip Ašai skaisti,

Bet Antai — nejaugi ne šelmė?

Žemyn jos galva

Žvaigždžių karūna

Į ežero mėlyną gelmę!

Tuomet Antai

Nustebus labai

Regi, kas dar neregėta —

Juk šoka tenai

Keistuolė Ašai

Žemyn galva į dangų žvaigždėtą!

Ir tik pėdos jų

Susiliečia kartu

Jeigu jos kada nors susitinka.

Jei yra šalis,

Kur jos abi

Viena kitą galės apkabinti,

Tai kurgi jinai,

Anei apžavai,

Anei elfų išminčiai nežino.

Štai ir vėl ji čia —

Elfė vieniša —

Ir vėl virš vandens veidrodinio;

Spindi dirželis,

Žvynų bateliai,

Mirga suknelė —

Šoka princesė Ašai;

Mirga suknelė,

Žvynų bateliai,

Spindi dirželis —

Šoka princesė Antai!

APIE TAI, KAIP MĖNULĖNAS UŽSISĖDĖJO

[* Vertė Jonas Strielkūnas]

Senutė smuklė tarp kalvų

Pakelėje stovėjo,

Alum putojo linksmos dienos,

Net iš mėnulio Mėnulėnas

Ten vienąkart užėjo.

Ten sėdi katinas smagus,

Smuikelį jis džyruoja:

Kai strykas leidžiasi ir kyla,

Tai spiegia smuikas, tai prityla,

Tai lygiai vėl dainuoja.

Šunelis šeimininko ten,

Kurs nuolat linksmas šoka

Ar tarp svečių, tarp nuotaikingų

Ausis pastato palaimingai,

Uždusdamas nuo juoko.

Raguota karvė vejoje

Puiki kaip karalienė,

Nuo muzikos nelyg nuo elio

Apsvaigus, uodegą ji kelia

Ir strykčioja tarp pienių.

Sidabro lėkštės ant stelų

Ir šaukštai sidabriniai!

Sekmadienį juos suporuoja,

O lig šeštadienio žėruoja

Jie spintoj ąžuolinėj.

Štai Mėnulėnas girtas jau,

Ir katinas jau kniaukia,

Lėkštė su šaukštu šokti ėmė,

Ir karvė strykčioja po kiemą,

Ir šuo iš džiaugsmo staugia.

Dar Mėnulėnas su taure,

Bet jo kėdė paslydo

Ir krito ant kietų grindų jis,

Miegojo nuo alaus apdujęs,

Kol danguje prašvito.

Ir tarė katinui kažkas:

“Balti žirgai mėnulio

Sidabrinius žąslus jau kramto,

Nes ponas jų neatsiranda,

Lyg pėdas girtas guli!“

Užgrojo katinas smuiku,

Net mirusį prikeltų

Toks džigas, — purtė Mėnulėną

Pats šeimininkas, auštant dienai:

“Pabusk! Keliauk atgal tu!“

Nugrūdo svečią ant kalvos

Ir į mėnulį sviedė,

Ir jo žirgai atgal šuoliavo,

Ir karvė vėl įsismarkavo,

Lėkštė su šaukštu žviegė.

Ir smuikas grojo vis greičiau,

Ir šuo staiga prajuko,

O karvė ant galvos stovėjo,

Svečiai miegaliai bust pradėjo,

Iš lovų spėriai spruko.

Bet smuiko stygos trūko greit!

Mėnulin karvė šoko,

Lėkštė ir šaukštas sidabrinis

Nubėgo slėptis už puodynės,

Šuo raitėsi iš juoko.

Mėnulis dingo už kalvos.

Kai saulė pasirodė,

Savom akim nepatikėjo:

Kas per diena — ir vėl nuėjo

Visi saldžiai miegoti!

APIE TAI, KAIP MĖNULĖNAS PER ANKSTI ATĖJO

Mėnulio Žmogus sidabro batus

Ir diržą sidabro turėjo,

Opalais puošta sidabro barzda

Ir perlai rūbuos žėrėjo.

Apsiaustu pilku prie durų slaptų

Nutykino jis, ką darys,

Rakino keistu krištoliniu raktu

Puikias dramblio kaulo duris.

Ir laiptais lengvais tarytum gyvais

Žemyn nusileist troško jis,

Palikti turtus ir lobius retus,

Į nuotykius leistis dar vis.

Pabodo balti jo perlai šalti

Ir aukštas juos slepiantis bokštas

Iš balto akmens ant stogo šelmens,

Kur nieks užeiti netroško.

Nebūtų bijojęs didžiausių pavojų,

Jei mėgstami rūbai balti

Ne perlais retais, tikrais ir keistais,

Bet deimantais būtų puošti.

Toks vienišas jis dienas ir naktis

Liūdėdamas žvelgė į žemę

Ir klausės garsų, labai nedrąsių,

Mąstydamas, ką jie jam lemia.

Pabodo tvankus jam pasaulis blankus,

Jis troško aistringos ugnies,

Liežuvių liepsnos, karštos dyvinos,

Kuri gali šildyt išties,

Žarų raudonų tolimų, pažarų,

Angliukų jaukiam židiny,

Dar troško juokų, linksmybių paikų —

Jauti, kad tuomet gyveni.

Sidabro miškai jam pabodo labai,

Norėjosi jūros melsvos,

Bekraščių tikrų upių, pievų, miškų,

Kad bokštas nesuktų galvos.

Norėjos mėsos, ant laužo keptos,

Ir vyno raudono brangaus,

Mėnulio anga jam pabodo staiga,

Tad leidosi jis iš dangaus.

Jis varė pirmyn — tiesiai laiptais žemyn, —

Svajodamas apie mėsytę,

Pakopom stačiom, kreivom, neplačiom,

Ir koja staiga jam paslydo.

Pleveno skvernai ir graibstės delnai

Ko nors įsitvert — bent šešėlio,

Tarytum žvaigždė nenustojo riedėt,

Nuskriejo į įlanką Belio.

Sušlapo rūbus šis nelaimėlis mūs,

Barzda ir plaukai susivėlė,

Bet laivas žvejų pagavo tinklu

Ir drebantį denin įkėlė.

Čia tokio veikėjo dar nieks neregėjo —

Jis buvo sidabro spalvos,

Žėrėjo žalsvai, mirguliavo melsvai,

Spindėjo kaip perlas vos vos.

Kai ryto aušra nušvito tyra,

Krantant nuskubėjo žvejai —

“Tu smuklėn pašok ir išsimiegok“ —

Ten bus Mėnulėnui gerai.

Bet niekas brangaus nesutiko žmogaus

Mėnuliškai keisto likimo,

Tik bokšte varpai skambėjo savaip,

Kai paskelbė jo atvykimą.

Nekūrė ugnies, ir pusryčių nieks,

Nesiūlė ir nepasitiko.

Nei pievų žalių, nei miškų gaivalų,

Nė vieno žmogaus nebeliko.

Be saulės diena, tik lempa sena

Ant stulpo pradvisusi rūksta.

Nė vieno žmogaus niūraus, nei smagaus —

Dar miego visiems jiems taip trūksta!

Jis beldė, maldavo, tuščiai aimanavo,

Bet niekur nebuvo jam vietos,

Kol smuklę priėjo, kur langas žibėjo —

Lempelė viena ryškiai švietė.

Mieguistas virėjas šnairai nužiūrėjo

Keleivį pro plyšį langinių,

Paklausė: “Ko nori?“, o šis tarė oriai:

“Linksmos ir geros užkandinės!“

Virėjas suktai nusišaipė tiktai:

“Įleisiu, jei man užmokėsi,

Tau smuklė šita bus tikrai atverta —

Vaišinsiu, ko tik panorėsi.

Už perlų akis atrakino duris,

Už deimantus sėstis jam leido,

Opalas vaiskus pripildė stiklus,

Prarado sidabrą jis veido.

Už didelį juodą senos košės puodą

Prarado vargšelis karūną,

O šaukštas medinis šitos užkandinės

Be rūbų apnuogino kūną.

Taip baigės kelionė, sena jo svajonė,

Nes košė šalta, neskani.

Kalėdų pyrago ragauti neteko,

Nebuvo ugnies židiny.

Anksti Mėnulėnas atėjo čia vienas —

Kalėdos dar buvo toli.

AKMENINIS TROLIS

Toks trolis sėdėjo, tolin žiūrėjo

Ir graužė, ir čiulpė, ir netgi čepsėjo

Jisai kaulą kietą per vėją ir lietų,

Nes rasti mėsytės sunku.

Baisu! Klaiku!

Toks vienišas liūdnas trolis sėdėjo,

Nes rasti mėsytės sunku.

Jį Tomas pamatė ir kumštį pakratė

Ir sakė, kad to dar pasaulis nematė:

“Šis kaulas sutinęs yra dėdės Timo,

Kurs turi ilsėtis kapuos.

Senuos! Klaikiuos!

Kas drįsta ramybę nelaimėlio drumsti, gyvate,

Mes manėm, jis ilsis kapuos.“

“Tai kas, — sako trolis, — tą kaulą iš molio,

Išsikasiau, ne iš numirėlio guolio,

Tas Timas pastiręs seniai buvo miręs,

Kai aš tą kaulą radau.

Čiupau! Griebiau!

Nejau jisai kaulo neskolintų troliui;

Aš pats šitą kaulą radau."

Kumščiu Tomas moja! "Jisai dėdės koją

Apžiojęs kaip niekšas sau vienas maumoja,

Išsikasė Timą jisai be leidimo,

Bet teks atiduot tučtuojau!

Mikliau! Tuojau!

Štai šitą koją, kurią maumoja,

Jam teks atiduot tučtuojau!“

Išsišiepė trolis: “Esi tu mitruolis

Tikriausiai garduolis, skanus kaip raguolis,

Pati čia mėsytė iš ryto atvyko,

Bematant suleisiu dantis!

Lai rys! Kramtys!

Ak, kaip pabodo tie kaulai be odos,

Į mėsą suleisiu dantis.“

Taip trolis sušuko ir Tomą tuoj čiupo,

Bet šis lyg vijurkas paspruko, neklūpo

Ir troliui mėlynę įtaisė sėdynėj.

Pamokyt reik jį.

Griebt jį! Čiupt jį!

Įspirt niekšui troliui jėgų nepritrūko,

Norėjo pamokyti jį.

Bet lyg akmeninė to trolio sėdynė,

Neverta juk spardyt daiktų akmeninių,

Taip trolis juokavo, kol Tomas dejavo,

Nes buvo sėdynė kieta!

Šalta! Tvirta!

Kaip juokėsi trolis, kai Tomas parpuolė,

Nes buvo sėdynė kieta!

Ši Tomo kelionė — nevykus kvailionė,

Nes lūžo jo koja ir liko dejonė,

O trolis vėl vienas sau sėdi per dieną

Ir vogtą kaulą žiaumoja.

Maumoja! Riaumoja!

Nes kol Tomui lūžusi koja,

Vogtą kaulą trolis čiaumoja!

ŽIOPLIUKAS PERIS

Sėdėjo trolis ant akmens

Kur Toliai Tolimi:

“Kodėl kalvoj šioj negyvens

Niekas su manimi?

Nuo jūros lig Orų Viršūnės

Aš vienišas čionai

Liūdėdamas vis tebetūnau,

Nejaugi amžinai?

Aš nevogiau, girtaut nemėgau,

Visai nevalgau mėsos.

Bet žmonės nuo manęs pabėga

Tarsi nuo šmėklos baisios.

O kaip norėčiau turėt dailias

Aš rankeles kaip visi!

Bet moku kepti skanias bandeles

Ir mano širdelė tiesi.

Užteks liūdėt, — pamanė jis, —

Ieškosiu verčiau draugų,

Grafystėn vyksiu kartus kelis,

Jų rast bus taip smagu.“

Nuo kelmo kilo, į kelią leidos —

Į didelį žygį jisai,

O auštant jau regėjo jų veidus

Ir kalbint juos bandė patsai.

Jis apsidairęs išvydo ponią

Artėjančią su skėčiu,

Ji krepšį nešas ir šypsos maloniai,

Atsako jis jai tuo pačiu.

“O, labas rytas!“ — tarė trolis,

Bet kai ji priėjo arčiau,

Pametus krepšį ir skėtį, puolė

Kudašių nešt greičiau.

Senasis Didpuodis, ten vaikštinėjęs,

Išgirdo klyksmą jos,

Į triušio olą mikliai nėrė

Paraudęs nuo skubos.

Nuliūdęs trolis jų maldavo:

“Manęs nebijokit, ne“,

Bet lyg išdegus akis nušuoliavo

Slėptis po lova ponia.

Pasuko trolis į turgų drąsiai,

Vos spėjo atkeliaut —

Gagenti ėmė riebios žąsys,

O avys gailiai bliaut.

Išliejo alų Paršėnas bailiai,

Sustūgo jo šuva,

O mėsininkui Biliui peilis

Iškrito — guli, va.

Vos tik vartus visi užvėrė

Nelaimėliui mūs troliui,

Pravirko šis, tik vienas Peris

Jį guosti ėmė uoliai.

“Ar tau, kerėplai dideliam,

Negėda verkt,“ — pragydo,

Makaulėn švelniai plojo jam

Ir šypseną išvydo.

“Vaikeli, Peri, mielas tu,

Gal nori arbatėlės?“

Ir ant pečių savų aukštų

Jis Perį užsikėlė.

Namo sugrįžo jiedu du,

Prie pilno valgių stalo,

Ir kimšo Peris už žandų, —

Atrodė, kad be galo.

Čia buvo visko, patikėk:

Skrebučių, torto, sūrio,

Ir Peris prisikimšo tiek,

Kad trūko švarko siūlės.

Ugnis spragsėjo židiny

Ir virė katiliukas,

Puikavos stalo vidury

Gražus arbatinukas.

Kai nebetilpo jau daugiau,

Atsilošė jie krėsluos,

Ir tarė trolis: “Aš baigiau,

Bet mokslo tau įkrėsiu,

Kaip duoną plutele skania,

Pyragą kept gardžiausią,

Nakvot galėsi pas mane,

Rytoj — namo keliausi.“

“Ak, Peri, — tardo jį kaimynai, —

Dingai kur, kad tave...“

“Pyrago valgiau aš su kmynais

Ir duonos traškia plutele!“

“Bet kurgi vaišes tas radai?

Gal Bryliuj, o gal šičia?“

Bet Peris markstos išdidžiai:

“Nepasakysiu tyčia!“

Čia Pasalūnas Džekas sušuko:

“Aš viską, o viską seku!

Ant trolio pečių Periukas nurūko

Link Tolių Tolimų!“

Leidos hobitai, kaip kas galėjo,

Trolio namų ieškot,

Kiek įkabindami lėkė skubėjo

Kas eit, kas važiuot, kas jot.

Ir puolė jie belst į trolio duris,

Vos jas pamatė šlaite:

“Prašom, maldaujam, iškept turi

Mums duonos traškia plutele!“

“Namo, — šaukia trolis, —

gana niekų, Esu aš pavargęs labai,

Tik ketvirtadieniais duoną kepu

Ir tai ne visiems, tikrai!

Namo, namo! Įvyko klaida.

Nėra čia nieko seniai,

Nebus pyragų čia niekada, —

Peris juos šlamštė skaniai:

Keliaukit namo, ak, ponai mielieji,

Aš jūsų nenoriu matyt,

Vien Peris žiopliukas manęs pagailėjo,

Vien jį aš vaišinsiu kasryt!“

Užaugo Periui dailus pilvukas,

Pūtės nuo duonos žandai,

Nes lankės dažnai pas trolį žiopliukas

Ir jį pamilo labai.

Kasdien skanesnis pyragas draugo,

Ir duona skalsesnė išvien,

Atrodė Periui, kad ne jis auga,

O trolis mažėja kasdien.

Pavirto Peris puikiu kepėju

Ir apie jo skanias bandeles

Nuo jūros lig Bryliaus žmonės kalbėjo,

Sudėjo net daineles,

Tačiau net jis iškept neišmoko

Duonos traškia plutele,

Kokia senas trolis savo pastogėj

Vaišindavo jį vakare.

MAUMAI

Miškai, kur veisiasi Maumai, —

Ir tamsūs, ir šalti,

Varpeliai suskamba ūmai,

Kada dumblan klimpsti.

Klimpsti dumblan tu, jei drįsti

Pabelst į jų duris,

Kur snukiai šiepias prikalti

Ir blizgina dantis.

Krante ten gluosniai verkia vis

Prie pūvančio vandens;

Ir, ruošdamies išlest akis,

Varnai pasivaidens.

Ves per Marliūzės kalnus niūrus ir ilgas takas,

Suks per pelėsių slėnį, kur pilkos šakos plakas,

Prie užmiršto pelkyno, kur nešviečia visai

Nei Saulė anei Mėnuo — ten tūno vien Maumai.

Rūsiai, kur sėdi sau Maumai, —

Ir gilūs, ir šalti,

Skaičiuoja auksą amžinai

Jie žvakių apšviesti.

Nuo lubų varva ten lašai

Ir teškiąs į grindis;

Girdi šliurpt šliurpt, šlep šliop tiktai,

Jiems slenkant pro duris.

Pro plyšį pažvelgia suktai

Ir pasičiumpa jus,

O puotą baigdami piktai

Kiš kaulus į maišus.

Ten, už kalnų Marliūzės, pro kartuvių stulpus

Jūs neprasibrausit pro voratinklių raizgus,

Jeigu jums parūpo kartais, kaip laikosi Maumai,

Tai nė neabejokit — Maumai pietaus skaniai.

DRAMBILAS

[* Vertė Vaidas Šeferis]

Pilkas kaip pelė,

Didelis kaip namas,

Nosis lyg gyvatė, —

Drebinu aš žemę.

Kai einu per mišką,

Medžiai aimanuoja.

Baltos iltys kyšo,

Ausys lapatuoja —

Pietuose aš gimęs,

Jau daugybę metų

Vaikšto nepavargsta

Mano kojos senos.

Drambilas esu —

Senas ir galingas,

Pats didžiausias iš visų.

Būsi tu laimingas,

Jei mane sutiksi, —

Drambilu stebėsies

Ir manęs pamiršti

Jau nebegalėsi.

Drambilo nematęs

Nenumok ranka —

Drambilai nemėgo Melo niekada!

FASTITOKALONAS

[* Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė]

Fastitokalonas tenai,

Ir toj saloj tau būtinai

Dangus bus giedras.

Išbrisk iš jūros! Bėk krantu,

Pasiauski su manim kartu!

Štai ir žuvėdros!

Jos ėdrios!

Bangom risčia

Jos gali mirktelt paslapčia

Ar išdidžiai krypuoti čia,

Jei tik kas nors išdrįs

Atvykt apsigyvent čionai

Ilsėtis, arba nuo ligos

Pabėgt, kuri tikrai neguos,

Saloj sugraužus mirtinai:

Kokie žiopli veidai jų bus,

Kai šitaip trokšdami pabust,

Kavos puoduko,

Jie atsidurs čia! Nes nebėga

Jis, apsimesdamas, kad miega,

Nors lyg padūkęs Klastūnas,

Tapsėjimą išgirdęs kojų,

Labai gerai užsimaskuoja

Ir tūno.

Giliai

Jis neria jūros vandenin,

Apsiverčia pilvu aukštyn,

Kad žūtų tie kvailiai

Po vandeniu giliai. Kvailiai!

Nors jūroje gausu pabaisų,

Tačiau jūreiviai jo tepaiso, —

Raguotos vėžlio padermės, —

Kitų nepamatysim mes,

Įsikūnija jis vienas gentį.

Tad, jeigu nori tu gyventi,

Sakau tau tiesiai:

Tikėk jūreivių mokslais tu

Ir venk neištirtų kraštų,

Nes būsi dingęs!

Viduržemy leisk dieneles

Tylias

Džiaugsmingai!

KATINAS

Storas tas katinas

Gal sapnuoja,

Pelę ar zylę

Kad doroja;

O gal prisimena

Savo sapne

Didingą giminę,

Kur laksto miške,

Jie staugia, riaumoja

Grakštūs, laisvi

Ir mano, kad žmonės —

Mėsytė skani.

Didžiulis toks liūtas,

Nagai jo riesti,

Užaštrintos iltys,

Nasrai kruvini,

Arba dar gepardas

Žolėj baisus

Žvėriuką pamatęs

Tuoj sprandą nusuks.

Driekiasi ten džiunglės,

Miškai tolimi,

Draugai jo visi

Ten laksto laisvi.

Ir nors naminis

Storas katinas šis,

Viską pamena jis.

NUOTAKA, VIRTUSI ŠEŠĖLIU

Sėdėjo liūdnas ten toksai

Žmogus labai ramus,

Šešėlio nemetė visai

Tas vienišas žmogus.

Po žvaigždžių mėlynu skliautu

Sėdėjo nebylus,

Jam paukščiai tūpė ant pečių

Ir valėsi snapus.

Aplankė moteris jį čia

Iš prieblandos melsvos,

Pilka lyg vakaras suknia,

Gėlių žiedais plaukuos.

Pašoko nuo akmens staiga,

Blaškydamas kerus,

Ir lyg skraiste jos pilkuma

Apsisiautė žmogus.

Jau nebevaikščios ji viena

Po ryto žvaigždėmis,

Tamsoj gyvens — ten, kur diena

Nesiekia, nei naktis.

Ir tiktai kartą per metus, —

Tik naktį paslapties, —

Jie šoks ligi aušros kartu,

Šešėliai susilies.

LOBYNAS

Kada dar pasaulis jaunyste alsavo,

Dievai apie auksą dainuodavo savo,

Į upę pripildavo jie aukso gryno,

Sidabro prisėdavo tarpe žolynų.

Dar pragaras juodas neprasižiojo,

Nykštukai akmens pataluos dar miegojo,

Tamsa slibinų dar nepriperėjo,

Kai rankose elfų tas auksas žėrėjo,

Jie daiktus puikiausius dirbo linksmai

Ir saulėj spindėjo jų šviesūs namai.

Bet džiaugsmas išblėso ir dainos nutilo,

Tamsus debesis virš galvų jų pakibo,

Godumas lėtai juos užvaldė visus,

Kai krovė jie požemiuos savo turtus.

Sidabrą raižytą ir auksą godojo,

Kol jų karalystę šešėlis užklojo.

Senolis nykštukas lobyne sėdėjo,

Darbavosi sunkiai, jėgų negailėjo,

Plaktukas dainavo ir priekalas gaudė,

Nei dieną, nei naktį nykštukas nesnaudė,

Žiedai ir monetos vis krito šalia,

Karaliams jis troško prilygti galia.

Aptemo jam akys, pakaušis prapliko,

Nusilpo klausa ir jėgų nebeliko,

O akmenys žvilgantys slydo iš rankų,

Ir liovėsi kalęs jisai auksą brangų.

Ir nebeišgirdo, nors žemė dundėjo,

Kaip slibinas jaunas į urvą atėjo,

Drėgmė išgaravo nuo karščio ant mūrų,

Ir dūmų prirūko tuoj tuneliai niūrūs,

Išspjovė pabaisa ugninį liežuvį,

Nykštukas vienišius liepsnoj toj pražuvo.

Paseno ir slibinas, vienas tūnojo,

Jaunystę praėjusią liūdnas godojo,

Betysant ant aukso jo metai gražiausi

Prabėgo kaip viesulas — nebesugausi.

Ugnis jo išvėso ir dantys išbiro,

Oda nuo senatvės raukšlėta pastiro.

Vis uostė ir laižė jis savo lobyną,

Ir vartės voliojosi po auksą gryną,

Ir lankė mintim jis kiekvieną daiktelį,

Nors ir nuošaliausioj gulėtų kertelėj.

Ir vis prisimindavo žioplus vagis,

Kaip vieną po kito dorojo juos jis,

Apie saldžią mėsą jų užsisvajojęs

Ant savojo lobio kietai jis miegojo,

Ir šarvai sužvango. Bet jis negirdėjo,

Kaip riteris jaunas į urvą atėjo,

Kaip kardą iškėlė ir garsiai suriko,

Kai aidas niūriu jo urvu nusirito.

Ir slibinas senas daugiau neprabudo,

Jį miegantį žėrintis kardas nužudė.

Pasenęs karalius sau soste sėdėjo,

Pražilus barzda jo ant kelių gulėjo,

Nedžiugino sielos nei valgiai skaniausi,

Klausos nebeglostė nei dainos gražiausios.

Viena tik mintis dar kuteno ir šildė, —

Kad rūsį sidabras ir auksas užpildė,

Jis saugojo lobį už durų slaptų,

Tvirtai užrakintų, plienu apkaltų.

Kardai jo didikų iš lėto rūdijo,

Išblėso šlovė, ir garbė supelijo,

Prispaudė jo žmones vargai, neteisybės,

Neliko nė ženklo būtosios galybės.

Širdis nepajuto menkiausio pavojaus,

Nei priešo kariaunos per lauką atjojant,

Tik priglaudė kapas šaltasis karalių

Ir dulkės paliko iš buvusių galių.

Po žemėm giliai tas senasis lobynas,

Tik durų jo niekas jau neatrakina,

Viršum jo sodriausi žolynai žaliuoja

Ir ganosi avys, ragelis raliuoja,

O medžiuose gieda smagiai vieversėliai,

Šiurena lapus jūros vėjai pašėlę.

Nežinoma niekam ši paslaptis,

Nes saugo seną lobyną naktis.

JŪROS VARPAS

Lyg spindulį baltą, bangelių iškeltą,

Jūros pakrantėj ant šlapio smėlio,

Radau kriauklelę lyg jūros varpelį —

Mano drėgnam delne ji virpėjo.

Papurčiau aš ją ir sutruko tyla,

Lengvas ir giedras suskambo garsas,

Virš jūros audringos, pakrantėje dingęs

Tarytum tylus ir tolimas balsas.

Aš laivą gražuolį išvydau toly,

Švytėjo jis sutemoj dyvinai,

“Mums erdvės moja, o mes vėluojam.“

“Ak, ir mane pasiimkit tenai!“

Nuplukdė laivelis per jūrą žalią,

Rūbai sudrėko, plaukiau sapne

Į pamirštą krantą, kurį vis suranda.

Vakaro prieblandoj varpo daina

Visur lydėjo, virš jūros skambėjo,

Gaudė ir gaudė bangų ūžesy,

Virš pavojingų rifų siaubingų

Vienišo kranto žvaigždžių spindesy.

Smėlis čia baltas, o mėnuo šaltas

Viską sidabro šviesa užlies,

Svaigūs uolynai smenga, žvaigždyno

Papėdėj baltos putos mirgės.

Žibėjo smėlis tarp pirštų meiliai —

Perlų skeveldros, deimantų dulkės,

Grožis opalų ir rožės koralų,

Ir ametisto grūdeliai smulkūs.

Kur uola žiloji, grotos ten žioji,

Slepia jas jūržolių šydas antai,

Pabūgęs vėjo šalto skubėjau,

Šviesa nežemiška nyko lėtai.

Upokšniu nėriau, iš jo atsigėriau,

Kad atsigautų mano širdis,

Jo srovės žalios vedė į kelią

Ten, kur į prieblandą grimzta šalis,

Toli nuo jūros pievos užbūrė

Gėlių pribirę tartum žvaigždžių.

Sietuvos tylios vandens lelijom

Pasidabinę tarp lapų žalių.

Čia alksniai rymojo, gluosniai ašarojo,

Gaubės tyla prie upės krantų,

Meldai nebylūs lyg sargybiniai tylūs

Saugo ramybę gelmių šventų.

O iš tolių daina, giesmė dyvina

Nesiliovė man vis dar skambėt,

Padarėliai maži žolėje, dievaži,

Sušmėžavę vis bandė pabėgt,

Ir triušeliai balti, ir drugiai nekalti,

Barsukai rimti iš urvų

Į mane žvelgė vis, išsproginę akis,

Kažkas šoko žolėj už kalvų.

Bet čionai vos tiktai pasirodau ašai,

Ta pati atsitinka bėda:

Išsilaksto visi — ir nuogi, ir basi,

Ir pradingsta kažkur visada.

Aš sau rūbą nupyniau iš upės žolynų

Lyg smaragdai skaisčių ir žalių,

Skeptrą ajero rankoj iškėliau į dangų

Tartum vėliavą aukso žolių.

Vainikuotas lelijom lyg deimantų gijom

Išdidžiai ant kalvos užlipau

Ir balsu taip skardžiu surikau ties skardžiu:

“Pasirodyt visiems įsakau:

Aš karalius esu didis žemių visų,

Ir privalot manęs jūs klausyt.

Atsiliepkit tuojau! Atskubėkit tuojau!

Noriu tuoj jus visus pamatyt!“

Ir sutemo naktis, ir tamsus debesis

Atskubėjo tamsa juoda,

Visas sulinkau, visas sustirau,

Suklupau aš ant kelių tada.

Nurėpliojau miškan, apsistojau aš ten —

Išprotėjęs, visai nebylus.

Anei lapų jokių ant šakų, ant plikų,

Vien tik riksmas pelėdos gūdus.

Plaukuose man vorai tinklą mezgė dorai,

Pulkas kirvarpų graužė medžius.

Puvo grybų pulkai, vos užaugę tiktai —

Taip sėdėjau aš dieną, metus.

Pagaliau šioj nakty man švieselė blausi

Palytėjo nedrąsiai pečius.

“Užsidegt reik ryžtu, aš namo sugrįžtu,

Pamiršau tik, pražilęs, kelius.

Ar išleisit kada?“ — nuaidėjo rauda,

Kada aš atsistot mėginau,

O šešėlis tamsos sekė man iš paskos.

Kaip jo atsikratyt, nežinau.

Keliavau aš ilgai, bet man sekės blogai,

Po tiek metų pradingo jėga.

Ir štai kvapą jūros kaip vėją sūrų

Pajutau aš ant lūpų staiga.

Klykė dejavo, spiegė rypavo

Žuvėdros viršum bangų,

Stūgavo vėjas, piktai narnėjo

Balsai, ir buvo baugu.

Siuto šaltas šiaurys lyg piktadarys,

Plaukus šerkšno pribėrė žiema,

O kai aš pagaliau jūrą pasiekiau jau,

Krantą dengė gūdi tamsuma.

Nesvetinga, nuoga pasitiko banga,

Tik laivelis tas pats laukė vis.

Lyg negyvas kritau, dugną jo pajutau,

Jis nuplukdė mane bangomis.

Mačiau, kaip niūrūs krantai sugūra,

Seklumos riogso, šviesos nutvieksti

Skrieja pašėlę laivų šešėliai,

Tylūs lyg sniegas skęsta nakty.

Keliai tik tušti ir langai užkalti

Šiame krante pasitiko mane,

Rankas aš nuleidau ir iš jų paleidau

Visa tai, ką laikiau dar delne:

Keletą lapelių ir smėlio grūdelių,

Kriauklę negyvą ir tylią,

Supratau aš tada, kad jau niekada

Negirdėsiu, kaip varpas prabyla.

Ir pakrantės anos jau nieks neatstos,

Nebegrįš jau dienos malonios,

Pėdinu keliu, su savim kalbu,

Nes praeinantys nekalba žmonės.

PASKUTINIS LAIVAS

Firielė auštant rytui

Pažvelgė pro langą,

Pilkos miglos tyliai ritos,

Žaros dažė dangų.

Vėjas, lengvas ir vėsus,

Mišką glamonėjo,

Virpino tamsius lapus,

Paukščių giesmės liejos.

Auksino medžius šviesa,

Rūkas pievą vilgė,

Tarsi žiburiai rasa

Žolėje sužvilgo.

Ji lyg šokdama į pievas

Pro duris išbėgo,

Baltos Firielės pėdos

Nuo rasos sudrėko.

Išpuošė maži lašeliai

Jos suknelės kraštą

Žėrinčiais šviesos grūdeliais

Deimantiniais raštais.

Upė kelią jai pastojo,

Pilkos vilnys plaukė,

Meldai krantuose svajojo

Ir nurimę laukė.

Saulė ugnimi žėrėjo,

Plaukuose pažaidus,

O tulžys į vilnį nėrė,

Mėlynas lyg žaibas.

Plukdė oru šviesią tyrą

Dainą ryto vėjas,

Fleitos pritarė jai tyliai

Ir varpai skambėjo.

Iš miglos išniro burės,

Stiebas auksu švyti,

Baltos gulbės plaukia jūra,

Baltą laivą lydi.

Deny trys valdovai sėdi,

Vėjas plaukus draiko,

Ugnimis karūnos rėdos,

Elfai irklus laiko.

Arfos tarp karalių rankų,

Lūpose daina:

“Aušros čia taip puošia dangų,

Čia žolė jauna,

Saulė dar ne vieną kartą

Žais čia spinduliais,

Lenksis vėjui rugio varpa,

Gėlės išsiskleis.“

“Kurgi vėjas neša jus,

Šviesūs dainininkai?

Gal į vienišus krantus,

Kur nepasitinka?

Gal į prieblandas baugias,

Šiaurinius salynus,

Per nežinomas bangas,

Kur šalti žvaigždynai?“

“Ne, — atsakė, — šaukia mus

Paskutinis kelias,

Mes paliekam šiuos krantus

Ir šią žemę žalią,

Grįžtame atgal, kur žydi

Liaunas medis baltas,

Ten, kur elfų kraštas plyti —

Ant kalvų iškeltas.

Mes krantus Viduržemio,

Liūdesį paliekam!

Bokšto varpas kviečia mus,

Nebegaila nieko.

Čia žalia žolė nuvysta,

Saulė, mėnuo gęsta,

Lapai krenta, dienos nyksta,

Sielvarte paskęsta.“

Jie staiga pristabdė laivą,

Savo irklus kėlė:

“Ar girdi šio šauksmo aidą,

Žemės dukružėle?

Firiele, Firiele,

Džiaugsmui pažadėta,

Šiam laive mes tiktai vieną,

Tau palikom vietą.“

Vieną žingsnį žengė ji,

Pėdos klimpo moly,

Ir kažkur giliai širdy

Abejonės puolė.

Tolin išplaukė liūdnai

Baltas elfų laivas

“Negaliu keliaut tenai, —

Aš juk — žemės vaikas!“

Deimantėliais jos suknia

Jau nebežėrėjo,

Kai per pievas ji viena

Į namus parėjo,

Pakeitė rudu rūbu,

Suknią savo brangią,

Ėmėsi dienos darbų,

Ryto žaros blanko.

Metai vejasi metus,

O septynios upės

Meldus saugoja retus,

Vėjas gluosnį supa.

Bet nėra daugiau laivų,

Vakaruos pradingo,

Nebegirdi jų dainų

Žemė ši mirtinga.

DIDŽIOJO VUTONO KALVIS

Kadaise buvo kaimas, nelabai seniai tiems, kurie turi gerą atmintį, ir nelabai toli tiems, kurie turi eiklias kojas. Jį vadino Didžiuoju Vutonu, nes buvo gerokai didesnis už Mažąjį Vutoną, nutolusį nuo jo per keletą mylių giliai miške, bet nebuvo kažin kokio didumo, nors tais laikais ten klestėjo ir gyveno nemažai žmonių — gerų, blogų ir nei šiokių, nei tokių — kaip ir visur.

Tai buvo gana žymus kaimas, gerai žinomas šalyje dėl įvairių sričių amatininkų meistriškumo, bet labiausiai dėl savo virėjų. Kaimo tarybai priklausė didžiulė virtuvė, o vyriausiasis virėjas, Meistras, buvo labai svarbus asmuo. Jo namai ir virtuvė glaudėsi tame pačiame pastate, kur ir Didžioji Menė, — o tai buvo pats seniausias ir didžiausias viso kaimo pastatas, be to, pats gražiausias. Buvo pastatytas iš gero akmens ir gero ąžuolo, gerai prižiūrimas, nors jau nebedažomas kaip kadaise ir paauksinimai nusitrynę.

Menėje kaimo gyventojai rengdavo susirinkimus, tardavosi ir ginčydavosi, švęsdavo visuotines ir šeimynines šventes. Taigi virėjas turėjo nemažai darbo, nes visomis šiomis progomis turėdavo patiekti tinkamas vaišes. O šventėse, kurių per metus netrūkdavo, būdavo tikimasi gausiai ir skaniai nukrauto stalo.

Tačiau vienos šventės visi laukdavo ypač nekantriai, nes žiemą kitų nebūdavo. Ji trukdavo visą savaitę, o paskutinę dieną, leidžiantis saulei, vykdavo pasilinksminimas, vadinamas Gerųjų Vaikų Puota, į kurią ne kiekvieną pakviesdavo. Žinoma, kai kurie verti tenai patekti būdavo užmiršti, o kai kurie neverti — pakviečiami per klaidą, nes taip visada nutinka, kad ir kaip stengtųsi tie, kurie tokias šventes ruošia, šiaip ar taip, patekdavo dažniausiai tie, kurių gimtadienis būdavo maždaug tuo metu, nes ši puota vykdavo tik kas dvidešimt ketverius metus ir kviečiami būdavo tik dvidešimt keturi vaikai. Šia proga Meistras turėdavo parodyti visus savo sugebėjimus ir šalia kitų šventės patiekalų kepdavo Didįjį Tortą. Jei pavykdavo puikiai (arba nepavykdavo), virėjo vardas ilgai būdavo prisimenamas, nes nedaug virėjų gyvendavo tiek metų, kad suspėtų iškepti antrą Didįjį Tortą.

Kartą išaušo tokia diena, kai tuo metu viešpatavęs vyriausiasis virėjas, visus nustebindamas, nes nieko panašaus niekad nebuvo nutikę, pareiškė, kad jam reikia atostogų, ir iškeliavo nežinia kur, o kai po kelių mėnesių sugrįžo, atrodė pasikeitęs. Jis visada elgdavosi maloniai, mėgo stebėti besilinksminančius žmones, bet pats išlikdavo rimtas ir kalbėdavo mažai. Dabar jis elgėsi laisviau, dažnai krėsdavo juokus, o per šventes dainuodavo dainuškas, nors vyriausiajam virėjui tai visiškai nepritinka. Be to, nustebindamas visą kaimą, jis parsivedė mokinį.

Nieko nuostabaus, kad vyriausiasis virėjas įsitaisė mokinį. Tai įprasta. Atėjus laikui kiekvienas Meistras pasirinkdavo mokinį ir perteikdavo jam visas savo amato paslaptis, o virėjui senstant mokinys vis dažniau jį pavaduodavo, taigi kai Meistras nusendavo ar numirdavo, mokinys jau būdavo pasiruošęs užimti jo vietą ir savo ruožtu tapti vyriausiuoju virėju. Bet šis Meistras mokinio vis nesirinkdavo. Sakydavo: “Dar ne laikas“ arba “Aš stebiu ir kai tik pamatysiu tinkamą, iškart pasirinksiu.“ Bet dabar jis parsivedė dar visai berniūkštį, o be to, svetimą. Jis buvo lankstesnis ir miklesnis už Vutono vaikinus, kalbėjo švelniai ir nepaprastai mandagiai, bet atrodė pernelyg jaunas šiam darbui, sprendžiant iš išvaizdos, dar tik paauglys. Tačiau rinktis mokinį buvo Meistro privilegija ir niekas neturėjo teisės kištis, taigi vaikis liko, o kol suaugs ir galės susirasti sau būstą, apsigyveno pas vyriausiąjį virėją. Žmonės prie jo priprato, jis netgi susirado keletą draugų. Jie ir virėjas vadino jį Alfu, bet visi kiti jį taip ir šaukė Pameistriu.

