Морт. Террі Пратчетт

Ось перед нами кімната, яскраво освітлена полум’ям свічок. Тут тримають життєлічильники на нескінченних ярусах полиць. Життєлічильники — то опецькуваті клепсидри, по одній на кожного з нині живих, і в кожній із них дрібний пісок перетікає з чаші майбутнього в минуле. Через шурхіт піщинок одночасно в усіх клепсидрах кімната реве й гуде, мов море.

Ось перед нами господар кімнати — крокує, щось заклопотано вишукуючи. Ім’я йому Смерть.

І це не просто якась там смерть. Цей пан Смерть опікується цілком чітко окресленою сферою обов’язків. Чи то пак не сферою зовсім, а диском — буквально пласким круглим світом, що його несуть на своїх спинах четверо велетенських слонів, які й собі стоять на панцирі неосяжно великої зоряної черепахи на ім’я Великий А’Туїн. Край Диска обрамлений Краєпадом, що ненастанно й неспинно спадає в космос.

Науковці підрахували, що ймовірність існування чогось настільки кричущо-абсурдного становить один до мільйона.

Та чарівники підрахували, що раз-на-мільйонні шанси випадають дев’ять разів із десяти.

Смерть цокотить кістяними пальцями по чорно-білих кахлях і бурмоче собі щось в глибині капюшона; водить кістяними фалангами вздовж рядів із клепсидрами, в яких іще не збіг пісок.

Пильним поглядом миготливих очниць він оглядає світову черепаху, що пливе у глибинах космосу в панцирі, вкритому кратерами й борознами від комет і метеоритів. Колись навіть Великий А’Туїн помре — і Смерть про це знає. Оце буде завданнячко.

Та на цьому його погляд не спиняється — він зосереджується на величній синюватій зелені диска, що повільно обертається в променях свого крихітного сонця-супутника.

Смерть переводить погляд на величезний гірський масив — Вівцескелі. Вівцескелі порізані глибочезними ущелинами й височать стрімкими бескидами — та й у цілому їхні географічні якості такі розмаїті, що годі їх описати. Погода там своя, особлива — дощі січуть шкіру, мов шрапнель, вітри спадають батогами, а грози не вщухають ніколи. Дехто вважає, що на те є причина: Вівцескелі — домівка прадавньої нескореної магії.

Смерть блимає очницями й дужче зосереджує погляд. Ось перед ним зелена долина на поправному боці хребта.

Ось перед ним певний гірський схил.

Ось пасовисько на схилі.

Ось пасовиськом біжить хлоп’я.

І ось уже Смерть за ним стежить.

А тоді голосом тяжким, мов удар свинцевого зливку об гранітну підлогу, промовляє:

— ТАК.

Безсумнівно, щось чаклунське було в землі на тих потрісканих схилах — бо завдяки надзвичайному відтінкові місцевих рослин цю місцевість усі знали як октаринові сіножаті. А ще саме тут — з-поміж нечисленних місцин на Диску — із деяких видів рослин отримували зворотнорічні сорти.

Зворотнорічні рослини ростуть назад у часі: цього року ви садите зерня, врожай із якого зібрали минулого року.

Мортова родина жила з того, що робила кріплене вино зі зворотнорічного винограду. Найревніші поціновувачі такого вина — ворожки й ворожбити, адже саме воно дає їм змогу бачити майбутнє. В цього засобу є лише один недолік: похмілля приходить до вас попереднього ранку, а щоби притлумити його, випити звичайного вина доведеться чимало.

Зазвичай ті, хто вирощував зворотнорічні сорти, були міцними й серйозними чоловіками, схильними занурюватися у власні думки й пильнувати за календарем. Звичайний фермер, не засіявши поля, всього лише втрачає врожай, тоді як забудькуватий постачальник зворотнорічних сортів, який не засіяв поля, з якого зібрав урожай дванадцять місяців тому, ризикує не тільки порушити саму матерію, зіткану з причинно-наслідкових зв’язків, а й пережити гостре відчуття сорому.

Гостре відчуття сорому Мортова родина переживала через те, що найменший син аж ніяк не був серйозним, а таланту до садівництва в ньому було стільки ж, скільки в дохлій морській зірці. Не те щоб помічник був із нього ніякий — просто помагав він зазвичай так радісно й неоковирно, що серйозні чоловіки його боялися як вогню. Щось таке було в його манері допомагати немовби заразне — можливо, навіть смертельне. Морт був високий на зріст, рудоволосий, веснянкуватий, а тіло його рухалося так, наче своєму власникові підпорядковується вкрай умовно: здавалося, воно цілком складалося з колін.

І от того ранку Мортове тіло неслося верховиною, махало руками й верещало. Мортові батько й дядько скорботно споглядали його, сидячи на кам’яному мурі.

— Я тільки не розумію, — заговорив батько Лежек, — як це навіть птахи від нього не розлітаються. Я би геть полетів, коли б на мене таке неслося.

— Он як. Але людське тіло штука дивовижна. Я до того веду, що ноги його бовтаються в повітрі так і сяк, та швидкості він від того не втрачає.

Морт добіг до кінця борозни. Вгодована горлиця неохоче поступилася йому дорогою.

— Та завваж, що серце в нього на місці, — обережно додав Лежек.

— Он як. Та звісно, от тільки не на місці все решта.

— Він і вдома охайний. І їсть небагато, — вів своє Лежек.

— Так, це видно.

Лежек крадькома зиркнув на брата. Той дивився просто в небо.

— Чув я, Гамеше, що в тебе на фермі скоро місцинка буде вільна.

— Он як. Та я вже взяв учня, хіба ні?

— Он як, — засмучено відповів Лежек. — А коли це ти встиг, нагадай?

— Вчора, — відповів брат. Відбріхувався він швидко, мов та гримуча змія хвостом трусить. — Вже й угоду вклали. Вибачай. Слухай, я проти юного Морта нічого не маю, ти зрозумій, він такий добрий хлопчина, що не щодня такого й зустрінеш, просто…

— …Та знаю, знаю. Він власної дупи на собі відшукати не може.

Вони далі витріщалися на далекий силует. Той перечепився. Кілька зацікавлених горлиць придибало глянути, що воно там таке.

— Але завваж, що він не дурень, — сказав Гамеш. — Дурнем його не назвеш.

— Мозок там є, це точно, — погодився Лежек. — Він, бува, так старанно думає, що без потиличника й не достукатися. Бабуня його, бач, читати навчила. Від того, певно, голова в нього й перегрілася.

Морт підвівся й перечепився через свою халамиду.

— Треба його ремесла якогось навчити, — задумано сказав Гамеш. — Може, у священики віддати. Чи в чародії. Чародії багато читають.

Вони глянули один на одного. Обоє чітко уявили, що буде здатен накоїти Морт, коли в ті його руки потрапить книга заклять.

— Гаразд, — поспішно додав Гамеш. — Тоді щось інше. Має бути в світі багато речей, до яких він придався би.

— Він думає забагато, от в чому біда, — сказав Лежек. — От поглянь на нього. Хіба треба думати, як лякати птахів? Просто береш і лякаєш. Ну, коли ти звичайний хлопець.

Гамеш задумано почухав підборіддя.

— Цей клопіт міг би перейти комусь іншому.

Вираз Лежекового обличчя не змінився, та шкіра навколо очей невловно напружилася.

— Тобто? — перепитав він.

— Наступного тижня в Овечому Перевалі буде ярмарок, і там майстри собі учнів шукатимуть. Відведи Морта туди, може, знайдеться майстер, який йому все по місцях повправляє. Бо є такий закон: узяв учня — то відповідай за нього.

Лежек перевів погляд на сина. Той саме роздивлявся якийсь камінь.

— Ти ж знаєш, я б не хотів, щоби йому щось сталося, — непевно промовив він. — Ми його дуже любимо — і я, і мати його. Сила звички.

— Це перш за все йому на користь було б, от побачиш. Буде з нього чоловік.

— Он як. Ну, таки так. Є з чого, — зітхнув Лежек.

Камінь цікавив Морта дужче й дужче. Із нього стирчали звивисті черепашки — свідки тих давніх часів, коли Творець робив усе живе з каменю. Бозна-чому.

Багато що цікавило Морта. Скажімо, чому зуби в людському роті ростуть так щільно. Про це він багато міркував. А ще загадка: чому сонце виходить удень, якщо вночі його світло придалося б краще. Усім відоме пояснення він знав, та чимось воно його не влаштовувало.

Коротше кажучи, Морт належав до різновиду людей, небезпечніших за мішок із гримучими зміями: він прагнув викрити логіку, приховану за всім-всім у всесвіті.

І задачка ця була не з легких, адже логіки такої просто не існувало. Творцеві спадало на думку багатенько чудових ідей, коли він збирав світ докупи, та зрозумілості він у нього не закладав.

Герої трагедій повсякчас скиглять, щойно боги звернуть на них свою високу увагу, та люди, такою увагою обділені, дістають найтяжчі випробування.

Батько знову до нього кричав. Як завжди. Морт жбурнув камінь у горлицю — та так наїлася, що заледве забралася з дороги, — і побрів полем додому.

Ось чому Морт разом із батьком ішли поміж гори в Овечий Перевал, везучи на віслюку нечисленні Мортові пожитки.

Від містечка тут була сама назва — квадратна брукована площа, оточена торговими рядами, де можна було знайти все, що тільки виробляли місцеві фермери.

За п’ять хвилин Морт уже вийшов від кравця, вбраний у вільну коричневу одежину невідомого призначення, від якої з цілком зрозумілих причин відмовився попередній замовник і в якій лишалося ще вдосталь місця на випадок, якщо Морт надумає рости — і вирости, за задумом розкрійника, у дев’ятнадцятиногого слона.

Батько окинув його суворим поглядом.

— Нічогенько, як на ті гроші.

— Воно кусається, — сказав Морт, — і там, здається, крім мене ще хтось є.

— У світі знайшлися б тисячі юнаків, що подякували б за таку грубу й теплу… — Лежек завагався і здався — одежину, мій юначе.

— Можна поділитися нею з ними, коли так? — з надією в голосі перепитав Морт.

— Маєш бути серйозним на вигляд, — суворо сказав батько. — Треба справити враження, впасти в око.

Тут жодних сумнівів не було. В око він впадатиме. Вони приєдналися до юрби на площі, прислухаючись кожен до своїх думок. Зазвичай Мортові подобалися виходи в місто — тут була й культурна мішанина, й було чути незнайомі говірки з далеких сіл за п’ять чи навіть десять миль від містечка, та цього разу він почувався аж надто сприйнятливо — немов пригадував щось, чого ще не сталося.

Порядок на ярмарку був такий: чоловіки, що шукали роботу, вишиковувалися вряд посеред площі. В багатьох на капелюхах були маленькі значки, що давали світові знати про фах своїх власників: вівчарі мали клаптик овечої вовни, гуртівники — пасмо кінського волосся, оздоблювачі приміщень — клаптики цікаво розфарбованих конопляних шпалер і так далі.

Хлопці, які шукали собі майстра, згуртувалися на тому боці площі, що дивився на Середину світу.