Kitas netikėtumas ištiko kaimą vos po trejų metų. Vieną pavasario rytą vyriausiasis virėjas nusiėmė aukštą baltą kepurę, tvarkingai sudėjo švarias prijuostes, pakabino baltą švarką, pasiėmė tvirtą uosinę lazdą, nedidelį krepšį ir iškeliavo. Atsisveikino tik su mokiniu. Nieko daugiau nebuvo.

— O dabar sudie, Alfai, — pasakė jis. — Palieku viską tau, tvarkykis, kaip sugebi, o sugebi tu išties puikiai. Tikiuosi, viskas bus gerai. Jei dar kada susitiktume, norėsiu viską apie tai išgirsti. Pasakyk jiems, kad vėl išvykau atostogų, bet šįkart nebegrįšiu.

Kai atėję į virtuvę žmonės išgirdo šią naujieną, kaime kilo nemažas sujudimas.

— Ir kas jam į galvą šovė! — kalbėjo jie. — Nei perspėjo, nei atsisveikino! Ir ką mes dabar darysime be vyriausiojo virėjo? Jis nieko nepaliko į savo vietą.

Nė vienas nepagalvojo paskirti vyriausiuoju virėju jaunąjį Pameistrį. Jis šiek tiek ūgtelėjo, bet vis tiek atrodė berniūkštis, o ir prasimokęs tebuvo tik trejus metus.

Neberasdami kitos išeities, jie galiausiai paskyrė virėju vieną kaimelio gyventoją, kuris mokėjo neblogai virti. Būdamas jaunesnis, jis kelis kartus padėjo Meistrui tvarkytis darbymečiu, bet šis jo taip ir nepasirinko mokiniu. Dabar jis jau buvo subrendęs vyras, turėjo žmoną, vaikų ir mokėjo elgtis su pinigais.

— Jis bent jau niekur nedings neperspėjęs, — kalbėjo žmonės, — o prastas virėjas vis geriau negu jokio. Iki Didžiojo Torto dienos dar septyneri metai, iki to laiko jis ko nors pramoks.

To žmogaus vardas buvo Nouksas ir jam labai patiko taip pakrypę įvykiai. Jis visada troško tapti vyriausiuoju virėju ir niekada neabejojo, kad jam puikiai pavyktų. Kadaise, likęs virtuvėje vienas, užsidėdavo aukštą baltą kepurę ir staipydavosi priešais nušveistą keptuvę, šnekėdamas pats su savimi:

— Sveiki, pone Meistre. Jums labai tinka ši kepuraitė, tartum jums siūta. Tikiuosi, jums puikiai klojasi.

* * *

Klojosi gana neblogai, nors iš pradžių Nouksui ir teko pasistengti, be to, jam padėdavo Pameistrys. Tiesą sakant, jis nemažai iš to Pameistrio išmoko slapčia jį stebėdamas, nors niekada nebūtų šito prisipažinęs. Šiaip ar taip, priartėjo dvidešimt ketvirtieji metai ir Nouksas pradėjo galvoti apie Didįjį Tortą. Širdies gilumoje jis šiek tiek nerimavo, nes nors ir išmoko per tuos septynerius metus kepti visai neblogus tortus ir pyragaičius, suprato, kad Didžiojo Torto visi labai nekantriai laukia ir jis turės patenkinti reikliausius kritikus. Ir ne vien tik vaikus. Kiek mažesnis to paties kepimo tortas iš tų pačių produktų turės būti patiektas tiems, kurie ateis padėti ruošti puotą. Be to, visi tikisi, kad Meistras juos kuo nors nustebins, iškeps ką nors nauja, neregėta.

Nouksas buvo įsitikinęs, kad tortas turėtų būti labai saldus ir riebus, o dar nusprendė visą jį padengti cukraus glajumi (su šiuo darbu labai mikliai susidorodavo Pameistrys). “Atrodys dailiai, pasakiškai“, — mąstė jis. Jis manė, kad vaikams labiausiai patinka pasakos ir saldumynai. Tiesa, pasakoms jis pats laikė save jau per senu, bet saldumynus tebemėgo.

— Ak, pasakiška! — murmėjo jis sau panosėje. — Kai ką sugalvojau.

Ir taip jam į galvą šovė mintis pačioje torto viršūnėje pastatyti mažą lėlytę balta suknele, rankoje laikančią burtų lazdelę, kurios gale būtų blizganti žvaigždė, o aplink pėdas rausvu glajumi užrašyti: “Fėjų Karalienė“.

Tačiau kai pradėjo ruošti produktus kepimui, staiga suvokė, kad nelabai išmano, iš ko tą tortą kepti, taigi pradėjo vartyti senas receptų knygas, paliktas ankstesnių virėjų. Naudos turėjo nedaug, nes netgi kai sugebėdavo įskaityti jų raštą, suminėti produktai būdavo visai negirdėti arba tokie, kurių jis skubėdamas pamiršo nusipirkti, o dabar jau buvo vėlu ieškoti, tik pamanė, kad būtų neblogai įdėti kai kurių knygose suminėtų prieskonių. Pasikasęs pakaušį jis prisiminė seną juodą dėžutę su keletu atskirų skyrelių, kurioje ankstesnis virėjas laikydavo prieskonius ypatingiems tortams. Visus septynerius metus jis nė nežvilgtelėjo į ją, bet gerai paieškojęs surado sandėliuke ant pačios viršutinės lentynos.

Nukėlė ją, nupūtė nuo dangtelio dulkes, o atidaręs pamatė, kad prieskonių tenai likę ne kažin kiek, o ir tie patys sudžiūvę ar supeliję. Tačiau viename kampiniame skyrelyje išvydo nedidelę žvaigždę, ne ką didesnę už šešių pensų monetą, ji atrodė lyg ir sidabrinė, bet nuo laiko patamsėjusi.

— Keistas daiktas! — sumurmėjo atsinešęs arčiau šviesos.

— Nė kiek nekeistas! — pasigirdo balsas jam už nugaros, ir dar taip netikėtai, kad Nouksas net šoktelėjo. Tai buvo Pameistrio balsas ir tokiu tonu jis niekad anksčiau su Meistru nebuvo kalbėjęs. Tiesą sakant, jis išvis labai retai kalbėdavo su Nouksu, nebent atsakydavo šio užkalbintas. Kaip ir pridera jaunuoliui. Gal jis ir mikliai susitvarko su glajumi, bet vis tiek turi dar labai daug ko išmokti — štai kaip galvojo Nouksas.

— Ką nori pasakyti, jaunuoli? — nepatenkintas paklausė jis. — Jeigu ne keistas, tai koks tada?

— Pasakiškas, — atsakė Pameistrys. — Tai fėjų žvaigždė.

Tada virėjas prapliupo juoktis:

— Gerai jau, gerai. Tai vienas ir tas pats, bet vadink, kaip nori. Kada nors suaugsi. O dabar eik išiminėti kauliukų iš razinų. Jei pastebėsi kokią keistą ar pasakišką, būtinai parodyk man.

— Ką jūs ketinate su šia žvaigžde daryti, pone Meistre? — paklausė Pameistrys.

— Įkepti į tortą, ką gi dar, — atsakė virėjas. — Pats tas, ypač jei ji pasakiška, — prunkštelėjo jis. — Turbūt ir pats neseniai dalyvaudavai vaikų šventėse, tad žinai, kad į tortus įkepama monetų ar kitų mažų niekučių. Bent jau mes savo kaime taip darome, vaikams patinka.

— Betgi čia ne niekutis, Meistre, tai fėjų žvaigždė.

— Šitą jau sakei, — atšovė virėjas. — Puiku, taip ir pasakysiu vaikams. Galės pasijuokti.

— Nemanau, kad jie juoksis, Meistre. Bet jūs nusprendėt teisingai, visai teisingai.

— Kaip manai, su kuo kalbi?

Pagaliau Tortas buvo iškeptas, aplietas glajumi ir paruoštas, didžiumą darbo atliko Pameistrys.

— Kad tu taip myli fėjas, leisiu tau padaryti Fėjų Karalienę, — pasakė jam Nouksas.

— Gerai, Meistre, — atsakė šis. — Padarysiu, jei jūs neturit laiko. Bet čia jūsų mintis, ne mano.

— Galvoti — mano darbas, ne tavo.

Per puotą Tortas stovėjo pačiame ilgo stalo viduryje, apsuptas dvidešimt keturių raudonų žvakių. Jo viršūnė buvo panaši į mažą sniego kalną, jo šlaituose augo mažutėliai balti, lyg apšerkšniję, medžiai, o pačioje viršūnėje ant vienos kojos tarsi šokanti Snieguolė stovėjo mažutė balta figūrėlė ir laikė rankoje žibančią lyg ledinė burtų lazdelę.

Vaikai žiūrėjo į ją išplėtę akis, kai kurie netgi plojo rankomis ir šūkčiojo:

— Ak, kokia nuostabi! Kaip tikra fėja!

Virėją šie šauksmai labai džiugino, bet Pameistrys neatrodė patenkintas. Jie abu čia dalyvavo: Meistras turėjo pjaustyti Tortą, o Pameistrys — galąsti ir paduoti peilį.

Pagaliau virėjas paėmė peilį ir žengė prie stalo.

— Noriu jums pasakyti, mano mielieji, — prabilo jis, — kad po šiuo nuostabiu glajumi slepiasi labai skanus pyragas, bet į tešlą įmaišyta ir mažučių nevalgomų dovanėlių, monetų ir kitokių niekučių, o aš esu girdėjęs, kad jei savo gabale rasite tokį niekutį, tai sėkmės ženklas. Į šį Tortą įkeptos dvidešimt keturios dovanėlės ir jei Fėjų Karalienė dalytų teisingai, kiekvienam tektų po vieną. Tik ji ne visada taip daro, dažnai mėgsta pagudrauti. Paklauskite pono Pameistrio.

Pameistrys nusisuko ir ėmė tyrinėti vaikų veidus.

— O ne! Vos nepamiršau, — susigriebė virėjas. — Šiame torte yra dvidešimt penkios dovanėlės. Yra dar ir sidabrinė žvaigždė, ypač stebuklinga, nes taip tvirtina ponas Pameistrys. Taigi būkit atsargūs! Jei kąsdami išsilaušit priekinį dantį, jokia stebuklinga žvaigždė jo nepataisys. Nepaisant to, ji atneš ypatingą sėkmę.

Tai buvo geras tortas, niekas nieko jam negalėjo prikišti, nebent kad nebuvo didesnis nei būtina. Kai jį supjaustė, kiekvienas vaikas gavo po didelį gabalą, bet daugiau neliko, pakartoti neteko niekam. Netrukus tie gabalai išnyko, tai vienas, tai kitas vaikas vis rasdavo kokį niekutį ar pinigėlį. Kai kurie rado vieną, kai kurie du, o kai kurie ir visai nieko, nes taip visada būna, nesvarbu, ar stovi ant torto lėlė su lazdele, ar ne. Bet niekas nerado stebuklingosios žvaigždės.

— Dievaži! — šūktelėjo virėjas. — Ji visai ne sidabrinė, nes turbūt ištirpo. O gal ponas Pameistrys buvo teisus ir ji tikrai stebuklinga, tad tiesiog išnyko ir grįžo pas fėjas. Ne itin malonus pokštas. — Ir kvailai išsišiepęs pažvelgė į Pameistrį, bet šis įbedė į jį savo tamsias akis ir nenusišypsojo.

Tačiau toji sidabrinė žvaigždė išties buvo fėjų darbo — Pameistrys apie tuos dalykus išmanė. O nutiko štai kas — vienas berniukas per puotą prarijo ją nė nepastebėjęs. Dar jis rado sidabrinę monetą ir atidavė ją mažai greta sėdinčiai mergaitei — toji labai nusiminė savo gabale nieko nesuradusi. Kartais ir jis pagalvodavo, kas nutiko tai žvaigždei, bet nežinojo, kad ji nuolat yra su juo, užsiglaudusi tokioje vietoje, kur negalėjai jos pastebėti, nes juk tam ir buvo skirta. Čia ji laukė gana ilgai, kol atėjo jos valanda.

Puota buvo žiemos viduryje, o dabar atėjo birželis ir naktimis beveik nesutemdavo. Berniukas pakilo prieš aušrą, nes nenorėjo miego — tai buvo jo dešimtasis gimtadienis. Jis žvelgė pro langą, pasaulis atrodė nutilęs ir kupinas laukimo. Lengvas, vėsus ir kvapnus vėjelis judino bundančius medžius. Dangus nušvito ir jis išgirdo, kaip tolumoje pamažu pradėjo čiulbėti paukščiai, giesmė vis artėjo ir darėsi vis garsesnė, kol užliejo jį visą, pripildė visus laukus aplink ir tarsi banga nuplaukė vakarų link, kai iš už pasaulio krašto išniro saulė.

— Tai man primena Pasakų kraštą, — išgirdo save kalbant, — bet tenai gieda ir žmonės.

Ir jis uždainavo, skambiai ir gražiai, keisti žodžiai veržėsi patys, lyg jis žinotų juos atmintinai, ir tą akimirką žvaigždė iškrito iš burnos ir jis ją sugavo. Dabar ji spindėjo lyg sidabras, be to, suvirpėjo ir pakilo nuo delno lyg norėdama nuskristi. Nieko negalvodamas jis pliaukštelėjo sau delnu per kaktą ir žvaigždė liko tenai, pačiame viduryje, ir jis nešiojosi ją daugelį metų.

Kaimelyje tik keletas žmonių ją pastebėjo, nors atidžiam žvilgsniui tai nebuvo sunku, tačiau ji tapo tarsi veido dalimi ir nedažnai šviesdavo. Jos šviesa atsispindėjo berniuko akyse ir balse, kuris nuo tos dienos darėsi vis gražesnis, o kai vaikas suaugo, tapo tiesiog nuostabus. Žmonės mėgo klausytis, kaip jis kalba, net jei neišgirsdavo nieko daugiau kaip “labas rytas“.

Savo meistriškumu jis išgarsėjo ne tik savame kaime, bet ir už jo ribų. Berniuko tėvas buvo kalvis, taigi jis pasekė tėvo pėdomis ir pralenkė jį. Kol tėvas buvo gyvas, jį vadindavo Kalvio Sūnumi, o paskiau tiesiog Kalviu. Mat tuo metu jis jau buvo geriausias kalvis nuo Tolimojo Rytų iki Vakarinių miškų kaimo ir savo kalvėje galėjo nukalti, ką tik panorėjęs. Dažniausiai tai būdavo paprasti kasdienio naudojimo daiktai: ūkio įrankiai, dailidės įrankiai, virtuvės rykai, katilai ir keptuvės, skląsčiai, sklendės ir vyriai, kabliai katilui virš ugnies kabinti ir židinio grotelės, pasagos ir panašūs dalykai. Tai buvo gerai padaryti ir ilgaamžiai daiktai, o kartu dailūs, įvairių formų, patogūs naudoti ir gražūs pažiūrėti.

Tačiau turėdamas laiko jis mėgdavo kalti ką nors savo malonumui, o tai būdavo išties puikūs daikčiukai, nes geležį jis sugebėdavo iškalti nuostabiausiomis formomis, jos rodėsi lengvos ir grakščios, tarsi žydinčio medžio šakos, bet neprarasdavo geležies tvirtumo, netgi būdavo dar tvirtesnės. Retai kas praeidavo pro jo darbo vartelius ar pinučius nesustojęs pasigėrėti; niekas negalėdavo pro juos užrakintus įsibrauti. Tuos daiktus kaldamas jis dainuodavo, o kai Kalvis imdavo dainuoti, visi aplink mesdavo darbus ir susirinkdavo prie kalvės pasiklausyti.

Maždaug tiek apie jį žinojo dauguma žmonių. Nemažai, tiesą sakant, jis pasiekė gerokai daugiau nei daugelis kaimelio gyventojų, vyrų ar moterų, netgi pačių darbščiausių ir gabiausių. Tačiau tai buvo ne viskas. Mat Kalvis ėmė lankytis pas fėjas Pasakų šalyje ir kai kurias to krašto sritis pažino taip gerai, kaip tik galėjo pažinti mirtingasis; ir nors daugybė žmonių buvo panašūs į Nouksą, jis vis dėlto galėjo su kai kuriais apie tai pasikalbėti, kad ir su savo žmona bei vaikais. Jo žmona buvo Nelė, ta pati mergytė, kuriai jis kadaise atidavė savo sidabrinį pinigėlį, dukra Nenė, o sūnus Nedas. Nuo jų jis negalėjo nuslėpti paslapties, nes kartais, kai grįždavo iš savo kelionių ar pasivaikščiojimų vakarais, jie matydavo jo kaktoje spindinčią žvaigždę.

Kartkartėmis jis vis išvykdavo, tai pėsčiomis, tai raitas, ir visi manydavo, kad jis vyksta su reikalais; kartais jie būdavo teisūs, o kartais ne. Atsitikdavo taip, kad jis išvykdavo ne tartis dėl užsakymo, pirkti ketaus, anglių ar kitų darbui reikalingų dalykų, nors visus tuos darbus jis atlikdavo rūpestingai ir mokėjo, kaip sakoma, dorai užsidirbti. Tačiau Fėjų krašte jis turėjo savų reikalų ir būdavo tenai laukiamas, kaktoje spindinti žvaigždė saugojo jį nuo visų to nepaprasto krašto pavojų. Menkesnės blogio jėgos vengė žvaigždės, o nuo didesniųjų jis buvo saugomas.

Už tai jautėsi dėkingas, nes netrukus įgijo išminties ir pradėjo suprasti, kad Fėjų krašto stebuklai pavojingi mirtingam žmogui ir kad jų neįmanoma nugalėti be ginklų, kurių neįstengtų valdyti joks mirtingasis. Jis mokėsi ir tyrinėjo, bet nekariavo, ir nors laikui bėgant būtų gedėjęs nukalti ginklų, kurie jo paties pasaulyje būtų verti didžiausių lobių ir tapę legendomis, suprato, kad Fėjų krašte iš jų nebūtų daug naudos. Taigi tarp daugybės jo nukaltų daiktų nebuvo nė vieno kardo, ieties ar strėlės antgalio.

Iš pradžių Fėjų krašte jis tykiai keliaudavo tarp menkesnių tautų ir romesnių padarų, po miškus, pievas ir mielus slėnius, palei žibančius vandenis, kuriuos naktimis atsispindėdavo keistos žvaigždės, o rytais — tolimos kalnų viršūnės. Kartais atėjęs trumpam jis apžiūrėdavo tik vieną medį ar gėlę; bet vėliau, kai atvykdavo ilgesniam laikui, matydavo tokių nuostabių ir kartu baisių dalykų, kad vėliau negalėdavo jų nei gerai prisiminti, nei papasakoti draugams, nors tie paveikslai būdavo įstrigę į pačias sielos gelmes. Tačiau pamiršdavo ne viską ir dažnai mąstydavo apie regėtus stebuklus ir paslaptis.

Kai pirmąkart be palydovo leidosi į tolimesnę kelionę, manėsi rasiąs tolimesnę krašto ribą, bet kelią užtvėrė aukšti kalnai, o patraukęs toli aplinkui atsidūrė prie negyvenamo kranto. Jis stovėjo prie Bevėjės Audros Jūros, o iš Tamsumos į ilgą pakrantę ritosi mėlynos bangos, panašios į sniegu padabintas kalvas, jos nešė baltus laivus, grįžtančius iš mūšių Tamsos Pasieniuose, apie kuriuos joks žmogus nieko nežino. Jis pamatė didžiulį laivą, bangos užnešė jį toli į krantą ir tylomis pasitraukė. Elfų kariai buvo aukšti ir rūstūs, jų kardai žėrėjo, strėlės žybčiojo, o akys vėrė kiaurai. Staiga jie užtraukė triumfo giesmę ir jo širdis suvirpėjo iš baimės, jis krito kniūbsčias, o jie praėjo pro jį ir dingo tarp aidinčių kalvų.

Į tą pakrantę jis niekad nesugrįžo, nes manė atsidūręs saloje, kurią supa jūra, tad nukreipė savo mintis į kalnus, trokšdamas surasti karalystės širdį. Kartą keliaujant jį apsupo rūkas ir jis ilgai klaidžiojo nesusivokdamas, o rūkui išsisklaidžius pasijuto bestovįs bekraštėje lygumoje. Tolumoje stūksojo tamsus šešėlis lyg didžiulė kalva, o iš to šešėlio tarsi iš šaknų augo Karaliaus Medis, jis kilo vis aukštyn į dangų ir švietė lyg saulė vidurdienį, o ant jo šakų vienu metu augo ir lapai, ir žiedai, ir nesuskaičiuojama galybė vaisių, ir nebuvo dviejų vienodų visame Medyje.

Daugiau to Medžio jis niekada nematė, nors dažnai ieškodavo. Per vieną kelionę kopdamas į kalnus aptiko gilų slėnį, jame buvo ramus ežerėlis, vanduo nė neribuliavo, nors lengvas vėjelis šiaušė aplinkinių medžių lapus. Slėnį nušvietė raudona lyg saulėlydis šviesa, bet ji sklido nuo ežerėlio. Atsigulęs ant neaukštos uolos, kabančios virš vandens, Kalvis pažvelgė žemyn ir jam pasirodė, kad gali įžvelgti giliausias gelmes, tenai dugne tarsi milžiniškos jūržolės rangėsi ir šakojosi keistos ugnies liežuviai, o tarp jų tarsi liepsnelės šmižinėjo kažkokie padarai. Apstulbęs jis nusileido žemyn ir priėjęs prie vandens pamėgino įbristi, bet tai buvo visai ne vanduo — paviršius pasirodė besąs kietesnis už akmenį ir slidesnis už stiklą. Jis žengė ant jo ir parkrito, dunkstelėjimas garsiai nuaidėjo per ežerą ir atsimušė į krantus.

Tučtuojau lengvas vėjelis pavirto vėtra, kuri riaumojo lyg laukinis žvėris, nupūtė jį ant kranto ir nunešė tolyn sukdama ir vartaliodama lyg nuplėštą lapą. Jis įsikibo į jauno berželio kamieną, o vėjas iš visų jėgų stengėsi jį nutraukti, tačiau berželis pasilenkė iki pat žemės ir apgaubė jį savo šakomis. Kai vėjas pagaliau nurimo, Kalvis atsistojo ir pamatė, kad ant berželio šakų nebeliko nė vieno lapo. Apnuogintas medelis verkė, nuo šakelių tarsi lietus lašėjo ašaros. Kalvis palietė vieną baltą šaką ir tarė:

— Būk palaimintas, berželi! Kaip galėčiau tau atsidėkoti? — ir ranka pajuto medžio atsakymą:

— Niekaip. Tik išeik! Vėjas ieško tavęs. Tau čia ne vieta. Išeik ir niekada nebegrįžk!

Kopdamas iš to slėnio jis jautė ant savo veido ir lūpų karčias medelio ašaras. Nuliūdęs grįžo keliu atgal ir ilgai nėjo į Fėjų kraštą. Vis dėlto negalėjo jo atsižadėti, o kai sugrįžo, pajuto dar stipresnį troškimą patraukti į jo gilumą.

Pagaliau jis surado kelią per Išorinius kalnus ir juo atėjo iki Vidinių kalnų, o šie buvo aukšti, statūs ir bauginantys. Bet rado ir perėją, kuria įstengė kopti, ir po daugybės dienų, kurios pareikalavo visos jo drąsos, atėjo prie siauro plyšio, pro kurį, pats to nežinodamas, pažvelgė į Amžinojo Ryto slėnį, kur žolė žaliuoja taip ryškiai, kad pranoksta visų kitų Fėjų krašto pievų žalumą. O oras čia toks vaiskus, kad gali įžvelgti raudonus anapus pievų medžiuose giedančių paukščių liežuvėlius, nors slėnis toks platus, kad tie paukščiai rodosi ne didesni už karetaites.

Kalnai, pilni almančių krioklių, leidosi į slėnį nuožulniais šlaitais, ir jis džiugesio kupina širdimi nuskubėjo tolyn. Kai žengė ant žaliosios slėnio žolės, išgirdo dainuojant elfus ir pievelėje prie upės, pilnos baltų lelijų, pamatė šokančias mergeles. Jį užbūrė šokio raštai ir greitis, grakštumas ir niekada nesikartojantys judesiai, tad jis žengė ratelio link. Staiga šokėjos sustingo, ir jauna mergina palaidais plaukais ir pakaišytu sijonu atėjo jo pasitikti.

Ji juokdamasi tarė:

— Drąsus tapai, Žvaigždžiaveidi, ar ne? Negi nesibaimini, ką tau pasakys Karalienė, jeigu sužinos? Nebent ji pati davė savo sutikimą.

Jis susigėdo supratęs, kad ji perskaitė jo mintis — jis manė, kad žvaigždė kaktoje yra leidimas įžengti bet kur, o dabar suvokė, kad nieko panašaus. Tačiau ji nusišypsojo ir vėl prabilo:

— Eikš! Jei jau esi čia, turi su manimi pašokti, — ir paėmusi jį už rankos įsivedė į ratelio vidurį.

Jie šoko, o jis pajautė, kad šokti su ja — tai didžiulis džiaugsmas, ir gyvybė, ir stiprybė. Vieną akimirką. Tačiau netrukus jie išsiskyrė, ji sustojo, nuskynė baltą gėlę iš pievos sau po kojų ir įsmeigė į plaukus.

— O dabar lik sveikas! — pasakė. — Galbūt Karalienei leidus vėl susitiksim.

Po šio susitikimo jis neprisiminė, kaip parsirado namo, atsipeikėjo tik jodamas savo krašto laukais, o kai kurių kaimelių žmonės su nuostaba žvelgė jam pavymui, kol jis pradingdavo tolumoje. Kai sugrįžo į savo namus, jo pasitikti džiūgaudama atbėgo dukrelė — jis grįžo anksčiau, nei buvo žadėjęs, bet laukiantiems tas laikas vis tiek prailgo.

— Tėveli! — sušuko ji. — Kur tu buvai? Kaip ryškiai šviečia tavo žvaigždė!

Peržengus slenkstį žvaigždė vėl nublanko, o Nelė paėmusi už rankos atvedė jį prie židinio, apsuko ir pažvelgė į veidą.

— Brangusis, — paklausė ji, — kur tu buvai ir ką matei? Tavo plaukuose gėlė.

Ji švelniai išėmė ją iš plaukų ir pasidėjo ant delno. Rodės, ji šviečia iš toliausių tolybių ir dar taip ryškiai, kad daiktai ant sienų metė tamsius šešėlius. Vyro šešėlis su palenkta virš jos galva atrodė milžiniškas.

— Tu atrodai kaip milžinas, tėveli, — prabilo sūnus, kuris iki tol dar nekalbėjo.

Gėlė nenuvyto ir švietė vis taip pat ryškiai, jie laikė ją tarsi paslaptį ar lobį. Kalvis nukalė nedidelę skrynelę su raktu ir įdėjo gėlę, o vėliau ją paveldėjo daugybė jo giminės kartų, ir tie, kurie paveldėdavo raktą, kartais atidarydavo skrynelę ir ilgai grožėdavosi Gyvąja Gėle, kol skrynelė pati užsiverdavo: ne žmonės rinkosi laiką.

O kaimelyje metai nestovėjo vietoje. Dabar jau daug jų buvo prabėgę. Vaikų Puotoje, kai gavo žvaigždę, Kalviui tebuvo dešimt metų. Po dvidešimt ketverių metų atėjo kita šventė, tuo metu Alfas jau buvo vyriausiasis virėjas ir turėjo pasirinkęs mokinį, Arfą. Dar po dvylikos metų Kalvis grįžo namo su Gyvąja Gėle; o šią žiemą turėjo įvykti jau kita Gerųjų Vaikų Puota. Vieną tų metų dieną Kalvis klajojo po Fėjų krašto miškus šiapus kalnų. Buvo ruduo, raudoni lapai gulėjo nukloję žemę, auksiniai dar suposi ant šakų. Už nugaros pasigirdo žingsniai, bet jis buvo užsisvajojęs ir nekreipė dėmesio.

Tąkart jis buvo gavęs užduotį ir nukeliavo labai toli, taip toli, kad, jam rodės, toliau dar niekad nebuvo nuėjęs. Jį globojo ir vedė, bet jis menkai tai nutuokė, nes dažnai per šešėlius arba miglas nė nematydavo, kur žengia, kol pagaliau užkopė į aukšto kalno viršūnę po gausybe žvaigždžių. Čia jis stojo prieš pačią Karalienę. Ji neturėjo karūnos, nesėdėjo soste. Stovėjo spinduliuodama šlove ir didybe, o visi aplink irgi žibėjo ir mirguliavo lyg žvaigždės danguje. Tačiau ji buvo aukštesnė už ilgiausių iečių antgalius, o galvą vainikavo balta liepsna. Ji davė jam ženklą prisiartinti ir jis drebėdamas žengė artyn. Nuaidėjo tyras trimito garsas ir štai juodu liko vieni.

Jis stovėjo priešais ją ir nei nusilenkė, nei priklaupė, nes pasijuto toks menkas, kad nebūtų padėję jokie mandagumo gestai. Tada pakėlė akis ir pažvelgė jai į veidą, o jos akys rimtai žvelgė į jį. Jis sutriko ir apstulbo, nes tą akimirką ją pažino — mergelę iš Žaliojo slėnio, po kurios kojomis pražysdavo gėlės. Pamačiusi tai ji nusišypsojo ir priėjo arčiau; juodu ilgai šnekėjosi, daugiausia be žodžių, iš jos minčių jis sužinojo nemažai dalykų, vieni buvo džiugūs, o kiti pripildė širdį sielvarto. Jo mintys nukrypo į praeitį, sugrįžo iki pat Vaikų Puotos, kai pas jį pateko žvaigždė. Staiga susigėdo prisiminęs mažą šokančią figūrėlę su burtų lazdele ir nebedrįso pažvelgti į Karalienės grožį. Tačiau ji ir vėl nusijuokė, kaip tada, Amžinojo Ryto slėnyje.

— Neliūdėk dėl manęs, Žvaigždžiaveidi, — tarė ji. — Ir nesigėdyk savo tautos žmonių. Geriau maža lėlytė nei išvis jokių prisiminimų apie Fėjų kraštą. Vieniems vienintelis žvilgsnis. Kitiems prabudimas. Nuo pat tos dienos tu troškai mane pamatyti ir aš išpildžiau tavo troškimą. Tačiau negaliu duoti nieko daugiau. O dabar, atsisveikindama, skirsiu tau užduotį. Jei sutiksi Karalių, pasakyk jam: “Laikas atėjo. Tegu jis renkasi.“

— Betgi, Fėjų krašto valdove, — sumikčiojo jis, — kur yra Karalius?

Jis jau daugybę kartų šito klausė Fėjų krašto gyventojų, o jie visada atsakydavo: “Jis mums nesakė, kur išvyksta.“

O Karalienė atsakė:

— Jei jis pats tau nepasakė, Žvaigždžiaveidi, tai ir aš nesakysiu. Bet jis daug kur keliauja, gali jį sutikti pačiose netikėčiausiose vietose. O dabar priklaupk.

Jis priklaupė, o ji pasilenkė ir palietė ranka jam galvą. Jį užplūdo didžiulė ramybė, rodėsi, kad jis yra kartu ir pasaulyje, ir Fėjų krašte, bet kažkaip iškilęs virš jų abiejų, kad gali viską aprėpti vienu žvilgsniu, vienu metu jaučia ir priklausąs jiems, ir netenkąs jų, o kartu didžiulę ramybę. Kai ši ramybė praėjo, jis pakėlė galvą ir atsistojo. Švito, danguje blanko žvaigždės, o Karalienės nebesimatė. Toli kalnuose nuaidėjo trimito aidas. Aukštumoje, kur stovėjo jis, buvo tylu ir tuščia. Jis suprato, kad jau niekados čia nebesugrįš.

Toji vieta buvo likusi toli, o jis žingsniavo rudens lapų kilimu apmąstydamas tai, ką pamatė ir sužinojo. Žingsniai priartėjo. Nelauktai visai greta pasigirdo balsas:

— Ar mums pakeliui, Žvaigždžiaveidi?

Kalvis krūptelėjęs prabudo iš savo minčių ir pamatė žmogų. Jis buvo aukštas, ėjo lengvai ir greitai, buvo apsisiautęs tamsiai žaliu apsiaustu, o veidą slėpė gobtuvas. Kalvis nustebo, nes vien tik Fėjų krašto gyventojai vadino jį Žvaigždžiaveidžiu, o to žmogaus Fėjų krašte jis niekad nebuvo sutikęs, tačiau neapleido neaiškus jausmas, kad vis dėlto iš kažkur ji pažįsta.

— O kur tu eini? — paklausė jis.

— Dabar grįžtu į tavo kaimą, — atsakė žmogus, — turbūt ir tu tenai grįžti.

— Taip, — atsakė Kalvis. — Eime drauge. Tik aš kai ką prisiminiau. Prieš einant namo Karalienė man pavedė perduoti žinią, o mes netrukus peržengsime sieną, ir manau, kad jau niekada čia nebesugrįšiu. O tu?

— Taip, aš grįšiu. Gali perduoti žinią man.

— Tačiau ši žinia Karaliui. Ar tu jį rasi?

— Taip. Kokia tai žinia?

— Valdovė prašė jam perduoti: “Laikas atėjo. Tegu jis renkasi.“

— Supratau. Gali nebesirūpinti.

Toliau jie ėjo greta tylėdami, tik po kojomis šlamėjo lapai, tačiau dar nepriėjus Fėjų krašto sienų žmogus sustojo. Jis atsisuko į kalvį ir nusmaukė gobtuvą. Tada kalvis jį atpažino. Tai buvo Alfas Pameistrys, kaip kalvis tebevadindavo jį mintyse, jis niekada nepamiršo tos dienos, kai jaunutis Alfas stovėjo Menėje laikydamas rankoje paruoštą peilį tortui pjauti, o jo akys žėrėjo žvakių šviesoje. Dabar jis turėtų būti senas žmogus, nes jau daugybę metų buvo vyriausiuoju virėju, bet stovėdamas čia, po Fėjų krašto pasienio medžiais, tebeatrodė kaip anų laikų pameistrys, tik kiek valdingesnis; jo plaukuose nebuvo žilų sruogų, veide — raukšlių, o akys žėrėjo lyg atspindėdamos šviesą.

— Prieš grįžtant į tavo kraštą, turiu su tavimi pasikalbėti, Kalvi, Kalvio Sūnau, — pasakė jis. Kalvis nustebo, nes jis jau seniai troško pasikalbėti su Alfu, tik vis nepavykdavo. Alfas visada maloniai sveikindavosi ir draugiškai elgėsi, bet, regis, vengė kalbėtis akis į akį. Ir dabar jis žvelgė į kalvį draugiškai, bet pakėlė ranką ir palietė pirštu žvaigždę šiam ant kaktos. Tuoj pat jo akių spindėjimas nublanko ir kalvis suprato, kad tai žvaigždės spinduliuose jos žėrėjo, ko gero, ji švietė labai ryškiai, o dabar nublanko. Jis nustėro ir piktokai pasitraukė.

— Ar nemanai, pone Kalvi, — paklausė Alfas, — kad jau laikas būtų atiduoti šį daiktą?

— O koks tavo reikalas, pone virėjau? — atšovė tas. — Ir kodėl turėčiau tai daryti? Argi ji ne mano? Argi neatiteko man ir argi negaliu pasilaikyti jos bent jau kaip prisiminimo?

— Kai kuriuos daiktus galima. Tarkim, dovanas, kurios skirtos atminimui. Tačiau yra ir kitokių daiktų. Jie negali priklausyti žmogui amžinai, negali būti perduodami palikimu nei saugomi tarp lobių. Jie tik paskolinami. Galbūt tau ir nekilo mintis, kad šio daikto gali prireikti kam nors kitam. Tačiau taip yra. Jau laikas.

Tada kalvis sutriko, nes buvo kilnus žmogus ir su dėkingumu priėmė visas žvaigždės dovanas.

— Tai ką man daryti? — paklausė jis. — Ar turėčiau atiduoti ją kam nors iš Fėjų krašto didžiūnų? — ir tai pasakius širdyje atgijo viltis, kad su šiuo reikalu galės dar kartelį sugrįžti į Fėjų kraštą.

— Gali atiduoti ją man, — tarė Alfas. — Tačiau tau gali būti pernelyg sunku. Gal geriau ateik į mano podėlį ir padėk ją atgal į dėžutę, kur ją buvo padėjęs tavo senelis.

— Aš šito nežinojau, — sumurmėjo kalvis.

— Niekas to nežinojo, išskyrus mane. Tik aš vienas buvau su juo.

— Tada tikriausiai žinai ir tai, kaip pas jį atsidūrė žvaigždė ir kodėl jis padėjo ją į dėžutę?

— jis parsinešė ją iš Fėjų krašto, šitai turbūt ir pats suvokei, — atsakė Alfas. — Ir paliko ją tikėdamasis, kad ji atiteks tau, jo vieninteliam anūkui. Taip jis man pasakė, nes tikėjo, kad galiu visa tai surengti. Jis buvo tavo motinos tėvas. Nežinau, ar daug ji tau apie jį pasakojo, jei tik pati ką nors žinojo, jis buvo Raitelis, didis keliautojas: prieš tapdamas Vyriausiuoju Virėju pamatė daug kraštų ir nuveikė nemažai darbų. Tačiau jis išvyko, kai tau tebuvo dveji metukai — o jie nesurado jam pakeisti nieko geriau už vargšelį Nouksą. Tačiau laikui bėgant aš tapau Meistru, kaip mes ir tikėjomės. Šiais metais kepsiu dar vieną Didįjį Tortą, būsiu vienintelis virėjas, kiek siekia žmonių atmintis, iškepęs antrąjį. Noriu įkepti į jį žvaigždę.

— Gerai, tu ją gausi, — atsiliepė kalvis. Jis atidžiai pažvelgė į Alfą, tarsi norėdamas perskaityti šio mintis. — Ar jau žinai, kas ją ras?

— Nejau tau rūpi, pone Kalvi?

— Norėčiau žinoti, Meistre. Galbūt taip man bus lengviau išsiskirti su tokiu brangiu širdžiai daiktu. Mano dukters vaikelis dar per mažas.

— Gal žinau, o gal ir ne. Pamatysim, — atsakė Alfas.