— Просто іди й стань там, і хтось прийде й запропонує тобі піти в учні, — сказав Лежек таким голосом, наче не до кінця був у собі певен. — Коли комусь сподобаєшся, то так тому й бути.

— А як вони зрозуміють, що потрібен саме я? — запитав Морт.

— Ну, — відповів Лежек і замовк. Гамеш про це нічого не казав. Звернувшись до власних обмежених знань ринку, здобутих із продажу худоби, Лежек припустив: — Гадаю, зуби тобі порахують, та й по всьому. Послухають, чи дихаєш без хрипів, і чи з ногами все гаразд. І я б на твоєму місці про читання не розводився, людей це засмучує.

— А тоді що?

— Тоді йдеш і вчишся ремесла.

— Якого саме?

— Ну, приміром, теслярство непоганий фах, — бовкнув Лежек. — Чи грабіжництво. Має ж хтось і таке робити.

Морт опустив очі. Він був слухняним сином, коли не забувався, тож коли вже від нього чекали навчання в майстра, він мав намір стати хорошим учнем. Теслярство, однак, видавалося не надто перспективним — деревина уперто жила своїм життям, та ще й схильна була тріскатися. А ліцензоване грабіжництво було в Вівцескелях не аж таким поширеним фахом — люди тут були забідні, аби утримувати крадіїв.

— Гаразд, — зрештою сказав Морт, — я піду й спробую. Але як бути, якщо мене ніхто не візьме в учні?

Лежек почухав потилицю.

— Не знаю, — зізнався він. — Гадаю, тоді чекатимеш до кінця ярмарку. До півночі. Мені так здається.

І от північ наближалася.

Бруківка вкривалася тонкою крижаною кіркою. Фігурний годинник на вежі, що височіла над площею, випустив із циферблата двійко крихітних філігранних механічних ляльок, і ті старанно відбили чверть.

За чверть північ. Морта трусило, та багряне полум’я сорому й упертості розгорялося в ньому, й нутрощі його розжарювалися дужче за провалля самого Пекла. Знічев’я він подмухав на пальці й звів очі до мерзлого неба, намагаючись не зустрічатися поглядами з кількома тими нещасними, які досі мерзли на площі.

Більшість торговців уже спакували свої рундуки й пішли. Навіть чолов’яга з гарячими пирогами припинив голосити і, забувши про техніку безпеки, вирішив з’їсти одненький і собі.

Останні з Мортових колег-пошукачів пішли з площі багато годин тому. Був серед них згорблений косоокий юнак, у якого весь час текло з носа, — його забрав зі собою єдиний ліцензований жебрак в Овечому Перевалі, відзначивши вроджені таланти хлопця. Інший сусід Морта пішов з майстром іграшок. Усі вони пішли один за одним — майбутні каменярі, убивці, ковалі, рундучники, бочарі, вуличні крутії й плугатарі. За кілька хвилин настане новий рік, і близько сотні юнаків з надією розпочне свою кар’єру, заживе вартісним життям, що полягатиме в корисному служінні.

Принижений, Морт намагався зрозуміти, чому його ніхто не взяв. Він так старався мати пристойний вигляд, усім майстрам дивився просто в очі, аби ті могли розгледіти в ньому добру вдачу й украй приємні особистісні якості. Та це чомусь не подіяло.

— Може, пиріжок із м’ясом? — запитав батько.

— Ні.

— Він за дешево віддає.

— Ні, дякую.

— Он як.

Лежек вагався.

— Я міг би запитати в нього, чи не шукає собі учня. Дуже надійна ця пекарська робота.

— Не певен, що він когось шукає, — відповів Морт.

— Певно, не шукає, — сказав Лежек. — Мабуть, і сам собі впорається, я так гадаю. Та й він пішов уже. Зробімо так, я тобі трохи свого пирога лишу.

— Та я насправді не такий уже й голодний, тату.

— Навіть хрящів немає.

— Не треба. Та все одно дякую.

— Он як.

Лежек дещо знітився. Трохи потанцював на місці, аби втоптати хоч дрібку тепла в ноги, трохи нерозбірливо посвистів крізь зуби. Він відчував, що треба сказати бодай щось, може, дати якусь пораду, вказати синові на те, що в житті бувають і злети, і падіння, покласти синові руку на плече й розлого поміркувати вголос про труднощі дорослішання — коротше кажучи, якимсь чином дати зрозуміти, що світ така дивна штука, що ніколи не варто, якщо вдатися до метафор, з погорди відмовлятися від цілком непоганого гарячого м’ясного пирога.

Вони лишилися на площі самі. Мороз — останній цьогорічний мороз — сковував бруківку дедалі міцніше.

На вершечку вежі коліщатко клацнуло, спустило важіль, вивільнило маховик, і свинцевий молот упав додолу. Страхітливо заскреготів метал, дверцята на циферблаті розчинилися, випускаючи механічних чоловічків. Поступально смикаючи молоточками, наче вражені роботичним артритом, ті почали відбивати початок нового дня.

— Ну, от і все, — обнадійливо промовив Лежек. Тепер їм треба знайти місце для ночівлі, бо Ніч Гуляння Кабанів не найкращий час для блукання гірськими дорогами. Може, знайдеться якась стайня…

— Доки останній дзвін не пролунав, ще не північ, — відсторонено промовив Морт.

Лежек знизав плечима. Проти чистої Мортової впертості він був безсилий.

— Гаразд, — сказав він, — зачекаємо.

А тоді вони почули цокіт копит: той гримів площею відчутно гучніше, аніж мав би за законами акустики. Та й цокіт, власне, — винятково невдале слово для позначення звуку, що відлунював у Мортовій голові. Цокіт — це про симпатичного поні, може, навіть такого поні, що носив би солом’яний бриль із дірочками для вух. Та в цьому звуку було щось таке, що одразу ж ставало ясно: на солом’яні брилі годі сподіватися.

Кінь вийшов на площу з серединносвітового боку, його білі вологі боки парували, а копита вибивали з бруківки іскри. Кінь ішов гордо, мовби в авангарді бойової кінноти. І солом’яного бриля на ньому таки не було.

У сідлі був хтось високий, замотаний від негоди у теплий плащ. Коли кінь вийшов на середину площі, вершник неквапно спішився й заходився шукати щось у сумці при сідлі. Тоді він — чи вона — витягнув торбу для годівлі, накрив нею коневі вуха і лагідно поплескав тварину по гриві.

Повітря ущільнилося, немов застиглий жир, і глибокі тіні навколо Мортових ніг засвітилися по краях синіми й пурпуровими райдугами. Вершник ішов до нього, його чорний плащ коливався тяжкими хвилями, а підошви стукотіли бруківкою. Інших звуків не було чути: тиша накрила площу, мов ватяна хмара.

Ефектне наближення зіпсувала крижана калюжка.

— ОТ ХОЛЕРА.

Сказано це було навіть не голосом. Сказане складалося в слова, тут сумніву не було, та ті чомусь потрапляли просто в голову, в обхід Мортових вух.

Він гайнув до постаті, що впала, й підхопивши незнайомця під руку, зрозумів, що тримається за самі поліровані кістки — гладенькі й пожовклі, мов стара більярдна куля. Капюшон спав з голови незнайомця, і на Морта глянули порожні очниці голого черепа.

Хоча не такі вже й порожні вони були. Десь глибоко в них, мов у вікнах на безкраю чорноту космосу, світилися дві крихітні синюваті зорі.

Мортові спало на думку, що тут йому варто було би перелякатися, тож відсутність почуття жаху виявилася для нього цілковитою несподіванкою. Перед ним сидів скелет — бурмотів щось, розтирав коліна, — і це був цілком живий скелет. Вражаюче дивний, однак, із невідомої причини, не такий уже й страшний.

— ДЯКУЮ, ХЛОПЧЕ, — промовив череп. — ЯК ТЕБЕ ЗВАТИ?

— Е-е, — заціпило Мортові. — Мортимер, пане. Усі звуть мене Мортом[1].

— ЯК ЗРУЧНО, — відповів череп. — ПОМОЖИ ПІДВЕСТИСЯ, БУДЬ ЛАСКАВИЙ.

Скелет підвівся й обтрусив плащ. Тепер Морт бачив, що на поясі в нього був важкий ремінь, до якого припнуто меч із білим руків’ям.

— Сподіваюсь, ви не забилися, пане, — чемно сказав Морт.

Череп вишкірився. Звісно, подумав собі Морт, що ще він міг зробити, крім як вишкіритися.

— ЖОДНИХ УШКОДЖЕНЬ, Я ПЕВЕН.

Череп роздивився навколо й ніби вперше помітив Лежека, який, здавалося, примерз де стояв. Морт вирішив, що час дещо з’ясувати.

— Це мій батько, — сказав він, намагаючись так стати між батьком і ожилим анатомічним зразком, щоби не здатися нечемним. — Перепрошую, пане, але ви часом не Смерть?

— САМЕ ТАК. «ВІДМІННО» ЗА СПОСТЕРЕЖЛИВІСТЬ, ЮНАЧЕ.

Морт нервово ковтнув.

— Мій батько хороша людина, — сказав він. Тоді подумав трохи й додав: — Дуже хороша. Може, якщо ваша ласка, облиште його, коли раптом так можна? Не знаю, що ви йому поробили, та я був би вдячний, коли б це припинилося. Тільки не ображайтеся, будь ласка.

Смерть відступив і схилив череп набік.

— Я ВСЬОГО ЛИШ НА ХВИЛЬКУ ВИВІВ НАС ІЗ ПЛИНУ ЧАСУ, — відповів він. — ТВІЙ БАТЬКО НЕ ЧУТИМЕ Й НЕ БАЧИТИМЕ НІЧОГО ТАКОГО, ЩО МОГЛО Б ЙОГО ЗАСМУТИТИ. ТОЖ НІ, ХЛОПЧЕ, Я НЕ ПО НЬОГО ПРИЙШОВ, А ПО ТЕБЕ.

— По мене?

— ТИ Ж ШУКАЄШ ПРАЦЕДАВЦЯ?

Морта осінило:

— То ви шукаєте собі учня?

Очниці перевели погляд на Морта, зореподібні зіниці палали синім полум’ям.

— ЗВІСНО.

Смерть повів кістлявою рукою. Прозора булька повітря навколо на мить пурпурово засвітилася, немовби луснула, і Лежек розморозився. На вежі над його головою механічні фігурки продовжили видзвонювати північ, щойно Часові було дозволено підхопити їх своїм потоком.

Лежек кліпнув.

— Не бачив, як ви підійшли, — сказав він. — Пробачте. Певно, думки мої десь блукали.

— Я ВАШОМУ СИНОВІ ПРОПОНУВАВ УЧНІВСТВО, — відповів Смерть. — СПОДІВАЮСЯ, ВИ НЕ ПРОТИ.

— А чим ви заробляєте, нагадайте? — перепитав Лежек, звертаючись до ожилого скелета так, наче нічого дивного в тому не було.

— Я ДОПРАВЛЯЮ ДУШІ В ІНШИЙ СВІТ, — відповів Смерть.

— Он як, — промовив Лежек, — звісно, вибачайте, я з одягу вашого мав зрозуміти. Дуже потрібна робота, надійна. Давно ведете справи?

— ТАК, УЖЕ ЯКИЙСЬ ЧАС, — відповів Смерть.

— Добренько, добренько. Ми, знаєте, якось ніколи про таку роботу для Морта не думали, але це хороша робота, хороша, і завжди попит є. Як вас звати?

— СМЕРТЬ.

— Тату… — нервово озвався Морт.

— Не скажу, що впізнаю назву контори, — сказав Лежек. — А звідки ви справи ведете?

— ЗВІДУСІЛЬ, ВІД ГЛИБИН НАЙЧОРНІШИХ МОРСЬКИХ ДО ВИСОТ ПІДНЕБЕСНИХ, ЩО ЇХ НАВІТЬ ОРЛИ НЕ СЯГАЮТЬ, — відповів Смерть.

— Непогано, непогано, — кивнув Лежек. — Що ж, я…

— Тату… — потягнув його за рукав Морт.

Смерть поклав руку Мортові на плече.

— ТВІЙ БАТЬКО ЧУЄ Й БАЧИТЬ НЕ ТЕ САМЕ, ЩО ТИ. НЕ ТРИВОЖ ЙОГО. ГАДАЄШ, ВІН ХОТІВ БИ МЕНЕ ПОБАЧИТИ ОТАК НАЖИВО, ЯК Є?

— Але ж ви Смерть, ви ходите світом і вбиваєте людей.

— Я? ВБИВАЮ? — Смерть явно образився. — ЗВІСНО Ж НІ. ЛЮДИ ГИНУТЬ, АЛЕ ЦЕ ЇХНІЙ КЛОПІТ. А ВЖЕ ПІСЛЯ ТОГО ДО СПРАВИ БЕРУСЯ Я. СВІТ, У ЯКОМУ ЛЮДИ ГИНУЛИ Б, ТА НЕ ВМИРАЛИ, МАВ БИ, М’ЯКО КАЖУЧИ, ІДІОТСЬКИЙ ВИГЛЯД, ПРАВДА Ж?

— Ну, так… — непевно погодився Морт.

Морт ніколи в житті не чув слова «заінтригований». Не входило воно до родинного вокабуляру. Однак у душі його заіскрило щось, що підказувало: перед ним якась дивина, захоплива й не така вже жахна, тож якщо цю можливість прогаяти, він шкодуватиме про це решту життя.

А тоді він пригадав усі пережиті за день приниження, довгу дорогу додому…

— Е… — заговорив він непевно, — А мені не доведеться вмирати, аби заступити на роботу, правда ж?

— БУТИ МЕРЦЕМ НЕОБОВ’ЯЗКОВО.

— А як щодо… кісток?

— ТІЛЬКИ ЯКЩО СХОЧЕШ.

Морт видихнув, бо ті дві думки не йшли з голови.

— Якщо батько не проти, — промовив він.

Вони поглянули на Лежека. Той саме чухав бороду.

— А ти як на це дивишся, Морте? — запитав він тоном хворого на лихоманку, який намагається здаватися здоровим. — Про таку роботу не мріють. І, маю сказати, не цього я для тебе хотів. Та гробарство вважається поважним фахом. Тож вирішуй сам.

— Гробарство? — перепитав Морт. Смерть кивнув і по-змовницьки підніс до рота палець. — Це цікаво, — промовив він поволі. — Гадаю, мені варто спробувати.

— А де, ви кажете, справи ведете? Чи далеко? — перепитав Лежек.

— НЕ ДАЛІ, НІЖ ТОВЩА ТІНІ, — відповів Смерть. — ДЕ ЗАРОДИЛАСЯ ПЕРША ЖИВА КЛІТИНА, ТАМ БУВ І Я. ДЕ Є ЛЮДИ, ТАМ Є І Я. І ТАМ, ДЕ ОСТАННЄ З ЖИВОГО ПОВЗТИМЕ ПІД ЗАМЕРЗЛИМИ ЗОРЯМИ, ТАМ БУТИ Й МЕНІ.

— Он як, — сказав Лежек. — То ви трохи мандруєте. — Він мав стривожений вигляд, мов людина, що намагається пригадати щось важливе, а тоді здався.

Смерть по-дружньому поплескав його по плечу й розвернувся до Морта.

— ЧИ МАЄШ ПРИ СОБІ ЩОСЬ, ХЛОПЧЕ?

— Так, — сказав Морт, а тоді пригадав: — Тату, здається, я забув усе в кравця. Тату, ми забули мій мішок у кравця!

— Там уже зачинено, — відповів Лежек. — В День Гуляння Кабанів крамниці зачинені. Доведеться післязавтра повертатися. Ну, тепер уже завтра.

— ЦЕ НЕ ТАК УЖЕ Й ВАЖЛИВО, — сказав Смерть. — ЗАРАЗ МИ ПОЇДЕМО. НЕ СУМНІВАЮСЯ, ЩО МЕНІ ТУТ НЕВДОВЗІ ПЕРЕПАДЕ РОБОТА.

— Сподіваюся, буде можливість заїхати до нас і побачитися, — сказав Лежек. Здавалося, його доймала якась думка.

— Це не дуже вдала ідея, як на мене, — сказав Морт.

— Що ж, побачимось, юначе, — сказав Лежек. — Роби що скажуть, зрозумів? І — перепрошую, пане, чи є у вас син?

Смерть мав такий вигляд, наче його заскочили зненацька.

— НІ, — відповів він, — СИНІВ НЕ МАЮ.

— Якщо ви не проти, я би синові дещо сказав наостанок.

— ТОДІ Я ПІДУ ДО КОНЯ, — відповів Смерть тактовніше, ніж зазвичай.

Лежек поклав руку синові на плечі — з певним зусиллям, коли зважити на різницю в зрості, — й обережно підштовхнув його пройтися площею.

— Морте, ти ж знаєш, що твій дядько Гамеш мені трохи розповів про учнівство? — прошепотів він.

— Так, і що?

— Так от, він мені про ще одну штуку розповів, — зізнався Лежек. — Він розповідав, що нерідко учні успадковують справу від майстрів. Що ти на це скажеш?

— Ой, не знаю навіть, — сказав Морт.

— Про це варто подумати, — наполіг Лежек.

— Я про це якраз думаю, батьку.

— Нерідко юнаки, як от ти, починають свою власну справу саме так, казав мені Гамеш. Вони старанно працюють, заслуговують майстрової довіри, а коли в домі є доньки… Цей пан… Е-е-е… Цей пан нічого не казав про доньок?

— Який пан?

— Пан… Твій новий майстер, господар.

— А, цей. Ні. Не казав наче, — повільно промовив Морт. — Не думаю, що він із тих, хто одружується.

— Немало наполегливих молодиків просуваються в житті завдяки шлюбним якостям, — сказав Лежек.

— Правда?

— Морте, ти, здається, не слухаєш.

— Що?

Лежек спинився на померзлій бруківці й розвернув сина обличчям до себе.

— Тобі, синку, таки доведеться взятися за розум, ясно тобі? Якщо хочеш чогось досягти в житті і чогось бути вартим у цьому світі, то послухай, що я тобі кажу. Що тобі батько твій каже.

Морт опустив погляд на батькове обличчя. Безліч усього йому хотілося сказати: і як він батька любить, і як він хвилюється. А ще — запитати, що батько почув і побачив оце щойно. Хотів розповісти, як почувається: немовби втрапив ногою в кротовиння, а виявилося, що то вулканове жерло. Крім того, йому було цікаво, що мається на увазі під шлюбними якостями. Та сказав він насправді от що:

— Так. Дякую. Мені час іти. Постараюся вам написати.

— Так, може, проїжджатиме через село хтось, хто зміг би нам твого листа прочитати, — сказав Лежек. — Щасти тобі, Морте. — І розчулено висякався.

— Щасти й тобі, тату. Приїду на відвідини.

Смерть тактовно кашлянув, хоч кашель його прозвучав, мов вибуховий скрекіт поїденої шашелем старовинної балки.

— ЧАС НАМ УЖЕ ЇХАТИ. В СІДЛО, МОРТЕ.

Доки Морт незграбно облаштовувався позаду оздобленого сріблом сідла, Смерть нахилився й потиснув Лежекову руку.

— ДЯКУЮ ВАМ.

— В цього хлопчини добре серце, — відповів Лежек. — Помріяти любить, а так хороший хлопець. Та всі ми були колись юні.

Смерть зважив почуте й сказав:

— НІ, СУМНІВАЮСЯ.

А тоді потягнув за віжки, розвернув коня в напрямку Узбіччя. Морт відчайдушно помахав з-за вкутаної в чорне спини. Лежек помахав у відповідь. Потім, коли кінь і двоє його вершників зникли з поля зору, він перевів погляд на долоню. Оте рукостискання… якесь дивне воно було. Та чомусь він не міг пригадати, чим саме.

Морт прислухався до стукоту каміння під кінськими копитами. Потім було глухе гупання на в’їждженій ґрунтовій дорозі. Потім не було нічого.

Він глянув додолу й побачив, як просто під ним розгортається чорна, подекуди посріблена місячним сяйвом мапа. Коли б зараз він випав із сідла, то вдарився б хіба що об повітря.

Морт стиснув держаки сідла вдвічі дужче.

Тоді Смерть запитав:

— ТИ ГОЛОДНИЙ, ХЛОПЧЕ?

— Так, пане, — ці слова вийшли назовні просто з Мортового шлунка в обхід мозку.

Смерть кивнув і потягнув за віжки. Кінь зупинився в повітрі, й під ними розляглася велична дискова панорама. Тут і там жовтогарячо світилися клаптики міст. Ближче до Узбіччя фосфорично світилися теплі моря. З найглибших ущелин і западин заблукале денне світло — повільне й направду трохи важке[2] — здіймалося цівками срібної пари.

Та все це було затьмарене сяйвом, що здіймалося до зір від самого Узбіччя Диска. Широкі потоки світла переливалися й лискотіли в нічному небі, здіймаючись навколо світу золотавими стінами.

— Так гарно! — тихо промовив Морт. — Що це?

— СОНЦЕ ПРОСТО ПІД ДИСКОМ, — пояснив Смерть.

— І таке щоночі?

— ЩОНОЧІ, — відповів Смерть. — ТАК ПРИРОДА ВЛАШТУВАЛА.

— І хтось про це знає?

— Я. ТИ. БОГИ. ПРИЄМНО, ПРАВДА Ж?

— Божечки!

Смерть перехилився в сідлі й придивився пильніше до королівств унизу.

— НЕ ЗНАЮ, ЯК ТИ, А Я БИ ЗАЛЮБКИ ПРИКІНЧИВ ЗАРАЗ ТРОХИ КАРРІ.

Було вже добряче за північ, та у здвоєному місті Анк-Морпорк вирувало життя. Мортові й Овечий Перевал здавався жвавим, та порівняно з натовпами на вулицях столиці, те містечко видавалося тепер щонайбільше моргом.