* * *

Netarę daugiau nė žodžio, jie išėjo iš Fėjų krašto, pasiekė savo kaimą ir nuėjo į Menę. Kaip tik leidosi saulė ir langai spindėjo raudoniu. Ant drožinėtų durų blizgėjo paauksinimai, o pastogėje nuo laštakų spoksojo keisti įvairiaspalviai snukiai. Visai neseniai Didžiosios Menės pastatas buvo perdažytas ir nulakuotas, kaimo taryba dėl to ilgai ginčijosi. Kai kuriems tai nepatiko, jie vadino perdažymus “naujoviškais“, nors tie, kurie išmanė daugiau, žinojo, kad tai tik seno papročio atgaivinimas. Bet kadangi visa tai niekam nekainavo nė penso, nes Vyriausiasis Virėjas viską apmokėjo pats, jam buvo leista daryti, ką nori. Bet kalvis dar nebuvo matęs Menės pastato tokioje šviesoje ir žiūrėjo užmiršęs net savo pavedimą.

Alfas palietė jo ranką ir nusivedė aplinkui prie mažų galinių durų. Atidaręs jas nulydėjo kalvį tamsiu koridoriumi į podėlį. Čia uždegė aukštą žvakę, atrakino spintelę ir nukėlė nuo lentynos juodą dėžutę. Dabar ji buvo nublizginta ir papuošta sidabriniais apkaustais.

Jis pakėlė dangtelį ir parodė kalviui vidų. Ten buvo vienas tuščias skyrelis, visi kiti buvo pilni šviežių prieskonių, nuo aštraus jų kvapo kalviui net akys ėmė ašaroti. Jis palietė ranka kaktą ir žvaigždė paklusniai atgulė į delną, tačiau sielą pervėrė aštrus skausmas, skruostais pasruvo ašaros. Gulėdama delne žvaigždė vėl pradėjo ryškiai šviesti, bet jis tegalėjo įžiūrėti tolimą išsklidusį spindesį.

— Nieko nematau, — tarė jis. — Įdėk ją už mane.

Jis ištiesė ranką, o Alfas paėmė žvaigždę ir padėjo į vietą, šioji iškart užgeso. Neištaręs nė žodžio, kalvis apsisuko ir apgraibom nuėjo prie durų. Žengiant per slenkstį regėjimas vėl nuskaidrėjo. Buvo vakaras, švytinčiame danguje netoli mėnulio spindėjo Vakarė žvaigždė. Jis stabtelėjo pasigėrėti šiuo grožiu ir pajuto ranką ant peties. Atsisuko.

— Tu laisva valia atidavei žvaigždę, — tarė Alfas. — Jei vis dar nori, pasakysiu, kuriam vaikui ji atiteks.

— Noriu.

— Tam, kurį tu nurodysi.

Kalvis taip apstulbo, kad iš karto nieko neatsakė.

— Na, — dvejodamas ištarė pagaliau, — nežinau, ar tau patiks mano pasirinkimas. Tikriausiai neturi už ką mylėti Noukso šeimos, bet mažasis jo proanūkis, Noukso Tausendo Timas, ateis į puotą. Nouksas Tausendas — visai kitoks žmogus.

— Pastebėjau, — atsakė Alfas. — Jo motina labai išmintinga.

— Taip, manosios Nelės sesuo. Bet ne vien dėl giminystės myliu mažąjį Timą. Nors kažin ar jis tinkamas vaikas.

— Ir tu buvai ne kitoks, — atsakė Alfas. — Bet sutinku su tavim. Tiesą sakant, ir pats buvau pasirinkęs Timą.

— Tai kodėl dar klausei manęs?

— Taip norėjo Karalienė. Jei būtum pasirinkęs ką nors kitą, būčiau turėjęs nusileisti.

Kalvis ilgai žvelgė į Alfą. Ir staiga žemai nusilenkė:

— Pagaliau supratau, valdove, — pasakė jis. — Jūs suteikėt mums pernelyg daug garbės.

— Man buvo atlyginta, — atsiliepė Alfas. — Grįžk namo ramybėje!

Kai kalvis pasiekė savo namus vakariniame kaimo pakraštyje, prie kalvės jį pasitiko sūnus. Jis kaip tik užrakino duris po dienos darbų ir stovėjo žvelgdamas į vieškelį, kuriuo iš savo kelionių grįždavo tėvas. Išgirdęs žingsnius jis nustebęs atsisuko ir, pamatęs tėvą pareinant iš kaimo, nuskubėjo jo pasitikti. Meiliai apkabino jį sveikindamas.

— Laukiu tavęs nuo vakar, tėti, — pasakė sūnus. Bet nužvelgęs tėvo veidą susirūpinęs ištarė: — Tu atrodai labai pavargęs! Turbūt toli keliavai?

— Labai toli, sūnau. Visą kelią nuo aušros iki saulėlydžio.

Kartu jie sugrįžo namo, čia buvo tamsu, tik židinyje plazdėjo ugnis. Sūnus uždegė žvakes ir juodu truputį pasėdėjo nieko nekalbėdami, nes Kalvio širdį slėgė nuovargis ir praradimo jausmas. Pagaliau jis apsidairė tarsi atsitokėdamas ir paklausė:

— Kodėl mes vieni?

Sūnus griežtai pažvelgė į jį.

— Kodėl? Mama išvyko į Mažąjį, pas Nenę. Juk antrasis mažylio gimtadienis. Jos tikėjosi, kad ir tu būsi.

— Ak, taip. Turėjau grįžti. Man reikėjo grįžti, Nedai, bet užgaišau, turėjau apmąstyti tiek daug dalykų, kad visa kita kuriam laikui visai išgaravo iš galvos. Bet aš nepamiršau mažojo Tomuko.

Įkišęs ranką užantin ištraukė iš ten nedidelį minkštos odos dėklą.

— Kai ką jam parnešiau. Gal senis Nouksas pavadintų tai niekučiu — bet tai padaryta Fėjų krašte, Nedai. — Iš dėklo jis ištraukė mažutį sidabrinį dirbinį. Atrodė kaip liaunas lelijos stiebelis, nuo kurio tarsi varpeliai sviro trys subtilaus darbo žiedeliai. Ir tai išties buvo varpeliai, nes kalviui papurčius jie švelniai suskambo. Nuo šio tyro garso žvakių liepsnelės suplazdėjo ir vieną akimirką nušvito baltai.

Nedo akys išsiplėtė iš nuostabos.

— Ar galiu apžiūrėti, tėveli? — paklausė jis. Atsargiai paėmęs žaisliuką ėmė apžiūrinėti gėles. — Kaip nuostabiai padaryta! — pasakė jis. — Ir, tėti, šios gėlytės kvepia, šis kvapas primena man... primena... na kažką, ko negaliu prisiminti.

— Taip, praėjus šiek tiek laiko po skambėjimo jie pakvimpa. Bet nebijok jo laikyti, Nedai. Šis žaisliukas padarytas kūdikiui. Jis negalės jo sulaužyti, o žaisliukas negalės jam pakenkti.

Kalvis įdėjo dovaną į dėklą ir paslėpė.

— Rytoj pats nunešiu ją į Mažąjį Vutoną, — pasakė jis. — Galbūt Nenė, jos Tomas ir mama man atleis. Tomukas dar neskaičiuoja dienų... nei savaičių, nei mėnesių, nei metų.

— Gerai. Tu keliauk, tėti. Norėčiau vykti kartu su tavimi, bet dar negreitai galėsiu keliauti į Mažąjį. Šiandien nebūčiau galėjęs vykti net jei nebūčiau laukęs tavęs. Yra labai daug darbo, o netrukus bus dar daugiau.

— Ne, ne, Kalvio sūnau! Truputį pailsėk! Tapęs seneliu aš dar nepraradau jėgų. Tegu darbas palaukia! Jam nudirbti dabar nuolat bus dar dvi laisvos rankos. Aš daugiau nebekeliausiu, Nedai, nebesileisiu į ilgąsias keliones, jei tik supranti, ką noriu pasakyti.

— Tai štai kaip, tėveli? Aš jau klausiau savęs, kur dingo žvaigždė. Tau nelengva. — Jis paėmė tėvo ranką. — Liūdžiu kartu su tavimi, bet šiems namams iš to bus ir nemaža gero. Ar žinai, Meistre, kad dar nemažai galėtum mane išmokyti, jei tik turėsi laiko? Ir kalbu ne vien apie geležies kalimą.

Juodu kartu pavalgė vakarienę, o baigę dar ilgai sėdėjo prie stalo, kalvis pasakojo sūnui apie savo paskutinę kelionę į Fėjų kraštą ir dar daugybę kitų dalykų — nors nepasakė nė žodžio apie tai, kaip rinkosi kitą žvaigždės nešėją.

Pagaliau sūnus pažvelgė į jį ir paklausė:

— Tėve, ar pameni tą dieną, kai sugrįžai namo su Gėle? Pamatęs tavo šešėlį aš pasakiau, kad atrodai lyg milžinas. Tas šešėlis išties toks buvo. Taigi tu šokai su pačia Karaliene. Tačiau vis dėlto atidavei žvaigždę. Tikiuosi, tas vaikas bus jos vertas. Jis turėtų būti dėkingas.

— Jis nieko nežinos, — atsakė kalvis. — Tokios jau yra šios dovanos. Ką gi. Aš ją atidaviau ir grįžtu prie savo kūjo bei replių.

Keistas dalykas, bet senasis Nouksas, kuris mėgo pasišaipyti iš savo pameistrio, nors jau buvo praėję daugybė metų, taip ir negalėjo pamiršti iš Torto dingusios žvaigždės. Jis sustorėjo ir aptingo, o sulaukęs šešiasdešimties (kaimelyje toks amžius nieko nestebino) atsisakė savo pareigų. Dabar jam jau buvo netoli devyniasdešimties, visas išpurtęs kaip statinė, nes mėgo gerai pavalgyti, o saldumynus dar labiau. Didžiąją dalį dienos, kai nevalgydavo ir būdavo gražus oras, jis sėdėdavo didžiuliame krėsle prie lango arba lauke prie durų. Jis mėgo pakalbėti, apie viską turėjo savo nuomonę, bet pastaruoju metu visos jo kalbos sukosi apie Didįjį Tortą, kurį pats buvo iškepęs (dabar jis buvo tuo tvirtai įsitikinęs), nes sapnuodavo jį, kada beužmigtų. Kartais eidamas pro šalį minutėlei stabteldavo Pameistrys. Senasis virėjas jį vis dar taip vadino, o pats tikėjosi būti pavadintas Meistru. Pameistrys stengdavosi to nepamiršti, tai viena iš jo dorybių, nors kai kurie kiti žmonės senajam Nouksui patiko labiau.

Vieną popietę Nouksas snūduriavo savo krėsle prie durų po sočių pietų. Staiga jis krūptelėjęs pabudo ir pamatė greta stovintį Pameistrį.

— Labas! — pasisveikino senis. — Malonu tave matyti, nes ir vėl galvojau apie tą tortą. Tiesą pasakius, kaip tik dabar jį prisiminiau. Tai buvo geriausias mano iškeptas tortas, o tai jau šį tą reiškia. Bet galbūt tu jį jau seniai pamiršai.

— Ne, Meistre. Labai gerai jį prisimenu. Tačiau kas jums neduoda ramybės? Geras tortas, jį visi skaniai suvalgė ir pagyrė.

— Na, žinoma. Aš jį padariau. Bet ne tai neduoda man ramybės, o tas mažas niekutis, žvaigždė. Niekaip nesuprantu, kas jai nutiko. Be abejo, ji negalėjo ištirpti. Pasakiau taip tik norėdamas nuraminti vaikus, kad neišsigąstų. Vis nerimauju, ar tik kuris nors jos neprarijo. Ar taip galėjo būti? Galima nepastebėjus praryti nedidelę monetą, bet tik ne tą žvaigždę. Ji buvo nedidelė, bet aštriomis briaunomis.

— Taip, Meistre. Bet ar jūs tikrai žinote, iš ko buvo padaryta toji žvaigždė? Nebegalvokite apie tai. Tikrai žinau, kad ją prarijo vienas iš vaikų.

— Tai kuris? Na, mano atmintis gera, o toji diena giliai įstrigo. Vis dar prisimenu visų vaikų vardus. Leisk pagalvoti. Turbūt tai Malūnininko Molė! Ji buvo godi ir rydavo stačiais kąsniais. Dabar stora lyg maišas.

— Taip, kai kurie žmonės labai sustorėja, Meistre. Bet Molė nerijo savo torto. Savo gabale ji surado du niekučius.

— O, nejaugi? Tai tada Kubiliaus Haris. Storas kaip statinė, o burna lyg varlės žabtai.

— O aš pasakyčiau, kad tai mielas berniukas plačia šypsena, Meistre. Betgi jis labai rūpestingai sutrupino savo torto gabalą prieš jį suvalgydamas. Tik nieko nerado.

— Tai tuomet ta išblyškusi mergiotė, Pirklio Lilė. Vaikystėje ji rydavo smeigtukus ir nieko jai nenutikdavo.

— Ne Lilė, Meistre. Ji suvalgė tik cukrų ir kremą, o visa kita atidavė greta sėdinčiam berniukui.

— Tada pasiduodu. Kuris? Kaip matau, tu labai atidžiai stebėjai. Jei tik nemaustai manęs.

— Tai Kalvio sūnus, Meistre, ir jam tai išėjo į gera.

— Na jau! — nusijuokė senis Nouksas. — Turėjau susiprasti, kad žaidi su manim. Nejuokink manęs! Kalvis tada buvo ramus, tykus berniukas. Dabar jis triukšmauja labiau, girdėjau, mėgsta dainuoti, betgi jis atsargus. Niekada nerizikuoja. Dukart sukramto prieš nurydamas, ir jei supranti, ką noriu pasakyti, tai visada toks buvo.

— Suprantu, Meistre. Ką gi, jei netikite, kad tai buvo Kalvis, tai aš nieko negaliu padaryti. Tikriausiai jau ir nebesvarbu. Gal jums palengvės, jei pasakysiu, kad dabar ji vėl čia, savo dėžutėje? Štai ji!

Pameistrys buvo apsisiautęs žaliu apsiaustu, kurį Nouksas matė pirmą kartą. Iš jo klosčių ištraukęs juodą dėžutę Pameistrys atidarė ją priešais senojo virėjo nosį.

— štai toji žvaigždė, Meistre, šiame kamputyje.

Senis Nouksas nusičiaudėjo ir užsikosėjo, bet vis dėlto pažvelgė į dėžutę.

— Štai kur ji! Bent jau atrodo taip pat.

— Tai ta pati žvaigždė, Meistre. Prieš kelias dienas pats ją čia padėjau. Įkepsiu į Didįjį Tortą šią žiemą.

— Aha! — klastingai pašnairavo į Pameistrį Nouksas ir taip įsikvatojo, kad pilvas kretėjo lyg drebučiai. — Dabar suprantu! Dvidešimt keturi vaikai, dvidešimt keturi sėkmę nešantys niekučiai, o žvaigždė turėjo būti viena viršaus. Taigi iškrapštei ją prieš kepant tortą ir pasidėjai iki kito karto. Visada buvai sukčius, be to, labai miklus. Ir dar smulkmeniškas, tau nė kruopelė sviesto vėjais nenueidavo. Cha cha cha! Tai štai kaip viskas buvo. Turėjau susigaudyti. Na, dabar jau viskas aišku. Galiu ramiai sau snausti. — Jis patogiau įsitaisė krėsle. — Žiūrėk, kad tas tavo pameistrys tavęs paties neapmautų! Kiekvienam sukčiui atsiranda dar gudresnis sukčius.

Ir užsimerkė.

— Sudiev, Meistre! — tarė Pameistrys ir uždarydamas dėžutę taip garsiai taukštelėjo dangteliu, kad virėjas nenorom vėl atsimerkė. — Nouksai, — pasakė jis, — tu tiek daug žinai, kad nedrįstu jokios žinios pakartoti daugiau kaip du kartus. Sakiau, kad tai Fėjų žvaigždė, ir sakiau, kad ji atiteko Kalviui. Tu tik juokeisi. Dabar, prieš atsisveikindamas, pasakysiu tau dar vieną dalyką. Nedrįsk ir vėl juoktis! Tu esi niekam tikęs senas sukčius, storas, tingus ir klastingas. Visus darbus už tave nudirbdavau aš. Nė nepadėkojęs išmokai iš manęs, ko tik galėjai, — išskyrus pagarbą fėjoms ir šiek tiek mandagumo. Patingėjai net atsisveikinti su manimi.

— Jei jau prakalbom apie mandagumą, — atšovė Nouksas, — tai visai nemandagu vadinti vyresniuosius tik vardais. Nešdinkis su savo fėjomis ir kitomis nesąmonėmis kur nors kitur! Viso gero, jei tai norėjai išgirsti. O dabar keliauk savo keliais! — ir šaipydamasis pamojo ranka. — O jei turi savo virtuvėje paslėpęs keletą fėjų, tai siųsk jas čia, kad galėčiau apžiūrėti. Jeigu kuri iš jų pamojuos savo stebuklingąja lazdele ir vėl padarys mane liekną, tai galvosiu apie jas geriau, — nusijuokė jis.

— Gal skirtum keletą minutėlių Fėjų krašto karaliui? — atsakydamas paklausė anas. Ir sunerimęs Nouksas pamatė, kad kalbėdamas jis tarsi išaugo. Nubloškė savo apsiaustą. Buvo apsirengęs kaip Meistras per puotą, bet balti jo drabužiai švytėjo ir mirguliavo, o ant kaktos tarsi žvaigždė spindėjo didžiulis brangakmenis. Veidas buvo jaunas, bet rūstus.

— Paklausyk, seni, — kalbėjo jis, — nesi už mane vyresnis. Ir geresnis nesi — dažnai šaipydavaisi man už nugaros. Ar dabar nori mesti man atvirą iššūkį?

Jis žengė pirmyn, o Nouksas drebėdamas atšlijo. Mėgino šauktis pagalbos, tačiau tepasigirdo šnabždesys.

— Ne, pone! — sukvarkė jis. — Neskriauskite manęs! Aš tik vargšas senukas.

Karaliaus veidas sušvelnėjo.

— Deja, taip! Tu sakai tiesą. Nebijok! Nurimk! Tik nemanyk, kad Fėjų krašto karalius išeis nieko tau nepalikęs. Išpildysiu tavo norą. Viso labo! O dabar miegok.

Jis vėl įsisupo į savo apsiaustą ir nuėjo Menės link, bet nespėjus jam pradingti išvirtusios senojo virėjo akys užsimerkė ir jis užknarkė.

Kai senasis virėjas pabudo, saulė jau leidosi. Jis pasitrynė akis ir pasipurtė, nes rudens oras buvo vėsus.

— Fui! Na ir sapnas, — sumurmėjo jis. — Turbūt persivalgiau kiaulienos.

Nuo tos dienos jis saugojosi apsiryti, kad vėl nesusapnuotų ko nors panašaus, pradėjo valgyti paprastą maistą ir po nedaug. Netrukus jis taip sulyso, kad ir oda, ir drapanos kabėjo ant jo kūno klostėmis. Vaikai pravardžiuodavo jį Skudurine Kaliause. Netrukus jis pastebėjo, kad gali vaikščioti be jokios pagalbos, tik lazda pasiramsčiuodamas, ir gyveno dar gana ilgai. Kalbama, kad jis perkopė šimtą metų — vienintelis įsimintinas dalykas, kurį jis sugebėjo padaryti. Bet iki pat dienų galo jis nesiliovė kartojęs, jei tik atsirasdavo klausančių:

— Gal tai ir baugokas, bet, tiesą sakant, visiškai kvailas sapnas. Fėjų krašto karalius! Net burtų lazdelės neturėjo. O liovęsis persivalgyti žmogus sulieknėja. Tai natūralu. Logiška. Čia jokios magijos nereikia.

Atėjo metas žiemos puotai. Kalvis joje dalyvavo — dainavo dainas, o jo žmona padėjo vaikams. Stebėdamas dainuojančius ir šokančius vaikus Kalvis galvojo, kad jie daug gražesni ir gyvesni už jo vaikystės draugus. Šmėstelėjo mintis, ką gi Alfas galėtų veikti laisvalaikiu. Kiekvienas iš jų atrodė vertas žvaigždės. Tačiau Kalvis nenuleido akių nuo Timo — kiek apkūnaus berniuko, nerangaus šokti, bet švelniu maloniu balsu. Prie stalo jis tylomis stebėjo, kaip galandamas peilis ir pjaustomas Tortas. Netikėtai paprašė:

— Pone virėjau, prašom atpjauti man mažesnį gabaliuką. Aš jau tiek daug valgiau, kad, rodos, niekas nebetilps.

— Gerai, Timai, — atsakė Alfas. — Atpjausiu tau ypatingą gabaliuką. Matysi, visai lengvai jį suvalgysi.

Kalvis stebėjo Timą, lėtai, bet su malonumu valgantį tortą, tik berniukas truputį nusiminė nieko jame neradęs. Tačiau netrukus jo akys suspindo, jis pralinksmėjo, ėmė juoktis ir tylutėliai sau dainuoti. Paskui pakilo ir pradėjo šokti vienas pats, bet taip grakščiai, kaip dar niekad nebuvo šokęs. Vaikai plojo ir juokėsi.

“Taigi viskas gerai, — galvojo Kalvis. — Tu esi mano paveldėtojas. Į kokius keistus tolius tave nuves ši žvaigždė?

Vargšas senis Nouksas. Tikriausiai jis niekada nesužinos, koks nuostabus įvykis nutiko jo šeimoje.“

Jis ir nesužinojo. Bet per tą šventę atsitiko vienas jį labai nudžiuginęs dalykas. Dar jai nepasibaigus, Vyriausiasis Virėjas atsisveikino su vaikais ir visais kitais, kurie dalyvavo puotoje.

— Dabar sakau jums sudie, — kalbėjo jis, — o po dienos kitos iškeliausiu. Ponas Arfas jau pasirengęs mane pavaduoti. Jis labai geras virėjas ir, kaip jūs visi žinote, kilęs iš jūsų kaimo. O aš grįšiu namo. Nemanau, kad manęs pasiilgsit.

Vaikai linksmai atsisveikino ir padėkojo už nuostabų Tortą. Tik mažasis Timas ištiesė jam ranką ir tarė:

— Gaila.

Keletui žmonių kaime išties ilgai trūko Alfo. Jo draugai, ypač Kalvis ir Arfas, labai sielvartavo, jie ir toliau dažė ir auksavo Menę jam atminti. Tačiau dauguma žmonių buvo patenkinti. Jis gyveno tarp jų jau labai ilgai ir jie džiaugėsi permaina. O senis Nouksas energingai trenkė lazda į grindis ir pareiškė:

— Pagaliau išvyko! Ir aš tuo patenkintas. Niekada jo nemėgau. Kažkoks suktas. Pernelyg jau miklus.

KNIBLIAUS PIEŠTAS LAPAS

Kadaise gyveno žmogelis vardu Kniblius, jo laukė tolima kelionė. Jis nenorėjo keliauti, tiesą pasakius, mielai būtų išsisukęs, tik nežinojo kaip. Žinojo, kad vieną kartą teks pradėti ruoštis, bet visai neskubėjo to daryti.

Kniblius buvo dailininkas. Nelabai garsus, nes piešti jam vis sutrukdydavo kokie nors kiti darbai. Tie trukdymai jam nepatiko, bet kai nebegalėdavo išvengti, visus darbus atlikdavo sąžiningai, tik kad (jo paties manymu) tai nutikdavo pernelyg dažnai. Šalies, kur jis gyveno, įstatymai buvo gana griežti. Atsirasdavo ir kitų kliūčių. Kartais jis tiesiog tingėdavo ir išvis nieko nedarydavo. Be to, buvo gana minkštos širdies. Jūs turbūt pažįstate tokių žmonių, jie jaučiasi nesmagiai, bet dažniausiai nieko nesiima, o jei ir prisiruošia, tai netenka kantrybės, murma ir keikiasi panosėje. Šiaip ar taip, jis neretai pagelbėdavo savo kaimynui, ponui Parapijui, šlubuojančiam viena koja. Kartais padėdavo ir kitiems, toliau gyvenantiems žmonėms, jei tie ateidavo ir paprašydavo. O kartkartėmis prisimindavo laukiančią kelionę ir pradėdavo skubotai krautis daiktus, tada irgi nedaug tapydavo.

Turėjo pradėjęs keletą jam per didelių ir pernelyg ambicingų paveikslų. Buvo iš tų dailininkų, kurie geriau nupiešia lapus, o ne medžius. Kartais jis dienų dienomis piešdavo vieną lapą, mėgindamas išgauti jo formą, žvilgesį ar rasos lašelių žibėjimą pakraščiuose. Tačiau troško nupiešti medį, kurio lapai būtų labai kruopščiai nutapyti ir skirtingi.

Vienas paveikslas ypač nedavė jam ramybės. Jis prasidėjo nuo vėjo nešamo lapo ir pamažu tapo medžiu, tas medis vis augo, šakojosi, kėtojo savo gumbuotas šaknis. Ant šakelių vis nutūpdavo keistų paukščių, kurių irgi nederėjo pamiršti. Paskui aplinkui medį pradėjo formuotis kraštovaizdis, lapijos plyšiuose ir tarp šakų šmėsteldavo miškais apaugę kalvų šlaitai ir snieguotos kalnų viršūnės. Kniblius užmetė visus kitus paveikslus arba pritvirtindavo juos didžiojo paveikslo pakraščiuose. Netrukus drobė jau buvo tokia didžiulė, kad jam prireikė kopėčių, jis laipiodavo jomis aukštyn žemyn, vienur brūkšteldamas teptuku, kitur šį tą ištrindamas. Kai ateidavo žmonės, jis gana mandagiai su jais kalbėdavosi, nors visą laiką žaisdavo su pieštukais ant stalo. Jis klausydavosi, ką jie kalba, bet nesiliaudavo galvojęs apie savo didžiąją drobę, kuriai buvo surentęs aukštą stoginę sode (ten, kur kadaise augino bulves).

Kniblius negalėjo išsivaduoti iš savo gerumo. “Geriau būčiau kiek ryžtingesnis“, — kartais sakydavo jis pats sau, norėdamas abejingiau žiūrėti į kitų žmonių vargus. Tačiau gana ilgai jo ramybės niekas nedrumstė. “Turiu žūtbūt užbaigti šį paveikslą, kol neišvykau į tą nelemtą kelionę“, — kartodavo jis. Tačiau vis aiškiau suprato, kad negalės atidėlioti amžinai. Reikia liautis tobulinus paveikslą ir užbaigti jį.

Vieną dieną Kniblius stovėjo priešais savo paveikslą ir atidžiai jį apžiūrinėjo. Niekaip negalėjo nuspręsti, ką apie jį manyti, ir troško, kad kuris nors draugas atėjęs jam tai pasakytų. Paveikslas jam atrodė nevykęs, bet kartu nuostabus, vienintelis išties gražus paveikslas visame pasaulyje. Tą akimirką jam norėjosi pačiam prieiti ir paplojus sau per petį (visiškai nuoširdžiai) pasakyti:

— Didinga! Aiškiai matau, ką norėjai išreikšti. Tapyk toliau ir dėl nieko nesuk sau galvos! Parūpinsime tau valstybinę pensiją, kad nereikėtų vargti.

Tačiau valstybinės pensijos nebuvo. Ir viena darėsi visiškai aišku — norint pabaigti paveikslą, netgi jo daugiau nebedidinant, reikės susikaupti ir padirbėti, sunkiai padirbėti niekieno netrukdomam. Jis pasiraitojo rankoves ir pamėgino susikaupti. Keletą dienų mėgino daugiau niekuo nesirūpinti. Tačiau trukdymai pasipylė lyg iš gausybės rago. Pašlijo reikalai namuose; teko važiuoti į miestą pabūti teisme prisiekusiuoju; susirgo toli gyvenęs draugas; ponas Parapijus atgulė su strėnų gėla; nesiliovė plūdę lankytojai. Buvo pavasaris, jie norėjo išgerti arbatos kaimo aplinkoje — Kniblius gyveno mielame namelyje toli nuo miesto. Širdyje jis keikdavo tuos lankytojus, bet negalėjo nuneigti pats juos ir pasikvietęs, dar žiemą, kai nelaikė trukdymais nei arbatėlės su pažįstamais mieste, nei vaikščiojimo po parduotuves. Jis mėgino elgtis atšiauriau, bet nepavyko. Pernelyg dažnai jis tiesiog nedrįsdavo pasakyti “ne“, nesvarbu, ar laikydavo savo pareiga tą dalyką, ar ne, o kai kuriuos darbus tiesiog privalėjo nudirbti, kad ir ką apie tai manė. Kai kurie lankytojai užsiminė, kad jo sodas gana apleistas ir netrukus gali prisistatyti Inspektorius. Žinoma, tik labai nedaugelis žinojo apie jo paveikslą, bet jei kiti ir būtų žinoję, nebūtų kitaip elgęsi. Abejoju, ar jiems tas paveikslas būtų pasirodęs svarbus. Drįstu pasakyti, kad vargu ar tas paveikslas buvo geras, nors galbūt kai kas ir neblogai pavyko. Šiaip ar taip, Medis buvo įdomus. Savotiškai netgi unikalus. Kaip ir pats Kniblius, nors kartu jis buvo pats paprasčiausias, nelabai protingas žmogelis.

Galų gale Knibliui išties pradėjo trūkti laiko. Jo pažįstami tolimame mieste prisiminė, kad žmogelio laukia varginanti kelionė, ir pradėjo svarstyti, kada gi jis išsiruoš. Nesutarė, kam atiteks jo namelis ir kodėl taip apleistas sodas.

Atėjo ruduo, vėjuotas ir šlapias. Dailininkas knibinėjosi savo pašiūrėje. Užsilipęs ant kopėčių jis mėgino sugauti vakaro žaros atšvaitą snieguotoje kalno viršūnėje, kaip tik už vienos lapuotos šakos. Žinojo, kad netrukus teks keliauti, galbūt pačioje kitų metų pradžioje. Iki to laiko vos pavyks užbaigti, ir tai kažin, o buvo dar nemažai tokių kampelių, kur jis tik keliais potėpiais apmetė tai, ką norėjo nutapyti.

Pasigirdo beldimas į duris.

— Užeikite! — garsiai šūktelėjo Kniblius lipdamas kopėčiomis žemyn. Ir sukinėdamas teptuką sustojo ant grindų. Įėjo kaimynas Parapijus, vienintelis tikras jo kaimynas, nes visi kiti gyveno labai toli. Tačiau jis vis tiek ne itin jį mėgo, galbūt todėl, kad šiam nuolat reikėjo kokios nors pagalbos, o gal todėl, kad šis visai nesidomėjo tapyba, užtat nuolat kritikavo jo sodą. Kai Parapijus pažvelgdavo į Knibliaus sodą (tai nutikdavo gana dažnai), matydavo vien tik piktžoles, o pažvelgęs į Knibliaus paveikslus (tai nutikdavo labai retai) matydavo tik žalias ir pilkas dėmes bei juodas linijas, jam visa tai atrodė nesąmonės. Kaimynas nesivaržydamas kritikuodavo prižėlusi sodą (su geriausiais ketinimais), bet vengdavo sakyti savo nuomonę apie paveikslus. Manė, kad elgiasi maloniai, bet nesuprato, kad net jei tai ir malonus elgesys, tai kažin ar labai. Daug geriau būtų buvę padėti atsikratyti piktžolių (ir galbūt pagirti paveikslus).

— Na, ko norėjai, Parapijau? — paklausė Kniblius.

— Žinau, kad neturėčiau tau trukdyti, — atsakė Parapijus (nė nepažvelgęs į paveikslą). — Juk tu toks užsiėmęs.

Kniblius ir pats ketino sakyti kažką panašaus, bet praleido progą. Todėl tepasakė:

— Taip.

— Bet aš nežinau, į ką dar galėčiau kreiptis.

— Tai jau, — atsidusęs atsiliepė Kniblius. Tokie atodūsiai yra tarsi kritinės pastabos, bet jie vos girdimi. — Kuo galėčiau padėti?

— Mano žmona jau keletą dienų serga ir man neramu, — pradėjo dėstyti Parapijus. — O vėjas nupūtė nuo stogo pusę čerpių ir į miegamąjį liejasi vanduo. Tikriausiai reikia pakviesti daktarą. Ir stogdengius, tik jie ne taip greitai atvyksta. Gal tu turi paskolinti kokių lentų ar brezento, kad galėčiau laikinai uždengti skylę? — Dabar jis pažvelgė į paveikslą.

— Varge, varge! — atsakė Kniblius. — Tai nesiseka. Tikiuosi, tavo žmona tik peršalo. Netrukus ateisiu ir padėsiu tau ją perkelti į apatinį aukštą.

— Dėkoju, — šaltokai atsakė Parapijus. — Bet tai ne peršalimas, ji karščiuoja. Dėl peršalimo nebūčiau tavęs trukdęs. Be to, ji jau pirmo aukšto lovoje. Juk negalėčiau nešioti padėklo į antrą aukštą, tik ne su tokia koja. Bet, matau, tu užimtas. Atsiprašau, kad sutrukdžiau. Tikėjausi, kad sužinojęs, kokia mano padėtis, galėsi paaukoti šiek tiek laiko ir pakviesti daktarą, ir dar stogdengį, jei jau tikrai neturi brezento paskolinti.

— Na žinoma, — atsakė Kniblius, nors širdyje kunkuliavo visai kitokie jausmai, gerumo ten nebuvo likę nė lašo, tik neryžtingumas. — Galiu pakviesti. Jei taip labai nerimauji, aš nuvyksiu.

— Nerimauju, labai nerimauju. Norėčiau, kad neskaudėtų kojos, — atsakė Parapijus.

Taigi Kniblius išvažiavo. Juk tokia kebli situacija. Parapijus — jo kaimynas ir visa kita. Kniblius turėjo dviratį, o Parapijus neturėjo, beje, nebūtų galėjęs juo važiuoti. Jo koja buvo nesveika nuo gimimo, tikrai luoša ir dažnai skaudėdavo, šito negalima pamiršti, kaip ir surūgusio jo veido bei inkščiančio balso. Be abejo, Knibliui reikėjo baigti paveikslą, o laiko nebuvo. Parapijus turėtų į tai atsižvelgti. Bet paveikslai Parapijui nerūpėjo ir Kniblius negalėjo šito pakeisti.

— Prakeikimas! — sumurmėjo jis traukdamas laukan dviratį.

Buvo vėjuota ir drėgna, dienos šviesa geso. “Šiandien jau nieko nebepadarysiu!“ — pyko Kniblius mindamas pedalus, jis arba keikėsi panosėje, arba įsivaizdavo potėpius ant kalno viršūnės ir lapų žalumą apačioje, apie kurią pirmąkart pagalvojo pavasarį. Pirštai spausdami rankenas trūkčiojo. Dabar, kai prieš akis nebebuvo paveikslo, jis labai aiškiai matė, kaip reiktų tapyti tą švytėjimą, kuris vainikuos tolimą kalno viršūnės viziją. Bet širdin įsivogė baimė, kad jau niekada nebepavyks išbandyti tų potėpių.

Kniblius surado daktarą ir paliko raštelį stogdengiui, šio kontora buvo uždaryta, o jis pats išėjęs namo, prie šilto židinio. Kniblius permirko iki siūlo galo ir pats peršalo. Daktaras nepuolė tučtuojau ruoštis kaip kad Kniblius. Jis atvyko kitą dieną, ir visai gerai, nes tuo metu kaimynystėje jau buvo atsiradęs dar vienas ligonis. Knibliui pakilo temperatūra, jis gulėjo lovoje, o jo mintyse margindami lubas pynėsi lapų ir šakelių raštai. Nė kiek neguodė netgi žinia, kad ponia Parapijus tik peršalusi ir jau sveiksta. Jis nusisuko į sieną ir pasinėrė į lapų raštus.

Lovoje teko gulėti ilgokai. Vėjas vis nerimo. Jis nuplėšė dar nemažai Parapijaus stogo čerpių, o dar ir Knibliaus, pradėjo lašėti per jo paties stogą. Stogdengys nepasirodė. Knibliui tai nerūpėjo dar kelias dienas. Paskui teko ropštis iš lovos pasiieškoti maisto (Kniblius buvo nevedęs). Parapijus nesirodė, nuo drėgmės jam labai skaudėjo koją, o jo žmona šluostė klanus namuose bambėdama, kad kažin ar “tas Kniblius“ nepamiršo užsukti pas stogdengį. Jeigu jai būtų prireikę pasiskolinti kokį daiktą, ji, nekreipdama dėmesio į koją, būtų nusiuntusi ten Parapijų, bet jai nieko neprireikė, taigi Knibliui teko manytis pačiam.

Maždaug po savaitės Kniblius vėl nusvirduliavo į savo pašiūrę. Pamėgino užkopti kopėčiomis, bet apsisuko galva. Jis atsisėdo ir nužvelgė paveikslą, tačiau šį kartą prieš akis nesumirgėjo lapų raštai, o ir kalnų vizija neaplankė. Galėjo tapyti tolimą smėlio dykumą, bet neturėjo jėgų.

Kitą dieną jautėsi daug geriau. Tad užkopė kopėčiomis ir pradėjo tapyti. Vos spėjus įsitraukti į darbą, pasigirdo beldimas.

— Prakeikimas! — sumurmėjo Kniblius. Tačiau durys vis tiek atsidarė, lyg jis būtų kuo mandagiausiai pakvietęs užeiti. Šįkart įėjo labai aukštas visiškai nepažįstamas žmogus.

— Tai asmeninės dirbtuvės, — pasakė Kniblius. — Aš užimtas. Išeikite!

— Aš esu namų priežiūros Inspektorius, — prisistatė žmogus, tiesdamas savo pažymėjimą, kad Kniblius galėtų pamatyti jį nuo savo kopėčių.

— Ak! — teištarė šis.

— Jūsų kaimyno namas visiškai netinkamos būklės, — pasakė Inspektorius.

— Žinau, — atsakė Kniblius. — Jau seniai palikau raštelį stogdengio kontoroje, bet niekas nepasirodė. O paskui aš susirgau.

— Suprantu. Bet dabar jūs sveikas.

— Tačiau aš ne stogdengys. Parapijus turėtų pasiskųsti municipalitetui, kad pasiųstų gelbėjimo tarnybas.

— Jie turi ką veikti ir be to. Slėnyje potvynis, daug šeimų liko be pastogės. Jūs privalėjote padėti kaimynui laikinai užlopyti skylę stoge, kad nebūtų pridaryta daugiau žalos. Tai įstatymas. Čia pilna medžiagų — brezento, lentų, vandeniui atsparių dažų.

— Kur? — pasipiktino Kniblius.

— Štai čia! — atšovė Inspektorius rodydamas į paveikslą.

— Mano paveikslas! — šūktelėjo Kniblius.