Поети намагалися описувати Анк-Морпорк. Та зазнавали поразки. Може, справа була в тому, що місто було аж надто, нестримно живим, або, можливо, в тому, що у місті з мільйоном мешканців і повною відсутністю каналізації поетам, які надавали перевагу нарцисам, було затяжко — і їх можна зрозуміти. Тому домовмося просто, що Анк-Морпорк вирує життям, мов шмат лежалого сиру в спекотний день, — життям гучним, мов лайка в кафедральному соборі, яскравим, мов нафтова плівка на калюжі, кольоровим, мов синець, і таким жвавим, діловим, активним, енергійним і щиро заклопотаним, як буває, коли вкинути у термітник псячий труп.

Там були храми — і крізь їхні відчинені навстіж брами на вулиці текли звуки гонгів, тарілок або, у випадку консервативніших ортодоксальних релігій, скрикування принесених у жертву істот. Були крамниці й майстерні, з яких на хідники вивалювався розмаїтий крам. А ще було доволі багато приязних юних панянок, яким забракло грошей на одяг. Були там і ковтачі вогню, і жонглери, і продавці миттєвого почуття вищості над усім і всіма.

І Смерть урочисто крокував крізь усе це. Морт майже чекав, що той пролине крізь натовп мов дим, та вийшло геть інакше. Просто куди б Смерть не йшов, натовп розступався перед ним.

Але Морта це не стосувалося. Люди, які поступалися дорогою його новому господареві, точно так само вчасно заступали дорогу Мортові. Йому наступали на ноги, давали стусанів під ребра, йому намагалися продати неприємні прянощі й підозрілої форми овочі, а одна статечна пані сказала йому — хай як необґрунтовано — що він симпатичний юнак, якому не завадить розважитись.

Морт щиро подякував, мовляв, йому наче й без неї не бракує розваг.

Смерть вийшов на ріг вулиці, де полум’я пристінних смолоскипів промовисто вигравало на полірованому куполі його черепа, й потягнув ніздрями повітря. Якийсь п’яниця з натугою підвівся і, не до кінця розуміючи причини своїх дій, трохи змінив зигзагоподібний маршрут.

— ТАКЕ-ОТ МІСТО, ХЛОПЧЕ. ЯК ВОНО ТОБІ?

— Дуже велике, — сказав Морт невпевнено. — Яке щастя в тому, щоби жити в такій тісноті?

Смерть знизав плечима:

— А МЕНІ ПОДОБАЄТЬСЯ. СТІЛЬКИ ЖИТТЯ.

— Пане?

— ТАК?

— Що таке каррі?

Сині вогники спалахнули в очницях Смерті.

— КУШТУВАВ КОЛИСЬ РОЗПЕЧЕНИЙ ЛІД?

— Ні, пане.

— КАРРІ ПРИБЛИЗНО ТАКЕ.

— Пане?

— ТАК?

Морт ковтнув слину.

— Перепрошую, що розпитую, та батько казав, що коли я чогось не зрозумію, то треба перепитати. Правильно?

— ЦІЛКОМ ДОЦІЛЬНО, — сказав Смерть і завернув на бічну вулицю, де натовп розходився перед ним, мов хмара випадкових молекул.

— Тож, пане, я не міг не помітити, справа в тому, пане, точніше, очевидно, що…

— КАЖИ ВЖЕ, ХЛОПЧЕ.

— Як ви можете щось їсти?

Смерть спинився так раптово, що Морт на нього наштовхнувся. А коли розтулив рота, щоби продовжити, Смерть жестом вказав йому мовчати. Здавалося, він до чогось дослухався.

— ЗНАЄШ, ІНОДІ Я СТРАШЕННО ЗАСМУЧУЮСЯ, — сказав Смерть почасти до самого себе.

Він розвернувся й так рішуче пішов у провулок, що важкий плащ залопотів за ним у повітрі. Провулок звивався між двох високих і темних стін, сонних неосвітлених будівель — не так прохід, як випадкова стежка.

Смерть зупинився біля розбитої діжі з дощовою водою, до плеча опустив у неї руку й витягнув невеликий мішок із прив’язаною до нього цеглиною. Дістав із піхов меч, що світився в темряві синім полум’ям, і розрізав шворку на мішку.

— І ЛЮТУЮ СТРАШЕННО, — договорив він, перевертаючи мішок. На землю вивалилося кілька жалібних кавалків мокрої шерсті, і вода розтікалася калюжею навколо них. Смерть ніжно погладив кавалки білими кістяними пальцями.

За хвильку від купки кошенят відділилося щось подібне до димової хмарки й набрало подоби трьох котячих силуетів.

Вони тремтіли, непевні в собі, й здивовано кліпали на Морта сірими оченятами. Коли він спробував до одного з них торкнутися, рука пройшла наскрізь і злегка засвербіла.

— НА ЦІЙ РОБОТІ ЛЮДЕЙ БАЧИШ НЕ В НАЙВИГІДНІШОМУ СВІТЛІ, — сказав Смерть. Він подмухав на кошеня, і те поволі перевернулося в повітрі. Його жалібний нявк звучав так, ніби доносився крізь олив’яну трубку десь дуже здалеку.

— Це душі, так? — запитав Морт. — А людські які на вигляд?

— ЯК ЛЮДИ, — відповів Смерть. — ЗАГАЛОМ УСЕ ЗВОДИТЬСЯ ДО ПЕВНИХ ЯКОСТЕЙ МОРФОГЕНЕТИЧНОГО ПОЛЯ.

Він зітхнув із таким звуком, наче хтось посунув важку завісу, зібрав котячі обриси з повітря й заховав десь глибоко в темних нутрощах плаща. Підвівся.

— ТЕПЕР КАРРІ, — сказав він.

У «Каррієвих садах» на розі Божої вулиці й Кривавого провулка було людно, і люди ті належали переважно до так званого вищого світу — тобто до тих, хто так чи інакше випливає на поверхню і там тримається, і кого доцільніше узагальнено називати верхами. Пахучі кущі, розставлені між столиків, майже повністю забивали сморід — той правив місту за таку собі нюхову протитуманну сирену.

Морт їв аж за вухами лящало, а цікавість свою щосили притлумлював і навіть не намагався роздивитися, як Смерть взагалі може щось там їсти. Їжа була на тарілці, потім її не ставало, тож, мабуть, щось таки відбувалося поміж тим. Морта не полишало відчуття, що Смерть насправді не звичний до цього всього, просто намагається якось допомогти учневі розслабитися, немов нежонатий дядько, на якого полишили племінника і який дуже боїться напартачити.

Інші відвідувачі не дуже звертали на них увагу — навіть коли Смерть відхилився на стільці й закурив тонку люльку. Не звертати уваги на тих, у кого йде дим з очниць, не так уже й просто, та всі навколо непогано давали собі з цим раду.

— Це чаклунство? — запитав Морт.

— САМ ЯК ГАДАЄШ? — відказав Смерть. — Я Ж ТУТ, ПРАВДА, ХЛОПЧЕ?

— Правда, — поволі відповів Морт. — Я… Я за людьми спостерігав. Вони на вас дивляться, та не бачать, як мені здалося. Ви якось на них для цього впливаєте?

Смерть похитав черепом.

— ВОНИ Й БЕЗ МЕНЕ ДАЮТЬ СОБІ РАДУ. ЖОДНИХ ЧАРІВ. ЛЮДИ НЕ МОЖУТЬ МЕНЕ БАЧИТИ, ПРОСТО НЕ МОЖУТЬ СОБІ ЦЬОГО ДОЗВОЛИТИ. АЖ ДОКИ ЧАС НЕ НАСТАНЕ, ЗВІСНО. ЧАРІВНИКИ МЕНЕ БАЧИТИ МОЖУТЬ. І КОТИ. А ПЕРЕСІЧНА ЛЮДИНА… НІ, НІКОЛИ. — Він випустив кільце диму в небо й додав: — ДИВНО, АЛЕ ТАК ВОНО Є.

Морт поспостерігав, як кільце диму поколивалося в повітрі, відпливло до неба й понеслося у бік річки.

— Я вас бачу, — сказав він.

— З ТОБОЮ ВСЕ ІНАКШЕ.

Офіціант-хапонієць приніс рахунок і поклав його на стіл перед Смертю. То був невисокий темношкірий чоловічок, і волосся в нього на голові мало такий вигляд, ніби це не волосся, а кокос, що вибухнув надновою. Офіціант насторожено насупився, коли Смерть чемно йому кивнув, потрусив головою, ніби намагався вигнати з вух мильну воду, а тоді пішов.

Смерть запустив руку кудись у глибини плаща й витягнув величеньку шкіряну калитку, набиту розмаїтими мідяками, здебільшого посинілими й позеленілими від старості. Уважно роздивився рахунок. Відлічив дюжину мідяків.

— ХОДІМО, — сказав Смерть Мортові, — ЧАС ІТИ.

Морт почимчикував із саду слідом за Смертю. На вулиці й досі було гамірно, хоч колір неба уже прозоро натякав на наближення світанку.

— Що ми тепер робитимемо?

— ПРИДБАЄМО ТОБІ НОВИЙ ОДЯГ.

— Цей щойно сьогодні придбано. Тобто вчора.

— ПРАВДА?

— Батько казав, та крамниця славна одягом, що всякому по кишені, — пояснив Морт і перейшов на біг, щоби встигнути за господарем.

— НОВОГО ЖАХНОГО ВІДТІНКУ ЗЛИДНЯМ ВОНА ТОЧНО ДОДАЄ.

Вони звернули на ширшу вулицю, що вела до багатшої частини міста (смолоскипи траплялися частіше, а купи гною — рідше). Там уже не було рундуків і вуличних торговців, а на будинках були вивіски. І це не були звичайні крамнички чи майстереньки — це були великі магазини з постачальниками, порадниками, стільцями й плювальницями. Більшість були відчинені, бо пересічний анкійський торговець не може спати, коли можна заробляти.

— Тут хоч хтось хоч коли-небудь спить? — запитав Морт.

— ЦЕ МІСТО, — відповів Смерть і відчинив двері до магазину готового вбрання. Коли вони вийшли звідти за двадцять хвилин, на Мортові була чорна точно скроєна й вишита сріблом мантія, а власник крамниці тупо дивися на жменю старовинних мідяків і не міг пригадати, як став їхнім власником.

— Як до вас потрапляють ті мідяки? — запитав Морт.

— ПАРАМИ[3].

Нічний цирульник вистригав на Мортовій голові зачіску за останнім словом молодіжної міської моди, а Смерть у цей час сидів собі в кріслі й мугикав щось під ніс. Він був у доброму гуморі, несподівано для самого себе.

А тоді Смерть відкинув із голови капюшон, глянув на цирульникового учня, який саме пов’язував йому на шию рушник з уже знайомим Мортові виразом невпізнавання й небачення на обличчі, й наказав:

— ЗБРИЗНІТЬ ОДЕКОЛОНОМ І ГАРНЕНЬКО ВІДПОЛІРУЙТЕ, ДОБРОДІЮ.