— Na ir kas? Namai svarbiau. Tai įstatymas.

— Bet aš negaliu... — ir nutilo, nes tą akimirką pro duris įėjo dar vienas žmogus. Labai panašus į Inspektorių, tarsi jo antrininkas — aukštas ir juodai apsirengęs.

— Eime! — paragino jis. — Aš Vežėjas.

Kniblius nusikeberiojo nuo kopėčių. Turbūt jis ir vėl karščiavo, akyse viskas plaukė, krėtė šaltis.

— Vežėjas? Vežėjas? — vapėjo jis. — Koks Vežėjas?

— Jūsų ir jūsų karietos, — atsakė žmogus. — Karieta užsakyta jau labai seniai. Pagaliau ji atvyko. Laukia jūsų. Jūsų kelionė prasideda jau šiandien.

— Štai kaip! — prabilo Inspektorius. — Jūs turite išvykti, nors negerai iškeliauti palikus nebaigtus darbus. Na, bet dabar mes bent jau galėsime panaudoti šį brezentą savo nuožiūra.

— Varge mano! — sudejavo Kniblius ir apsiašarojo. — Juk paveikslas netgi nebaigtas!

— Nebaigtas! — atšovė Vežėjas. — Ką gi, jums jau viskas baigta. Eime!

Ir Kniblius tylėdamas išėjo su juo. Vežėjas neleido jam nė daiktų susidėti, sakydamas, kad tai turėjo būti seniai padaryta ir jeigu jie užgaiš, nespės į traukinį, taigi Kniblius tik pasičiupo nedidelį krepšį iš prieškambario. Paaiškėjo, kad jame tik dėžutė dažų ir jo eskizų sąsiuvinis, bet nėra nei maisto, nei drabužių. Į traukinį jie suspėjo. Kniblius jautėsi mieguistas ir išvargęs, kai jį grūdo į kupė, vos besuvokė, kas čia vyksta. Jam ir nerūpėjo, buvo pamiršęs, kur ir ko važiuoja. Traukinys tuoj pat nėrė į tamsų tunelį.

Kniblius atsibudo didžiulėje, blankiai apšviestoje stotyje. Po platformą šūkaudamas vaikščiojo Durininkas, bet jis šaukė ne stoties ar kaimo pavadinimą, jis šaukė:

— Knibliau!

Pamiršęs savo krepšelį, Kniblius šoko iš traukinio. Kai atsisuko ketindamas grįžti, traukinys jau važiavo toliau.

— Ak, štai kur jūs! — šūktelėjo Durininkas. — Jums štai čia! Ką?! Neturite bagažo? Tada teks eiti į prieglaudą.

Kniblius buvo toks nusilpęs, kad nualpo platformoje. Jie iškvietė jam greitąją pagalbą ir nuvežė į prieglaudos ligoninę.

Gydymas jam visai nepatiko. Vaistai buvo kartūs. Pareigūnai ir slaugytojai elgėsi nedraugiškai, kalbėjo mažai ir griežtai, jį aplankydavo vien tik rūstus gydytojas, ir tas pats nedažnai. Visa tai labiau priminė kalėjimą, o ne ligoninę. Nustatytomis valandomis jį siųsdavo dirbti — kasti žemės, atlikti remonto ir dažyti lentų viena nuobodžia spalva. Niekad neišleisdavo pasivaikščioti, o visi langai išėjo į vidinį kiemą. Ilgam uždarydavo tamsiame kambaryje, sakydami: “Kad gerai pagalvotum.“ Jis pametė dienų skaičių. Nesijautė nė kiek geriau, bent jau sprendžiant iš to, kad darbas neteikė malonumo. Nedžiugino netgi poilsis.

Per pirmąjį šimtmetį (aš tik pateikiu jo įspūdžius) jis nuolat tuščiai graužėsi dėl praeities. Vis kartodavo sau gulėdamas tamsoje: “Kaip negerai, kad nenuėjau pas Parapijų, kai tik prasidėjo vėjuotos dienos. Juk norėjau. Būtų buvę visai nesunku pritvirtinti pirmąsias palaidas čerpes. Gal tada ponia Parapijus nebūtų susirgusi. Nebūčiau peršalęs ir aš pats. Būčiau turėjęs dar visą savaitę.“ Bet laikui bėgant pamiršo, kam jam reikėjo tos savaitės. Jaudinosi tik dėl darbų ligoninėje. Planuodavo juos, svarstydavo, ar greitai pavyks pakeisti tą girgždančią lentą, perkabinti duris arba sutaisyti lūžusią stalo koją. Jis išties pasidarė naudingas, nors niekas niekada jam to nesakė. Bet juk ne dėl to jis taip ilgai buvo laikomas ligoninėje, galbūt jie laukė, kol jis “pasveiks“, bent jau kol pasveiks taip, kaip jie tai supranta.

Šiaip ar taip, vargšelis Kniblius visai nejautė gyvenimo džiaugsmo ar bent jau to, ką buvo pratęs taip vadinti. Jam nebuvo linksma. Tačiau, galima sakyti, po kurio laiko atsirado lyg koks pasitenkinimas — duoną jis ėmė vertinti labiau už pyragą. Galėdavo imtis darbo vos suskambus varpeliui ir nedelsdamas viską palikti, kai varpelis pakviesdavo kitur; palikdavo viską tvarkingai, kad atėjus laikui negaišdamas galėtų pratęsti. Dabar per dieną jis padarydavo daug daugiau, kruopščiai atlikdavo net menkiausias užduotis. Niekada neturėjo laisvalaikio (nebent kai likdavo vienas savo lovoje); bet tapo savo laiko šeimininku ir pradėjo suvokti, kaip jį tvarkyti. Skubėti niekada neprireikdavo. Širdis nurimo ir atsigulęs miegoti jis išties pailsėdavo.

Staiga jie visiškai pakeitė jam dienotvarkę, beveik nebeleisdavo pailsėti, nebeskirdavo remonto darbų, diena po dienos siųsdavo tik kasti žemės. Jis nesiginčijo. Ir dar ilgai nemėgino ieškoti atminty keiksmažodžių, kuriuos jau buvo užmiršęs. Jis kasė ir kasė, kol įskaudo nugarą, rankos nuėjo pūslėmis ir nebepajėgė pakelti kastuvo. Niekas nepadėkojo. Tačiau jo apžiūrėti atėjo gydytojas.

— Užteks! — pasakė jis. — Visiškas poilsis — tamsoje.

Kniblius gulėjo tamsoje ir ilsėjosi, nieko nejuto, nieko negalvojo, tikriausiai pragulėjo taip valandų valandas ar metų metus. Bet staiga išgirdo Balsus — niekada negirdėtus Balsus. Visai netoli, tikriausiai gretimoje patalpoje, į kurią turbūt buvo paliktos atviros durys, nors nesimatė jokios šviesos, vyko gydytojų posėdis ar dirbo tardymo komisija.

— O dabar Knibliaus atvejis, — pasakė Balsas, netgi griežtesnis už gydytojo.

— Kas gi jam yra? — atsiliepė Antrasis Balsas, tokį balsą būtum galėjęs pavadinti švelniu, nors minkštumo jame nebuvo nė ženklo — tai buvo valdingas balsas, kuriame skambėjo ir viltis, ir liūdesys. — Kas nutiko Knibliui? Jo širdis gera.

— Taip, bet veikia netinkamai, — atsakė Pirmasis Balsas. — O ir galva ne kažin kokia — jis beveik niekada negalvoja. Tik pažvelk, kiek laiko prarado, net malonumo nepajuto! Ir kelionei nepasiruošė. Buvo gana pasiturintis, o atvyko tuščiomis rankomis, turėjome netgi apgyvendinti vargšų flygelyje. Bijau, kad nieko gero. Reiktų jį čia dar šiek tiek palikti.

— Tikriausiai nepakenktų, — atsiliepė Antrasis Balsas. — Bet jis tik menkas žmogelis. Jam ir nebuvo skirta tapti didžiam, o ir stiprumo ne kažin kiek turėjo. Pažvelkim į užrašus. Taip. Yra ir palankių aspektų.

— Galbūt, bet nedaug tokių, kurie atlaikytų patikrinimą.

— Na, galime pakalbėti apie šiuos. Jis buvo dailininkas iš prigimties. Kad ir ne kažin koks, Knibliaus pieštas lapas savotiškai žavus. Jis ilgai krapštydavosi prie kiekvieno lapo vien dėl jo grožio. Tačiau niekada nemanė, kad dėl to yra koks nors ypatingas. Užrašuose nėra nė žodžio apie didžiavimąsi ar tai, kad dėl tapybos jis manytų galįs niekinti įstatymą.

— Tai galėjo ir neišsisukinėti, — atšovė Pirmasis Balsas.

— Tačiau jis atsiliepė į tiek daug prašymų.

— Į nedidelį procentą, dažniausiai į lengvesnius, ir dar vadino juos trukdymais. Tuose užrašuose pilna jo skundų ir kvailų keiksmų.

— Tiesa, betgi tam vargšeliui tai ir atrodė kaip trukdymai. Ir dar štai kas — jis niekada nesitikėjo atlygio, kaip tai vadina dauguma tokio tipo žmonių. Yra dar ir Parapijaus atvejis, vienas iš vėlesnių. Jis buvo Knibliaus kaimynas, bet nė piršto dėl jo nepajudino, o ir dėkingumo beveik neparodydavo. O užrašuose nėra nė žodžio apie tai, kad Kniblius būtų tikėjęsis Parapijaus dėkingumo, rodos, apie tai jis nė negalvojo.

— Taip, tai svarbu, — sutiko Pirmasis Balsas. — Bet ne itin. Manau, patyrinėję pamatytume, kad Kniblius paprasčiausiai pamiršdavo tai. Vos padaręs paslaugą Parapijui, jis išmesdavo viską iš galvos kaip apmaudžius niekus.

— Vis dėlto dar yra ir paskutinis pranešimas, tas važiavimas dviračiu per lietų. Norėčiau tai ypač pabrėžti. Juk aišku, kad tai didžiulė auka, Kniblius jautė, kad praranda paskutinę galimybę tapyti, ir įtarė, kad Parapijus būgštauja be jokio reikalo.

— Regis, tai ne kažin kas. Bet sprendi tu. Ir faktus tu interpretuoji. Kai kada pavyksta. Ką pasiūlytum?

— Man rodos, kad jau atėjo laikas kiek švelnesniam gydymui, — tarė Antrasis Balsas.

Knibliui pasirodė, kad nėra girdėjęs nieko kilnesnio už šį Balsą, švelnesnis gydymas jam pasirodė lyg nuostabiausia dovana, kvietimas į Karaliaus Puotą. Staiga Kniblius susigėdo. Jį taip pribloškė švelnesnio gydymo paskyrimas, kad net žandai nukaito. Tai buvo lyg viešas pagyrimas, kai ir jis pats, ir visi girdėjusieji puikiai suprato, kad jokio pagyrimo jis nėra nusipelnęs. Kniblius paslėpė veidą po šiurkščia antklode.

Stojo tyla. Paskiau Pirmasis Balsas suskambo visai arti, jis užkalbino Kniblių.

— Tu viską girdėjai, — pasakė jis Knibliui.

— Taip, — atsakė tas.

— Ką gali pasakyti?

— Ar galėtumėt man daugiau papasakoti apie Parapijų? — paprašė Kniblius. — Norėčiau vėl su juo susitikti. Kaip jo sveikata? Ar galėtumėt išgydyti jo koją? Ji jam pridarė nemažai bėdos. Ir prašom nepykti ant jo dėl manęs. Jis buvo labai geras kaimynas ir pigiai parduodavo man puikių bulvių, taigi sutaupydavau nemažai laiko.

— Nejaugi? — paklausė Pirmasis Balsas. — Malonu girdėti.

Vėl stojo tyla. Balsai nutolo.

— Gerai, sutinku, — kalbėjo Pirmasis Balsas. — Tegu vyksta į kitą stotį. Kad ir rytoj.

Pabudęs Kniblius pamatė atviras langines ir savo mažąjį kambarėlį, nužertą saulės šviesos. Jis atsikėlė, greta gulėjo patogūs drabužiai, o ne ligoninės pižama. Po pusryčių gydytojas kažkokiu tepalu patepė jo pūslėtas rankas ir šios bematant sugijo. Jis davė Knibliui keletą gerų patarimų ir stiprinančių vaistų buteliuką (jei prireiktų). Paskiau Kniblius gavo bandelę, taurę vyno, o galiausiai bilietą.

— Dabar jau gali eiti į stotį, — pasakė daktaras. — Tave pasitiks Durininkas. Sudie.

Kniblius, stengdamasis niekam nekristi į akis, išėjo pro pagrindines duris ir prisimerkė. Skaisčiai švietė saulė. Jis tikėjosi pamatyti didelį miestą, kuris pritiktų tokiai didžiulei stočiai, bet nieko panašaus čia nebuvo. Jis stovėjo žalios kalvos viršūnėje, pūtė stiprus, gaivus vėjas. Aplink nieko nesimatė. Tik kalvos papėdėje spindėjo saulėje blizgantis stoties stogas.

Jis spėriai, bet nesiskubindamas nužingsniavo žemyn. Durininkas jį iškart pamatė.

— Jums čionai, — pasakė ir nuvedė Kniblių į platformą. Čia stovėjo mielas mažutis traukinukas — vienas vagonas ir garvežiukas, — abu ką tik išdažyti, švarutėliai ir spindintys. Atrodė naujut naujutėliai. Netgi bėgiai priešais garvežiuką atrodė nauji: jie spindėjo saulėje, pabėgiai buvo nudažyti žaliai ir maloniai kvepėjo šviežiu gudronu. Vagone buvo tuščia.

— Kur veža šis traukinukas? — paklausė Kniblius.

— Toji vieta tikriausiai dar neturi pavadinimo, — atsakė Durininkas. — Bet nesijaudinkite, nepaklysit. — Ir uždarė duris.

Traukinukas iškart pajudėjo. Kniblius atsilošė krėsle. Garvežiukas pūškavo ilgu giliu slėniu tarp žalių kalvų, viršuje mėlynavo dangus. Rodės, visai netrukus garvežiukas sušvilpė ir ėmė stabdyti. Čia nebuvo jokios stoties, nė lentelės su užrašu, tik žalias pylimas ir į jį vedantys laipteliai. Pačiame viršuje žaliavo tvarkingai apkirpta gyvatvorė su varteliais. Prie vartų stovėjo jo dviratis, bent jau atrodė visiškai toks pat; ant skersinio puikavosi geltona lentelė, kurioje didelėmis juodomis raidėmis buvo parašyta KNIBLIUS.

Kniblius pastūmė vartelius, šoko ant dviračio ir nužertas pavasario saulės nuriedėjo pakalnėn. Po kurio laiko pastebėjo, kad takelis išnyko ir dabar dviratis rieda nuostabia pieva. Ji buvo ryškiai žalia ir tanki, bet aiškiai matėsi kiekviena žolelė. Rodėsi, jis jau kažkur kažkada buvo matęs ar sapnavęs šią žole apaugusią vietą. Tos kalvos atrodė labai pažįstamos. Taip, dabar, kaip ir turi būti, lygi aikštelė, o už jos, žinoma, vėl kyla šlaitas. Saulę užstojo milžiniškas žalias šešėlis. Kniblius pakėlė galvą ir parvirto su visu dviračiu.

Priešais stovėjo Medis, jo Medis, visiškai baigtas. Jei tik galima taip pasakyti apie gyvą Medį su šlamančiais lapais ir vėjyje linguojančiomis šakomis, tai buvo tas pats vėjas, kurį Kniblius taip dažnai pajusdavo ar mėgindavo pajusti ir kurio niekaip nepavykdavo pavaizduoti. Jis žiūrėjo į Medį lyg užburtas, paskiau plačiai išskėtė rankas.

— Kokia dovana! — pasakė jis. Jis galvojo apie savo meną ir galutinį rezultatą, bet žodį pavartojo tiesiogine prasme.

Vis negalėjo atsižiūrėti į Medį. Čia buvo visi lapai, prie kurių jis kadaise darbavosi, bet greičiau tokie, kokius matė savo vaizduotėje, nei tokie, kokius išties nutapė; buvo ir tie, kurie dar tik skleidėsi mintyse, ir dar daugybė kitų, kurie būtų galėję išsiskleisti, jei tik jis būtų turėjęs daugiau laiko. Ant jų nieko nebuvo parašyta, tai buvo tiesiog dailūs lapai, tačiau vis dėlto sudatuoti jie buvo tiksliau už bet kokį kalendorių. Kai kurie patys gražiausi — būdingiausi, tobuliausi Knibliaus stiliaus pavyzdžiai, — rodės, buvo sukurti bendradarbiaujant su ponu Parapijumi, niekaip kitaip nebūtum galėjęs paaiškinti.

Medyje buvo įsikūrę paukščiai. Nuostabūs paukščiai, o kaip jie giedojo! Jie meilinosi vieni kitiems, perėjo kiaušinius, išskleisdavo sparnus ir skrisdavo į girią. Dabar jis pamatė ir girią, nusidriekusią į abi puses ir nykstančią tolumoje. O dar toliau mirguliavo kalnai.

Po kurio laiko Kniblius įsižiūrėjo į girią. Ne todėl, kad jam nusibodo Medis, bet jis jau jį pamatė, žinojo, kad tasai čia stovi, kad niekur nedings, net jeigu jis nežiūrės. Eidamas tolyn pastebėjo keistą dalyką: giria, žinoma, dūlavo tolumoje, bet galėjai prie jos priartėti, netgi įžengti į ją, o ji neprarasdavo savo žavesio. Anksčiau jis niekada negalėdavo prisiartinti prie tolumoje dūluojančio peizažo, kad jis nepavirstų pačiu paprasčiausiu keliu ar mišku, pieva ar krūmu. Po šį kraštą vaikštinėti buvo neįtikėtinai gera, nes priartėjus atsiverdavo vis naujos ir naujos tolumos, perspektyva dvejinosi, trejinosi ir vis stipriau užburdavo. Galėjai eiti vis tolyn ir tolyn, visas kraštas tilpo tavo sode ar paveiksle (jei norėjosi jį taip pavadinti). Galėjai eiti vis tolyn ir tolyn, bet turbūt ne amžinai. Horizonte stūksojo kalnai. Jie artėjo labai lėtai. Rodės, jie netgi nepriklauso paveikslui, o yra tarsi nuoroda į kažką kita, šmėžavo pro medžių viršūnes lyg kito pasaulio, kito paveikslo užuomina.

Kniblius vaikštinėjo šen bei ten, bet tai nebuvo tiesiog dykinėjimas. Jis labai atidžiai dairėsi. Medis buvo baigtas, nors ir nežinia kaip. “Viskas atvirkščiai, nei mes esam įpratę“, — pagalvojo jis. Vis dėlto girioje buvo neišbaigtų kampelių, kur dar reikėjo pagalvoti ir padirbėti. Nieko nebereikėjo keisti nei taisyti, bet tiesiog įdėti šiek tiek pastangų, kad grožis geriau išsiskleistų. Kniblius kiekvienoje tokioje vietoje aiškiai matė, ką reikia daryti ir kaip viskas turėtų atrodyti.

Jis prisėdo po labai gražiu medžiu tolumoje — panašiu į Didįjį Medį, o kartu savitu. Tiksliau, jis galėjo tapti labai savitas, jei skirtum jam šiek tiek laiko. Pradėjo planuoti darbus ir svarstyti, kiek tai užtruktų. Tačiau rodėsi, kad vis kažko trūksta, kad kažkas ne taip.

— Na, žinoma! — šūktelėjo jis. — Man reikia Parapijaus. Juk jis tiek daug žino apie žemės darbus, apie augalus ir medžius, ko aš visai neišmanau. Ši vieta negali būti tik mano parkas. Man prireiks pagalbos ir patarimo, jau seniai reikėjo susiprasti.

Jis atsistojo ir nuėjo ten, kur ketino padirbėti pirmiausia. Nusivilko apsiaustą. Ir tada nedidelėje, krūmais apaugusioje daubelėje pamatė žmogų, kuris sutrikęs dairėsi aplink. Jis stovėjo pasirėmęs į kastuvą, bet aiškiai nežinojo, ką su juo veikti.

— Parapijau! — šūktelėjo jam Kniblius.

Parapijus numetė kastuvą ir priėjo. Jis vis dar truputėlį šlubavo. Juodu netarė nė žodžio, tik linktelėjo vienas kitam, kaip buvo pratę, ir toliau ėjo kartu, greta viens kito. Be žodžių abu susitarė, kur statys namelį ir užveis sodą, be kurių, rodės, neįmanoma apsieiti.

Dirbant kartu paaiškėjo, kad dabar jau Kniblius moka geriau planuoti savo darbus ir laiką. Kad ir kaip būtų keista, statė ir sodino dažniausiai Kniblius, o tuo metu Parapijus klajodavo apžiūrinėdamas medžius, o ypač Medį.

Vieną dieną Kniblius sodino gyvatvorę; o Parapijus gulėjo netoliese ir atidžiai apžiūrinėjo mažutę dailią geltoną gėlytę, augančią žalioje žolėje. Kadaise Kniblius daug jų pripiešė tarp Medžio šaknų. Staiga Parapijus šypsodamas pakėlė galvą — jo veidas spindėjo saulėje.

— Nuostabu! — pareiškė jis. — Man nederėtų čia būti. Dėkui, kad užtarei žodelį.

— Niekai, — atsakė Kniblius. — Nebepamenu, ką pasakiau, bet to nė iš tolo nebūtų užtekę.

— O taip, užteko. Mane išleido daug anksčiau. Tai Antrasis Balsas, jis mane čionai atsiuntė ir pasakė, kad tu paprašei. Lieku tau skolingas.

— Ne. Tu skolingas Antrajam Balsui, kaip ir aš.

Jie toliau gyveno ir dirbo kartu, nežinau, kiek ilgai. Nėra prasmės slėpti, kad iš pradžių jie kai kada nesutardavo, ypač pavargę. Netrukus pastebėjo, kad vaistų buteliukus įdavė abiem. Ir ant abiejų buvo vienodos etiketės: “Keletą lašų į šaltinio vandenį prieš miegą.“

Šaltinį jie rado girios tankumyne, tik kartą, labai seniai, Kniblius buvo apie jį pagalvojęs, bet taip ir nenutapė. Šis šaltinis maitino tolumoje mirgantį ežerą ir visa, kas augo aplink. Nuo kelių lašų vanduo pasidarydavo kartokas, bet labai gaivus ir atvėsindavo galvas. Išgėrę juodu pailsėdavo katras sau ir grįždavo prie darbo, o tada viskas klodavosi kuo puikiausiai. Tokiu metu Kniblius galvodavo apie nuostabias naujas gėles ir augalus, o Parapijus, rodės, kuo puikiausiai žinodavo, kur jas sodinti ir kaip prižiūrėti. Vaistų prireikdavo vis rečiau, o kai nebereikėjo visai, jų dar buvo gerokai likę. Parapijus nustojo šlubuoti.

Kai darbai priartėjo prie pabaigos, jie vis dažniau vaikštinėdavo gėrėdamiesi medžiais ir gėlėmis, šviesa ir šešėliais, ir banguojančiomis kalvomis. Kartais juodu dainuodavo, bet vis dažniau Knibliaus akys krypdavo į kalnus.

Atėjo metas, kai namelis dauboje, sodas, pieva, miškas, ežeras ir visas kraštas buvo beveik baigtas, beveik toks, koks ir turėjo būti. Didysis Medis apsipylė žiedais.

— Šįvakar užbaigsime, — vieną dieną pasakė Parapijus. — O tada galėsime leistis į tikrai ilgą kelionę.

Kitą rytą juodu iškeliavo ir ėjo, kol atsidūrė pačiame pasienyje. Jokios sienos anei užtvaros, aišku, nebuvo, bet jie žinojo, kad tai jų krašto pabaiga. Prie jų artėjo žmogus, panašus į piemenį, jis leidosi žole apaugusiu šlaitu, vedančiu į kalnus.

— Gal jums reikia vadovo? — paklausė jis. — Norėtumėt keliauti toliau?

Akimirką tarp Knibliaus ir Parapijaus dvelktelėjo šaltukas, nes Kniblius suprato, kad norėtų ir (tam tikra prasme) netgi privalo keliauti, o Parapijus nenorėjo ir nebuvo tam pasirengęs.

— Turiu palaukti žmonos, — pasakė jis Knibliui. — Ji jausis vieniša. Manau, kad ją anksčiau ar vėliau atsiųs pas mane, kai tik bus galima ir kai aš viską parengsiu jos atvykimui.

Namelis jau baigtas, padarėm, kaip sugebėjom, bet norėčiau jai viską aprodyti. Gal ji galės jį papuošti, padaryti jaukesnį. Tikiuosi, jai irgi patiks šis kraštas. — Jis pasisuko į piemenį. — Ar jūs esate vadovas? — paklausė. — Gal galėtumėt pasakyti, kaip vadinasi ši šalis?

— Nejau nežinai? — paklausė žmogus. — Tai Knibliaus šalis. Knibliaus paveikslas, bent jau didžioji jos dalis, o maža dalelė dabar jau yra ir Parapijaus sodas...

— Knibliaus paveikslas! — apstulbęs ištarė Parapijus. — Negi viską čia sugalvojai tu? Nemaniau, kad esi toks protingas. Kodėl niekada nepasakojai?

— Jis jau seniai bandė tau pasakyti, — atsakė žmogus, — bet tu nenorėjai žiūrėti. Tais laikais jis teturėjo dažų ir drobės, o tu panorai ja užsidengti stogą. Judu su žmona vadindavote tai Knibliaus nesąmonėmis arba tomis teplionėmis.

— Bet tada tai neatrodė taip, kaip dabar, ne taip tikroviška.

— Tiesa, tai tebuvo užuomina. Tačiau galėjai ją suprasti, jei būtum bent pamėginęs.

— Aš pats nesuteikiau tau progos, — įsiterpė Kniblius. — Niekad nė nemėginau paaiškinti. Pravardžiuodavau tave Žemės Kurmiu. Bet negi tai svarbu? Mes gyvenom ir dirbom kartu. Galėjo būti ir kitaip, bet negalėjo būti geriau. Šiaip ar taip, dabar turbūt jau turiu keliauti. Tikiuosi, dar susitiksim, tikriausiai dar daug ką galėtume kartu nuveikti. Viso gero! — Jis šiltai paspaudė Parapijui ranką, tvirtą sąžiningo žmogaus ranką. Trumpam dar atsigręžė. Didžiojo Medžio žiedai švytėjo lyg liepsnos. Visi paukščiai skrajojo giedodami. Tada nusišypsojęs linktelėjo Parapijui ir nuėjo su piemeniu.

Jis troško viską sužinoti apie avis, apie ganyklas aukštumose, pažvelgti į atšiauresnį dangų, kopti vis aukščiau ir aukščiau, iki pačių Kalnų. Nežinau, kas tenai jam nutiko. Vargšelis Kniblius, dar būdamas namuose, pajuto tolumoje Kalnus ir nutapė juos savo paveikslo gilumoje, bet tik tie, kurie ten įkopė, žino, kokie jie iš tikro yra ir kas yra už jų.

— Mano nuomone, jis buvo kvaišas žmogelis, — kalbėjo municipaliteto narys Tompkinsas. — Iš jo nebuvo jokios naudos visuomenei.

— Na, nežinau, — atsakė Atkinsas, jis toli gražu nebuvo svarbus asmuo, tik paprasčiausias mokytojas. — Man rodos, tai priklauso nuo to, ką jūs laikote nauda.

— Jokios ekonominės nei praktinės naudos, — paaiškino Tompkinsas. — Drįstu manyti, kad jei jūs, mokytojai, išmanytumėt savo darbą, tai tokie žmonės būtų priversti kaip nors pasitarnauti. Bet jūs neišmanote, taigi atsiranda tokių beverčių žmonių. Jei šią šalį valdyčiau aš, priversčiau juos dirbti kokį nors naudingą darbą, plauti indus miesto virtuvėje ar panašiai, ir prižiūrėčiau, kad jie nedykinėtų. Arba išvaryčiau juos. Bent jau jį būčiau išvaręs labai seniai.

— Išvaręs? Norite pasakyti — anksčiau išsiuntęs į kelionę?

— Taip, jei tik jums patinka tie beprasmiai senoviniai posakiai. Būčiau pasiuntęs jį per tunelį į Šiukšlyną, ten jam ir vieta.

— Tai jūs nelaikote tapybos doru amatu, jos neverta nei saugoti, nei kur nors panaudoti?

— Žinoma, tapybą galima panaudoti. Tik ne jo tapybą. Jauni žmonės turi užmojų, nebijo naujų idėjų ir metodų. Jie nepiešia senamadiško šlamšto. Tai jo asmeniniai svaičiojimai. Jis nebūtų sugebėjęs nupiešti nė reklaminio skelbimo. Vis krapštinėjosi su gėlėmis ir medžiais. Kartą paklausiau jo — kodėl? Jis atsakė — todėl, kad tai gražu! Ar gali patikėti? Gražu! “Ką? — paklausiau aš jo, — juk tai tik augalų virškinimo ir dauginimosi organai.“ Ir jis nesumojo, ką atsakyti. Kvailys.

— Kvailys, — atsiduso Atkinsas. — Taip, vargšelis taip ir nepabaigė nė vieno paveikslo. Tiesa, kai jis iškeliavo, jie “geriau“ panaudojo jo drobes. Bet mane graužia abejonės, Tompkinsai. Ar atsimeni tą didįjį paveikslą, kuriuo po audrų ir potvynių buvo užlopytas gretimo namo stogas? Laukuose radau nuplėštą gabalėlį. Jis buvo sumaitotas, bet dar įžiūrimas: kalno viršūnė ir medžio šaka su lapais. Vis nesiliauju apie jį galvojęs.

— Ką daręs? — paklausė Tompkinsas.

— Apie ką judu kalbatės? — sutrukdė jiems taikytis Perkinsas, Atkinsas buvo išraudęs kaip burokas.

— Apie nieką, — atsakė Tompkinsas. — Išvis nesuprantu, kodėl apie jį kalbam. Jis net mieste negyveno.

— Negyveno, — atšovė Atkinsas. — Tačiau tai nesutrukdė jums pasisavinti jo namuko. Štai kodėl landžiodavot pas jį ir šaipydavotės gerdami jo arbatą. Ką gi, jūs gavote namelį, antrą turite mieste, taigi neliekite ant jo apmaudo. Kalbėjomės apie Kniblių, jei šito klausėte, Perkinsai.

— O, vargšelis Kniblius! — šūktelėjo Perkinsas. — Nė nežinojau, kad jis tapė.

Tai buvo turbūt paskutinis kartas, kai buvo paminėtas Knibliaus vardas. Vis dėlto Atkinsas išsaugojo tą keistą drobės skiautę. Didžioji jos dalis sutrupėjo, bet vienas nuostabus lapas liko sveikas. Atkinsas jį įrėmino. Vėliau atidavė į miestelio muziejų, kur “Knibliaus pieštas lapas“ nuošaliame kampelyje kabėjo gana ilgai ir buvo kelių žmonių pastebėtas. Tačiau galų gale muziejus sudegė, taigi ir lapas, ir Kniblius nugrimzdo šioje ašarų pakalnėje į visišką užmarštį.

* * *

— Pasirodo, tai labai naudingas dalykas, — kalbėjo Antrasis Balsas. — Kaip atgaiva, kaip atostogos. Nepamainoma vieta sveikstantiems žmonėms, ir ne tik jiems, nes daugeliui tai padeda pasiruošti kelionei į Kalnus. Kai kuriuos paveikia tiesiog stebuklingai. Siunčiu ten vis daugiau ir daugiau žmonių. Retai kuriam prireikia grįžti.

— Iš tiesų, — atsiliepė Pirmasis Balsas. — Reikėtų tą vietą kaip nors pavadinti. Ką pasiūlytum?

— Durininkas jau senokai pasiūlė. Dabar stotyje jis šaukia: “Traukinys į Knibliaus Parapiją įlankoje.“ Knibliaus Parapija. Nusiunčiau apie tai jiems abiem žinią.

— Ir ką jie sakė?

— Juokėsi. Taip juokėsi, kad net Kalnai aidėjo.

PRIEDAI

APIE PASAKAS

Siūlau pakalbėti apie pasakas, nors ir suprantu, koks neapdairus šis žingsnis. Pasakų šalis, arba Fėjų kraštas, yra pavojinga vieta, kur žioplių laukia vilkduobės, o akiplėšų — požeminiai kalėjimai. Tikriausiai ir aš pats esu akiplėša, nes nors ir myliu pasakas nuo tada, kai išmokau skaityti, ir daug apie jas galvoju, nesu studijavęs jų kaip specialistas. Toje žemėje, kur pilna stebuklų, bet nerasi informacijos, aš tesu keliautojas (arba įsibrovėlis).

Pasakų karalystė neaprėpiama, joje pilna įvairiausių dalykų: čia gali sutikti visokiausių žvėrių ir paukščių, bekraščių jūrų ir nesuskaičiuojamų žvaigždžių, čia nuolat tyko pavojai, čia ir džiaugsmas, ir sielvartas kerta aštriai lyg kardas. Galbūt žmogus turėtų jaustis laimingas jau vien gavęs pasivaikščioti po šią nuostabią šalį, bet paregėję jos keistenybes ir turtus keleiviai, kurie norėtų apie juos papasakoti, praranda žadą. O ten klajojant nevalia pernelyg daug klausinėti, kad durys neužsitrenktų panosėje.

Tačiau yra keletas klausimų, į kuriuos kalbantysis apie pasakas turėtų atsakyti ar bent jau pamėginti atsakyti, kad ir koks įžūlus jis galėtų pasirodyti Pasakų krašto gyventojams. Pavyzdžiui: kas yra pasakos? Iš kur jos atsirado? Kokia iš jų nauda? Pabandysiu atsakyti į šiuos klausimus ar bent jau pateiksiu šį tą panašaus į atsakymus, kuriuos surinkau daugiausia iš pačių pasakų, bent jau tų kelių iš visos jų daugybės, su kuriomis esu susipažinęs.

PASAKA

Kas yra pasaka? Atsakymo į šį klausimą veltui ieškotumėte Oksfordo anglų kalbos žodyne. Žodžių junginio fairystory (pasaka, istorija apie fėjas) tenai iš viso nėra, o ir apie pačias fėjas nieko gero nepasakyta. Į “Priedus“ fairy-tale (pasaka) įtraukta nuo 1750 metų ir pagrindinės jos reikšmės yra (a) legenda ar pasakojimas apie fėjas, kurio reikšmė laikui bėgant kito, (b) nereali arba neįtikėtina istorija ir (c) melagystė.

Paskutiniai du punktai mano temai pernelyg platūs. O pirmasis per siauras. Ne toks siauras, jei rašytum esė, ganėtinai platus netgi daugeliui mokslo studijų, bet per siauras norint paaiškinti pasakos realybę. O ypač jei laikysimės leksikografinio fėjų apibrėžimo: “Tai nedidukės antgamtinės būtybės, kurioms liaudis priskiria sugebėjimą burtais kenkti arba padėti žmonėms.“

“Antgamtinis“ — tai sunkus ir pavojingas žodis visomis prasmėmis, tiek plačiau traktuojamas, tiek siauriau. Tačiau vargu ar jis tinka fėjoms, nebent priešdėlį ant(angl. super-) suprasime kaip aukščiausiąjį būdvardžio laipsnį. Nes, priešingai nei fėjos, kaip tik žmogus yra antgamtinis (ir neretai mažo ūgio); o jos yra tikros, daug už jį tikresnės. Tokia jau jų lemtis. Kelias į Pasakų šalį neveda nei dangun, nei, mano nuomone, pragaran, nors kai kurie ir tvirtina, kad jis gali nuvesti tenai netiesiogiai, velniui padedant.

Weizieki, siauras kelias bėga,

Jame erszkėczių daug labai,

Yra tai kelias link teisumo,

Nedaug kas nori eit tenai.

Weizieki, kelias sztai labai platus,

Gėlėm nuklots, nežeidžia kojų,

O yr tai kelias nuodėmės,

Bet žmonės mislin, kad į Rojų.

O sztai, weizieki, ar regi

Wingiuojant paupiais kelalį,

Jis weda pasakų krasztan

Ir mes keliausim į tą szalį. [* Iš viduramžių poemos „Tomas, eilių kūrėjas" (vert pust.)]

Kalbant apie nedidelį ūgį, neneigiu, kad toks supratimas būdingas šiuolaikinei fėjų sampratai. Neretai pagalvoju, kad būtų įdomu pamėginti atsekti, kodėl taip atsitiko, bet tiksliai atsakyti į šį klausimą man neužtenka žinių. Nuo seno žinoma, kad kai kurie Pasakų krašto gyventojai išties yra neaukšti (nors vargiai galėtume pavadinti juos nedidukais), bet mažas ūgis visai nėra svarbiausia šio krašto gyventojų charakteristika. Mažutės būtybės, elfai arba fėjos, yra (ko gero) modernios literatūros įgeidis [* Kalbu apie raidą, vykusią iki susidomėjimo kitų šalių folkloru. Tokį anglišką žodį kaip elfas ilgai veikė prancūzų kalbos žodis fėja; bet vėliau dėl vertimų ir fėja, ir elfas buvo paveikti germaniškų, skandinaviškų, keltiškų pasakų atmosferos ir įgijo huldu-folk (Islandija), daoine-sithe (Airija) ir tylwyth teg (Velsas) savybių (aut. past.)]. Galbūt visai suprantama, kad Anglijoje, kur meilė subtilumui ir gležnumui dažnai kartodavosi meno kūriniuose, pasakų srityje ji pateikiama per mažumą ir eleganciją, o Prancūzijoje ši meilė pateko į karaliaus rūmus ir virto pudra bei deimantais. Bet įtariu, kad šis sumažinimas iki gėlyčių bei drugelių yra ir racionalizacijos išdava, dėl kurio Elfų krašto romantika virto rafinuotumu, o nematomumas — trapumu, galimybe pasislėpti purienos žiede ar užsiglausti už žolės stiebo. Regis, tai tapo madinga tuomet, kai prasidėjus didžiosioms kelionėms pasaulis pasidarė per mažas sutalpinti ir elfus, ir žmones; tuomet, kai stebuklingoji Hai Brezil šalis vakaruose tapo paprasčiausia Brazilija, raudonmedžio šalimi [* Kad airiškoji Hy Breasil galėjo turėti įtakos pavadinimui „Brazilija", žr. Nansen, In Northen Mists, ii, 223-230 (aut. past.)]. Tačiau didžiausią įtaką, matyt, padarė literatūra, o čia svarbų vaidmenį suvaidino Williamas Shakespeare’as ir Michaelas Drytonas [* Jų įtaka neapsiribojo vien Anglija. Vokiškasis EI f, Elfe tikriausiai kilo iš Wielando 1764 m. išversto „Vasarvidžio nakties sapno" (aut. past.).