Статечний чарівник, якому саме підстригали бороду в сусідньому кріслі, спершу вкляк, коли почув замогильний свинцевий голос, а тоді різко розвернувся всім тілом. Зблід і пробурмотів кілька захисних заклять, коли Смерть для повноти враження глянув на нього й доброзичливо вишкірився.

За кілька хвилин Морт уже почувався впевненіше, незважаючи на прохолоду навколо обстрижених вух, і рухався разом зі Смертю до стаєнь, де лишився кінь. Він спробував іти по-франтівськи, трохи чванькувато, бо відчував, що новим зачісці й одягу це цілком пасуватиме. Хода йому не вдалася.

Морт прокинувся.

Він лежав горілиць і дивився в стелю, доки в пам’яті прискорено перемотувалися події минулого дня, застиглі й затверділі, мов дрібні кубики криги.

Не може бути, щоби він зустрівся зі Смертю. Не міг він вечеряти в товаристві скелета з полум’яно-синіми очицями. Не міг їхати верхи на велетенському білому коні, який зірвався в небо й приніс його…

…куди?

Відповідь увійшла в його голову невблаганно, мов лист із податкової.

Сюди.

Він невпевнено помацав свіжострижену голову й постіль із гладенької й ковзької матерії. Та була значно тоншою за вовну, до якої він звик удома і яка кусалася й смерділа вівцями. На дотик ця постіль була, мов теплий сухий лід.

Він підскочив із ліжка й швидко розглянувся.

По-перше, кімната була величезна, просторіша за його рідний дім, а ще суха-суха, мов стара підземна гробниця в пустелі. Повітря на смак було таким, наче його кілька годин варили, а тоді дали прохолонути. Килим під босими ногами був такий густий і глибокий, що в ньому запросто могло сховатися ціле плем’я пігмеїв, а ще він виблискував електричними іскрами на кожному кроці. І все було пофарбоване у відтінки двох кольорів: чорного й фіолетового.

Він опустив погляд на своє тіло. На ньому була довга біла нічна сорочка. Одяг було охайно складено на стільці біля ліжка. Сам стілець — і Морт не міг цього не помітити — був весь порізьблений черепами й кістками.

Морт сів на край ліжка й почав одягатися. Думки метушилися в його голові мов скажені.

Він підвівся й прочинив важкі дубові двері — і трохи розчарувався, що вони зловісно не заскрипіли.

За дверима був обшитий деревом коридор, на дальній стіні у свічниках були великі жовті свічки. Морт прокрався в коридор і почимчикував уперед, доки не дійшов до сходів. З ними він впорався успішно й без ускладнень і вийшов у приміщення, що скидалося на вестибюль із купою дверей. Також там було багато жалобних завіс і годинник із таким важким ходом, мов серцебиття кам’яної гори. Біля годинника була підставка під парасолі.

Там була коса.

Морт роздивився двері. Вони мали суворий вигляд. Одвірки були порізьблені вже знайомим орнаментом із кісток і черепів. Він спробував відчинити найближчі, та позаду нього хтось сказав:

— Вам туди не можна, юначе.

За хвильку він второпав, що це був не його внутрішній голос, а справжній людський голос, що говорив людською мовою, слова якої формувалися в ротовій порожнині й долітали до його вух завдяки зручній системі стискання повітря в спосіб, передбачений природою. Заради цих п’яти слів, вимовлених до того ж дещо вередливим тоном, природі довелося немало попрацювати.

Морт розвернувся. У приміщенні була дівчина приблизно його зросту і, можливо, на кілька років старша. У дівчини було срібне волосся, очі світилися перламутром, а сукня, в яку дівчина була вбрана, була незграбно довгою на вигляд і нагадувала вбрання, притаманне трагічним героїням, які, притиснувши до грудей самотню троянду, печально дивляться на місяць. Слова «прерафаеліти» Морт ніколи не чув, а шкода, бо воно пасувало дуже точно. Однак згадані героїні зазвичай були порцелянової, сухотної статури, тоді як статура цієї — прозоро натякала на надлишок спожитого шоколаду. Вона якийсь час дивилася просто на нього, трохи схиливши голову набік й роздратовано притупуючи носаком черевичка. А тоді різко подалася в його бік і боляче вщипнула за руку.

— Ай!

— Ага, то ти справжній, — сказала вона. — Як тебе звати, хлопче?

— Мортимер. Усі звуть мене Мортом, — відповів він, розтираючи лікоть. — Нащо ви так?

— Я до тебе звертатимуся «хлопче», — сказала вона. — Взагалі я можу нічого тобі не пояснювати, щоби ти знав, та мені спершу спало на думку, що ти мертвий. Бо на вигляд ти ніби мертвий.

Морт мовчав.

— Язика проковтнув?

Насправді Морт рахував до десяти.

— Я не мертвий, — зрештою сказав він. — Принаймні, я так не думаю. Трохи важкувато визначити напевне. А ви хто?

— Тобі я дозволяю звертатися до мене «панно Ізабелл», — відповіла та поважно. — Батько казав, тобі треба поїсти. Ходімо.

Вона повихляла до одних із дверей. Морт ішов за нею на точно такій відстані, щоби розчахнуті двері, зачиняючись, вдарили його в інший лікоть.

За дверима була кухня — довга й тепла, із низькою стелею, з якої звисали мідні пательні, й широкою залізною плитою вздовж однієї зі стін. Біля плити стояв літній чоловік.

Він смажив яєшню з беконом і щось собі насвистував крізь зуби.

Запахи їжі, долинувши через усю кухню, розбудили Мортові смакові пухирці й дали зрозуміти, що коли ті зустрінуться з їжею, то чудово проведуть час. Морт відчув, що рухається мимоволі, не давши ногам команди.

— Альберте, — гавкнула Ізабелл, — ще один сніданок.

Старий глянув на неї й мовчки кивнув. Вона розвернулася до Морта.

— Маю сказати, — повідомила вона, — що Батько, маючи в розпорядженні весь Дискосвіт, міг би знайти когось удатнішого за тебе. Гадаю, доведеться з його вибором змиритися.

Вона вихилясом вийшла з кухні, гримнувши дверима.

— Тобто, змиритися? — промовив Морт у повітря перед собою.

В кухні запала мовчанка, якщо не рахувати шкварчання пательні чи тріскоту вугілля у розпеченому череві груби. Морт помітив, що на заслінці пічки вигравійовано «Малий Молох (запатентовано)».

Кухар, здавалося, не помічав Морта, тож він взяв собі стілець і сів до білого столу, вкритого скатертиною.

— Грибів? — запитав старий не обертаючись.

— М? Що?

— Кажу, гриби будете?

— А. Пробачте, ні, дякую, — відповів Морт.

— І правильно, юний пане.

Кухар розвернувся й підійшов до столу.

Пізніше, уже навіть звикнувши, Морт все одно затамовував подих, коли бачив Альберта в русі. Служник Смерті належав до того типу худих мов жердина й носатих стариганів, які завжди мали такий вигляд, наче в них на руках рукавички з обрізаними пальцями — і то навіть коли рукавичок на них не було, й чия хода складалася зі заплутаної послідовності рухів. Альберт нахилявся вперед, і його ліва рука спершу коливалася поволі, а тоді переходила до божевільного смикання, й коли спостерігач уже майже змирився з тим, що руку от‑от відірве десь в ділянці ліктя, випростовувалася вздовж стегна й несла старого вперед, мов бігуна на ходулях. Пательня описала в повітрі хитросплетену низку кривих і спинилася точно над Мортовою тарілкою.

Півмісячні скельця окулярів, що їх носив Альберт, якнайкраще надавалися для позирання понад ними.

— Можна ще кашки, — сказав Альберт так, наче посвячує Морта в світову кашкову змову.

— Я перепрошую, — сказав Морт, — але де я все-таки?

— А ви не знаєте? В домі Смерті, юначе. Він вас сюди вночі привіз.

— Я наче й пам’ятаю, та…

— М?

— Ну, яєшня з беконом — це якось недоречно, чи що.

— Була в мене десь кров’янка, коли так уже треба, — сказав Альберт.

— Та ні, я про інше, — завагався Морт. — Не можу Його уявити над тарілкою з окатою яєшнею на сальці.

Альберт вишкірився:

— А він такого й не їсть. Тобто, їсть таке вкрай нечасто. Він у нас невибагливий, господар наш. Я лишень для себе готую і, — Альберт зробив паузу, — для юної панни, звісно.

— Доньки вашої, — кивнув Морт.

— Моєї? Що ні, то ні. Тут ви помилилися. Господарева донька.

Морт витріщився на яєшню. Яєшня витріщалася на нього з калюжі топленого смальцю. Альберт, очевидно, чував про поживні якості й був на них щедрий.

— Ми про одну й ту саму особу? — перепитав Морт. — Високий, в чорному завжди. Кістлявий такий… трохи…

— Удочерив він її, — лагідно поясний Альберт. — Це історія не з коротких…

Над головою в нього задзеленчав дзвоник.

— …І розповім я її іншим разом. Господар хоче бачити вас у кабінеті. І я би на вашому місці біг просто зараз. Він чекати не любить. Можна його зрозуміти, насправді. Сходами вгору, перші двері ліворуч. Та ви впізнаєте…

— Там одвірок у кістках і черепах? — запитав Морт, відсуваючи стілець.

— Та тут усе в них, ну, переважно, — зітхнув Альберт. — Такий уже смак у нього, та жодних натяків у тому нема.

Лишивши сніданок вистигати, Морт побіг сходами вгору, тоді коридором, а тоді спинився перед першими дверима. Підніс руку постукати.

— ЗАХОДЬТЕ.

Ручка повернулася сама собою. Двері прочинилися всередину.

Смерть сидів за столом і зосереджено вдивлявся у книгу в шкіряній палітурці — ледве не більшу за сам стіл. Тримаючи кістяного пальця на останньому прочитаному рядку, глянув на Морта, коли той зайшов, і вишкірився. Зрештою, що ще він міг зробити.

— АГА, — сказав він і замовк. Тоді почухав підборіддя — з таким звуком, як буває, коли нігтем провести по зубчиках гребінця.

— ХЛОПЧЕ, ТИ ХТО?

— Морт, пане, — відповів Морт. — Учень ваш. Пригадуєте?

Смерть якийсь час дивився на нього, а тоді перевів блакитно-гольчастий погляд на сторінку книги.

— ТАКИ ТАК. МОРТ. ЩО Ж, ХЛОПЧЕ, ЧИ СПРАВДІ ПРАГНЕШ ТИ ОПАНУВАТИ ТАЄМНИЦІ ПРОСТОРУ Й ЧАСУ?

— Так, пане. Гадаю, що так.

— ОТ І ДОБРЕ. СТАЙНЯ ЗА БУДИНКОМ. ВСЕРЕДИНІ НА ДВЕРЯХ ВИСИТЬ ЛОПАТА.

Смерть глянув на книгу. Тоді підвів погляд. Морт не рушив із місця.

— ЧИ Є ЙМОВІРНІСТЬ, ЩО ТИ НЕ РОЗУМІЄШ ТЕ, ЩО Я СКАЗАВ?