]. Drytono “Nimfidė“ yra vienas iš tų kūrinių, nuo kurių prasidėjo toji ilga gėlių fėjų ir sparneliais plazdančių elfų su rageliais virtinė, kurių aš taip nemėgau vaikystėje ir kurių savo ruožtu negalėjo pakęsti mano vaikai. Panašiai jautė ir Andrew Langas. Savo “Alyvinės fėjų knygos“ įžangoje jis mini nuobodžias šiuolaikinių autorių knygas: “Jų pradžia visuomet vienoda — mažas berniukas ar mergaitė išeina iš namų ir sutinka raktažolių, gardenijų ar obelžiedžių fėjas... Šios fėjos mėgina pralinksminti, bet nesėkmingai; arba pamokslauja ir joms puikiai pavyksta.“

Tačiau viskas prasidėjo, kaip jau minėjau, gerokai prieš devynioliktą šimtmetį, gerokai anksčiau, nei buvo pradėtos rašyti nuobodžios istorijos, kurios nesėkmingai mėgino pralinksminti. Drytono “Nimfidė“, laikoma pasaka (pasakojimu apie fėjas), yra vienas iš blogiausių šio žanro pavyzdžių. Oberono rūmai pastatyti iš vorų kojų,

Langai — tai akys katinų,

O vietoj čerpių ant stogų

Tikri sparnai šikšnosparnių.

Riteris Pigvigenas jodinėja žvitria auslinda, nusiunčia savo mylimajai, karalienei Mebei, skruzdžių akių apyrankę ir paskiria pasimatymą purienos žiede. Tačiau tarp visų šių grožybių pasakojama nuobodi intrigų ir suktų sąvadavimų istorija, galantiškas riteris ir piktas vyras klimpsta purve, o jų rūstybę numalšina Letos vandenų gurkšnis. Jau geriau Leta būtų juos visus nusinešusi. Oberonas, Mebė ir Pigvigenas gal ir yra mažučiai elfai ar fėjos, kitaip nei Artūras, Gvineverė ar Lanselotas, bet pasakojimas apie gėrio ir blogio kovą Artūro dvare labiau primena “pasakojimus apie fėjas“ (pasakas) nei toji pasaka apie Oberoną.

Daiktavardis fėja, daugiau ar mažiau atitinkantis daiktavardį elfas, yra gana šiuolaikinė sąvoka, vargu ar vartota prieš Tiudorų laikotarpį. Labai reikšminga pirmoji citata Oksfordo žodyne (kuris vienintelis buvo išleistas prieš 1450 Viešpaties metus). Cituojamas poetas Goweris: “Jis tarsi fėja.“ Bet Goweris rašė ne taip. Jis rašė “Jis tarsi iš fėjų krašto.“ Goweris kalbėjo apie jauną kavalierių, kuris troško sužavėti mergeles bažnyčioje [* His croket kembd and thereon set

A Nouche with a chapelet,

Or eiles one of grene leves

Whith late com out of greves,

Al for he sholde seme freissh;

Rith as an hauk with hath a sihte

Upon the foul ther he schal lihte,

And as he were of faierie

He scheweth him tofore here yhe.

Confessio Amantis, v. 7065 ff. (aut. past.) (senoji anglų kalba - vert. past.)].

Tai jaunas mirtingas žmogus iš kūno ir kraujo, bet jo išvaizda labiau primena Elfų krašto gyventojus nei tos “fėjos“, prie kurių jis priskirtas per dvigubą klaidą. Pasakų krašto gyventojai dažniausiai nėra tokie, kokie atrodo, jie apsigaubia tokiu išdidumu ir grožiu, koks mums visiškai nepasiekiamas. Ir bent jau dalis jų magijos, kurią jie naudoja ir padėti, ir kenkti žmonėms, yra galia žaisti žmogaus kūno ir širdies troškimais. Elfų krašto karalienė, nusinešusi Poetą Tomą Eilių Kūrėją savo pieno baltumo žirgu greičiau už vėją, pasirodė raita ant Eildono Medžio lyg nežemiško grožio moteris, taigi Spenserio [* Edmundas Spenseris (1552-1599) - viduramžių anglų poetas, „Fėjų Karalienės" („Faerie Queene") autorius (vert. past.)] tvirtinimas, kad Fėjų krašto riterius galime vadinti elfais, neprieštarauja tradicijai. Šis vardas labiau tinka tokiems riteriams kaip seras Gujonas [* „Fėjų Karalienės" personažas (vert. past.)], nei širšės gyliu ginkluotam Pigvigenui.

O dabar, kai jau šiek tiek aptarėm (labai paviršutiniškai) elfus ir fėjas, turiu grįžti atgal, nes nukrypau nuo svarbiausios savo temos — pasakų. Jau sakiau, kad apibūdinti pasaką kaip “pasakojimą apie fėjas“ yra per siaura [* Išskyrus ypatingus atvejus, tokius kaip Velso ar airių pasakų rinkiniai. Juose pasakojimai apie fėjų giminę kartais būna atskirti nuo visų kitų pasakų, šia prasme istorijos apie fėjas arba fėjų išmintį paprastai yra trumpi pasakojimai apie fėjų pasirodymus arba jų įsikišimą į žmonių reikalus. Tačiau šis skirtumas tėra vertimo pasekmė (aut. past.)]. Per siaura, netgi jei atmestume nedidelį ūgį, nes šie pasakojimai Anglijoje paprastai yra ne apie fėjas, o apie Fėjų kraštą, tai yra Pasakų šalį, karalystę ar valstybę, kurioje gyvena pasakiškos būtybės [fėjos]. Pasakų šalyje, be fėjų ir elfų, yra ir daugybė kitų gyventojų: nykštukų, raganų, trolių, milžinų ir slibinų, o dar yra jūrų, saulė, mėnulis, dangus, žemė ir visa, kas joje: medžiai ir paukščiai, vanduo ir akmenys, vynas ir duona, ten atsiduriame netgi mes patys, mirtingi žmonės, jeigu mus užburia.

Istorijos, tiesiogiai pasakojančios apie fėjas, tai yra būtybes, kurios šiandiene anglų kalba dar gali būti vadinamos elfais, yra palyginti retos ir paprastai ne itin įdomios. Dauguma gerų pasakų yra apie žmonių nuotykius Nepaprastojoje Karalystėje ar ūkanotuose jos pasieniuose. Tai natūralu, nes jei elfai išties egzistuoja ir gyvena nepriklausomai nuo mūsų pasakojimų apie juos, tai tiesa turėtų būti ir tai: tikriausiai mes jiems nelabai rūpime, kaip ir jie mums. Mūsų likimai skirtingi ir mūsų keliai retai susitinka. Netgi Pasakų krašto pasienyje susiduriame su jais tarsi atsitiktinai [* ši taisyklė galioja netgi tuomet, jei jie tėra žmonių fantazijos vaisius, „tikri" tik kaip vienas žmogaus vizijos apie tiesą aspektas (aut. past.)].

Taigi pasakos apibrėžimas — kas ji yra ar kas turėtų būti — priklauso ne nuo laikui bėgant susiformavusio apibrėžimo, o nuo pačios Pasakų šalies prigimties: nuo pačios Nepaprastosios Karalystės ir nuo tuose kraštuose dvelkiančio vėjo. Aš nė nemėginsiu jos apibrėžti ar tiesiogiai nusakyti. Tai neįmanoma. Pasakų šalies negalima įkalinti žodžių voratinklyje, nes viena iš jos savybių yra nenusakomumas, bet ji nėra nepastebima. Ji sudaryta iš daugybės dalių, o jų tyrinėjimai nebūtinai atskleis visumos paslaptį. Vis dėlto tikiuosi, kad tai, ką pasakysiu vėliau, šiek tiek nušvies mano paties netobulą supratimą. Dabar tepasakysiu tiek: pasakos prisiliečia prie Nepaprastosios Karalystės ar pasinaudoja ja, siekdamos savo tikslų, kad ir kokie jie būtų: satyra, nuotykiai, pamokymas, fantazija. “Pasakų šalis“ galima būtų versti kaip “magija“ (žr. p. 345), bet labai savitos nuotaikos ir galios magija, kuri yra tarsi priešingas kruopštaus mago-mokslininko šlykščių užmačių polius. Yra viena išlyga — net jeigu pasaka siekia pašiepti, jokiu būdu negalima krėsti juokų su vienu dalyku, tai yra pačia magija. Ją reikia suprasti rimtai, iš jos nesišaipoma, ji negali būti paaiškinta. Nuostabus šio rimtumo pavyzdys yra viduramžių sakmė “Seras Gaveinas ir Žaliasis Riteris“.

Netgi pritaikius šiuos miglotus ir prastus apibrėžimus paaiškėja, kad dauguma žmonių, netgi labiausiai patyrusių šiuose dalykuose, terminą “pasaka“ vartoja labai nerūpestingai. Vien žvilgtelėjus į knygas, kurios pastaruoju metu pretenduoja vadintis pasakų rinkiniais, tampa aišku, kad pasakojimai apie fėjas, garbingą tautą bet kurioje iš savo buveinių, netgi apie nykštukus ir pabaisas tesudaro labai menką jų dalį. Šito, kaip mes jau kalbėjome, ir reikėjo tikėtis. Tačiau šiose knygose yra daugybė pasakojimų, kurie nė iš tolo nepriartėja prie Fėjų krašto ir kurių tuose rinkiniuose visai neturėtų būti.

Pateiksiu keletą pavyzdžių, kuriuos pasakojimus aš išmesčiau. Tai padės suprasti, kas nėra pasaka. Be to, šitaip priartėsime prie antro klausimo — iš kur atsirado pasakos?

Dabar yra išleista labai daug pasakų rinkinių. Anglijoje nei populiarumu, nei apimtimi niekas negalėtų varžytis su dvylika skirtingų spalvų knygų, už kurias turime būti dėkingi Andrew Langui ir jo žmonai. Pirmoji pasirodė daugiau kaip prieš penkiasdešimt metų (1889), ir iki šiol leidžiami vis nauji jos leidimai. Didžioji turinio dalis daugiau ar mažiau išlaiko egzaminą. Aš jų nenagrinėsiu, nors tai būtų gana įdomu, tik paminėsiu, kad labai nedaug “Mėlynosios pasakų knygos“ pasakojimų susiję su fėjomis arba jas mini. Dauguma pasakų paimtos iš prancūzų, tuo metu tai buvo teisingas pasirinkimas, ko gero, toks jis ir tebėra (nors ir neatitinka nei dabartinio mano skonio, nei vaikystės pomėgių). Šiaip ar taip, nuo pat pirmojo “Motušės Žąsies pasakų“ vertimo į anglų kalbą aštuonioliktame šimtmetyje labai sustiprėjo Charles’o Perrault įtaka, išpopuliarėjo ir kiti pasakojimai iš neaprėpiamo “Cabinet des fėes“ [* „Fėjų sąsiuvinis" - XVIII a. pasakų rinkinys, sudarytas Charles'o-Jo- sepho de Mayero (1751-1825) (vert. past.)] lobyno, taigi, mano nuomone, jei paprašytum bet kurio žmogaus atsitiktinai nurodyti tipišką pasaką, jis greičiausiai paminėtų vieną iš tų prancūziškųjų, kaip antai “Batuotą katiną“, “Pelenę“ ar “Raudonkepuraitę“. Kiti galbūt pirmiausia prisimins brolių Grimmų pasakas.

Tačiau ką pasakyti apie “Mėlynojoje pasakų knygoje“ pasirodžiusią “Kelionę į Liliputiją“? Pasakyčiau štai ką — sprendžiant iš autoriaus sumanymo ar panelės May Kendal intencijų jos padarytame trumpesniame variante, tai nėra pasaka. Jai nėra ką veikti šioje knygoje. Bijau, kad ji įdėta čia tik todėl, kad liliputai yra mažučiai — ir tai vienintelis nepaprastas dalykas. Tačiau mažumas Pasakų šalyje, kaip ir mūsų pasaulyje, tėra atsitiktinumas. Pigmėjai nėra pasakiškesni už Patagonijos gyventojus. Pašalinčiau šį pasakojimą ne dėl jo satyrinių elementų, satyros — tiek vientisos, tiek ir tai pradingstančios, tai pasirodančios, — yra ir tikrose pasakose, tradicinėse pasakose gali būti jų kūrėjų satyros, kurios mes jau nebesuprantame. Išmesčiau jį, nes šio pasakojimo satyra, kad ir kokia puiki ji būtų, priklauso keliautojų pasakojimų tipui. Tokie pasakojimai mini daugybę nuostabių dalykų, bet visa tai galime pamatyti šiame mirtingame pasaulyje, mūsų pačių pasaulio erdvėje ir laike, juos nuo mūsų slepia vien tik atstumas. Guliverio kelionės turi ne daugiau teisių būti tarp pasakų nei Barono Miunhauzeno plepalai, “Pirmieji žmonės Mėnulyje“ arba “Laiko mašina“ [* Herberto George'o Wellso romanai. Elojai ir morlokai - „Laiko mašinos" veikėjai (vert. past.)]. Tiesą sakant, elojai ir morlokai geriau tinka Pasakų kraštui negu liliputai. Nes liliputai tėra žmonės, nors ir karikatūriškai sumažinti, tarsi žvelgiant nuo stogų. O elojai ir morlokai gyvena taip toli už laiko bedugnės, kad rodosi nepaprasti, net jeigu ir yra mūsų palikuonys. Reikėtų nepamiršti vieną senovės mąstytoją nustačius, kad ylfe, tai yra elfai, yra Adomo palikuonys per Kainą [* „Beovulfas", 111-112 (aut. past.)]. Šį nuotolio, o ypač nutolusio laiko žavesį silpnina vien tik absurdiška ir neįtikėtina laiko mašina. Tačiau šis pavyzdys rodo pagrindines priežastis, kodėl pasakos ribos tokios neišvengiamai neaiškios. Pasakų šalies magija nėra savitikslė, ji vertinga dėl savo įtakos, ir vienas iš jos tikslų yra patenkinti pirmapradžius žmonijos troškimus. O tarp jų yra ir troškimas išmatuoti erdvės bei laiko gelmes. O dar vienas (kaip pamatysime) — bendrauti su kitomis gyvomis būtybėmis. Taigi pasakojimas patenkina šiuos troškimus, bet jis gali naudotis mechanizmais ar magija arba jais nesinaudoti, o jeigu pavyksta, jis tampa kokybiškas ir įgyja pasakos žavesio.

Po keliautojų pasakojimų aš išmesčiau arba atsisakyčiau visų istorijų, kurios, norėdamos paaiškinti pasitaikančius stebuklus, naudojasi sapnais. Net jeigu papasakotas sapnas visais kitais atžvilgiais ir galėtų būti pasaka, visumą pavadinčiau netobula, kaip ir gerą paveikslą netikusiuose rėmuose. Tiesa, sapnai gali būti susiję su Pasakų šalimi. Sapnuose išlaisvinamos keistos proto galios. Sapnuose žmogus gali įgyti Pasakų šalies jėgos, tos, kuri gimdo pasakojimą sukurdama gyvas spalvas bei formas. Tikras sapnas kartais gali būti pasaka, kuriama su kone elfišku lengvumu ir meistriškumu — bet tik tol, kol sapnuojame. Tačiau jei atsibudęs rašytojas pasakoja jums, kad tai tik sapne regėta istorija, tuomet jis tyčia nusigręžia nuo pirmapradžio troškimo, glūdinčio pačiame Pasakų šalies centre, — troškimo būti nepriklausomam nuo ją pagimdžiusio proto, nuo įsivaizduotų stebuklų. Apie fėjas dažnai pasakojama (nežinau, tiesa tai ar melas), kad jos yra iliuzijų kūrėjos, kad jos apgaudinėja žmones pasitelkusios fantaziją, bet tai jau kitas dalykas. Čia jų asmeninis reikalas. Tokių apgaulių pasitaiko pasakose, kur fėjos pačios nėra iliuzijos, už fantazijos slypi tikri norai ir galios, nepriklausančios nuo žmonių proto ir tikslų.

Šiaip ar taip, tikrai pasakai, priešingai negu pasakojimams, naudojantiems pasakos elementus menkesniems tikslams siekti, būdinga tai, kad ji turi atrodyti tikra. Žodžio “tikra“ šia prasme reikšmę aš svarstysiu netrukus. Kalbėdama apie stebuklus pasaka negali pakęsti jokių paaiškinimų, kuriais mėginama teigti, neva visa istorija, kurioje tie stebuklai vyksta, yra prasimanymas ar iliuzija. Tiesa, pati pasaka gali būti tokia gera, kad nekreipsime į tai jokio dėmesio. Dar gali būti gerai ir įdomiai papasakotų sapnų. Tokie yra Lewiso Carrollo pasakojimai apie Alisą, kur sapne vyksta sapno veiksmas. Todėl (ir dėl daugelio kitų priežasčių) tai nėra pasakos [* Žr. A pastabą pabaigoje (aut. past.)].

Yra dar viena nuostabi pasakojimų rūšis, kurių nepavadinčiau pasakomis, ir vėlgi ne todėl, kad jų nemėgčiau — tai yra pasakėčios apie gyvūnus. Pasirinksiu pavyzdį iš Lango pasakų knygų: tai “Beždžionės širdis“, svahilių pasaka, įdėta į “Alyvinę pasakų knygą“. Tai istorija apie suktą ryklį, kuris įkalbėjo beždžionę paplaukioti jam ant nugaros ir nuplukdė ją pusę kelio savo šalies link, o tada atskleidė, kad tos šalies sultonas serga ir išgydyti jį gali tik beždžionės širdis. Tačiau beždžionė pergudravo ryklį ir įtikino jį grįžti pamelavusi, kad paliko širdį namuose, pakabinusi krepšyje ant medžio šakos.

Pasakėčios apie gyvūnus, be abejo, susijusios su pasakomis. Gyvūnai ir paukščiai tikrose pasakose dažnai kalba žmonių kalba. Iš dalies (dažnai labai menkai) šis stebuklas kyla iš vieno pirmapradžių troškimų, glūdinčių netoli Pasakų šalies šerdies, — tai žmogaus troškimas bendrauti su kitais gyvais padarais. Tačiau pasakėčiose apie gyvūnus jų kalba išsivystė į atskirą šaką ir turi labai mažai sąsajų su šiuo troškimu, o dažnai ir visai jį užmiršta. Stebuklingas tikros paukščių, žvėrių, medžių kalbos supratimas daug artimesnis Pasakų šalies tikslams. Bet pasakėčios, kur nėra net kalbos apie žmones, ar tokios, kur tikrieji herojai ir herojės yra žvėrys, žmonės, net jeigu ir pasirodo, tėra paprasčiausi priedai, o galiausiai tos, kur žvėries forma tėra kaukė ant žmogaus veido, satyriko ar pamokslininko naudojama priemonė, tokios istorijos yra pasakėčios apie gyvūnus, o ne pasakos; ar tai būtų “Lapinas Reinardas“, ar “Nuno kunigo pasaka“, ar “Triušis Briras“, ar paprasčiausi “Trys paršiukai“. Beatrix Potter istorijos labai labai priartėja prie Pasakų šalies, bet daugiausia lieka už jos sienų [* „Glosteršyro siuvėjas" turbūt priartėja labiausiai. Panašiai ir „Ponas Tigivinklis", bet joje daroma užuomina į sapno kilmę. „Vėją gluosniuose" taip pat pavadinčiau pasakėčia apie gyvūnus (aut. past.)]. O priartėja jos dažniausiai dėl ryškių dorovinių bruožų, čia aš kalbu apie jų įgimtą dorovingumą, o ne apie alegorinę significatio. Bet “Triušis Petriukas“ tėra pasakėčia apie gyvūnus, nors joje ir yra draudimas, kurių yra ir Pasakų šalyje (kaip jų yra tikriausiai visuose pasaulio matmenyse ir visomis prasmėmis).

Taip ir “Beždžionės širdis“ yra paprasčiausia pasakėčia apie gyvūnus. Įtariu, kad į “Pasakų knygą“ ji pateko ne dėl savo satyros, o dėl krepšyje paliktos beždžionės širdies. Langui, studijuojančiam tautosaką, tai pasirodė reikšminga, net jei ši keista mintis tebuvo pokštas, nes, kaip tvirtina pasaka, iš tiesų beždžionės širdis buvo ten, kur ir turėjo būti, — krūtinėje. Bet pasakose tik atsitiktinai pasitaiko mintis [* Kaip pasakoje „Milžinas, kuris neturėjo širdies" Dasento „Norvegijos liaudies pasakose" ar Campbello „Undinėje" iš „Vakarų aukštumų tautų pasakų"(nr. Iv, cf t. p. nr i), ar dar neaiškiau - Grimmų „Krištolo rutulyje" (aut. past.)], kad žmogaus gyvybė arba jėga gali glūdėti kitoje vietoje ar daikte, arba kūno dalyje (ypač širdyje), kurią galima išimti ir paslėpti krepšyje, po akmeniu ar kiaušinyje.

Viena vertus, rašytinės tautosakos istorijoje šią idėją yra panaudojęs George’as MacDonaldas [* George MacDonald (1824-1905) - Škotijos rašytojas, poetas, pastorius (vert. past.)] pasakoje “Milžino širdis“, kurios pagrindinę mintį (kaip ir daugumą detalių) pasiskolino iš gerai žinomų tradicinių pasakų. Kita vertus, tai yra viena iš seniausių užrašytų istorijų, nes minima Egipto D’Orsigny papiruse užrašytoje “Pasakoje apie du brolius“. Joje jaunesnis brolis sako vyresniajam:

Aš užbursiu savo širdį ir paslėpsiu ją kedro žiede, pačioje viršūnėje. Kai kedrą nukirs ir mano širdis nukris ant žemės, tu turėsi ateiti jos ieškoti, net jei ieškoti tektų septynetą metų, o ją suradęs įdėk į šalto vandens indą ir aš tikrai gyvensiu. [* Budge „Egipto skaitymų knyga", p. xxi (aut. past.)]

Tačiau šios temos ir palyginimai atveda mus prie kito klausimo — iš kur atsirado pasakos? Be abejo, tai turėtų reikšti — iš kur sužinota apie pasakiškas būtybes? Klausti, iš kur atsirado patys pasakojimai (kad ir kaip tinkamai), būtų tas pats, kaip klausti, iš kur atsirado kalba arba mintis.

KILMĖ

Tiesą sakant, klausimas, iš kur atsirado pasakos, mus ir vėl atveda prie pagrindinio tyrimo. Pasakose pilna ir kitų elementų (kaip toji išimama širdis, gulbės plunksnų apdaras, užburti žiedai, keisti draudimai, piktos pamotės ir netgi pačios fėjos), kuriuos galima tyrinėti šio pagrindinio klausimo neužkliudant. Tokius tyrinėjimus galėtume laikyti moksliniais (bent jau tikslo atžvilgiu), kaip tik to siekia tautosakininkai ar antropologai, t.y. žmonės, kurie naudoja pasakas ne pagal paskirtį, o kaip žinių šaltinius, iš kurių traukia įrodymus ar informaciją juos dominančiomis temomis. Šiaip jau tai būtų teisėtas veiksmas, bet kai pamirštama pasakos esmė (tai istorija, kuri pasakojama kaip viena visuma), po tokių tyrinėjimų padaromos keistos išvados. Tokie tyrinėtojai itin kreipia dėmesį į pasikartojančius panašumus (kaip ir toji istorija apie širdį). Netgi tautosakos tyrinėtojai linkę atsisakyti teisingų savo minčių arba kalbėti sutrumpinimais, kurie ypač klaidina, kai iš monografijų patenka į knygas apie literatūrą. Jie linkę tvirtinti, kad dvi istorijos, sukomponuotos apie tokį patį tautosakos motyvą arba sukonstruotos iš panašių tokių motyvų derinių, yra vienodos. Taip mes perskaitom, kad “Beovulfas“ tėra istorijos “Požemių dvasia“ (“Dat Erdmanneken“) versija; kad “Juodasis Norovėjaus jautis“ yra “Gražuolė ir pabaisa“ arba kad tai ta pati “Eroto ir Psichės“ istorija; kad Norvegijos “Gudrioji mergelė“ (arba gėlų “Paukščių mūšis“ [* Žr. Campbell, op. cit., i (aut. past.)] ir daugybė jo variantų) yra “tas pats, kaip graikų mitas apie Jasoną ir Medėją“.

Tokie tvirtinimai (kai jie pernelyg sutrumpinami) gali kai kada pasirodyti ir teisingi; tačiau jie netinka nei pasakoms, nei menui, nei literatūrai. Juk išties svarbu būtent pasakos koloritas, jos atmosfera, neįmanomos suklasifikuoti savitos smulkmenos ir galiausiai pats pasakos turinys — visa tai, kas atgaivina sausą siužeto skeletą. Shakespeare’o “Karalius Lyras“ — tai ne Layamono “Bruto“ istorija. Arba išskirtinis “Raudonkepuraitės“ atvejis — juk vėlesnėse, perpasakotose šios istorijos versijose, kur mergaitę išgelbsti medkirčiai, tik antraeilis dalykas tėra jos kilmė iš Perrault pasakos, kurioje ją suėda vilkas. Juk čia svarbiausia, kad vėlesnėse istorijose atsiranda laiminga pabaiga (šiokia tokia, jei pernelyg negedėsime senelės), o Perrault versijoje jos nėra. Ir tai labai svarbus skirtumas, prie kurio aš dar grįšiu.

Žinoma, aš ir pats jaučiu stiprų troškimą išnarplioti surizgusias ir susipynusias Pasakų Medžio šakas, todėl neneigsiu, kad ši veikla turi savotiško žavesio. Tai glaudžiai susiję su mano filologiniais kalbos raizgyno, apie kurį težinau labai nedaug, tyrinėjimais. Tačiau man atrodo, kad netgi kalbos atžvilgiu daug svarbiau ir daug sunkiau suvokti pagrindines kalbos savybes ir jas išreikšti, negu gilintis į paprasčiausią kilmę. Taigi, kalbant apie pasakas, man daug įdomiau ir tam tikra prasme sunkiau svarstyti, kas jos yra, ką jos mums reiškia ir kokią alcheminę įtaką joms padarė ilgas laiko procesas. Pakartosiu Dasento [* Sir George Webbe Dasent (1817-1896) - Anglijos rašytojas (vert.past.)] žodžius: “Turėtume džiaugtis sriubos lėkšte po nosimi ir neieškoti jaučio kaulų, iš kurių ji išvirta.“ [* „Norvegijos liaudies pasakos", sk. xviii (aut. past.)] Tačiau, kad ir kaip būtų keista, Dasentas “sriuba“ vadino lyginamosios kalbotyros ankstyvųjų spėlionių kratinį, o “jaučio kaulų ieškojimu“ — reikalavimą pamatyti tuos darbus ir įrodymus, kuriais remiantis jis sudarytas. O aš “sriuba“ vadinu pačią istoriją, tokią, kokią ją pasakoja autorius ar perpasakotojas, o “kaulais“ — jos šaltinius ar medžiagą, netgi kai jie gali būti (dėl laimingo atsitiktinumo) tiksliai nustatyti. Tačiau aš nedraudžiu kritikuoti šios sriubos.

Taigi aš tik šiek tiek paliesiu pasakų atsiradimo klausimą. Nesu pasirengęs kaip nors kitaip jį nagrinėti, nes iš visų trijų klausimų jis man mažiausiai reikšmingas, taigi pakaks kelių pastabų. Visiškai aišku, kad pasakos (platesne ar siauresne prasme) yra išties labai senos. Pasakojimai atsiranda labai senuose šaltiniuose, jų galima aptikti visur, kur tik egzistuoja kalba. Taigi mums akivaizdžiai iškyla ta pati problema, su kuria susiduria archeologai arba lyginamosios kalbotyros specialistai — tai polemika tarp panašių dalykų nepriklausomos evoliucijos (ar, tiksliau, sukūrimo), paveldėjimo iš bendrų šaknų ir pasklidimo iš vieno ar daugiau centrų įvairiu metu. Daugelis diskusijos dalyvių (vienoje ar abiejose pusėse) linksta pernelyg supaprastinti klausimą; nesitikiu, kad manoji nuomonė bus išimtis. Pasakų istorija, ko gero, daug sudėtingesnė už fizinę žmonijos istoriją, ji tokia pat sudėtinga kaip ir žmonių kalbos istorija. Visi trys dalykai - nepriklausomas sukūrimas, paveldėjimas ir pasklidimas — greičiausiai suvaidino savo vaidmenį kuriant painų Pasakos voratinklį. Ir dabar jau nebe mes, o vien elfai tegali jį išpainioti [* Išskyrus ypač sėkmingus atvejus arba tik tada, kai kalbama apie tam tikras atsitiktines detales. Išties lengviau išpainioti vieną siūlą - įvykį, vardą, motyvą, negu sekti visą paveikslą, suaustą iš daugybės siūlų. Nes kartu su paveikslu gobelene atsiranda naujas elementas: paveikslas yra daugiau nei jį sudarantys siūlai. Čia ir glūdi analitinio (arba mokslinio) metodo silpnumo šaknys: jis daug pasako apie atskiras istorijos detales ir labai mažai arba beveik nieko apie visumą, kurią jos sudaro (aut. -past.)]. Iš visų trijų svarbiausias yra sukūrimas, beje, jis yra ir paslaptingiausias (ir tai nenuostabu). Kiti du komponentai galiausiai nuveda atgal prie istorijos pasakotojo, jos kūrėjo. Artefakto arba istorijos pasklidimas (skolinimasis erdvėje) tiktai nurodo tą pačią problemą kitoje vietoje. Tariamo pasklidimo centre kadaise turėjo gyventi kūrėjas. Tas pats ir dėl paveldėjimo (skolinimasis laike): šiuo keliu eidami mes taip pat rasime tuo metu gyvenusį kūrėją. Ir jeigu tikėsime, kad kartais nepriklausomai viena nuo kitos atsiranda panašios idėjos, temos ar išraiškos priemonės, mes tik pripažinsime, kad senovėje buvo daugiau kūrėjų, bet niekada aiškiau nesuprasime jų dovanos.

Dabar filologija išstumta iš savo sosto tyrimų dvare, kur ji kitados sėdėjo. Galime be gailesčio atmesti Maxo Mūllerio požiūrį, kad mitologija yra “kalbos liga“. Mitologija nė iš tolo nėra liga, nors ji irgi gali tapti liga, kaip ir visa, kas žmogiška. Lygiai taip pat galima sakyti, kad mąstymas yra proto liga. Jau labiau tiesą primena tvirtinimas, kad naujosios kalbos, ypač dabartinės Europos kalbos, yra mitologijos liga. Vis dėlto negalima atmesti Kalbos. Kalbėsena, įsikūnijusi mintis, ir pasakojimas yra vieno meto. Žmogaus protas, apdovanotas apibendrinimo ir abstrakcijos galiomis, ne tik mato žaliažolę, atskiria ją nuo visų kitų daiktų (ir pastebi, kad ji graži), bet mato žolę, kuri yra žalia. Koks galingas, kaip įkvepiantis gebėjimą kalbėti buvo būdvardžio atradimas: Pasakų šalies įsikūnijimo kelyje nebuvo puikesnių kerų už šiuos. Ir tai nenuostabu, galima tarti, kad šie užkeikimai išties buvo tik kitoks požiūris į būdvardžius, kalbos dalis mito gramatikoje. Protas, pagalvojęs apie lengvą, sunkų, pilką, geltoną, nejudrų, veržlų, pagimdė ir magiją, dėl kurios sunkus tampa lengvas ir gali skristi, pilkas švinas tampa geltonu auksu, o nejudrus akmuo virsta veržliu vandeniu. Jei įmanoma viena, įmanoma ir kita, todėl neišvengiamai ir buvo padaryta. Galime atskirti žalumą nuo žolės, mėlynumą nuo dangaus, o raudonumą nuo kraujo, viename lygyje įgyjame burtininko galių, o kitame trokštame šią galią panaudoti ne vien mintyse, bet ir išorės pasaulyje. Tai visai nereiškia, kad šią galią bet kuriame lygyje naudosime vien geram. Galime nudažyti žmogaus veidą mirtinai žalia spalva ir pašiurpinti, galime padaryti neregėtą siaubingai mėlyną mėnesieną arba galime sugalvoti miškus sidabro lapais, avis aukso vilna ir šalto kirmino pilve apgyvendinti karštą ugnį. Tačiau šitaip svajojant gimsta naujas pasaulis, prasideda Pasakų šalis, Žmogus tampa antriniu kūrėju.

Svarbiausias Pasakų šalyje yra gebėjimas valios jėga tučtuojau paversti svajonės vizijas kūnu. Ne visos jos gražios, ne visos naudingos, nes tai puolusio žmogaus svajonės. Taip jis ir elfus, turinčius šią galią (pasakoje ar tikrovėje), sutepė savo paties purvu. Manau, kad pernelyg mažai dėmesio skiriama šiam mitologijos aspektui — būtent kūrimui, o ne šio pasaulio baisumo ir grožio vaizdavimui bei simbolinei interpretacijai. Ar todėl, kad jis labiau išryškėja Pasakų šalyje, o ne Olimpe? Ar todėl, kad jį priskiriame ne aukštesnei mitologijai, o žemesnei? Dėl šių dalykų — liaudies pasakos ir mito — santykio buvo nemažai ginčijamasi; bet jei šių ginčų ir nebūtų, kalbant apie pasakų pradžią reikėtų bent trumpai apžvelgti šį klausimą.

Vienu metu vyravo požiūris, kad viskas kilo iš “gamtos mitų“. Olimpo gyventojai buvę saulės, aušros, nakties ir panašiai personifikacijos, visos apie juos pasakojamos istorijos išties buvę didesniųjų gamtos procesų ir pasikeitimų mitai (labiau tiktų žodis alegorijos). Taigi epas, legenda apie didvyrius, saga lokalizavo šias istorijas tikrose vietose ir sužmogino, priskirdamos jas galingesniems už žmones senovės didvyriams, kurie vis dėlto yra žmonės. Ir pagaliau šios legendos išsigimė į liaudies pasakas, vokiškai Marchen, pasakojimus apie fėjas ir pasakėčias.

Tačiau toks požiūris labiau primena aukštyn kojom apverstą tiesą. Kuo arčiau vadinamasis gamtos mitas, arba didelių gamtos vyksmų alegorija, prie jam priskiriamo prototipo, tuo jis neįdomesnis ir tuo mažiau primena mitą, galintį nušviesti tai, kas vyksta pasaulyje. Tarkime, kad ši teorija teisinga ir tikrovėje nėra nieko panašaus į mitologijos dievus: jokių asmenybių, vien astronominiai ir meteorologiniai objektai. Tuomet asmenybės šlovė ir reikšmė jiems tegalėtų būti padovanota, tai žmogaus, kaip asmenybės, dovana. Asmeniškumas tegali kilti iš asmens. Dievų spalvingumas ir grožis gali kilti ir iš gamtos didybės, bet visa tai jiems priskyrė žmogus, atribojęs nuo saulės, mėnulio ir debesų; savo asmeniškumą jie gauna iš žmogaus, savo dieviškumo šešėlį ar blyksnius jie gauna per žmogų iš nematomo, antgamtinio pasaulio. Nėra esminio skirtumo tarp aukštesnės ir žemesnės mitologijos. Jų gyventojai gyvena, jei gyvena, tą patį gyvenimą kaip karaliai ir valstiečiai mirtingame pasaulyje.

Patyrinėkime tai, kas, atrodo, yra grynas Olimpo tipo gamtos mitas — norvegų dievą Torą. Jo vardas Griaustinis (Thunder), norvegiška forma būtų Th6rr, o jo kūjį, Miollnir, nesunku identifikuoti kaip žaibą. Tačiau Toro charakteris, arba asmuo, labai savitas (kiek galima atsekti iš vėlyvų užrašų), tokių bruožų neturi nei griaustinis, nei žaibas, net jei kai kurios detalės gali būti kilusios iš šių natūralių reiškinių: pavyzdžiui, jo ruda barzda, griausmingas balsas ir ūmus būdas, triuškinanti negrabi jėga. Vis dėlto jei jau ėmėmės tyrinėti, iškyla ne itin prasmingas klausimas: kas atsirado pirmiau, gamtos alegorijos apie personifikuotą griaustinį, kalnuose skaldantį uolas ir medžius, ar pasakojimai apie ūmaus būdo ne itin protingą rudabarzdį ūkininką, daug stipresnį už paprastus žmones, žmogų, viskuo (išskyrus gal ūgį) panašų į Norvegijos ūkininkus, baendr, kurie ir yra didžiausi Toro gerbėjai? Toras galėjo “sumažėti“ iki tokio žmogelio paveikslo arba iš to paveikslo išaugo dievybė. Bet, manau, nė viena iš šių galimybių nėra teisinga, bent jau ne savaime, ne tada, jei būtinai viena turėjo kilti iš kita. Daug protingiau manyti, kad ūkininkas pasirodydavo kaskart, kai imdavo trankytis Griaustinis; kad kiekvieną kartą, kai pasakotojas išgirsdavo ūkininką barantis, kalvose sugrumėdavo griaustinis.

Be abejo, Torą reikėtų laikyti aukštesnės mitologinės aristokratijos nariu — tai vienas iš pasaulio valdovų. Tačiau tai, ką apie jį pasakoja “Trimskvita“ (“Vyresnioji Edą“, arba “Poetinė Edą“, senovės skandinavų mitologinių giesmių rinkinys), tėra pasaka. Ji sena, kaip ir visos Norvegijos poemos, bet ne taip jau ir labai (šiuo atveju, tarkim, 900 m. ar šiek tiek anksčiau). Tačiau nėra pagrindo laikyti ją neprimityvia, bent jau kokybės atžvilgiu, nes tai ne itin kilminga liaudies pasaka. Eidami tolyn į praeitį galbūt pastebėsime, kad pakito pasakos detalės ar ji užleido vietą kitoms. Bet kol bus Toras, bus ir pasaka. O kai pasakos nebebus, teliks vien griaustinis, kurio dar neišgirdo žmogaus ausis.

Kartkartėmis mitologijoje žybteli šis tas išties aukštesnio — tai dievybė, teisė į galią (kitaip nei jos panaudojimas), prievolė garbinti, tiesą sakant, religija. Andrew Langas yra pasakęs ir už tai vis dar giriamas [* Pavyzdžiui, Christopherio Dawsono „Progrese ir religijoje" (aut. past.)], kad mitologija ir religija (tiesiogine šio žodžio prasme) yra du skirtingi dalykai, kurie neišpainiojamai surizgo, nors pati mitologija beveik neturi religinės reikšmės [* Tai patvirtina kruopštūs ir atidūs „primityvių" tautų tyrimai: t. y. tautų, vis dar gyvenančių paveldėtoje pagonybėje, kurios, pasak mūsų, nėra civilizuotos. Paskubom atlikta apžvalga atskleidžia tik keistas legendas, atidesnis tyrimas atranda kosmologinius mitus, tačiau tik kantrybė ir gilus vidinis pažinimas parodo jų filosofiją bei religiją: tikrąjį garbinimą, kuriam nebūtinai reikalingas stabas arba kuriam stabas yra kintamas dalykas (asmuo jį dažniausiai gali pasirinkti) (aut. past.)].