— Не до кінця розумію, пане, — відповів Морт.

— ГНІЙ, ХЛОПЧЕ. ГНІЙ. АЛЬБЕРТ МАЄ В САДУ КОМПОСТНЕ ЗВАЛИЩЕ. ГАДАЮ, ДЕСЬ ТАМ МАЄ БУТИ Й ВІЗОК. ДО РОБОТИ.

Морт похмуро кивнув.

— Так, пане. Розумію, пане. Пане?

— СЛУХАЮ?

— Пане, мені не дуже ясно, який це має стосунок до таємниць часу й простору.

Не відводячи погляду від книги, Смерть відповів:

— БО ТИ ТУТ ДЛЯ ТОГО, ЩОБИ ВЧИТИСЯ.

Факт, що Смерть, який опікується Диском, сам себе називає АНТРОПОМОРФНИМ УОСОБЛЕННЯМ, цілком відомий. А ще відомо, що він давно уже відмовився він коней-скелетів, адже весь час доводилося спинятися й прикручувати відпалі кістки по місцях. Тому теперішні його коні були цілком собі з плоті й крові, і то окраси своєї породи.

Годували їх, як тепер уже знав Морт, дуже навіть щедро.

Іноді робота приносить доходи. Ця ж обіцяла буквально протилежне. Хай там як, а виконувати її випадало в теплому місці й увійти в ритм було нескладно. Так сталося і з Мортом: він увійшов у ритм і взявся подумки грати в лічильно-дослідницьку гру, до якої вдаються зазвичай ті, хто опиняється в подібних обставинах. Отже, думав він собі, чверть я вже зробив, або нехай третину, тож коли зроблю отой кут, де вила стоять, буде більше половини, може, п’ять восьмих, а це значить, ще три візки… Все це, звісно, не надто показово, але все ж таки підтверджує, що дати раду багатствам всесвіту значно простіше, коли ділити їх на низку дрібних частин.

Кінь позирав на Морта зі стійла й подеколи намагався пожувати йому волосся на товариський манер.

За якийсь час Морт відчув, що за ним спостерігає хтось іще. Дівчина на ім’я Ізабелл стояла на порозі, спершись на половинчасті дверцята і вклавши підборіддя на долоні.

— То ти слуга? — запитала вона.

Морт випростався.

— Ні, я учень, — відповів він.

— Дурниці. Альберт сказав, що ніякий ти не учень.

Морт зосередився на гною, лопаті й візку. Ще дві лопати, а то й три, коли добре втрамбувати, і це буде ще чотири візки, хоча хай буде п’ять, і тоді буде половина від…

— Він казав, — Ізабелл підвищила голос, — що учні стають майстрами, та Смерть може бути тільки один. Тому ти просто слуга і маєш робити, що я скажу.

…а тоді ще вісім візків, і до дверей все буде чисто, а це значить, що майже третину від усього зроблено, і тоді…

— Чув, що кажу, хлопче?

Морт кивнув. А тоді ще чотирнадцять візків, чи навіть п’ятнадцять, бо я в куті недоприбирав, і…

— Язика проковтнув?

— Морт, — м’яко промовив Морт.

Ізабелл скажено на нього зиркала.

— Що?

— Кажу, звати мене Мортом. Чи Мортимером. Зазвичай мене звуть Мортом. Ви хотіли про щось поговорити?

На хвильку їй заціпило, і вона мовчки переводила погляд з лопати на його обличчя і назад.

— Та штука в тому, — повів далі Морт, — що спершу я маю доробити оце.

Ізабелл вибухнула:

— Нащо ти тут? Нащо батько тебе сюди притягнув?

— Він мене найняв на ярмарку. Усі хлопці знайшли собі майстрів — і я знайшов.

— А ти хотів до нього в учні? — відрізала вона. — Він Смерть узагалі-то. Чорний Жнець. Не хто-небудь. І ним не стають, ним треба бути від початку.

Морт невизначено махнув на візок.

— Гадаю, це все на краще. Принаймні батько мій так завжди каже.

Він взявся за лопату й відвернувся. А коли почув, що Ізабелл розлючено рохнула й пішла геть, широко всміхнувся до конячого заду.

Далі Морт наполегливо дав раду шістнадцятим, восьмим, чвертям і третинам, і всі їх позвозив до компостної купи під яблунею.

Сад у Смерті був великий, чистий і добре доглянутий. А ще він був чорний-пречорний. Трава була чорна. Квіти чорні. Чорні яблука виблискували чорними боками серед чорного листя чорної яблуні. Навіть повітря було немов чорнильне. Невдовзі Морт помітив — й очам повірити не міг, — що мимохіть розрізняє чорні кольори.

Тобто не просто різноманітні найтемніші відтінки червоного, зеленого та інших кольорів, а справжні відтінки чорного. Цілий спектр кольорів — таких різних і водночас таких, так би мовити, чорних. Він зібрав залишки гною в візок, відкотив його геть і пішов назад у дім.

— ЗАХОДЬТЕ.

Смерть стояв за аналоєм і зосереджено роздивлявся мапу. Глянув на Морта так, наче не до кінця визнавав його присутність.

— ПРО ЗАТОКУ МАНТЕ ТИ, МАБУТЬ, НЕ ЧУВ, ПРАВДА? — запитав він.

— Ні, пане, — відповів Морт.

— ЗНАТНА КОРАБЛЕТРОЩА В ТИХ КРАЯХ.

— Була?

— БУДЕ, — сказав Смерть, — ЯКЩО ЗНАЙДУ ТУ КЛЯТУ ЗАТОКУ НА МАПІ.

Морт обійшов аналой і подивився на мапу.

— То ви корабель плануєте втопити?

Смерть нажахано глянув на нього:

— ЗВІСНО, ЩО НІ. ДО ЦЬОГО ДОКЛАДУТЬСЯ НЕДОЛІКИ НАВІГАЦІЇ, МІЛИНА Й НЕПОПУТНИЙ ВІТЕР.

— Який жах, — промовив Морт. — І багато потоне?

— ЦЕ ВІД ДОЛІ ЗАЛЕЖИТЬ, — відповів Смерть, відвернувся до книжкової шафи й витягнув звідти чималий географічний довідник. — НІЧОГО НЕ МОЖУ ВДІЯТИ. ЧИМ ЦЕ ТХНЕ?

— Мною, — по-простому відповів Морт.

— І ПРАВДА. СТАЙНІ. — Смерть на хвильку замовк, а тоді додав: — ЯК ГАДАЄШ, ЧОМУ Я ВІДРЯДИВ ТЕБЕ У СТАЙНІ? ДОБРЕ ПОДУМАЙ.

Морт замислився. Він таки добре подумав над цим питанням між підходами до візка й лопати. Розмірковував: може, це мало б допомогти скоординувати руки й зір, чи навчити смирення, чи донести до нього важливість простих завдань — суто в масштабі людського життя, — або ж дати йому зрозуміти, що навіть великі діячі починають із дна. Та щось підказувало: все це не те.

— Гадаю… — почав він.

— АГА?

— …Гадаю, через те, що у вас там конячого лайна по коліна було, коли вже чесно.

Смерть довго дивився на нього. Морт знічено переступив з ноги на ногу.

— ЦІЛКОМ ПРАВИЛЬНО! — гаркнув Смерть. — ТВЕРЕЗЕ МИСЛЕННЯ. РЕАЛІСТИЧНИЙ ПІДХІД. ВАЖЛИВІ ШТУКИ В ТАКІЙ РОБОТІ, ЯК НАША.

— Так, пане. Пане?

— М? — Смерть боровся із покажчиком.

— Люди ж весь час мруть, правда? Мільйонами. Ви, певно, завалені роботою. Але…

Смерть подивися на Морта в такий спосіб, до якого той уже починав звикати. Спершу це було щире здивування, яке потім переходило в летке й скороминуще роздратування, далі до нього додавалося осяяння, а тоді вже на їх місце приходила яка-не-яка терплячість до несподіванок.

— АЛЕ?

— Але тоді, здається мені, ви мали б трохи частіше відбувати з дому. Ну, ви розумієте. Ходити вулицями. У бабці моєї в часописі був ваш портрет — при косі й інших… інструментах.

— РОЗУМІЮ. ТА ПОЯСНИТИ ЦЕ НЕ ТАК УЖЕ Й ПРОСТО, ДОКИ ТИ НЕ ЗРОЗУМІЄШ ДЕЧОГО ПРО ТОЧКОВІСТЬ ІНКАРНАЦІЙ І ВУЗЛОВУ ЗОСЕРЕДЖЕНІСТЬ. А ТИ ЩЕ НЕ РОЗУМІЄШ, ПРАВДА Ж?

— Гадаю, ні.

— КОЛИ КОРОТКО, ТО ОСОБИСТОЇ ПРИСУТНОСТІ МОЄЇ ВИМАГАЮТЬ ТІЛЬКИ ОСОБЛИВІ ВИПАДКИ.

— Ви як король чи типу того, мабуть, — припустив Морт. — Я в тому сенсі, що король володарює й тоді, коли іншими справами зайнятий, як‑от коли спить, приміром. Щось таке, пане?

— ЩОСЬ ТАКЕ, — погодився Смерть, згортаючи мапи. — А ТЕПЕР, ХЛОПЧЕ, КОЛИ ВЖЕ ТИ ЗІ СТАЙНЯМИ ПОКІНЧИВ, МОЖЕШ ПІТИ ЗАПИТАТИ В АЛЬБЕРТА, ЧИ НЕМАЄ В НЬОГО ДЛЯ ТЕБЕ ДОРУЧЕНЬ. А ТОДІ, ЯКЩО МАЄШ БАЖАННЯ, МОЖЕШ ВИЇХАТИ ЗІ МНОЮ УВЕЧЕРІ.

Морт кивнув. Смерть повернувся до величезної книги в шкіряній палітурці, взявся за перо, хвильку його пороздивлявся, а тоді перевів погляд на Морта й схилив череп набік.

— ЧИ ТИ ВЖЕ БАЧИВСЯ З МОЄЮ ДОНЬКОЮ?

— Е-е-е. Так, пане, — відповів Морт, уже тримаючись за ручку дверей.

— ВОНА ДУЖЕ ПРИЄМНА ДІВЧИНА, — сказав Смерть. — ГАДАЮ, ЇЙ НЕ ЗАВАДИЛО БИ СПІЛКУВАТИСЯ З ОДНОЛІТКОМ.

— Тобто, пане?

— А ЩЕ КОЛИСЬ УСЕ ЦЕ, ЗВІСНО, НАЛЕЖАТИМЕ ЇЙ.

У глибині Смертиних очниць щось блиснуло, мов крихітна блакитна наднова. Морта осінило, хоч і не одразу, бо досвіду спілкування зі Смертю йому ще бракувало, та й почувався він незручно: господар намагався йому підморгнути.

У місцевості, що не корилася законам простору й часу, не була позначена на жодній мапі, існувала тільки в тих далеких околицях багатовсесвітного космосу, що про них мали уявлення лишень нечисленні астрофізики, і то тільки завдяки дійсно неякісній кислоті, Морт проводив залишок дня в такий спосіб: допомагав Альбертові саджати броколі. Саджанці були чорні з фіолетовим відтінком.

— Він, бачте, старається, — пояснював Альберт, заселяючи рослину в підготовану ямку. — Та коли до кольорів доходить, уяви йому бракне.

— Не певен, що розумію, — відповів Морт. — То ви казали, він усе це сам створив?

За парканом ландшафт стрімко набував похилості. Схил вів до глибокої долини, за якою височіло незаліснене й похмуре плато, що тягнулося аж ген-ген до далеких гір — гострих, мов котячі ікла.

— Ага, — підтвердив Альберт. — Ви слідкуйте, куди лійку хилите.

— А що тут раніше було?

— Поняття не маю, — сказав Альберт і взявся за наступний рядок. — Твердь, напевно. Це така хитра назва для чистого й незайманого нічого. Не така вже й старанна робота, направду. Сад іще нічого, та гори нашвидкуруч склепані. Як ближче підійти, то геть неякісні. Я колись ходив дивитися.

Примружившись, Морт придивився до дерев. Ті мали переконливо якісний вигляд.

— Нащо йому все це?

Альберт крекнув:

— Знаєте, що буває з юнаками, які ставлять забагато запитань?

Морт на мить замислився.

— Ні, — сказав він зрештою. — Не знаю.

Запала мовчанка.

Тоді Альберт підвівся й сказав:

— Та й я, трясця мене бери, не знаю. Певно, добуваються-таки відповідей і прикладають їх до діла.

— Він казав, що можу з ним ввечері виїхати.

— То ви щасливчик, — сказав Альберт невизначено, йдучи в бік дому.

— То він справді все це створив? — запитав Морт іще раз, чимчикуючи за ним.

— Так.

— Нащо?

— Мабуть, хотів собі місце, де почувався би як удома.

— А ви мертвий, Альберте?

— Я? А я схожий на мерця? — старий пхикнув, коли Морт окинув його критичним поглядом. — Та припини вже. Я такий само живий, як ото ти. Чи й живіший.

— Пробачте.

— Гаразд. — Альберт штовхнув задні двері, а тоді розвернувся до Морта й постарався подивитися на нього так лагідно, як тільки вмів. — Таких питань краще уникати, людей це засмучує. То як, може, час нам трохи смаженинки?

Дзвоник задзеленчав, коли Морт із Альбертом грали в доміно. Морт виструнчився.

— Час коня сідлати, — сказав Альберт, — ходімо.

Коли вони вийшли до стаєнь, уже спадали сутінки. Морт спостерігав, як старий сідлає коня Смерті.

— Його звати Хропунцем, — повідомив Альберт, застібаючи збрую. — Воно якось саме собою сталося, геть непередбачувано.

Хропунець спробував самовіддано пожувати Альбертів шарф.

Морт пригадав гравюру в бабусиному часописі між розділами про календар городника й фази місяця. Там був зображений Пан Смерть, Котрий Усіх Зрівняє Й До Кожного Прийде. Коли Морт учився читати, то повсякчас роздивлявся те зображення. Не таке вже й сильне враження воно справляло б, якби знати, що коня, на якому верхи їде сам Смерть, звати Хропунцем.

— Я би назвав його якось інакше, може, Іклом, чи Клинком, чи Ебеном, — вів далі Альберт, — та в господаря свої маленькі пунктики, як бачиш. Не терпиться тобі вже, еге ж?

— Здається, так, — невпевнено відповів Морт. — Я його за роботою ніколи й не бачив.

— Мало хто бачив, — сказав Альберт. — І то хіба раз.

Морт глибоко вдихнув.

— А от щодо тієї його доньки… — почав він.

— ДОБРИВЕЧІР, АЛЬБЕРТЕ, ХЛОПЧЕ.

— Морте, — механічно виправив Морт.

Смерть прокрокував у стайню, трохи пригнувшись, щоб не зачепити стелю. Альберт кивнув — і не так, як кивають слуги, помітив Морт, а по-побутовому чемно. У ті нечасті рази, що Морта брали в місто, він бачив одного чи двох слуг, та Альберт аж ніяк не був на них схожий. Поводився він так, наче дім насправді належав йому, а господар був просто минущим гостем, чимсь таким дошкульним, як‑от потріскана фарба на стінах чи павуки у вбиральні. Та й Смерть так поводився, наче вони з Альбертом уже сказали один одному все, що мали, і то давно, тож тепер зайняті були винятково своїми справами й не створювали один одному помітних незручностей. Для Морта цей досвід був, ніби прогулянка після страшної бурі, — усе таке свіже, не таке вже неприємне, та в повітрі відчувається залишкове потріскування буремних енергій.

Колись, коли всі справи буде зроблено, треба дізнатися більше про Альберта — таке завдання дав собі Морт.

— ПОТРИМАЙ ОЦЕ, — сказав Смерть, вклав Мортові в руки косу і перекинув ногу через сідло. Коса мала майже звичайний вигляд, от тільки лезо було таке тонке, що просвічувало, й було зіткане, здавалося, із синюватого серпанку, який кришив полум’я й шинкував звук. Морт тримав косу дуже обережно.

— ГАРАЗД, ХЛОПЧЕ, ВСІДАЙСЯ. АЛЬБЕРТЕ, НЕ ЧЕКАЙ НАС НА ВЕЧЕРЮ.

Кінь виніс їх надвір, а тоді здійняв у небо.

Зорі навколо них мали б спалахнути усі одразу, омити їх суцільним потоком. Чи повітря мало б закрутитися вихором довкола них і перетворитися на ураган світла, як це буває зазвичай під час міжпросторового гіперстрибка. Та це була подорож зі Смертю, а він давно уже вмів майстерно пересуватися в просторі без демонстративних спецефектів і стрибати з виміру в вимір так само просто, як проходив крізь замкнені двері. Тож Хропунець невимушено ніс їх галопом над каньйонами між велетенських купчастих хмар, аж доки ті розійшлися остаточно й відкрили Мортовим очам осяяний вечірнім сонцем Диск.

— ЧАС МОЖНА КОРИГУВАТИ, — пояснив Смерть, коли Морт запитав про пересування. — ВІН НЕ ТАКИЙ УЖЕ Й ВАЖЛИВИЙ.

— Завжди вважав, що важливий.

— ЛЮДИ ТАК ВВАЖАЮТЬ, БО ВОНИ ЙОГО ВИНАЙШЛИ, — похмуро сказав Смерть. На думку Морта, це було голослівне твердження, та він вирішив не сперечатися.

— Що тепер? — запитав він.

— У ХАПОНІЇ ДУЖЕ ПЕРСПЕКТИВНА ВІЙНА, — відповів Смерть. — ЩЕ В КІЛЬКОХ МІСЦЕВОСТЯХ СТАЛИСЯ СПАЛАХИ ЧУМИ. А ЩЕ Є ОДНЕ ВАЖЛИВЕ УБИВСТВО, ЯКЩО ЦІКАВО.

— Правда? Убивство?

— АТОЖ, КОРОЛЯ.

— А, короля, — зневажливо пробурмотів Морт. Про королів він дещо знав. Раз на рік в Овечий Перевал приходила мандрівна — чи то бродяча — трупа, і в її доробку були самі лиш вистави про королів. Королі тільки й робили, що вбивали один одного чи самі гинули від рук убивць. Сюжети були закручені: були в них і фальшиві особистості, й отруєння, і битви, і загублені в дитинстві нащадки, і привиди, і відьми з відьмаками, а ще суцільні ножі, стилети й кортики. І оскільки очевидно було, що королем бути — не в варенні купатися, Морт щоразу дивувався, нащо половина персонажів аж так прагне влізти на трон. Мортові уявлення про життя в палаці були дещо туманні, та виспатися, як він розумів, точно не випадало.

— Я би залюбки глянув на справжнього короля, — сказав він. — Вони завжди при короні, так мені бабуся казала. Навіть у вбиральні.

Смерть трохи обміркував почуте.

— ТЕХНІЧНО НІЩО НЕ ЗАВАЖАЄ, — погодився він. — ОДНАК, ІЗ МОГО ДОСВІДУ, ЦЕ ЗАЗВИЧАЙ НЕ ТАК.

Кінь під ними крутнувся, і неосяжна шахівниця рівнини Сто замінилася під його копитами з блискавичною швидкістю. То був край, багатий на мулисті ґрунти, капустяні поля й охайненькі маленькі королівства, чиї кордони звиваються, мов нервові змії, через постійні міжусобиці, принципові конфлікти, династійні шлюби, заплутані політичні союзи й нехлюйство картографів.

— А цей король, — запитав Морт, коли вони саме пролітали над лісом, — добрий чи злий?

— Я ПРО ТАКІ РЕЧІ НІКОЛИ НЕ ЗАМИСЛЮЮСЯ, — відповів Смерть. — НЕ КРАЩИЙ І НЕ ГІРШИЙ ЗА ІНШИХ, ГАДАЮ.

— А він засуджує людей до страти? — запитав Морт, та потім пригадав, із ким говорить, і додав: — Звісно, за винятком тих випадків, що вимагають вашої високої присутності.

— БУВАЄ. Є РЕЧІ, ЯКІ КОРОЛЯМ ЗАВЕДЕНО РОБИТИ.

Місто пливло під ними, скупчене навколо замкових мурів, що височіли на скелястому узвишші, випнутому посеред рівнини, мов геологічна родимка. За словами Смерті, той виступ був однією суцільною скелею, що свого часу відкололася від Вівцескель і відпливла разом із льодовиком у ті давні часи, коли Крижані Велетні воювали з богами й ганяли льодовики по всьому Дискові, намагаючись заморозити світ. Та кінець-кінцем вони здалися й відвели свої крижані стада в таємничі й неприступні бритвогострі гори поблизу Осердя. Мешканці рівнини губилися в здогадах, нащо було лишати тут здоровезну каменюку. Хоча в юного покоління мешканців Сто Лата — міста навколо скелі — таки була одна версія: без тієї каменюки рівнина мала б смертельно нудний вигляд.

Хропунець трусив крізь повітря, а тоді спинився біля флагштока на головній замковій вежі. Смерть спішився й сказав Мортові прилаштувати коневі торбу для годівлі.

— А люди не помітять коня на вежі? — запитав Морт, коли вони спускалися сходами.

— А ТИ ПОВІРИВ БИ СВОЇМ ОЧАМ, КОЛИ ПОБАЧИВ БИ КОНЯ НА ВЕРШЕЧКУ ГОЛОВНОЇ ВЕЖІ?

— Ні. Кінь такими сходами не зійде.

— ТО САМ ЯК ГАДАЄШ?

— А, ясно, люди не бачать того, чого, на їхню думку, не може бути.

— МОЛОДЕЦЬ.

Вони йшли коридором, де всі стіни були завішані гобеленами. Смерть сунув руку під плащ, витягнув звідти клепсидру й уважно роздивився її в тьмяному світлі.

То була непроста клепсидра — із різьбленого скла в філігранній оправі з міді й дерева. А ще на ній було гравіювання: «Король Олерв Бастард».