Tačiau visi šie dalykai išties labai susipainiojo — o galbūt labai seniai subyrėjo ir nuo to laiko lėtai braunamasi per klaidų labirintą, per painiavą, stengiantis vėl viską atkurti. Netgi pasakos, kaip visuma, turi tris veidus — slėpiningąjį, atgręžtą į antgamtiškumą; magiškąjį, atgręžtą į gamtą, ir trečiąjį — paniekos ir gailesčio veidrodį, atgręžtą į žmogų. Svarbiausias Pasakų šalies veidas yra vidurinis, magiškasis. Tačiau kiti du pasirodo (jei iš viso pasirodo) labai nevienodai ir tai nulemia pasakotojas. Magija pasakose gali pasirodyti kaip žmogaus veidrodis, “Mirour de l’Omme“ [* J. Gowerio poema (vert. past.)], bet gali būti (tik ne taip lengvai) priemonė slėpiniui atskleisti. Tai ir mėgino padaryti George’as MacDonaldas, o kai jam pavykdavo, kaip kad “Auksiniame rakte“ (kurį jis pats vadino pasaka), ir negi kai nepavykdavo, kaip kad “Lilitoje“ (kurią jis vadino romanu), jis parašydavo grožio ir jėgos kupinas istorijas.

O dabar dar minutėlei grįžkime prie “sriubos“, kurią minėjau pirma. Kalbant apie pasakojimų, o ypač apie pasakų, istoriją galima tarti, kad sriubos puodas, Pasakojimų Katilas, nuolat virė ir į jį būdavo metami vis nauji gabaliukai, ir skanūs, ir nelabai. Štai todėl, jei paimtume atsitiktinį pavyzdį, visiškai nieko neįrodo tai, kad pasaka “Žąsiaganė karalienė“ (brolių Grimmų “Die Gansemagd“) buvo papasakota Berthos Broadfoot, Karolio Didžiojo [* Charlemagne (742-814) - Frankų valstybės karalius ir imperatorius (vert. past.)] motinos, nei kad pasakojimas (tryliktame šimtmetyje) nusileido nuo Olimpo ar Asgardo kaip legendinis senovės karalius, pats tapęs pasaka; nei kad pakilo į jį. Pati istorija plačiai paplitusi ir nesusijusi nei su Karolio Didžiojo motina, nei su jokiu kitu istoriniu asmeniu. Vien iš šio fakto mes, aišku, negalime spręsti, kad tai ne Karolio Didžiojo motinos istorija, nors remiantis šiais netvirtais įrodymais dažniausiai ir padaroma tokia išvada. Nuomonę, kad šioji istorija nėra Berthos Broadfoot, derėtų paremti kuo kitu — pasakojimo bruožais, kuriuos filosofuojantis kritikas pavadintų neįmanomais realiame gyvenime, taigi jis nepatikėtų pasaka netgi tada, jeigu jos nerastų jokiame kitame šaltinyje; arba egzistuojančiu konkrečiu įrodymu, kad tikrasis Berthos gyvenimas buvo visai kitoks, taigi jis galėtų netikėti pasaka net tada, jeigu ši būtų visiškai įmanoma realiame gyvenime. Manau, niekas neabejotų istorija apie tai, kaip Kenterberio arkivyskupas paslydo ant banano žievelės, vien todėl, kad panašų jo nuotykį pasakoja daugybė žmonių, o ypač garbingi pagyvenę džentelmenai. Galima būtų netikėti šia istorija, jei paaiškėtų, kad angelas (ar netgi fėja) perspėjo arkivyskupą, kad jis paslys, jeigu penktadienį mūvės getrais. Dar galima būtų netikėti, jei būtų nustatyta, kad visa tai įvyko laikotarpiu, tarkim, nuo 1940 iki 1945 metų. Taigi apie tai užteks. Šis klausimas akivaizdus ir ne kartą aptartas anksčiau (nors ir kiek neatitinka mano dabartinio tikslo), bet pasakų kilmės tyrinėtojai jo nepaiso.

Tačiau ką galima būtų pasakyti apie banano žievę? Kai ją atmeta istorikai, mūsų reikalai čia tik prasideda. Atmesta banano žievė yra daug naudingesnė. Istorikas pasakytų, kad pasakojimas apie banano žievę “buvo priskirtas arkivyskupui“, kaip sako, kad “Marchen (pasaka) apie žąsiaganę buvo priskirta Berthai“. Tai gana saugus metodas vadinamajai “istorijai“. Bet ar jis tikrai gerai nusako tai, kas vyksta ir vyko pasakojimų kūrimo istorijoje? Aš taip nemanau. Manau, teisingiau būtų tarti, kad arkivyskupas buvo priskirtas banano žievei ar kad Bertha virto Žąsiagane. O dar geriau: pasakyčiau, kad ir Karolio Didžiojo motina, ir arkivyskupas pateko į Katilą ir suvirė Sriuboje. Jie tebuvo prie lobyno pridėtos monetos. Tai didelė garbė, nes toje sriuboje virė daug senesnių, galingesnių, gražesnių, komiškesnių ar baisesnių dalykų negu juodu, jei laikysime juos vien tik istorinėmis figūromis.

Rodos, visiškai aišku, kad Artūras, kažkada buvęs istorinis asmuo (ir galbūt netgi nelabai svarbus), taip pat pateko į Katilą. Čia jis virė gana ilgai, kartu su daugybe kitų senesnių asmenų, Pasakų šalies ar mitologinių būtybių bei įvykių ir netgi keletu kitų priklydusių istorijos kauliukų (tokių kaip Alfredo [* Alfredas Didysis (apie 849-899) - Vesekso, pietinės anglosaksų karalystės, karalius (vert past.)] gynimasis nuo danų), kol pagaliau tapo Pasakų šalies karaliumi. Panašiai nutiko ir šiaurės “Artūro“ dvaro, Danijos Skydo riteriams, senosios anglų tradicijos Skildingams. Karalius Hrotgaras [* VI a. pradžios legendinis danų karalius (vert past)] ir jo šeima paliko istorijoje nemažai didžių žymių, daug daugiau nei karalius Artūras, bet netgi senuosiuose (Anglijos) pasakojimuose jie abu siejami su daugybe pasakiškų veikėjų bei įvykių — ir jie pavirė Katile. Tačiau dabar norėčiau pakalbėti apie seniausius rašytinius pasakojimus, susijusius su Pasakų šalimi (ar jos pasieniais), nors jie menkai žinomi Anglijoje, bet ne ketindamas aptarti lokių užauginto vaiko virtimą kunigaikščiu Beovulfu ar žmogėdros slibino Grendėlio atsiradimą karališkose Hrotgaro menėse. Norėčiau nurodyti bendrą šioms tradicijoms dalyką — nepaprastai įtaigų pavyzdį to, kaip “pasakiškas elementas“ susiejamas su dievais, karaliais ir bevardžiais žmonėmis, paaiškinantį (tikiuosi), kad šis elementas nei kyla, nei leidžiasi, o tiesiog yra Pasakojimų Katile, laukdamas didžių mito ar istorijos herojų ir netgi bevardžių vyrų bei moterų, laukdamas, kol jie pateks į verdantį troškinį, vienas po kito ar visi kartu be jokių svarstymų, nepaisant padėties nei pirmumo teisės.

Didysis karaliaus Hrotgaro priešas buvo Froda, Heathobardų karalius. Tačiau mus pasiekė keistos istorijos apie Hrotgaro dukrą Frėjavarą aidai — visai nebūdingos šiaurės herojinėms legendoms istorijos: šeimos priešo Frodos sūnus Ingildas įsimylėjo ją ir vedė savo pražūčiai. Betgi tai labai įdomu ir reikšminga. Šios senovinės nesantaikos paribyje dūluoja dievas, kurį norvegai vadino Frėju (Viešpačiu) arba Yngvi-frėjum, o anglai jį vadino Ingu: tai senovės norvegų mitologijos (ir religijos) vaisingumo ir javų dievas. Karališkųjų dinastijų priešiškumas čia susietas su šventomis religijos kulto vietomis. Pačios Frėjavaros vardas reiškia “Viešpaties (arba Frėjo) apsauga“. O viena iš pagrindinių vėlesnių legendų apie Frėją (senovės islandų kalba) pasakoja, kad jis iš tolo įsimylėjo dievų priešų moterį, milžino Guimio dukterį Gerdą, ir ją vedė. Ar tai rodo, kad Ingeldas su Frėjavara arba jų meilė tėra mitas? Nemanau. Istorija dažnai primena mitą, nes ir vienas, ir kitas yra nulipdyti iš tos pačios medžiagos. Jei išties niekad nebuvo nei Ingeldo, nei Frėjavaros, ar bent jau juodu niekada nemylėjo vienas kito, tuomet šiai pasakai pradžią davė bevardžiai vyras ir moteris, į kurių pasaką jie pateko. Juos įmetė į Katilą, kur tiek daug stiprių dalykų per amžius virė virš ugnies, tarp jų ir meilė iš pirmo žvilgsnio. Taip pat ir dievų. Jei nebūtų buvę jaunuolio, kuris atsitiktinai sutiko mergelę ir ją įsimylėjo, o tarp jo ir jos meilės stojo senoji šeimų nesantaika, tuomet dievas Frėjas niekuomet nebūtų pamatęs milžino dukters Gerdos nuo aukštojo Odino sosto. Tačiau jei prakalbom apie Katilą, neturėtume pamiršti ir virėjų. Katile plūduriuoja daugybė dalykų, bet Virėjai nesemia samčiu visai jau aklai. Svarbu, ką jie renkasi. Dievai yra dievai, bet kadaise kažkas nusprendė, kokios istorijos apie juos bus pasakojamos. Taigi turėtume savo noru sutikti, kad meilės istorija greičiausiai nutiko istoriniam princui, išties dar greičiau ji nutiko istorinėje šeimoje, puoselėjančioje auksinio Frėjo ir Vaniro, o ne gotų Odino, Burtininko, Varnų Rijiko, Žuvusiųjų Viešpaties, tradicijas. Nieko nuostabaus, kad angliškas žodis spell reiškia ir pasakojamą istoriją, ir burtų galią gyviesiems.

Tačiau kai jau būsime padarę viską, ką gali padaryti tyrėjas, — surinkę ir sulyginę įvairių šalių pasakas, kai daugybę paprastai pasakose randamų elementų (kaip antai pamotės, užburti lokiai ir jaučiai, raganos žmogėdros, uždrausti vardai ir panašiai) paaiškinsime pavadinę kadaise kasdien praktikuotų senovės papročių liekanomis, arba tikėjimu, kuris kažkada ir buvo tikėjimas, o ne įgeidis, — vis dėlto dar liks šis tas, ką pernelyg dažnai pamirštame: tai tų senovės nuotrupų pasakojimų klausytojui dabar sukeliamas efektas.

Dabar šios detalės jau senos, o senovė savaime traukia. “Kadagio“ (“Von dem Machandelboom“) grožis ir siaubas, rafinuota tragiška pradžia, šlykštus žmogienos troškinys, siaubingi kaulai, žvalus ir kerštingas paukštelis, purptelintis iš rūko, gaubiančio kadagį, lydi mane nuo vaikystės; bet pagrindinis atmintyje išlikęs įspūdis nėra nei grožis, nei siaubas, o nuotolis ir laiko gelmė, neišmatuojama netgi tive tusens Johr [* Dviem tūkstančiais metų (vert. past.)]. Jei nebūtų nei troškinio, nei kaulų — o dabar vaikai, skaitydami adaptuotas Grimmų pasakų versijas, negauna nė vieno, — šis jausmas būtų prarastas. Nemanau, kad man pakenkė pasakos fonas, kad ir iš kokių tamsių praeities prietarų ir papročių jis būtų kilęs. Tokios istorijos dabar sukelia mito ar visumos (nebeištiriamos) įspūdį, ir šis įspūdis nebeturi nieko bendra su lyginamosios tautosakos atradimais, kurie šio įspūdžio negali nei paaiškinti, nei sudarkyti; jis atveria duris į kitus laikus ir jei mes pro jas įeisime, kad ir vieną akimirką, atsidursime toli nuo dabarties, galbūt netgi visiškai greta Laiko.

Jeigu mes stabteltume ne vien norėdami pastebėti, kad tokių senų detalių išliko, bet ir pagalvoti, kaip jos išliko, manau, turėtume pripažinti, kad daugiausia, jeigu ne visada, tai nutiko būtent dėl šio literatūrinio įspūdžio. Juk ne mes pirmieji pajutome tai, ir netgi ne broliai Grimmai. Pasakos, be jokios abejonės, tai uolos, iš kurių tik patyrę geologai gali atskirti fosilijas. Senovinės dalelės labai lengvai gali būti pašalintos ar pakeistos, kaip rodo tos pačios istorijos skirtingų variantų palyginimas. Dažniausiai jose išlieka (arba įterpiami) tie elementai, kurių literatūrinę reikšmę sąmoningai ar nesąmoningai jaučia pasakotojas [* Žr. B pastabą pabaigoje (aut. past.)].

Netgi jei pasakos draudimas ir kyla iš senovinio tabu, kurio kadaise buvo laikomasi, vėliau pasakoje jis tikriausiai išliko dėl didžiulės mitinės to draudimo reikšmės. Galbūt kai kurių tabu šaknyse netgi glūdi šios reikšmės nuojauta. Negalima to daryti — o jei neklausysi, sielvarto apimtas išeisi klaidžioti po pasaulį. Tokių draudimų yra ir švelniausiose pasakose vaikams. Netgi triušiui Petriukui buvo uždrausta įžengti į sodą, kur jis prarado apsiaustą ir susirgo. Užrakintos durys — tai amžinas gundymas.

VAIKAI

Dabar pakalbėsiu apie vaikus ir taip prieisime paskutinį, svarbiausią iš trijų klausimų: ar yra ir kokia pasakų vertė ir funkcijos dabar? Paprastai manoma, kad vaikai geriausi ir natūraliausi pasakų klausytojai. Pasaką, kurią, kritikų nuomone, savo malonumui gali skaityti ir suaugę, jie juokais apibūdina taip: “ši knyga skiriama vaikams nuo šešerių iki šešiasdešimties metų.“ Tačiau niekada nesu girdėjęs, kad naują automobilio modeliuką kas nors liaupsintų taip: “šis žaisliukas pralinksmins vaikus nuo septynerių iki septyniasdešimties metų“, nors toks komentaras, mano nuomone, tiktų labiau. Ar tarp vaikų ir pasakų yra koks nors esminis ryšys? Ar reiktų stebėtis, jei jas savo malonumui skaitytų ir suaugusieji? Jeigu skaitytų jas kaip pasakas, o ne tyrinėtų kaip keistenybę. Suaugusiems žmonėms leidžiama rinkti ir tyrinėti viską, netgi senas teatro programas ar popierinius krepšius.

Tarp gana išmintingų žmonių, kurie nelaiko pasakų pražūtingomis, rodos, vyrauja nuomonė, kad yra tokia pat natūrali sąsaja tarp vaikiško mąstymo ir pasakų, kaip tarp vaikų ir pieno. Aš laikau tai klaida, geriausiu atveju dirbtinio jausmingumo sukelta klaida, kurią dažniausiai daro tie, kurie dėl asmeninių priežasčių (tokių kaip vaikų neturėjimas) linkę laikyti vaikus kažkokia ypatinga rūšimi, o ne pačiais normaliausiais, nors kol kas nesubrendusiais, tam tikros šeimos ir apskritai žmonijos nariais.

O išties pasakos su vaikais siejamos tik dėl šeimos gyvenimo atsitiktinumo. Mūsų išsilavinusi visuomenė ištremia pasakas į vaikų kambarius, kaip tėvai ištremia į žaidimo kambarius nušiurusius ar senamadiškus baldus, nes, pirma, suaugusieji jų nebenori, o antra, nesijaudina, jei jie bus apgadinti [* Kalbant apie istorijas ir kitokią vaikišką išmintį, yra ir kitas veiksnys. Turtingesnės šeimos vaikams prižiūrėti neretai samdo tokias moteris, kurios pasakoja istorijas remdamosi savo kaimiška išmintimi, dažnai pamiršta „išsilavinusiųjų". Šis šaltinis jau senokai išseko, bent jau Anglijoje, tačiau kadaise jis buvo svarbus/Vėlgi, nėra įrodymų, kad vaikai buvo tinkamiausi šios nykstančios „tautosakos" klausytojai. Lygiai taip pat (ar geriau) auklėms buvo galima leisti išrinkti baldus ar paveikslus (aut. past.)]. Juos pasirenka ne vaikai. Vaikai, kaip grupė, — nors nuo visų kitų tesiskiria patirties stoka, — nei mėgsta pasakas labiau už suaugusiuosius, nei supranta jas geriau už suaugusiuosius, nei vertina jas labiau už visus kitus dalykus. Jie maži ir auga, normalu, kad yra smalsūs, taigi paprastai pasakos jiems patinka. Tačiau tik kai kurie vaikai ir kai kurie suaugusieji jas ypač pamėgsta, ir šis pomėgis nėra nei ypatingas, nei vyraujantis [* Žr. C pastabą pabaigoje (aut. past.)]. Šis pomėgis, beje, neatsiranda ankstyvoje vaikystėje, nebent būtų paskatintas iš šalies, o jei jis įgimtas, tai laikui bėgant ne silpsta, o stiprėja.

Tikra tiesa, kad pastaruoju metu pasakos rašomos ar adaptuojamos būtent vaikams. Tačiau tai galima padaryti ir su muzika, eilėmis, romanais, istorija ar moksliniais žinynais. Tai pavojingas procesas, netgi jeigu ir reikalingas. Tiesą sakant, nuo katastrofos saugo vien tai, kad menai ir mokslas apskritai nėra skirti vaikams, mokykloje ar darželyje jiems tesuteikiamas miglotas šių dalykų supratimas, kurio, suaugusiųjų nuomone (labai dažnai klaidinga), vaikams turėtų užtekti. Jei vaikams iš viso suteikiamas koks nors supratimas, jis labai dažnai būna sugadinamas. Ar tai būtų nuostabi pasaka, ar geras paveikslas, ar naudingas mechanizmas (kad ir mikroskopas), be priežiūros palikti mokyklos klasėje, bus sulaužyti. Taip ištremtos, išmestos iš suaugusiųjų meno pasaulio pasakos bus sugriautos, tiesą sakant, jos ir buvo ištremtos ir sugriautos.

Taigi, mano nuomone, pasakos nėra skirtos vien vaikams. Pasakų rinkiniai savo prigimtimi yra palėpės bei nenaudojamo šlamšto sandėliukai ir tik laikinai, kai kur, tapo vaikų kambariais. Jų turinys sujauktas, dažnai į viena suminkyta įvairios datos, tikslai ir pomėgiai, bet kartais tarp jų galima aptikti itin vertingų dalykų — nelabai apgadintų senovinių meno darbų, kuriuos tik kvailys galėtų lengva ranka išmesti.

Andrew Lango “Pasakų knygos“ galbūt ir nėra šlamšto sandėliukai. Jos labiau primena sendaikčių turgaus prekystalius. Kai kas pastabus pasivaikščiojo po palėpes ir sandėliukus ieškodamas vertingesnių daiktų. Jo rinkiniai tėra šalutinis suaugusiojo mitologijos ir tautosakos tyrinėjimų produktas, tik paverstos vaikiškomis knygomis [* Paties Lango ar jo padėjėjų. Daugumai originalių (ar seniausių išlikusių) tekstų tai netinka (aut. past.)]. Verta apsvarstyti kai kurias Lango pateiktas įžvalgas.

Pirmosios knygos įvade kalbama apie “vaikus, kuriems visa tai buvo pasakojama“. “Jose atsispindi, — rašo jis, — vaikystė, ištikima ankstyviesiems pomėgiams, kai tikėjimas dar aštrus ir trokštama stebuklų.“ “Ar tai tiesa?“ — rašo jis. — štai svarbiausias klausimas, kurį užduoda vaikai.“

Įtariu, kad apie tikėjimą ir stebuklų troškimą čia kalbama kaip apie identiškus ar labai artimus dalykus. O tai visiškai skirtingi dalykai, nors stebuklų troškimo augantis protas ir neišskiria iš bendro smalsumo. Nėra abejonės, kad Langas žodį “tikėjimas“ vartoja pačia primityviausia prasme: tai tikėjimas, kad daiktas yra ar egzistuoja tikrajame (pirminiame) pasaulyje. O jei taip, tai bijau, kad Lango žodžiai, atmetus jausmingumą, reiškia tik tai, kad stebuklinių pasakų pasakotojas privalo ar gali naudotis vaikų patiklumu ir patirties stoka, tuo, kad vaikams kartais sunkoka atskirti faktus nuo išgalvojimų, nors tai svarbiausias sveiko žmogaus proto bruožas, būdingas ir pasakų pasauliui.

Žinoma, vaikai gali patikėti, jei pasakotojas pakankamai patyręs ir sugeba įtaigiai pasakoti. Tai vadinama “valingu nepatiklumo užgniaužimu“. Bet man visai neatrodo, kad tai tinkamas to, kas nutinka, suvokimas. Iš tiesų pasakotojas veikia kaip Dievo kūrybos atspindėtojas. Jis sukuria antrinį pasaulį, į kurį gali įžengti žmogaus mintis. Tame pasaulyje visa, apie ką jis pasakoja, yra tikra ir atitinka to pasaulio įstatymus. Taigi, kol tenai esate, jūs viskuo tikite. Vos tik netikėjimas pakelia galvą, apžavai pranyksta ir magija, tiksliau, menas, žlunga. Tuomet jūs vėl atsiduriate pirminiame pasaulyje ir žvelgiate į mažutį, nevykusį antrinį pasaulėlį iš šalies. Jei aplinkybės ar mandagumas jus verčia klausytis toliau, netikėjimą reikėtų užgniaužti (ar užsmaugti), kitaip klausytis būtų nebeįmanoma. Šis užgniaužimas pavaduoja nuoširdumą, tai gudrybė, kurią naudojame, kai teikiamės žaisti žaidimus, ką nors įsivaizduojame ar bandome (daugiau ar mažiau valingai) rasti kai ką vertinga meno kūrinyje, kuris mums nepavyko.

Tikras kriketo entuziastas yra lyg užburtas — tai antrinis tikėjimas. O aš, kai stebiu varžybas, esu daug žemesniame lygyje. Valios pastangomis (didesnėmis ar mažesnėmis) galiu užgniaužti netikėjimą, kai neturiu kur dingti ir dėl vienokių ar kitokių priežasčių turiu nuvyti nuobodulį, pavyzdžiui, jeigu vietoj blankios melsvos spalvos labiau norėčiau matyti ryškią heraldinę tamsiai mėlyną. Šis netikėjimo užgniaužimas gali būti vangus, smulkmeniškas ar sentimentalus, kaip būdinga suaugusiesiems. Tikriausiai taip jaučiasi suaugusieji, susidūrę su pasakomis. Juos palaiko jausmai (vaikystės prisiminimai ar supratimas, kokia turėtų būti vaikystė); jiems rodosi, kad reikėtų mėgti pasakas. Bet jei jie išties jas mėgtų, jiems nereikėtų užgniaužti netikėjimo: jie tikėtų — šia prasme.

Taigi jei Langas norėjo pasakyti maždaug tai, tuomet jo žodžiuose gal ir yra šiek tiek tiesos. Galima būtų ginčytis su teiginiu, kad lengviausia apžavėti vaikus. Galbūt, bet aš tuo abejoju. Mano įsitikinimu, dažnai tai atrodo tiesa, nes vaikai yra nuolankūs, nemoka kritikuoti, jiems pritrūksta žodžių, be to, jie labai smalsūs (kaip ir tinka greitai augančiam). Jiems patinka arba jie mėgina pamėgti tai, kas jiems siūloma, o jeigu jiems nepatinka, tai jie nemoka tinkamai išreikšti ar pagrįsti savo nepasitenkinimo (ir todėl jį nuslepia), be to, jie nesirinkdami mėgsta daugybę įvairių dalykų nė nemėgindami analizuoti savo tikėjimo laipsnio. Šiaip ar taip, abejoju, ar šis stebuklingas gėrimas — geros pasakos kerai — naudojamas gali išsivadėti ar prarasti skonį, jei geri jį daug kartų.

“Ar tai tiesa?“ Tai svarbiausias klausimas, kurį užduoda vaikai“, — rašo Langas. Žinau, kad jie šito klausia ir nelengva į šį klausimą atsakyti [* O dar dažniau jie manęs klausdavo: „Ar jis geras?" „Ar jis blogas?" T. y. jiems labiau rūpi išsiaiškinti Gėrio ir Blogio ribas. O tai vienodai svarbu ir Pasakų šalyje, ir istorijoje (aut. past.)]. Bet vargu ar tai “tikėjimo aštrumo“ ar bent jau noro tikėti požymis. Tai labiau liudija vaikų norą išsiaiškinti, su kokia literatūros rūšimi jie susidūrė. Vaikai paprastai tiek nedaug žino apie pasaulį, kad negali savarankiškai ir be paaiškinimų nuspręsti, kas yra neįtikėtina, kas keista (t.y. reti ar tolimi dalykai), kur nesąmonės, o kur tiesiog “suaugusiųjų“ pasaulis (t.y. paprasčiausias jų tėvų pasaulis, kuris iš esmės dar neištyrinėtas). Tačiau jie atskiria viena nuo kito ir gali visa tai mėgti vienu ar kitu metu. Ribos tarp to, žinoma, kinta ar susipainioja, bet tai nutinka ne vien vaikams. Mes mokam atskirti vieną dalyką nuo kito, bet ne visada žinome, kuriai sričiai priskirti tai, ką išgirstame. Vaikas gali patikėti, kad gretimoje šalyje gyvena žmogėdros; nemažai suaugusiųjų tiki, kad jų yra tolesnėse šalyse, o kai kurie suaugusieji įsivaizduoja, kad kitose planetose gyvena (jei išvis egzistuoja) tik siaubingos pabaisos.

Taigi aš buvau vienas iš tų vaikų, į kuriuos kreipiasi Andrew Langas, — esu beveik vienmetis su “Žaliąja pasakų knyga“, vienas iš tų vaikų, kuriems, regis, jo nuomone, pasakos yra tas pats kaip suaugusiems romanai ir apie kuriuos jis pasakė: “Jų skonis toks pat kaip ir jų nuogų protėvių, gyvenusių prieš tūkstančius metų, ir, rodos, jiems pasakos patinka labiau už istoriją, poeziją, geografiją ar aritmetiką.“ [* „Violetinės pasakų knygos" Įžanga (aut. past.)] Bet ar mes išties tiek daug žinome apie tuos “nuogus protėvius“, be to, kad jie greičiausiai nebuvo nuogi? Mūsų pasakos, kad ir kokie seni būtų kai kurie jų elementai, žinoma, nėra jų pasakos. Tačiau jei pripažinsime, kad pasakos mus pasiekė kaip jų palikimas, tuomet teks pripažinti, kad istoriją, geografiją, poeziją ir aritmetiką turime tik todėl, kad ir jie mėgo šiuos dalykus, tiek, kiek galėjo suvokti ir į kiek šakų jie išskirstė savo susidomėjimą viskuo, kas juos supo.

O kalbant apie šių dienų vaikus, tai Lango aprašymas neatitinka nei mano prisiminimų, nei mano vaikystės patirties. Galbūt Langas neteisingai vertino vaikus, kuriuos pažinojo, o jeigu ne, tuomet vaikai yra labai skirtingi, netgi nedidelėje Britanijoje, o tokie apibendrinimai laikant juos viena klase (ir nekreipiant dėmesio į jų asmeninius gabumus, į šalių, kuriose jie auga, ir auklėjimo skirtumus) klaidina. Vaikystėje nepatyriau ypatingo “troškimo tikėti“. Norėjau žinoti. Tikėjimas priklausė nuo to, kaip suaugę žmonės ar autoriai papasakodavo savo istorijas, nuo pasakos tono ir kokybės. Tačiau neprisimenu nė karto, kad istorija man būtų patikusi todėl, kad joje pasakojami dalykai gali nutikti ar nutinka “iš tikrųjų“. Pasakas vertinau ne dėl įmanomų dalykų, o dėl jų žavumo. Jei jos sužadindavo aistrą ir kartu ją patenkindavo, tokios istorijos patikdavo. Šioje vietoje nėra reikalo smulkiau apie tai kalbėti, nes tikiuosi vėliau pasakyti daugiau apie šią aistrą, kurią sudaro daugybė komponentų, kai kurie iš jų bendri, kiti būdingi šių dienų žmonėms (ir šių dienų vaikams) ar tam tikroms žmonių grupėms. Visai netroškau nei patirti, nei sapnuoti tokių nuotykių kaip “Alisoje“, o jų aprašymas mane tiktai pralinksmino. Netroškau ieškoti lobių ar kovoti su piratais, tad “Lobių sala“ manęs nesužavėjo. Raudonodžiai indėnai buvo kur kas geriau — istorijose apie juos buvo lankų ir strėlių (jaučiau niekada nepatenkintą aistrą išmokti gerai šaudyti iš lanko), svetimų kalbų, užuominų į archajišką gyvenimo būdą ir pagaliau miškų. Tačiau dar geresnis buvo Merlino ir Artūro kraštas, o visų geriausia — bevardė Sigurdo “Volsungų sagos“ [* „Volsungų saga" - legendinė norvegų saga apie Volsungų giminės kilmę, Sigurdas - vienas iš jos herojų (vert past.)] šiaurė ir visų slibinų kunigaikštis. Tokio pasaulio troškau labiausiai.

Niekad nemaniau, kad slibinai egzistuoja taip pat kaip arkliai. Ir ne vien todėl, kad arklius mačiau kiekvieną dieną, o slibino — nė pėdsako [* Žr. D pastabą pabaigoje (aut. past.)]. Slibinui ant kaktos puikavosi užrašas “Pagaminta Pasakų šalyje“. Kad ir kokiame pasaulyje jis gyventų, tai Kitas pasaulis. Pasakų šalies šerdyje glūdėjo vaizduotė — kitų pasaulių kūrimas ar žvilgsnis į juos. Aš iš visos širdies troškau slibinų. Žinoma, būdamas baikštus, netroškau, kad jie bastytųsi šalimais ir brautųsi į mano saugų pasaulį, kuriame, pavyzdžiui, galima saugiai skaityti baisias istorijas [* Tiesą pasakius, būtent tai ir rūpi vaikams, kai jie klausia „Ar tai tiesa?" Tai reiškia: „Man tai patinka, bet ar tai įmanoma dabar? Ar mano lovelėje saugu?" O išgirsti jie tenori štai ką: „Žinoma, kad šiandien Anglijoje slibinų nėra." (aut. past.)]. Tačiau pasaulis, kuriame galima įsivaizduoti Favnį, yra turtingesnis ir gražesnis, kad ir kiek kainuotų rizika. Ramių ir derlingų lygumų gyventojas, išgirdęs apie baisius kalnus ar nederlingą jūrą, širdyje trokšta visa tai pamatyti. Dvasia tvirta, bet kūnas silpnas.

Vis dėlto, kaip dabar suprantu, nors pasakos mano vaikystėje ir užėmė svarbią vietą, nepasakyčiau, kad būčiau jas ypač mėgęs. Tikroji trauka atsirado jau paaugus, kai praėjo tie keleri neilgi, bet prailgę metai nuo to laiko, kai išmokau skaityti, iki mokyklos. Tuo metu (vos neparašiau “laimingu“ ar “auksiniu“, o išties jis buvo greičiau liūdnas ir pilnas rūpesčių) man patiko ir daugybė kitų dalykų, kai kada net labiau už pasakas, pavyzdžiui, istorija, astronomija, botanika, gramatika ir etimologija. Neatitikau Lango vaikų apibūdinimo ir tik keletas dalykų atsitiktinai pasirodė teisingi — pavyzdžiui, buvau abejingas poezijai ir, jei pasakose pasitaikydavo eilių, aš jas praleisdavau. Poeziją atradau daug vėliau, graikų ir lotynų kalbomis, o ypač kai teko pabandyti versti angliškus eilėraščius į klasikines kalbas. Tikrąjį susidomėjimą pasakomis sužadino filologijos studijos subrendus, o dar labiau sustiprino karas.

Šiuo klausimu pasakiau daugiau nei pakankamai. Jau turėtų būti suprantama, kad, mano nuomone, pasakos neturėtų būti kaip nors ypač sietinos su vaikais. Jos su jais susijusios, pirma — natūraliai, nes vaikai yra žmonės, o žmonės mėgsta pasakas (nors ir ne visi); antra — atsitiktinai, nes pasakos yra didelė literatūros senienų dalis, kurią šiuolaikinė Europa sugrūdo į sandėliukus; ir trečia — visiškai nėr tinkamai, dėl klaidingų įsitikinimų apie vaikus, kurie tuo stipresni, kuo prasčiau suaugusieji juos pažįsta.

Tiesa ir tai, kad sentimentų vaikystei amžius davė mums keletą tikrai gerų pasakų ar panašių į pasakas knygų (kurias, beje, ypač pamėgo suaugusieji), bet užaugino ir tikrai bjaurų atžalyną istorijų, parašytų arba pritaikytų vaikų poreikiams, kaip juos įsivaizduoja suaugusieji. Senos istorijos, užuot išsaugotos, yra supaprastintos ir iškarpytos, mėgdžiojimai dažnai nevykę, tiesiog pigvigerija be jokios intrigos, arba pernelyg globėjiški, arba (visų blogiausia) slapčia kikenama, viena akimi vis nužvelgiant kitus suaugusiuosius. Nekaltinsiu tuo Andrew Lango, bet jis, be jokios abejonės, šypsojosi sau į ūsą ir pernelyg dažnai pro vaikų galvas žvilgčiojo į kitus protingus žmones — o tai padarė didžiulę žalą “Pantuflios kronikoms“.

Dasentas taikliai ir energingai atsikirto droviems savo išverstų norvegų pasakų kritikams. Tačiau padarė stebėtiną kvailystę uždrausdamas vaikams skaityti paskutines dvi savo rinkinio pasakas. Rodos, neįtikėtina, kad pasakų tyrinėtojas nieko geriau nesugalvojo. Bet nereikėtų nei atsikirtinėti į kritiką, nei drausti, jei vaikai būtų laikomi tikrais knygos skaitytojais.

Neneigiu, kad yra tiesos Andrew Lango žodžiuose (kad ir kaip sentimentaliai jie skambėtų): “Tas, kuris nori įeiti į Pasakų karalystę, privalo turėti mažo vaiko širdį/’ Šis lobis būtinas norint patekti ir į mažesnes, ir į daug didesnes karalystes už Pasakų šalį. Tačiau nuolankumas ir nekaltumas — juk būtent tai šiame kontekste reiškia “vaiko širdis“ — visai nereiškia nei nekritiško tikėjimo, nei nekritiško priėmimo. Chestertonas kartą minėjo, kad vaikai, su kuriais jis skaitė Maeterlinco [* Maurice Polydore Marie Berbard Count Maeterlinc (1862-1949) -

Belgijos rašytojas, dramaturgas, eseistas (vert. past.)] “Žydrąją paukštę“, buvo nepatenkinti, “nes pabaigoje nenubausti blogieji, o herojui su heroje nepaaiškėjo, kad šuo buvo ištikimas, o katė — ne“. “Nes vaikai, — sako jis, — yra nekalti ir siekia teisingumo; o mes esame sugadinti ir labiau vertiname gailestingumą.“

Andrew Langas šiuo klausimu susipainiojo. Jam sunkoka buvo paaiškinti vieną vietą savo paties pasakoje, kur Princas Rikardas nužudo Geltonbarzdį Nykštuką. “Negaliu pakęsti žiaurumo, — aiškina jis, — ...bet tai buvo garbinga kova, ir nykštukas, tesiilsi jis ramybėje, žuvo atlikdamas pareigą.“ Tačiau nepaaiškina, kodėl “garbinga kova“ ne tokia žiauri kaip “teisingas teismas“ ir kodėl nykštuko perdūrimas kardu ne toks žiaurus kaip blogų karalių ir piktų pamočių egzekucijos, kurių Langas išsižada: nusikaltėlius, kaip pats giriasi, jis siunčia į erdvius pensionus. Tai gailestingumas, kuris nesuka sau galvos dėl teisingumo. Tokie pasiteisinimai skirti ne vaikams, o jų tėvams ir sargams, kuriems Langas rekomenduoja savo “Princą Prigijų“ ir “Princą Rikardą“ kaip medžiagą, tinkamą jų tikslams [* Iš „Alyvinės pasakų knygos" įžangos (aut. past.)]. Tai tėvai ir sargai nusprendė, kad pasakos tinka vien vaikams. Ir tai tik menkas pavyzdys to, kuo baigiasi vertybių klastojimas.

Jei vartosime žodį “vaikas“ gerąja prasme (nes yra ir blogoji), neturime leistis užvaldomi noro vartoti žodžius “suaugęs“ ar “didelis“ blogąja prasme (nes yra ir geroji). Augti visai nereiškia tapti vis blogesniam, nors šitai dažnai vyksta kartu. Vaikai turi užaugti, o ne tapti piteriais penais. Ir ne tam, kad prarastų nuostabą ir nekaltumą, bet kad tęstų paskirtą kelionę — tą kelionę, kurioje viltingai keliauti nėra svarbiau už atvykti, nors, jei norime atvykti, turime keliauti viltingai. Bet viena iš pasakos pamokų (jei taip galima pasakyti apie kūrinius, kurie nesiekia mokyti) yra ta, kad žaliai, nerangiai ir savanaudei jaunystei pavojai, sielvartas ir mirties šešėlis gali suteikti vertės, o kartais ir išminties.

Neskirstykim žmonijos į elojus ir morlokus — nuostabūs vaikai, “elfai“, kaip juos kai kas labai kvailai vadino aštuonioliktame šimtmetyje, su savo pasakomis (rūpestingai iškarpytomis) ir tamsūs morlokai su savo mechanizmais. Jeigu išvis verta skaityti pasakas, tai jos turi būti rašomos suaugusiesiems ir skaitomos suaugusiųjų. Jie įžvelgs jose daugiau nei vaikai ir daugiau iš jų gaus. Tada kaip pagrindinio meno šaka turėtų būti vaikams pritaikytos ir tinkamos pasakos, kurias jie galėtų suprasti, kaip turėtų būti ir jiems tinkamų įvadų į poezijos, istorijos, mokslų pasaulius. Tačiau jiems dar labiau praverstų pasiskaityti knygų, o ypač nesuprantamų pasakų, bet ne slegiančių. Knygos, kaip ir drabužiai, turėtų leisti augti, vaikiškos knygos mažų mažiausiai turėtų netrukdyti.

Na ir puiku. Jei suaugusieji skaito pasakas kaip vieną literatūros šaką — nei žaisdami, kad yra vaikai, nei apsimesdami, kad ieško knygų savo vaikams, nei vaidindami berniūkščius, kurie niekad nesuauga, — tai kokie tada pasakų tikslai ir vertybės? Mano nuomone, tai paskutinis ir svarbiausias klausimas. Jau užsiminiau apie jį aptardamas kitus dalykus. Pirma: meistriškai parašytos pasakos vertė yra tokia pat kaip ir kiekvieno kito literatūros kūrinio. Tačiau pasakos, be viso to, ypač pasižymi šiais bruožais — Išmone, Atgaiva, Išsivadavimu, Paguoda, — visu tuo, ko vyresniems žmonėms reikia labiau negu vaikams. O šiais laikais dažniausiai manoma, kad jų nereikia niekam. Trumpai apžvelgsiu juos visus ir pradėsiu nuo išmonės.

IŠMONĖ

Žmogaus protas gali sukurti mintyse vaizdus, kurių šiuo metu nemato. Galia įsivaizduoti yra (ar buvo) vadinama vaizduote. Bet pastaruoju metu nenormali, techninė kalba vaizduotę iškelia aukščiau už paprasčiausią vaizdų kūrimą, kuris priskiriamas prie įnorių (Faną/) (o tai yra nuvertintas ir pažemintas senesnis žodis fantazija, fantasy), taip bandoma apriboti vaizduotę iki “galios suteikti nerealiems kūriniams vidinę tikrovės damą“ ir, sakyčiau, netgi ja piktnaudžiauja.

Nors ir netikiu, kad taip suklaidintas žmogus galėtų susidaryti nuomonę apie šį pavojingą klausimą, drįstu manyti, kad skirtumas filologiškai nepagrįstas, o analizė netiksli. Proto galia kurti vaizdus yra viena, tiksliau, tai vienas protinės veiklos aspektas, kurį derėtų vadinti vaizduote. Vaizdo suvokimas, jo reikšmės supratimas ir valdymas, be kurių neįmanoma sėkminga išraiška, gali skirtis jėga ir gyvumu, bet tai jau skirtingi to paties dalyko laipsniai, o ne rūšiniai skirtumai. Pasiekta išraiška, kuri suteikia (ar rodosi, kad suteikia) “vidinę tikrovės damą“ [* T. y. kuri reikalauja antrinio tikėjimo ar jį sukelia (aut. past.)], yra kitas dalykas ar aspektas, kuriam reikia ir kito pavadinimo: menas, veiksmingas vaizduotės ir galutinio rezultato ryšys, antrinis kūrimas. Dabar mano tikslui reikėtų žodžio, kuriame tilptų abi prasmės — ir menas, kaip antrinis kūrimas, ir išraiškos keistumas bei nuostaba, kurie kyla iš vaizdo: tai esminė pasakų ypatybė. Taigi aš įžūliai pasisavinsiu Kliunkio Pliumpio galias ir pavadinsiu visa tai vienu vardu — išmone: ta prasme, kuri jungia senesnį ir aukštesnį šio žodžio, kaip vaizduotės atitikmens, vartojimą, kai “netikras“ (t.y. nepanašus į pirminio pasaulio tikrovę) reiškia laisvę, nepavaldžią stebimų faktų viešpatavimui, trumpai tariant — pasakiškumą. Todėl aš ne tik pripažįstu, bet ir labai džiaugiuosi etimologinėmis ir semantinėmis žodžių “išmonė“ (fantasy) ir “pasakiškas“ (fantastic) sąsajomis: pasakiški yra vaizdai daiktų, kurių ne tik nėra priešais mus, bet kurių iš viso nėra mūsų pirminiame pasaulyje, bent jau dauguma žmonių netiki jų egzistavimu. Bet net ir tai pripažindamas aš nepritariu paniekai, su kuria apie tai kalbama. Šių vaizdų nebuvimas pirminiame pasaulyje (jei tik tai įmanoma) yra ne trūkumas, o pranašumas. Manau, kad išmonė (šia prasme) yra ne žemesnė, o aukštesnė meno forma, išties pati gryniausia jo forma ir todėl (kai jos pasiekiama) pati galingiausia.

Žinoma, išmonė labai patraukia užburiančiu keistumu. Tačiau šis patrauklumas atsisuko prieš ją ir sugadino jai reputaciją. Daugeliui žmonių nepatinka būti užburtiems. Jiems nepatinka nukrypimai nuo pirminio pasaulio ar nuo to migloto jo supratimo, kuris jiems pažįstamas. Todėl jie kvailai ir netgi pagiežingai painioja išmonę su sapnais, kurie neturi nieko bendra su menu [* Tai tinka ne visiems sapnams. Kai kuriuose jų yra išmonės. Bet tai išimtis. Išmonė yra racionali, o ne iracionali veikla (aut. past.)], ir su psichiniais sutrikimais, kurių neįmanoma netgi kontroliuoti — su iliuzijomis bei haliucinacijomis.

Ar tai būtų klaida, ar baimės pagimdyta pagieža ir iš jos išplaukianti antipatija, ji nėra vienintelė tokio supainiojimo priežastis. Išmonė turi ir vieną esminį trūkumą — ją sunku įgyti. Manau, išmonė galėtų labiau, o ne mažiau pasižymėti kūryba, bet praktika rodo, kad kuo kuriami vaizdai nepanašesni į tikruosius pirminio pasaulio vaizdus, tuo sunkiau sukurti “vidinę tikrovės damą“. Daug lengviau tokią tikrovę kurti iš rimtesnės medžiagos. Taip išmonė dažnai lieka neatskleista, ji buvo ir bus naudojama lengvapėdiškai arba tik pusiau rimtai, o kartais tiesiog kaip apdaila — ji tėra vien užgaida. Kiekvienas, paveldėjęs neįtikėtiną gebėjimą kalbėti, gali pasakyti žalia saulė. Daugelis gali ją tokią įsivaizduoti ar pavaizduoti. Tačiau to neužtenka — nors ir tai jau būtų daug stipresnis vaizdas už tuos “trumpus apmatus“ ar “gyvenimo stenogramas“, kurie taip garbinami literatūroje.

Reikėtų daug darbo ir proto, taip pat ypatingų gabumų, išties elfų meno, sukurti antriniam pasauliui, kuriame žalia saulė tiktų, kur ja galėtum patikėti. Tik nedaugelis imasi šios sunkios užduoties. Tačiau jeigu jie pabando ir jeigu jiems pavyksta, tuomet tai jau retas meno laimėjimas — pasakojamasis menas, istorijų kūrimas, pirminė ir galingiausia jo išraiška.

Išmonę geriausia reikšti žodine forma, tai tikroji literatūra. Pavyzdžiui, tapyboje keistenybes vaizduoti pernelyg lengva, rankos aplenkia mintį ar netgi ją nugali [* Žr. E pastabą pabaigoje (aut. past.)]. Tuomet dažniausiai nutapomi kvaili ar liguisti paveikslai. Nelaimė, drama, visiškai kitoks menas nei literatūra, yra glaudžiai su ja susijęs, netgi laikomas literatūros šaka. Lygiai tokia pat nelaimė yra ir išmonės nuvertinimas. Iš dalies šis nuvertinimas kaltas, kad kritikai linkę girti tas literatūros ar “vaizduotės“ šakas, kurios jiems patiems patinka iš prigimties arba dėl auklėjimo. Šalyje, kur gimė didingi dramos veikalai ir Shakespeare’o darbai, kritikai pernelyg linkę dramatizuoti. Tačiau drama iš prigimties priešinga išmonei. Netgi paprasčiausiai išmonei, jeigu ji tinkamai pristatoma, t.y. žodžiu ir judesiu, retai kada pavyksta sukelti dramą. Išmonė nesileidžia klastojama. Kalbančiais žvėrimis aprengti žmonės gali maivytis ar prajuokinti, bet didelės išmonės neparodo. Mano nuomone, tai puikiai atspindi niekam tikusi forma — pantomima. Kuo labiau ji priartėja prie “dramatizuotos pasakos“, tuo blogiau. Dar įmanoma kentėti, jei iš siužeto ir visos jo išmonės tepaliekami farso rėmai, o iš žiūrovų per visą vaidinimą niekas nesitiki “tikėjimo“. Žinoma, taip nutinka dar ir dėl to, kad dramos statytojai mėgina prisigalvoti būdų, kaip parodyti išmonę ar magiją. Kartą žiūrėjau vadinamąją “vaikų pantomimą“, ištisą pasakos “Batuotas katinas“ pastatymą, kur buvo netgi mėginimas pavaizduoti žmogėdros virtimą pele. Jei būtų pavykę, tai būtų tiesiog žiūrovus pergąsdinęs aukšto lygio magijos seansas. O šiaip, nors ir atliktas su šiokiu tokiu išradingumu, naudojant šviesas, neišsklaidė nepasitikėjimo, nes lakstymo ir uždangos traukymo tikrai buvo per daug.

Skaitydamas “Makbetą“ dar galiu pakęsti raganas, jos atlieka pasakotojų vaidmenį ir, nors labai supaprastintos, tiesiog varganos savo giminės atstovės, yra šiokia tokia užuomina į blogį. Žiūrint vaidinimą jų kęsti beveik neįmanoma. Būtų visai neįmanoma, jei neprisiminčiau jų vaidmens skaitytoje istorijoje. Man sako, kad jausčiausi visai kitaip, jei mąstyčiau kaip žmonės iš anos epochos, kai vyko raganų medžioklė ir jų teismai. Betgi tai reiškia — jei tikėčiau, kad raganos egzistuoja pirminiame pasaulyje, kitaip sakant, jei jos nebūtų išmonė, šis ginčas atskleidžia esmę. Jei dramaturgas, o ypač toks kaip Shakespeare’as, mėgina pasinaudoti išmone, ji greičiausiai arba ištirps, arba sumenks. “Makbetą“ sukūrė žmogus, kuriam pritrūko ar gabumų, ar kantrybės rašyti romaną.

Daug svarbesnė už sceninių efektų silpnumą priežastis, mano nuomone, yra ši — pačia savo prigimtimi drama mėgina mėgdžioti arba pavaduoti magiją: padaryti matomą ir girdimą įsivaizduojamą istorijos veikėją. Tai mėginimas klastoti burtus. Norint įvesti žiūrovą, kad ir kaip schematiškai, į šį pusiau magišką antrinį pasaulį, reikia dar daugiau išmonės arba magijos, nes tai jau vidinis, arba tretinis, pasaulis. Pernelyg sudėtinga. Bet visai įmanoma padaryti. Tik aš niekada nemačiau sėkmingai atlikto darbo. Negalima geriausia dramos rūšimi vadinti tos, kur pagrindinės meno ir iliuzijos priemonės yra kalbantys ir vaikštantys žmonės [* Žr. F pastabą pabaigoje (aut. past.)].

Būtent todėl, kad dramos veikėjai ir netgi scenos ne įsivaizduojami, o išties matomi, drama yra (nors ir naudoja panašias priemones: žodžius, eiles, siužetą) visiškai kitoks menas negu pasakojimas. Taigi jei jums labiau patinka ne literatūra, o drama (kaip ir daugumai kritikų), arba jūs susidarote savo nuomonę klausydami tiktai dramos kritikų ar netgi žiūrėdami vaidinimus, jūs galite nesuprasti tikro pasakojimo meno arba sprausti jį į sceninio veiksmo rėmus. Pavyzdžiui, veikėjai, netgi žemiausi ir nuobodžiausi, jums gali patikti labiau negu daiktai. Scenoje apie medžius tegalima pasakyti labai nedaug.

“Pasakų šalies dramos“ — tie vaidinimai, kuriuos, pasak daugybės liudytojų, elfai dažnai rodo žmonėms, — pasižymi gyva išmone ir tokiu nuoširdumu, kokio žmonės nepasiektų jokiomis priemonėmis. Todėl paprastai jų poveikis (žmogui) toli pralenkia antrinį tikėjimą. Stebėdamas Pasakų šalies dramą jūs pats kūniškai esate, ar manotės esąs, antrinio pasaulio viduje. Gali būti, kad ši patirtis labai panaši į sapną ir kartais yra (regis) painiojama su juo (žmonių). Tačiau Pasakų šalies dramoje jūs atsiduriate kažkieno kito sapne, ir šis nerimą keliantis žinojimas kartais gali jums išslysti. Tiesiogiai patirti antrinį pasaulį — tai pernelyg stiprus stebuklingas gėrimas ir jūs visiškai juo patikite, kad ir kokius stebuklus regėtumėte. Jūs suklaidintas, o ar būtent šito siekia elfai (visada ar tik kartais) — tai jau kitas klausimas, šiaip ar taip, patys jie nėra suklaidinti. Jiems tai tik viena iš meno formų, visai kitokia negu vadinamieji burtai ar magija. Jie negyvena iliuzijomis, nors galbūt skiria joms daugiau laiko negu žmonės menininkai. Tikrasis, pirminis pasaulis yra tas pats tiek žmonėms, tiek elfams, tik skirtingai jų suvokiamas ir vertinamas.

Reikia pakalbėti apie šį elfų meną, bet kad ir kokius žodžius pasirinktume, jie bus neaiškūs ir painiojami su kitais dalykais. Magiją, apie kurią kalbėjau (žr. p. 308) anksčiau, pasitelkti nesunku, bet to daryti nereikia. Magiją palikime burtininkams. Menas yra žmonių darbo procesas, kuris sukelia antrinį tikėjimą (bet tai nėra nei svarbiausias, nei vienintelis jo tikslas). Tokį meną, tik kruopščiau ir dėdami mažiau pastangų, gali kurti ir elfai, bent jau sklinda tokie gandai, bet specifiškesnį ir galingesnio poveikio elfų meną, nerasdamas geresnio žodžio, aš pavadinsiu kerais. Kerai sukuria antrinį pasaulį, į kurį gali patekti ir kūrėjas, ir žiūrovas; kol jie yra viduje, šis pasaulis jaudina, bet jų troškimas ir tikslas yra grynai meninis. O magija sukelia, ar bent jau apsimeta sukelianti, permainas pirminiame pasaulyje. Visai nesvarbu, kas tai daro, fėja ar mirtingasis, ji skiriasi nuo kitų dviejų aptartų dalykų, nes tai ne menas, o meistriškumas, jis trokšta galios valdyti daiktus ir gyvus padarus.

O išmonė siekia elfų meno, kerų, ir kai jai pavyksta, tai iš visų žmogiškų menų ji prie šio meno priartėja labiausiai. Daugybės istorijų, žmonių sukurtų apie elfus, šerdyje glūdi, atvirai ar užslėptai, grynas ar su priemaišomis, troškimas įgyvendinti gyvą antrinį kūrimą, o jis (kad ir koks būtų išoriškai panašus) savo esme labai skiriasi nuo egoistiško godumo, paprasto burtininko bruožo. Iš geresnės (bet vis tiek pavojingos) šio troškimo dalies ir buvo sukurti elfai, taigi jie mus gali pamokyti, koks yra svarbiausias žmogiškos išmonės siekis, jeigu elfai egzistuoja, ir netgi dar labiau, jeigu jie yra pačios išmonės vaisius. Šį kūrybingą troškimą tik gadina nekaltų, bet negrabių žmogiškų dramaturgų klastotės ir piktavališkos burtininkų apgavystės. Šiame pasaulyje žmonės negali jo patenkinti, todėl jis amžinas. Jis netrokšta nei apgauti, nei užburti, nei valdyti, o tesiekia dalytis turtais — rasti, kurti ir džiaugtis kartu su draugais, o ne ieškoti vergų.

Daugumai ši antrinė kūryba, krečianti pasauliui ir viskam, kas jame yra, keistas išdaigas, maišanti daiktavardžius ir perskirstanti būdvardžius, ši išmonė atrodo įtartina, o gal ir visai neteisėta. Kai kuriems ji — tik vaikiška kvailystė. Apie teisėtumą norėčiau pacituoti trumpą ištrauką iš laiško, kurį parašiau žmogui, apibūdinusiam mitą ir pasaką kaip melagystes, nors, reikia pripažinti, jis buvo gana švelnus ir pavadino pasakų kūrimą “sidabriniu melo dvelksmu“.

Mielasis pone, — atsakiau, — nors spindesio nustojo,

Žmogus nežuvo amžinai, nors baisiai nusidėjo,

Jis neprarado visiškai duotos galybės

Ir vis dar vilki skarmalais būtos didybės.

Žmogus taip pat kūrėjas, atspindys Šviesos,

Savu protu sugauna spindulį Vienintelės Baltos,

Paverčia ją spalvingų formų begalybe

Ir gali dovanoti viens kitam šią keistenybę.

Ir nors dantų drakono mes visur prisėjom,

Prisigalvojom elfų ir pabaisų kiek norėjom,

Keisčiausių padarų prileidome į laisvę,

Mums niekas draust negali — turim tokią teisę

(Naudojam ją geram arba piktam), tačiau ji mums paklus,

Nes kuriam toj pačioj šviesoj, kuri sukūrė mus.

Išmonė yra natūrali žmogaus veikla. Žinoma, kad ji negriauna ir netgi neįžeidžia proto, ji neužgniaužia noro mąstyti ir netemdo mokslinių tiesų suvokimo. Priešingai. Kuo aštresnis ir aiškesnis protas, tuo turtingesnė išmonė. Jei žmonės nenorėtų ar negalėtų priimti tiesos (faktų ar įrodymų), išmonė turėtų nunykti, kol žmonės pagis. Jei jie kada nors pasiektų tokią būklę (tą visai galima įsivaizduoti), išmonė pražūtų ir taptų liguista iliuzija.

Mat kūrybinga išmonė remiasi suvokimu, kad po saule matomi daiktai bei reiškiniai išties tokie ir yra, taip pripažįstamas faktas, bet jam nevergaujama. Lewiso Carrollo pasakojimuose ir eilėse randamos nesąmonės yra paremtos logika. Jeigu žmonės išties nemokėtų atskirti žmonių nuo varlių, niekuomet nebūtų sukūrę pasakų apie karalius varles.

Žinoma, išmonės galima ir padauginti. Ji gali būti prasta. Ją galima panaudoti piktam. Ji gali netgi klaidinti ją pagimdžiusį protą. O apie ką puolusiame pasaulyje negalėtume to pasakyti? Žmonės sukūrė ne tik elfus, bet ir stabus, kuriuos garbino, netgi tuos, kuriuos labiausiai subjaurojo pikta jų kūrėjų valia. Tačiau pačius stabus žmonės kūrė iš kitos medžiagos — savo suvokimo, savo šūkių, savo turto, netgi jų mokslai ir ekonominės teorijos reikalavo aukoti žmones. Abusus non tollit usum [* Piktnaudžiavimas nenaikina naudos (lot.; vert. past.)]. Išmonė yra žmogaus teisė, naudojamės ja, kaip mokam — mėgdžiodami, nes ir patys esam kūriniai, bet ne šiaip sau kūriniai, o sukurti pagal Kūrėjo paveikslą ir į jį panašūs.

ATGAIVA, IŠSIVADAVIMAS, PAGUODA

Jeigu kalbėsime apie senatvę — ar asmeninę, ar laikų, kuriais gyvename, tai galime pastebėti bendrą nuostatą, kad ją lydi negalia. Tačiau ši mintis dažniausiai kyla paprasčiausiai tyrinėjant pasakas. Analitinės studijos neparengs jūsų rašyti pasakas ar jomis gėrėtis, kaip ir visų laikų ir visų šalių dramos tyrinėjimai negali parengti rašyti pjeses ar jomis gėrėtis. Tokie tyrimai tegali prislėgti. Tyrėjas netruks pajusti, kad sunkiai triūsdamas tesurinko keletą iš nesuskaičiuojamų Pasakų Medžio lapų, kuriais yra pasipuošęs Dienų Miškas, o dauguma jų jau nukritę ir supuvę. Beprasmiška dar labiau šiukšlinti. Negi galima sukurti naują lapą? Žmonės jau seniai atrado viską, ką tik įmanoma, nuo pumpuro iki lapo, ir visas spalvas nuo pavasario iki rudens. Tačiau tai netiesa. Medžio sėklą galima pasėti bet kokioje dirvoje, netgi tokiame rūkų krašte (pasak Lango) kaip Anglija. Pavasario grožis, žinoma, nenukentės, netgi jei mes jau esame matę ar girdėję apie panašius įvykius, nes nė vienas įvykis nuo pasaulio pradžios iki pabaigos nepasikartoja. Kiekvienas ąžuolo, uosio ar gudobelės lapas yra unikalus, ir kai kurios akys gali išvysti šį pavasarį tarsi patį pirmąjį, nors sulapojusį ąžuolą jau regėjo begalinė daugybė žmonių kartų.

Mes neturėtume, netgi negalėtume nusivilti piešimu vien todėl, kad visos linijos tegali būti tiesios arba kreivos, nei tapyba vien todėl, kad tėra trys pagrindinės spalvos. Galbūt dabar mes išties vyresni, nes paveldėjome daugelio protėvių kartų meno kūrinius, galime gėrėtis jais ar kurti patys. Šie paveldėti lobiai kartais gali nusibosti arba kelti baimę pasikartoti, o šioji virsti antipatija grakščiam piešimui, subtiliems raštams ir “žavioms“ spalvoms, o gali netgi imti pagunda tiesiog pradėti manipuliuoti senovine medžiaga, gudriai ir beširdiškai. Tačiau negalime išsivaduoti iš šių rūpesčių pasinaudoję tyčiniu nerangumu, griozdiškomis konstrukcijomis ar nesėkmėmis nei kurdami tamsius dalykus ir nuolatinį smurtą, nei maišydami spalvas, kol iš subtilių jos taps pilkos, nei sugrūsdami į krūvą daugybę fantastiškų formų, kol gausime košmarus ar nesąmones. Kol nepasiekėme tokios būsenos, mums reikalinga atgaiva. Mes vėl turime pažvelgti į žalią spalvą ir apstulbti (bet neapakti) išvydę mėlyną, geltoną ir raudoną. Turime sutikti kentaurą ir slibiną, o tuomet staiga pastebėti, galbūt kaip senovės piemenys, avis, šunis ir žirgus — ir vilkus. Šią atgaivą mums suteikia pasakos. Šia prasme tik pamėgę jas mes tapsime arba išliksime vaikais.

Atgaiva (kartu su sveikatos atgavimu) yra skaidraus žvilgsnio susigrąžinimas. Nesakau, kad turime “matyti daiktus tokius, kokie jie yra“, nes taip įklimpčiau į filosofinį ginčą, nors surizikuočiau pasakyti “matyti daiktus tokius, kokius turėtume juos matyti“, — daiktus, atsietus nuo mūsų. Turime nusiplauti langus, kad pamatytume daiktus ne pro pilką banalumo, įprastumo, t.y. savininkiškumo, miglą. Iš visų veidų būtent pažįstamus sunkiausia apdalyti nebūtomis savybėmis, bet kartu į juos sunkiausia pažvelgti įdėmiai ir naujai, suvokiant jų panašumą ir skirtingumą — suvokti, kad tai veidai, bet saviti. Banalumas yra bausmė už savinimąsi — banalūs ar (blogąja prasme) pažįstami yra tie daiktai, kuriuos mes teisėtai ar mintyse pasisaviname. Sakome, kad pažįstame juos. Jie tampa daiktais, kurie mus kažkada patraukė spindesiu, spalvomis ar forma, o mes griebėme juos, uždarėme savo slėptuvėse, įsigijome ir turėdami liovėmės į juos žiūrėję.

Žinoma, pasakos nėra vienintelis atgaivos būdas ar praradimų profilaktika. Tereikia trupučio nuolankumo. Be to (nuolankiesiems), yra “Syrabmaksovak“ ar Chestertono fantazijos. Syrabmaksovak — tai pasakiškas žodis, bet šioje šalyje jį galime pamatyti užrašytą kiekviename mieste. Tai užrašas “kavos kambarys“, žvelgiant iš vidaus matomas ant stiklinių durų, taip, kaip perskaitė Dickensas vieną tamsią dieną Londone; šį būdą naudojo ir Chestertonas, norėdamas parodyti spėjusių tapti banaliais daiktų keistumą, kai netikėtai žvilgteli į juos iš neįprastos padėties. Tokią išmonę galima būtų laikyti sveika, jai niekada nepritrūks medžiagos. Tačiau aš manau, kad jai trūksta jėgos, nes vienintelė jos dorybė — tai, kad ji nušviečia daiktus nauja šviesa. Žodis “Syrabmaksovak“ gali jums staiga parodyti, kad Anglija yra visiškai nepažįstama šalis, paskendusi tolimoje praeityje, į kurią teleidžia žvilgtelėti istorija, arba kažkokioje miglotoje ateityje, kurią galėtum pasiekti tik laiko mašina; tas žodis padės pamatyti, kokie keisti ir įdomūs jos gyventojai, jų papročiai ir mityba, tačiau jis negali padaryti nieko daugiau — šis veiksmas sustingęs viename laiko taške. Kūrybinga išmonė, norėdama pasiekti visai kitą tikslą (sukurti kažką nauja), gali atverti jūsų lobyno duris ir visi uždaryti daiktai išskris į laisvę tarsi paukščiai iš narvelio. Brangakmeniai pavirs gėlėmis ar liepsnomis ir jūs suprasit, kad visa, ką turite (ar žinote), yra pavojingi, galingi dalykai, ne sukaustyti grandinėmis, o laisvi ir laukiniai; jau nebepriklausantys jums, nebe jūsų dalis.

Išmonės elementai, randami kitų rūšių prozoje ar poezijoje, netgi jei tai tik atsitiktinės puošmenos, padeda įvykti tokiam išlaisvinimui. Tačiau ne taip visiškai kaip pasaka, kuri sutelkta aplink išmonę ar nupinta iš jos, nes išmonė yra pasakos šerdis. Išmonė gimsta iš pirminio pasaulio, tačiau geram amatininkui patinka medžiaga, su kuria dirba, jis jaučia ir yra gerai perpratęs molį, akmenį ar medį, ką mums tegali duoti kūrimo aktas. Nukalus kardą Gramą atsiskleidė geležis, sukūrus Pegasą kilnesni tapo visi arkliai, o Saulės bei Mėnulio Medžiai pašlovino šaknis ir kamienus, vaisius ir žiedus.

O pasakos ar jų (geresnioji) dauguma kalba apie labai paprastus ir svarbiausius dalykus, nepaliestus išmonės, bet šie paprasti dalykai tiesiog sušvinta įdėti į žėrinčius rėmus. Nes istorijų kūrėjas, kuris leidžia sau laisvai elgtis su gamta, gali būti jos mylimasis, o ne vergas. Būtent pasakos man padėjo nujausti žodžių galią ir tokių dalykų kaip akmuo ir geležis, medis ir žolė, ugnis ir namas, duona ir vynas nepaprastumą.

Ir pabaigai pakalbėsiu apie išsivadavimą ir paguodą, kurie iš prigimties yra glaudžiai susiję. Nors pasakos jokiu būdu nėra vienintelis būdas išsivaduoti, dabar tai viena iš akivaizdžiausių ir (kai ką) labiausiai piktinanti eskapizmo — bėgimo nuo tikrovės — literatūrinė forma; taigi aptariant jas reikia apsvarstyti ir kritikų vartojamą terminą escape (išsigelbėjimas, pabėgimas).

Tvirtinau, kad išsigelbėjimas yra viena iš pagrindinių pasakos funkcijų. Nenorėdamas jo niekinti, negaliu pritarti paniekos ir gailesčio kupinai nuostatai, su kuria dabar taip dažnai kalbama apie “pabėgimą“, — tokiai nuostatai šio žodžio vartojimas už literatūros kritikos ribų visai nesuteikia pagrindo. Kritikų taip pamėgtame “tikrame gyvenime“ pabėgimas yra labai praktiška taisyklė, jis gali būti netgi didvyriškas. Čia pabėgimo nėra už ką kritikuoti, nebent jis nepasisektų, o kritikams atrodo, kad kuo jis geriau pavyksta, tuo blogiau. Tai piktnaudžiavimo žodžiais ir painiavos mintyse pavyzdys. Už ką niekinti žmogų, kuris mėgina pabėgti iš kalėjimo ir grįžti namo? O jeigu jam nepavyksta, tai negi jis neturi teisės mąstyti ir kalbėti ne vien apie kalėjimo sienas ir prižiūrėtojus? Pasaulis už sienų niekur nepradingo tik todėl, kad kalinys jo nebemato. Jei kritikai vartoja žodį “pabėgimas“ šia prasme, tai jie pasirinko ne tą žodį, negana to — ne visada nuoširdžiai klysdami jie painioja kalinio pabėgimą su kario dezertyravimu. Kaip tik tokią etiketę gali priklijuoti nacių partijos atstovas, pavadindamas išdavyste išsigelbėjimą iš fiurerio ar kokio kito reicho kančių ir netgi jo kritiką. Taip elgiasi ir šie kritikai, norėdami mus dar labiau supainioti ir sukelti panieką savo oponentams, jie ne vien dezertyravimui, bet ir tikram išsivadavimui klijuoja paniekos etiketę, kurią lydi pasibjaurėjimas, pyktis ir pasmerkimas. Jie ne tik painioja kalinio išsivadavimą su dezertyro sprukimu, bet, regis, labiau už patriotišką pasipriešinimą jie vertina kolaborantišką paklusnumą. Tada telieka pasakyti: “Kraštą, kurį myli, užvaldė blogis“, ir pateisinsi bet kokią išdavystę, o tiksliau, tai bus jau nebe išdavystė.

Leisiu sau pajuokauti: nebandykite savo pasakose teigti (tiksliau, demonstruoti) masinės gamybos elektrinių gatvės žibintų kaip išsivadavimo (šia prasme). Tačiau įmanoma, o dažniausiai taip ir nutinka, kad išsivaduojama pajutus pasibjaurėjimą šiuo tipišku technikos amžiaus produktu, kai kruopštumas ir išradingumas susiję su bjaurumu ir (dažniausiai) prasta kokybe. Šiuos žibintus galima išmesti iš pasakojimo paprasčiausiai todėl, kad tai prasti žibintai, ir visai gali būti, kad pasaka išmokys mus pastebėti šį liūdną faktą. Tačiau yra vienas dalykas — teigiama, kad “elektriniai žibintai turi išlikti“. Jau seniai Chestertonas teisingai pasakė, kad vos išgirdęs apie ką nors sakant, kad viena ar kita “turi išlikti“, suprasdavo, kad tą dalyką netrukus pakeis kitas — maža to, netrukus jis bus laikomas nutriušusiu ir atgyvenusiu. “Mokslo tempai paspartėjo dėl karo reikmių, jis nepermaldaujamai žengia pirmyn... ir palieka kai kuriuos dalykus užpakalyje, pranašaudamas naują elektros panaudojimo raidą“ — tai reklama. Ji tuos pačius dalykus sako dar grėsmingiau. Galima nekreipti dėmesio į elektrinį gatvės žibintą, nes jis tėra labai nesvarbus ir trumpalaikis. Pasakos kalba apie daug ilgaamžiškesnius ir svarbesnius dalykus. Pavyzdžiui, apie žaibus. Išsivadavimo šalininkai, eskapistai, nepataikauja trumpalaikei madai kaip jų oponentai. Jie nelaiko daiktų (kuriuos gana protinga būtų pavadinti blogais) savo šeimininkais ar savo dievais, nešlovina jų kaip amžinų ar netgi “negailestingų“. O jų oponentai, niekinamai susiraukę, negali tvirtinti, kad jie tuo pasitenkins: juk jie gali imti kurstyti žmones daužyti gatvės žibintus. Išsivadavimas turi ir kitą veidą, daug piktesnį — tai Reakcija.

Ne taip seniai — nors tai atrodo neįtikėtina — girdėjau vieną Oksenfordo tarnautoją sveikinant netoliese įsikūrusias masinės produkcijos gamyklas ir automobilių riaumojimą gatvėse, nes universitetui tai suteikia “kontaktą su tikru gyvenimu“. Galbūt jis norėjo pasakyti, kad dvidešimtame amžiuje žmonių gyvenimo ir darbo atmosfera barbariškėja siaubingu greičiu ir kad triukšminga šio reiškinio demonstracija Oksfordo gatvėse perspėja, kad sveikumo oazę beprotybės dykumoje nuo ryžtingo puolimo (praktinio ir intelektualinio) nebeilgai gins paprastos tvoros. Bet bijau, kad visiškai priešingai, šiaip ar taip, šiame kontekste posakis “tikras gyvenimas“ visai neatitinka akademinių standartų. Pastaba, kad automobiliai yra “gyvesni“ už, tarkim, kentaurus ar slibinus, yra keistoka, o tai, kad jie “tikresni“ už, tarkime, arklius, — apgailėtinai absurdiška. Koks tikras, koks sukrečiančiai gyvas yra gamyklos kaminas, palyginti su guoba: apgailėtina atgyvena, nerealia eskapisto svajone!

O aš negaliu savęs įtikinti, kad Blečlio stoties stogas realesnis už debesis. Nepasakyčiau, kad jis mane įkvepia kaip istorinis daiktas, nė nepalyginti su legendiniu dangaus kupolu. Bivrosto tiltas į dievų buveinę, saugomas Heimdalio su auksiniu Gjalarhormo ragu, man daug įdomesnis už tiltą į ketvirtąją platformą. Iš savo širdies tyrų aš negaliu išguiti klausimo: ar labiau su išmone auginti geležinkelių inžinieriai nebūtų geriau susidoroję su savo gausiomis pareigomis, negu tai daro dabar? Tikriausiai pasakos būtų geresnės menų globėjos nei tas akademinis asmuo, apie kurį aš ką tik kalbėjau.

Didžioji dalis literatūros, kurią jis (ko gero) ir kiti (be abejo) pavadintų rimta, tėra vaidinimas po stikliniu stogu prie municipalinio baseino. Galbūt pasakos ir prigalvoja skraidančių ore ar gyvenančių po žemėmis pabaisų, bet jos bent jau nesistengia pabėgti nuo dangaus ir jūros.

Ir jeigu mes kuriam laikui paliktume nuošalyje išmonę, nemanau, kad pasakų kūrėjams ar skaitytojams reikėtų gėdintis “pabėgimo“ nuo archaizmų — jeigu jiems labiau patinka ne slibinai, o arkliai, pilys, laivai, lankai ir strėlės; ne vien elfai, bet ir riteriai, karaliai ir kunigai. Nes protingas žmogus galiausiai susimąstęs (gana nepriklausomai nuo pasakų ar romanų) gali pradėti smerkti tokius pažangos dalykus kaip gamyklos arba automatai ir bombos, kurie, rodos, yra patys natūraliausi, neišvengiamiausi ir, drįstume pasakyti, — negailestingiausi gamyklų produktai, apie kuriuos paprasčiausiai tyli eskapistinė — “bėganti nuo tikrovės“ literatūra.

“Šiuolaikinio Europos gyvenimo šiurkštumas ir bjaurumas“ — to paties tikrojo gyvenimo, kuriuo turėtume džiaugtis, — “tai neužtektinas arba netikusios sąveikos su aplinka biologinis nepakankamumas.“ [* Christopher Dawson, „Progresas ir religija", p. 58-59. Vėliau jis priduria: „Visas tas Viktorijos laikų puošnumas, cilindrai ir surdutai, be abejo, reiškė kažką svarbaus devyniolikto šimtmečio kultūroje, taigi su šia kultūra jie paplito visame pasaulyje kaip jokia kita drabužių mada prieš tai. Galbūt mūsų palikuonys joje įžvelgs nuožmų Asirijos grožį - tos negailestingos ir didžios juos sukūrusios epochos simbolį; tačiau kad ir kaip ten būtų, jam trūksta to tiesaus ir nuolatinio grožio, kuris būtinas visiems drabužiams, jiems, kaip ir juos pagimdžiusiai kultūrai, trūksta sąryšio su gamta bei žmogaus prigimtimi (aut. past.)] Pati beprotiškiausia pilis, pasirodžiusi iš milžino krepšio vienoje gėlų pasakoje, vis dėlto nėra tokia bjauri kaip automatinė gamykla, o kartu (jei pasinaudotume labai šiuolaikišku posakiu) daug tikresnė. Ir kodėl mums nepabėgus nuo “nuožmios Asirijos“ cilindrų absurdo ar siaubingų morlokiškų gamyklų, kodėl jų nepasmerkus? Juos smerkia netgi labiausiai bėgančios nuo tikrovės literatūros formos — mokslinės fantastikos — rašytojai. Šie pranašai dažnai numato (ir daugelis, atrodo, šito trokšta), kad pasaulis kada nors pavirs viena didžiule geležinkelio stotimi stikliniu stogu. Tačiau jiems, regis, labai sunku nuspręsti, ką gi žmonės šiame mieste-pasaulyje veiks. Jie gali iškeisti “Viktorijos laikų puošnumą“ į laisvus apdarus (su užtrauktukais), bet savo laisve, rodos, naudojasi tik norėdami mechaniniais žaisliukais pažaisti greitai nusibostantį lėkimo visu greičiu žaidimą. Sprendžiant iš tų istorijų, žmonės taip ir liks gašlūs, kerštingi ir godūs; o jų idealistai netrokšta nieko daugiau, kaip priveisti tokių pat šlovingų miestų kitose planetose. Tai iš tiesų “tobulėjančių priemonių ir menkėjančių tikslų“ amžius. Tai svarbiausios šių dienų negalios dalis, kelianti troškimą išsivaduoti, tiesą sakant, ne iš gyvenimo, o iš dabartinio meto kančių, kurias patys ir susikūrėm, nes mes aštriai jaučiame ir savo darbų bjaurumą, ir jų blogį. Matome, kad bjaurumas ir blogis neišardomai susiję. Sunku įsivaizduoti blogį ir grožį drauge. Tai, kad ankstesniais amžiais išvydus nuostabią fėją apimdavo siaubas, beveik praslysta pro mūsų akis. Netgi dar blogiau — pats gėris yra atplėšiamas nuo jam priderančio grožio. Pasakų šalyje galima įsivaizduoti, kad žmogėdros pilis siaubinga kaip košmaras (nes tokia ją paverčia žmogėdros blogis), bet neįmanoma įsivaizduoti namo, pastatyto geram tikslui — tarkim, smuklės, užeigos namų, doro ir kilnaus karaliaus dvaro, — kurie atrodytų šleikščiai bjaurūs. Bet šiomis dienomis neverta tikėtis gražių pastatų, nebent jie būtų statyti anksčiau.

Toks yra šiuolaikinis ir ypatingas (arba atsitiktinis) “bėgimo nuo tikrovės“ aspektas pasakose, taip pat romanuose ir kitose istorijose, parašytose senovėje arba apie ją. Nemažai istorijų, sukurtų laikais, kai žmonės paprastai džiaugdavosi savo rankų darbais, virto “bėgimu nuo tikrovės“, pamėginusios prisitaikyti prie šių laikų, kai žmonės bjaurisi tuo, kas yra sukuriama.

Tačiau yra kitų, ir daug rimtesnių mėginimų pabėgti, kurie atsiskleidžia pasakose ir legendose. Bėgti tenka nuo daug bjauresnių ir baisesnių dalykų už triukšmą, dvoką, negailestingus ir ekstravagantiškus vidaus degimo variklius. Tai alkis, troškulys, skurdas, skausmas, sielvartas, neteisybė, mirtis. Ir net jei žmonės nesusiduria su tokiais liūdnais dalykais kaip šie, vis dėlto yra nuo senovės žinomos ribos, nuo kurių mums savotiškai leidžia pabėgti pasakos; tai senos svajonės ir troškimai (siekiantys pačias išmonės šaknis), kuriuos jos savotiškai įgyvendina siūlydamos paguodą. Vieni yra atleistinas silpnumas ar smalsumas — tokie kaip troškimas laisvam lyg žuvis pasinerti į jūros gelmes; arba begarsio, grakštaus, sutelkto paukščio skrydžio ilgesys, tas ilgesys, iš kurio tyčiojasi lėktuvai, nebent tomis retomis akimirkomis, kai išvystame juos labai aukštai, nešamus vėjo, kai mūsų nepasiekia jų keliamas triukšmas, žybsinčius saulėje, — t.y. įsivaizduojamus, o ne naudojamus. Yra ir gilesnių norų — tokių kaip troškimas bendrauti su visai gyvais padarais. Šiuo troškimu, senu kaip pats nuopuolis, paremtas visų pasakų gyvūnų kalbėjimas, o ypač stebuklingas tikrosios jų kalbos supratimas. Tokios yra jų šaknys, o ne senovėje gyvenusiems žmonėms priskiriamas susipainiojimas, tariamas “skirtumo tarp mūsų pačių ir gyvūnų nesuvokimas“ [* Žr. pastabą G pabaigoje (aut. past.)]. Gyvas šio skirtumo suvokimas yra labai senas, bet toks yra ir jausmas, kad atskyrimas buvo prievartinis — mus slegia kaltė ir keistas likimas. Kiti padarai — tai tarsi svetimos karalystės, su kuriomis žmogus nutraukė santykius, paskelbė joms karą ar gyvena įtemptų paliaubų laikotarpį. Yra keletas privilegijuotų žmonių, kurie kartais gali peržengti sieną, o kiti turi pasitenkinti tų keliautojų pasakojimais. Kad ir apie varles. Kalbėdamas apie tą plačiai paplitusią pasaką “Karalius varlė“ Maxas Mūlleris tiesiai paklausė: “Kaip apskritai įmanoma sugalvoti tokią istoriją? Reikia tikėtis, kad žmonės visais laikais buvo pakankamai apsišvietę ir suprato, kad varlė negali vesti karalienės dukters.“ Iš tiesų galime tikėtis! Nes jeigu ne, tai šiame pasakojime nėra jokios prasmės ir viskas paremta vien tik visos istorijos absurdiškumu. Tautosakos šaknys (ar spėlionės apie jas) čia lieka nepaliestos. Nedaug naudos mums duos ir svarstymai apie totemizmą. Nes, be jokios abejonės, kad ir kokie prietarai apie šaltinius ir varles glūdėtų šioje istorijoje, varlės pavidalas pasakoje [* Ar pasakų grupėje (aut. past.)] išliko būtent dėl šios minties keistumo, dėl to, kad tokia santuoka neįmanoma, netgi pasibjaurėtina. Nors tose versijose, kurios mus domina — gėlų, vokiečių, anglų [* „Karalienė, troškusi atsigerti iš šaltinio, ir varlė" (Campbell, xxiii);

Der Froschkdnig; „Varlė ir mergelė" (aut. past.)], — žinoma, kalbama visai ne apie princesės ir varlės santuoką, juk varlė buvo užburtas princas. Ir pasaka teigia ne tai, kad varlės gali tapti sutuoktiniais, bet kad būtina tesėti savo pažadus (netgi jei iš to nieko gero), šią temą, kaip ir draudimų laikymosi motyvą, galima sutikti visoje Pasakų šalyje. Tai vienas iš užrašų ant elfų rago, ir labai aiškus.

Ir pagaliau yra pats seniausias bei giliausias troškimas, Didysis išsivadavimas — troškimas išsivaduoti iš mirties. Pasakos pateikia mums daugybę tokio išsivadavimo pavyzdžių ir būdų, tai galima būtų pavadinti tikruoju pabėgimu, arba (sakyčiau) bėglio dvasia. Tačiau tai daro ir kitos istorijos (ypač tos, įkvėptos mokslo), tai daro ir mūsų tyrimai. Pasakas kūrė žmonės, o ne fėjos. Elfų pasakos apie žmones, be abejo, būtų pilnos užuominų apie pabėgimą nuo nemirtingumo. Bet iš mūsų sukurtų istorijų negalime tikėtis, kad jos visada pakils virš įprasto lygio. Jos dažnai pakyla. Galima rasti keletą pamokų ir apie tai, kokia sunki nemirtingumo našta, arba nesibaigiantis gyvenimas, į kurį veržiasi “pabėgėlis“. Nes pasakos ir senovėje, ir dabar labai tinka mokyti tokių dalykų. Mirties tema ypač įkvėpdavo George’ą MacDonaldą.

Tačiau pasakų “paguodoje“ yra ne vien įsivaizduojamas senovinių troškimų patenkinimas. Daug svarbesnė yra paguodžianti ir laiminga pabaiga. Beveik drįsčiau tvirtinti, kad visos užbaigtos pasakos privalo baigtis laimingai. Mažų mažiausiai pasakysiu, kad tragedija yra tikroji dramos forma, aukščiausia jos funkcija, bet pasakoms galioja priešinga taisyklė. O kadangi nėra žodžio, kuris išreikštų šią priešingybę, tai pavadinsiu ją eukatastrofa. Eukatastrofinis pasakojimas yra tikroji pasakos forma ir aukščiausia jos funkcija.

Pasakų paguoda, laimingos pabaigos džiaugsmas — ar, tiksliau, geroji katastrofa, netikėtas džiugus posūkis (nes pasakos iš tiesų neturi pabaigos) [* Žr. H pastabą pabaigoje (aut. past.)] — šis džiaugsmas, kurį pasakos labai gerai moka sukelti, nėra nei bailumas, nei bėgimas nuo tikrovės. Pasakų arba kito pasaulio aplinkoje tai netikėta ir stebuklinga malonė, kurios neįmanoma nuspėti. Ji neneigia diskatastrofos — sielvarto ir nesėkmių, jie būtini, kad pajustum išsivadavimo džiaugsmą; bet ji neigia (jei norite, labai akivaizdžiai) visuotinį galutinį pralaimėjimą ir todėl gali vadintis evangelija, kuri suteikia džiaugsmo blykstelėjimą, džiaugsmo, kuris gyvuoja už pasaulio ribų ir yra aštrus lyg sielvartas.

Labai geros, išbaigtos pasakos požymis yra toks: kad ir kokie klaikūs būtų įvykiai, kad ir kokie pašėlę ar siaubingi būtų nuotykiai, suaugusiam ar vaikui, kurie jos klausosi, atėjus posūkio metui iš džiaugsmo užima kvapą, smarkiau suspurda širdis, iš akių beveik (arba tikrai) pasipila ašaros, tai veriamas pojūtis, kurį suteikia visos kokybiškos literatūros meno rūšys.

Kartais šį įspūdį gali sukelti ir šiuolaikinės pasakos. Tai nėra lengva ir priklauso nuo visos istorijos, kuri paruošia posūkiui ir visą pasakojimą apgaubia šlovės šešėliu. Pasaka, kuriai tai bent šiek tiek pavyksta, nėra visiškai nevykusi, kad ir kokių ydų turėtų, kad ir kaip suvelti būtų jos tikslai. Tai nutinka netgi paties Andrew Lango rašytoje pasakoje “Princas Prigijus“, kuri daugybe kitų aspektų nėra patenkinama. Kai “atgyja visi riteriai ir iškėlę kardus šaukia “Tegyvuoja princas Prigijus!“, apėmęs džiaugsmas šiek tiek primena tą keistą mitologinės pasakos savybę, didingesnę už patį įvykį. Lango pasakojime to neįvyktų, jei aprašytas įvykis nebūtų daug rimtesnė už visą griozdišką, gana lengvabūdišką siužetą pasakos išmonė — pabaiga šiek tiek pašaipiai šypteli iš tos rafinuotos, sudėtingos conte [* Tai būdinga neryžtingam svyruojančiam Langui. Šis pasakojimas iš pažiūros seka rafinuotomis prancūziškomis conte (pasakomis), šiek tiek pasišaipydamas iš Thackeray'aus „Rožės ir žiedo" - toks paviršutiniškas, netgi lengvabūdiškas kūrinys nepasiekia ir netrokšta pasiekti nieko gilaus, bet jo gelmėje glūdi gilesnis, romantiškas Langas (aut. past.)]. Tačiau rimtoje Pasakų šalies istorijoje šis įspūdis daug galingesnis ir aštresnis [* Tokiose pasakose, kurias Langas vadino „tradicinėmis" ir kurias nuoširdžiai mėgo (aut. past.)]. Tokiose istorijose atėjus netikėto posūkio metui patiriame veriantį džiaugsmo blyksnį ir širdies troškimas akimirką ištrūksta iš pasakos rėmų, perplėšia pasakojimo tinklą ir pro tą plyšį blyksteli šviesa.

Tiktai dėl tavęs aš septynetą metų ilgų tarnavau,

Tiktai dėl tavęs aš į kalną stiklinį lipau užlipau,

Tiktai dėl tavęs išmazgojau aš tavąją skraistę baltai... Tai ko nežiūri į mane, ko miegi taip kietai? [* Vertė Romualda Zagorskienė, „Škotų liaudies pasakos", Vilnius, „Vaga", 1973 (vert. past.)]

Ir jis išgirdo ir atvėrė akis. [* „Juodasis Norovėjaus jautis" (aut. past.)]

EPILOGAS

Šis džiaugsmas, kurį aš pasirinkau pagrindiniu tikros pasakos (ar romano) požymiu arba jos atspaudu, nusipelno išsamesnio aptarimo.

Tikriausiai kiekvienas rašytojas, kurdamas antrinį pasaulį, išmonę, tam tikra prasme trokšta būti tikru kūrėju ar bent jau tikisi, kad priartėja prie tikrovės: tikisi, kad tam tikros jo antrinio pasaulio savybės (jei ne visos detalės) kyla iš tikrovės ar sueina į ją. Jei jam išties pavyksta pasiekti kokybę, kurią žodynas aprašo kaip “vidinę tikrovės darną“, tai sunku suvokti, kaip tai galėtų nutikti, jeigu kūrinyje nebūtų nė lašelio tikrumo. Šis ypatingas džiaugsmas sėkmingoje išmonėje gali būti paaiškintas kaip netikėtas esminės realybės, arba tiesos, blyksnis. Tai ne vien šio pasaulio liūdinčiųjų paguoda, bet atsiteisimas ir atsakymas į klausimą “Ar tai tiesa?“ Anksčiau į šį klausimą atsakiau taip: “Jeigu jūs sukūrėte savo mažutį pasaulėlį, tada taip, tai tiesa tame pasaulėlyje.“ Menininkui to pakanka (ar menininko dalelei menininko viduje). Tačiau eukatastrofoje mes pamatome trumputę viziją, kad atsakymas gali būti didingesnis — tai gali būti tolimas evangelijos spindulys arba aidas tikrovėje. Šis žodis taps mano epilogo leitmotyvu. Tai rimtas ir pavojingas dalykas, šią temą aptarinėti gana įžūlu, bet jei per malonę tai, ką kalbu, turi kokią nors vertę, tai tik viena nepaprastai turtingos tikrovės briaunelė: ribota tik todėl, kad ribotos žmogaus, kuriam visa tai buvo padaryta, galimybės.

Drįstu tarti, kad artindamasis prie krikščioniškosios istorijos iš šios pusės jau seniai jaučiu (su džiaugsmu), kad Dievas atpirko sugedusius kūrinius ir žmones tokiu būdu, kuriame sutelpa ir šis aspektas, atitinkantis keistą jų prigimtį. Evangelijos apima ir pasaką, tai didingas pasakojimas, kuriame sutelpa visų pasakų esmė. Jose nemaža stebuklų — ypač meniškų [* Meniškas čia ne vien padavimas, bet ir pati istorija, nes ją sukūrė ne evangelistai (aut. past)], nuostabių, jaudinančių: mitologinių savo tobula, savarankiška reikšme; o tarp stebuklų yra pati didžiausia ir išbaigčiausia eukatastrofa. Bet visa tai įžengė į istoriją ir pirminį pasaulį, antrinės kūrybos troškimai išsipildė Kūrinijoje. Kristaus gimimas yra žmonijos istorijos eukatastrofa. Prisikėlimas yra Įsikūnijimo eukatastrofa. Šis pasakojimas prasideda džiaugsmu ir džiaugsmu baigiasi. Jame pirmiausia pasireiškia “vidinė tikrovės dama“. Nėra kito tokio pasakojimo, kuriuo žmonės taip trokštų tikėti ir kurį vien dėl jo paties vertės priėmė tiek skeptikų. Nes jo meniškumas atspindi pirminį meną, t.y. Kūrimą. Jei tai atmesime, mums teliks liūdesys arba rūstybė.

Nesunku įsivaizduoti ypatingą susijaudinimą ir džiaugsmą, kuris apimtų sužinojus, kad kuri nors nuostabi pasaka pasirodė besanti tikra, kad jos pasakojimas — istorija, nepraradusi savo mitologinės ir alegorinės reikšmės. Tai nesunku, nes žmogus nėra pašauktas išmėginti ar įsivaizduoti visiškai nežinomus dalykus. Apimtų toks džiaugsmas kaip ir priėjus pasakos posūkį, šis džiaugsmas turi pirminės tiesos skonio. (Kitaip jis nesivadintų džiaugsmu.) Jis žvelgia į priekį (arba atgal; kryptis šiuo atveju nėra svarbi) į Didžiąją Eukatastrofą. Krikščioniškas džiaugsmas, Gloria, yra lygiai toks pats, bet jis ypač (be galo, jei mes turėtume begalines galimybes) didingas ir džiugus. Nes ši istorija pirminė, ji yra tiesa. Menas buvo patvirtintas. Dievas yra angelų ir žmonių Viešpats — ir elfų. Legenda ir istorija susitiko ir susipynė.

Tačiau Dievo karalystėje didingi dalykai neužgožia mažų. Atpirktas žmogus išlieka žmogumi. Pasakojimas ir išmonė tęsiasi, jie ir turi tęstis. Evangelija nenaikina legendų, ji jas pašventina, ypač laimingą pabaigą. Krikščioniui vis dar reikia dirbti, protu ar kūnu, kentėti, viltis ir mirti; bet dabar jis supranta, kad jo polinkiai ir gabumai yra nukreipti į tikslą, kurį galima atpirkti. Jis yra taip dosniai apdovanotas, kad dabar gali tikėtis savo išmone papuošti sukurtąjį pasaulį ir jį praturtinti. Visos pasakos gali virsti tikrove, tačiau kai bus atpirktos, jos bus labai panašios ir visai nepanašios į mūsų, žmonių, joms suteiktas formas, pagaliau mes ir patys atpirkti būsime labai panašūs ir visai nepanašūs į puolusius žmones, kuriuos dabar pažįstame.

PASTABOS

A (312 p.)

Pati jų stebuklų kilmė (o ne vien panaudojimas) yra satyrinio pobūdžio, pasišaipymas iš kvailumo; o sapno elementas nėra vien įžangos ir užbaigos mechanizmas, jis būdingas visam veiksmui ir jo posūkiams. Šiuos dalykus vaikai, ramiai pagalvoję, gali įvertinti ir suprasti. Tačiau daugelis, kaip ir aš, jaučia antipatiją sapno mechanizmui, nes “Alisa“ pristatyta kaip pasaka. Knygoje “Vėjas gluosniuose“ nėra nė užuominos apie sapną. “Pavasariui atėjus visą rytą kurmis labai sunkiai dirbo valydamas savo mažą namelį po didele pieva.“ [* Vertė Edmundas Juškys, išleido „Alka", „Iliustruota didžioji klasika", 2000 (pert. past.)] Taip ji prasideda ir toks tinkamas tonas išlieka. Todėl dar labiau stebina, kad A. A. Milnas, toks didis šios nuostabios knygos gerbėjas, inscenizuodamas ją padarė tokią įnoringą pradžią, kurioje matome vaiką kalbant narcizo žiedu lyg telefonu. O galbūt tai visai nėra keista, nes įžvalgus knygos gerbėjas (kuris yra kitoks nei didis gerbėjas) niekada nebūtų mėginęs jos inscenizuoti. Juk suprantama, kad tai tegalima padaryti su paprastesniais istorijos elementais, pasakos apie gyvūnus satyra. Pjesė yra žemesnis dramos lygmuo, gana pakenčiamai pralinksminanti, ypač tuos, kurie neskaitė knygos; tačiau kai kurie vaikai, kuriuos aš vedžiausi pažiūrėti “Rupūžiaus iš Rupūžyno“, vėliau teprisiminė šleikštulį pradžioje. O visa kita jiems labiau patiko knygoje.

B (328 p.)

Šios detalės, žinoma, netgi tais laikais, kai tų taisyklių buvo laikomasi, paprastai patekdavo į pasakas dėl savo pasakojamosios vertės. Jeigu, pavyzdžiui, aš parašyčiau istoriją, kurioje pakariamas žmogus, vėlesniais amžiais, jeigu ji išliktų, galbūt paaiškėtų, kad pasakojimas apima šį tą išliekančio, šį tą daugiau nei vietinės reikšmės laikinos vertybės — tai, kad pasakojimas iš tiesų parašytas laikais, kai pagal įstatymus kardavo žmones. Galbūt, nes tais laikais nebūtinai turėtų padaryti tokią išvadą. Šia prasme ateities tyrinėtojas turėtų tiksliai žinoti, kada buvo įprasta karti žmones ir kada gyvenau aš. Nes aš galėjau šį faktą pasiskolinti iš kitų laikų ir vietų, iš kitų istorijų, o galėjau paprasčiausiai išgalvoti. Bet net jei paaiškėtų, kad šis tyrimas teisingas, korimas pasakojime atsirastų tiktai jeigu (a) aš pats suvokiau dramatišką, tragišką ar siaubingą šio incidento įtaką pasakojimui ir (b) tie, kurie visa tai perpasakos, irgi pajus šią jėgą ir neišmes įvykio lauk. Tolimas laikas, gryna senovė ir keistenybės gali užaštrinti tragedijos ar siaubo briauną, bet pati briauna turėjo būti nuo pat pradžios, net jei vėliau ją nušlifavo patys elfai. Ir pats nenaudingiausias klausimas, paprastai užduodamas literatūros kritikams apie Ifigeniją, Agamemnono dukterį, yra toks: ar legenda apie jos paaukojimą Aulidėje atsirado laikais, kai būdavo aukojami žmonės?

Sakau tik “paprastai“, nes galima įsivaizduoti, kad tuo, ką mes dabar suprantame kaip “pasakojimą“, kadaise norėta pasakyti visai ką kita — pavyzdžiui, perpasakoti faktą arba ritualą. Pasakojimas, išgalvotas tam, kad paaiškintų ritualą (procesą, kuris, kai kurių žmonių nuomone, vykdavo gana dažnai), pirmiausia yra pasakojimas. Jis įgauna formą ir išliks (dar ilgai po ritualo išnykimo) vien dėl pasakojamosios vertės. Kartais smulkmenos, kurios dabar pastebimos dėl jų keistumo, kitados galėjo būti tokios įprastos, kad pateko į pasakojimą atsitiktinai: kaip paminėjimas, kad žmogus “kilstelėjo skrybėlę“ ar “sėdo į traukinį“. Bet tokios atsitiktinės smulkmenos kasdieniame gyvenime negali ilgai išlikti nepakitusios. Rašto laikais (kai greitai kinta papročiai) pasakojimas gali ilgai išlikti nepakitęs su visomis atsitiktinėmis smulkmenomis, įgydamas keistumo ir savotiškumo. Dauguma Dickenso kūrinių dabar yra būtent tokie. Galima dabar atsiversti romaną, kuris būdavo perkamas ir skaitomas tais laikais, kai kasdienis gyvenimas buvo toks, kaip jame aprašyta, nors dabar šios kasdienės smulkmenos mums tapo tokios pat tolimos kaip ir karalienės Elžbietos laikai. Tačiau tai ypatinga šių dienų situacija. Antropologai ir tautosakininkai su tuo nesusiduria. Vis dėlto nerašytinis, žodinis pasakojimo perdavimas reikalauja pripažinti, kad pirminė detalių, su kuriomis jie susiduria, reikšmė yra pasakojimo rentimas ir pirminė jų išlikimo priežastis ta pati. “Karalius varlė“ — tai nei Credo, nei totemų žinynas — tai keistas pasakojimas, turintis aiškią pamokomąją prasmę.

C (329 p.)

Kiek man žinoma, vaikai, kuriems anksti pasireiškia polinkis rašyti, nejaučia jokio ypatingo poreikio mėginti rašyti pasakas, nebent tai būtų vienintelis jiems prieinamas literatūros žanras; o jei mėgina, jiems paprastai nepavyksta.

Tai nėra lengvas literatūros žanras. Jei vaikai ir jaučia kokį stipresnį polinkį, tai dažnai į pasakėčias apie gyvūnus, kurias suaugusieji painioja su pasakomis. Geriausi vaikų, sukurti pasakojimai, kuriuos man teko skaityti, buvo arba realistiniai (savo ketinimais), arba tenai veikė žvėrys ir paukščiai — dažniausiai zoomorfinio pavidalo žmonės, kokie paprastai veikia pasakėčiose apie gyvūnus. Ko gero, jie šį žanrą renkasi todėl, kad jis leidžia gana realistiškai vaizduoti namų įvykius ir pokalbius, kuriuos vaikai tikrai gerai pažįsta. O žanrą paprastai pasiūlo suaugusieji. Literatūroje, kuri paprastai brukama mažiems vaikams, tokio žanro keistai daugoka, ir geroje, ir prastoje. Įtariu, kad tai daroma dėl sąlyčio su gamtotyra, knygos apie žvėris ir paukščius laikomos ypač tinkamomis vaikams. O visa tai dar sustiprina meškučiai ir triušiukai, kurie pastaruoju metu išstūmė lėles netgi iš mažų mergaičių žaidimų kambarių. Vaikai kuria sagas apie savo žaislus, kartais ilgas ir sudėtingas. Jei jie žaidžia su meškučiais, meškučiai ir bus jų sagų veikėjai, bet jie kalbės kaip žmonės.

D (335 p.)

Su zoologija ir paleontologija (“vaikams“) vaikystėje susipažinau beveik taip pat anksti kaip ir su fėjomis. Mačiau tikrų žvėrių ir tikrų (kaip man tvirtino) priešistorinių gyvūnų paveikslų. Man labiau patiko priešistoriniai gyvūnai, nes jie bent jau gyveno labai seniai, o hipotezės (kad ir kokiu menku žinių kiekiu jos remtųsi) negali nežibėti išmone. Bet man nepatiko aiškinimas, kad šie padarai ir buvo slibinai. Negaliu pamiršti vaikiško susierzinimo, kai išgirsdavau tokius pamokomus giminaičių (arba jų dovanotų knygų) tvirtinimus: “snaigės yra fėjų brangakmeniai“ arba “jos dar gražesnės už fėjų brangakmenius“; “jūros dugno stebuklai nuostabesni už pasakų šalį“. Vaikai tikisi, kad suaugę jiems paaiškins skirtumus, kuriuos jie jaučia, bet kurių negali analizuoti, ar bent jau pripažins juos, o ne neigs ar ignoruos. Aš labai ryškiai jaučiau tikrovės grožį, bet painioti jį su “kitais dalykais“ man atrodė išsisukinėjimas. Troškau tyrinėti gamtą, tiesą sakant, netgi labiau, nei skaityti pasakas, bet nenorėjau būti perviliotas iš pasakų šalies į mokslo glėbį tokių žmonių, kurie laikė potraukį prie pasakų kažkokiu gimtosios nuodėmės pakaitalu, o mokslą — kažkokia naująja religija, į kurią mane reikia atversti. Be abejo, tyrinėti gamtą — tai darbas visam gyvenimui, netgi visai amžinybei (kuriems teko tokia dovana), bet dalis žmogaus nepriklauso gamtai, todėl neprivalo nei jos tyrinėti, nei dėl to džiūgauti.

E (342 p.)

Pavyzdžiui, siurrealistiniuose paveiksluose pastebime tam tikrą liguistumą ar nerimą, kurio beveik neaptiksi literatūrinėje išmonėje. Galima įtarti, kad tuos paveikslus nupiešęs protas išties yra liguistas, bet tuo ne viskas paaiškinama. Vien visa tai piešiant protą apima keista būsena, panaši į tą, kurią patiria sąmonė, kai karščiuojant ima kankinti keisčiausi vaizdiniai, kai paprasčiausi daiktai įgauna grėsmingas ir absurdiškas formas.

Čia aš, be abejo, kalbu apie svarbiausias vaizduojamųjų menų išmonės išraiškos savybes, o ne apie iliustracijas ar kinematografą. Kad ir kokios geros būtų, iliustracijos neką tepadeda pasakoms. Visi menai, siūlantys vaizdą (tarp jų ir drama), ir tikra literatūra labiausiai skiriasi tuo, kad šioji apeina vaizdą. Literatūra veikia tiesiogiai mintį ir todėl ji yra pirmesnė. Kartu ji universalesnė, gyvesnė ir savitesnė. Jeigu ji kalba apie duoną ir vyną, apie akmenį ar medį, tai apima šių daiktų visumą, jų idėjas, o kiekvienas klausytojas juos įkūnys savo vaizduotėje. Jei sakoma, kad “jis valgė duoną“, režisierius ar dailininkas tegalės parodyti vieną konkretų duonos gabalėlį, kaip pats jį įsivaizduoja, o istorijos klausytojas galvos apie duoną apskritai ir galės įsivaizduoti, kaip pats norės. Jei sakoma, kad “jis užlipo į kalną ir pamatė slėnyje upę“, iliustratorius gali sugauti ar beveik sugauti savo paties įsivaizduojamą paveikslą, bet kiekvienas, girdintis šiuos žodžius, matys savo paveikslą, jį sudarys kalvos, upės ir slėniai, kuriuos pats kažkada matė, o labiausiai ta kalva, upė ir slėnis, kurie pirmąkart įkūnijo jam šias sąvokas.

F (344 p.)

Be abejo, aš kalbu apie matomų formų ir pavidalų išmonę. Dramą galima suręsti, kai koks nors Pasakų šalies įvykis užklumpa žmones, čia nereikia jokių mechanizmų, arba galima papasakoti, kad visa tai nutiko. Tačiau rezultatui pasiekti išmonės nereikia; pjesę palaiko veikėjai, apie juos viskas ir sukasi. Tokio pobūdžio dramą (kaip pavyzdį galima nurodyti kai kurias Barrie’o [* Sir James Mathew Barrie (1860-1937) - škotų rašytojas, dramaturgas (vert. past.)] pjeses) galima naudoti lengvabūdiškai, satyros tikslais arba perteikiant autoriaus mintis žmonėms. Drama yra antropocentriška. Pasaka ir Pasakų šalis tokio poreikio neturi. Pavyzdžiui, yra daugybė istorijų apie tai, kad žmogus pradingo ir daugybę metų gyveno tarp fėjų nepastebėdamas laiko bėgimo ir nesendamas. Barrie’s apie tai parašė pjesę. Joje fėjų nesimato. Veiksmas nuolat sukasi apie kankinamus žmones. O gale vietoj sentimentalios žvaigždės ir angeliškų balsų (spausdintinėje versijoje) matome skausmingą veiksmą, kurį lengvai galima paversti velnišku, — angeliškus balsus pabaigoje pakeičia (kaip esu matęs) elfų kvietimas. Scenoje nepastatytos pasakos, kai jos kalba apie nuskriaustus žmones, taip pat gali būti jausmingos ar baisios. Tačiau nebūtinai. Daugumoje iš jų lygiomis teisėmis veikia ir fėjos. Kai kuriose istorijose būtent jos — svarbiausios veikėjos. Nemažai trumpų tautosakos pasakojimų apie tokius įvykius teigia, kad tai tik liudijimai apie fėjas, per ilgus amžius apie jas ir jų egzistavimo būdą sukaupta išmintis. Į žmonių, kurie susitinka su jomis (dažniausiai savo noru), kančias tada galime pažvelgti visai kitu kampu. Galima sukurpti dramą apie aukos, nukentėjusios nuo rentgeno tyrimų, kančias, bet vargu ar galima subjektu pasirinkti patį rentgeną. Vis dėlto galima domėtis rentgenu (o ne rentgenologais) arba pirmiausia domėtis pačia Pasakų šalimi nekankinant mirtingųjų. Iš susidomėjimo viena sritimi gims mokslinė knyga, o kita — pasaka. Nei su vienu, nei su kitu drama nesusidoros.

G (357 p.)

Šio jausmo stoka — tai tiesiog hipotezė apie senovės žmones, kad ir nuo kokios painiavos šių dienų žmonės (suklaidinti ar degradavę) kentėtų. Ši hipotezė, sprendžiant iš tų negausių duomenų, kurie išliko apie senovę, tepagrįsta tiek, kiek ir spėjimas, kad kadaise šis jausmas buvo netgi stipresnis. Tai, kad išmonė sumaišė žmogiškas formas su gyvūnų ar augalų formomis arba suteikė gyvūnams žmonių gebėjimus, nors ir yra sena, visai neliudija sumišimo. Greičiau priešingai. Išmonė neišsklaido ryškių tikrojo pasaulio formų, ji priklauso nuo jų. Kadangi mūsų vakarietiškam, europietiškam pasauliui rūpi “atskyrimo jausmo“ sąvoka, tai dabar ją silpnina ir puola ne išmonė, o mokslinė teorija. Ne istorijos apie kentaurus, vilkolakius ar užburtus lokius, o mokslininkų hipotezės (ar dogmomis tapusios spėlionės), kurios nusako žmogų ne kaip gyvūną — šis teisingas apibūdinimas labai senas, — bet kaip vien tik gyvūną. O iš to kyla pasekmė — jausmų deformavimas. Ne visai sugedusių žmonių natūrali meilė žvėrims ir troškimas įlįsti į kito kailį pakėlė maištą. Dabar mes sutinkame žmonių, kurie myli gyvūnus labiau nei žmones; kurie taip gaili avių, kad keikia piemenis lyg vilkus, kurie verkia žuvusio karo žirgo ir keikia žuvusius kareivius. Tai šiomis dienomis, o ne tuomet, kai gimė pasakos, atsirado skirtumo tarp mūsų pačių ir gyvūnų nesuvokimas.

H (359 p.)

Pasakų pabaiga “jie ilgai ir laimingai gyveno“ laikoma tokia pat įprasta kaip ir pradžia “Kartą gyveno“, bet išties yra dirbtinė. Ji nieko negali apgauti. Tokios pabaigos frazės gali būti sulyginamos su paveikslo rėmais ir tikra vieno ar kito vientiso Pasakų voratinklio fragmento pabaiga, jos gali būti laikomos ne daugiau kaip langu į išorinį pasaulį. Šie posakiai gali būti paprasti arba sudėtingi ir ekstravagantiški, tokie pat meniški ir reikalingi paveikslui kaip paprasti, drožinėti ar paauksuoti rėmai. “Jie vis dar gyvena, pečių kūrena, dūmai rūksta, nieko netrūksta.“ “Ir aš ten buvau, alų midų gėriau, per barzdą varvėjo, burnoj neturėjau.“ “Jie ilgai ir laimingai gyveno.“ “O kai vestuvės baigėsi, išsiuntė mane namo stiklo šukių keliu su popieriniais batais.“

Tokios pabaigos pasakoms tinka, nes šie pasakojimai pilni gilesnės prasmės ir Pasakų pasaulio tęstinumui suvokti tinka geriau nei dauguma dabartinių “tikroviškų“ istorijų, suspaustų siaurame savo pačių laike. Šį aštrų pjūvį begaliniame gobelene tinkamai vaizduoja netgi absurdiškos ar komiškos formuluotės. Dabartinės iliustracijos (daugiausia fotografinės) stiliaus raida nenugalimai linksta prie paraščių naikinimo, kad “paveikslas“ pasibaigtų sulig lapo kraštu. Šis metodas gal ir tinka fotografijai, bet nedera piešiniams, iliustruojantiems pasakas ar jų įkvėptiems. Užburtam miškui reikia ribų, netgi sudėtingų rėmų. Didžiausia kvailystė ir įžeidimas būtų spausdinti juos sulig popieriaus kraštais, kaip Uolinių kalnų nuotrauką žurnale, tarsi išties būtų “pykštelta“ fėjų šalis ar kokio dailininko “vietoje“ apmestas eskizas.

O kalbant apie pasakų pradžias — sunku būtų sugalvoti, kuo pakeisti formuluotę “Kartą gyveno“. Ji iškart ima veikti. Šį efektą galime pajusti skaitydami, pavyzdžiui, pasaką “Baisioji galva“ “Mėlynojoje pasakų knygoje“. Tai paties Andrew Lango perdaryta Persėjo ir Gorgonės istorija. Ji prasideda “Kartą gyveno“ ir nenurodo nei metų, nei šalies, nei vardų. Tokį elgesį tegalima pavadinti “mitologijos pavertimu pasaka“. Norėčiau pasakyti, kad taip labai gera pasaka (nes kaip tik tokia ir yra graikiška istorija) paverčiama paprasta, tokia įprasta mūsų kraštuose močiutės ar auklės pasaka. Bevardiškumas yra ne dorybė, o atsitiktinumas, jo nereikia mėgdžioti; miglotumas šiuo atžvilgiu prilygsta nuvertinimui, sugedimui dėl užmaršumo arba meistriškumo trūkumo. Bet, manau, belaikiškumas yra visai kas kita. Tokia pradžia nėra skurdo požymis, ji reikšminga. Vienu brūkštelėjimu ji sukelia milžiniško, žemėlapiuose nepažymėto laiko pasaulio jausmą.

PABAIGOS ŽODIS

Vienas iš iliustratoriaus džiaugsmų yra galimybė grįžti prie kažkada skaitytų istorijų ir vėl su jomis dirbti — šįkart kreipiant daugiau dėmesio į detales, — taip pat su malonumu imtis visiškai naujų darbų. Kai kurias šios knygos istorijas aš perskaičiau tik prieš keletą mėnesių ir pasigailėjau neturėjęs jų po ranka tuomet, kai mano vaikai kiekvieną vakarą laukdavo pasakų.

Dauguma pačių populiariausių istorijų vaikams buvo sukurtos kokiam nors konkrečiam vaikui, šis kai kada atsainus, o kai kada labai įžvalgus metodas pagimdė mintis, kurios vėliau įsikūnijo didžiojoje literatūroje. Skaitydamas trumpesnius Tolkieno apsakymus ir eilėraščius, dar stipriau pajutau autoriaus ir jo vaikų ryšį. Čia yra įspūdingų originalių detalių ir įvykių, kurie tegalėjo atsirasti iš stebėjimų ir dviejų ar daugiau gyvų protų pokalbių. Man atrodo, kad “Klajojančio riterio nuotykių“ jūreivis tegalėjo užgimti tėvui vasaros dieną rodant vaikams įdomų plaukiojantį ar skrendantį virš vandens telkinio vabzdį ir jiems spėliojant, kokių nuotykių jis galėtų patirti. Netgi labiau už keistus ir nuostabius vaizdus mano vaizduotę uždega šis magiškas dalijimasis mintimis, kai vienoje galvoje kilusi mintis įsišaknija kitoje ir gimsta naujas veikėjas ar istorija.

Kai kurie kiti eilėraščiai ir pasakojimai persunkti asmeniškesnės, liūdnesnės nuotaikos, įsivaizduoju, kad jie buvo sukurti profesoriaus darbo kambaryje, laisvalaikiu tarp paskaitų ir konsultacijų, nuobodulio ar poilsio akimirkomis, kaip kad perrašinėtojų haiku pavidalo eilės perrašinėjamų rankraščių paraštėse. Kad ir kokia būtų jų pradžia, aš gerai suprantu autorių ir dėl šių mažiau žinomų darbų lengvumo ir išmonės vertinu jo pasakotojo talentą dar labiau.

Manau, kad dabar mums reikia gerų pasakotojų, lygiai taip pat kaip tais laikais, kai žodinė tradicija buvo vienintelis istorijų perdavimo būdas, ir kad jų pasakojimas ir klausymas vaidina gyvybiškai svarbų vaidmenį vystantis smegenims. Istorijų, kurių apsupti mes augame, kokybė labai svarbi gerai mūsų savijautai, lygiai taip pat kaip aplinka ir maistas. Gražiausias šio dalijimosi istorijomis aspektas, — o “Nepaprastosios Karalystės pasakose“ mes turime patį puikiausią pavyzdį, — tai, kad bendraudami pasakotojas ir jo klausytojas kartu leidžiasi į kelią, kuris gali nuvesti į pačias netikėčiausias ir stebuklingiausias vietas.

ALANAS LEE

Table of Contents

Leidėjo informacija

Anotacija

Pristatymas

ĮŽANGA

MAKALIUKAS KLAJŪNAS

HAMO ŪKININKAS GILIS

PRATARMĖ

HAMO ŪKININKAS GILIS

UŽBAIGA

TOMO BOMBADILO NUOTYKIAI

PRATARMĖ

TOMO BOMBADILO NUOTYKIAI

BOMBADILAS PLAUKIA VALTELE

PRINCESĖ AŠAI

APIE TAI, KAIP MĖNULĖNAS UŽSISĖDĖJO

APIE TAI, KAIP MĖNULĖNAS PER ANKSTI ATĖJO

AKMENINIS TROLIS

ŽIOPLIUKAS PERIS

MAUMAI

DRAMBILAS

FASTITOKALONAS

KATINAS

NUOTAKA, VIRTUSI ŠEŠĖLIU

LOBYNAS

JŪROS VARPAS

PASKUTINIS LAIVAS

DIDŽIOJO VUTONO KALVIS

KNIBLIAUS PIEŠTAS LAPAS

PRIEDAI

APIE PASAKAS

PASAKA

KILMĖ

VAIKAI

IŠMONĖ

ATGAIVA, IŠSIVADAVIMAS, PAGUODA

EPILOGAS

PASTABOS

PABAIGOS ŽODIS

Content

J.R.R.Tolkien Nepaprastosios karalystės pasakos