Пісок у клепсидрі незвично виблискував. Лишалося його небагато.

Смерть щось пробубонів собі під ніс і заховав клепсидру в таємничих нутрощах плаща.

Вони повернули за ріг, і їх накрило звуком. Перед ними була величезна зала, по вінця забита людьми. Повсть зі слів і тютюнового диму здіймалася над натовпом і сягала височезної завішаної хоругвами й знаменами стелі. На галереї тріо менестрелів намарне вибивалося з сил, аби перекричати гамір.

Поява Смерті жодним чином не спантеличила присутніх. Слуга біля дверей спершу подивився на них, розтулив рота, та враз насупився, немов щось його відволікло, й забув про їхнє існування. Ще в їхній бік глянуло кілька придворних, та й ті миттю відволіклися, щойно здоровий глузд опанував їхніми органами чуття.

— МАЄМО ЩЕ КІЛЬКА ХВИЛИН, — сказав Смерть, беручи келих із таці, яку саме проносили повз. — ЗМІШАЙМОСЯ З НАТОВПОМ.

— Але вони мене теж не бачать! — поскаржився Морт. — А я справжній!

— ДІЙСНІСТЬ НЕ ЗАВЖДИ ТАКА, ЯКОЮ ЗДАЄТЬСЯ, — відповів Смерть. — ТАК ЧИ ІНАК, ЯКЩО МЕНЕ ВОНИ БАЧИТИ НЕ ХОЧУТЬ, ТО ТЕБЕ Й ПОГОТІВ. ЦЕ АРИСТОКРАТИ, ХЛОПЧЕ. НЕ ПОМІЧАТИ ВОНИ ВМІЮТЬ НАЙКРАЩЕ. ЧОМУ В КЕЛИХУ ВИШЕНЬКА НА ШПАЖЦІ?

— Морте, — автоматично виправив його Морт.

— І НЕ СКАЖЕШ, ЩО ВОНО ЧОГОСЬ ДОДАЄ ДО СМАКУ. НАЩО КОМУСЬ БРАТИ ЦІЛКОМ ВДАЛИЙ НАПІЙ І ВКЛАДАТИ В НЬОГО ВИШЕНЬКУ НА ШПАЖЦІ?

— А що буде далі? — перервав його Морт. Статечний граф наштовхнувся на Мортів лікоть, роздивився навсібіч, оминувши його, знизав плечима й пішов собі.

— АБО, СКАЖІМО, ОЦІ ШТУКИ, — вів далі Смерть, вказуючи пальцем на канапки, які проносили повз них. — НЕХАЙ ГРИБИ, ХАЙ БУДУТЬ ГРИБИ, І КУРКА, І ВЕРШКИ, Я НЕ ПРОТИ, ТА НАЩО, ТА ХТО В ЗДОРОВОМУ ГЛУЗДІ БУДЕ ЦЕ ВСЕ ПЕРЕМІШУВАТИ Й ПОДАВАТИ В КРИХІТНИХ ТАРТАЛЕТКАХ?

— Перепрошую? — перепитав Морт.

— ТАКІ ВОНИ, СМЕРТНІ. ТАК МАЛО ЇМ ВІДПИСАНО ЖИТИ НА ЦЬОМУ СВІТІ, А ВСЕ ОДНО ТІЛЬКИ ТИМ І ЗАЙНЯТІ, ЩО УСКЛАДНЮЮТЬ СОБІ ЖИТТЯ. ДИВОВИЖНО. З’ЇЖ КОРНІШОНЧИК.

— А де король? — Морт витягнув шию, намагаючись роздивитися щось над головами придворних.

— ЧОЛОВ’ЯГА ІЗ ЗОЛОТАВОЮ БОРОДОЮ, — сказав Смерть. Він торкнувся до плеча слуги і, доки той здивовано роззирався, поцупив із таці ще один келих.

Морт крутив головою навсібіч, аж доки побачив посеред зали чоловіка, оточеного кількома придворними. Чоловік нахилив голову, прислухаючись до співрозмовника-коротуна.

Сам він був високий, міцний, а обличчя в нього було спокійне й терпляче — словом, він мав такий вигляд, що можна було би цілком впевнено придбати в нього підстаркуватого коня.

— Не схожий він на злого короля. Нащо комусь його убивати?

— БАЧИШ ОТОГО ЧОЛОВІКА ПОРЯД ІЗ НИМ? З ВУСИКАМИ Й ЯЩІРЧИНОЮ ПОСМІШКОЮ, — вказав Смерть косою.

— Так, а що?

— ЦЕ ЙОГО БРАТ У ПЕРШИХ, ГЕРЦОГ СТОГЕЛІТСЬКИЙ. НЕ НАЙПРИЄМНІША В СВІТІ ЛЮДИНА. ВПРАВНИЙ ОТРУЙНИК. МИНУЛОГО РОКУ ЩЕ БУВ П’ЯТИМ У ЧЕРЗІ ДО ТРОНУ, А ТЕПЕР УЖЕ ДРУГИЙ. ВМІЄ ПРОСУВАТИСЯ СУСПІЛЬНОЮ ДРАБИНОЮ, ТАК БИ МОВИТИ, — Смерть попорпався десь під плащем і витягнув клепсидру, в якій між мідною філігранню дріботів чорний пісок. Легенько труснув. — І ЩЕ РОКІВ ТРИДЦЯТЬ ПРОЖИВЕ ЧИ ТРИДЦЯТЬ П’ЯТЬ, — додав він і зітхнув.

— То він отак просто ходить по світу й убиває людей? — сказав Морт і розчаровано похитав головою. — Немає в світі справедливості.

Смерть знов зітхнув.

— НЕМАЄ, — сказав він і віддав свій келих пажеві. Той страшенно здивувався, коли в руці нізвідки з’явився порожній келих. — Є ТІЛЬКИ Я.

Смерть витягнув з піхов меч. Клинок палав тим самим півпрозорим синім світлом, що й коса. Смерть зробив крок уперед.

— Думав, ви тільки косою орудуєте, — прошепотів Морт.

— КОРОЛІ ДІСТАЮТЬ МЕЧ, — сказав Смерть. — ТАКА ЇХНЯ КОРОЛІВСЬКА… ЗАБУВ СЛОВО… А, ТОЧНО, ПРЕРОГАТИВА.

Смерть поліз пальцями вільної руки під плащ і витягнув життєлічильник короля Олерва. У верхній посудині збіглися докупи останні піщинки.

— ЗАРАЗ БУДЬ УВАЖНИЙ, БО ПОТІМ Я ТЕБЕ, МОЖЛИВО, ПРО ДЕЩО ПИТАТИМУ.

— Заждіть, — проскиглив Морт, — це ж нечесно. Хіба не можна це спинити?

— ЧЕСНО? А ХТО КАЗАВ ЩОСЬ ПРО ЧЕСНІСТЬ?

— Просто коли той інший такий…

— СЛУХАЙ, ТУТ ПО-ЧЕСНОМУ БУТИ НЕ МОЖЕ. І СПРАВЕДЛИВОСТІ НЕ БУДЕ ТЕЖ. НЕ МОЖНА СТАВАТИ НА ЧИЙСЬ БІК. ТАК, СУМНО ЦЕ. АЛЕ КОЛИ ЧАС НАСТАВ, ТО ВІН НАСТАВ. І ВСЕ. ТАКІ СПРАВИ, ХЛОПЧЕ.

— Морте, — застогнав Морт, вдивляючись у натовп.

А тоді він побачив її. Випадкові рухи натовпу утворили стежку між Мортом і худенькою рудоволосою дівчиною, яка саме стояла в оточенні старших жінок за королівською спиною. Ту дівчину навряд чи можна було б назвати гарною — природа не обділила її щедрим розсипом ластовиння і, по правді кажучи, надмірною кістлявістю. Та її вигляд спричинив збурення у й без того напруженій задній частині Мортового мозку, і збурення те, невблаганно й немовби злостиво сміючись, умить сягнуло глибин Мортової черевної порожнини.

— ЧАС НАСТАВ, — сказав Смерть і дав Мортові під ребра легенького стусана гострим ліктем. — ЗА МНОЮ.

Смерть рушив до короля із мечем у руці. Морт моргнув і пішов за ним. На мить його погляд зустрівся з поглядом дівчини, та вона одразу ж відвернулася, а тоді відхилилася всім тілом, закинула голову назад, і її рот округлився в жахному передчутті.

Морт відчув, як ураз зм’як його хребет. А тоді він рвонув до короля.

— Стережіться, — заверещав він, — ви в страшній небезпеці!

Світ загуснув, немов залитий патокою. Навколо повставали блакитні й пурпурові тіні, немов у снах після теплового удару, і звуки почали глухнути, аж доки придворний гомін не здався далеким шурхотом, мов музика в чужих навушниках. Морт побачив, як Смерть став біля короля й дивився вгору…

…на галерею.

Морт бачив убивцю, бачив арбалет, бачив стрілу, що летіла крізь загусле повітря зі швидкістю хворого слимака. Та якою б повільною вона не була, обігнати її він не міг.

Здавалося, година знадобилася, аби наново опанувати свинцево важкими ногами, та зрештою він зумів стати на підлогу обома ними одночасно й відштовхнутися, щоби послати тіло вперед із прискоренням мізерним, мов континентальний дрифт.

Доки він плив крізь повітряну патоку, Смерть гірко промовляв:

— ЦЕ НЕ ПОМОЖЕ, ПОВІР. ТИ НАМАГАЄШСЯ ЗАПОБІГТИ НЕЩАСТЮ, І ЦЕ ПРИРОДНО, ТА НІЧОГО НЕ ВИЙДЕ.

Морт плив завмерлим і занімілим світом, мов уві сні.

Стріла поцілила. Смерть узявся за меч дворучним хватом, заніс його, й клинок пройшов крізь королівську шию, не лишивши ні сліду. Та Морт, пролітаючи крізь смерковий світ, бачив, ніби щось примарне опало з королівського тіла.

Король не міг загинути, адже ось він, досі стоїть на місці й дивиться просто на Смерть украй здивовано. Біля ніг його лежала якась дивна тінь, а десь далеко кричали й верещали люди.

— ЧИСТА РОБОТА, — сказав Смерть. — ІЗ ОСОБАМИ КОРОЛІСЬКОЇ КРОВІ ЗАВЖДИ НЕПРОСТО. НЕ ХОЧУТЬ ІТИ. А ОТ ПРОСТІ СЕЛЯНИ — НАВПАКИ, ДІЖДАТИ НЕ МОЖУТЬ.

— Ви хто в біса такий? — запитав король. — Що тут забули? Га? Охороно! Наказую…

І тут до його розуму нарешті дійшло повідомлення від очей. Морт був вражений. Король Олерв так довго був на троні, та навіть коли загинув, усе одно тримав марку.

— Стривайте-но, — сказав він. — Зрозумів. Не чекав на вас так скоро.

— МАЛО ХТО ЧЕКАЄ, ВАША ВЕЛИЧНОСТЕ, — вклонився Смерть.

Король розглянувся довкола. У смерковому світі було тихо й тьмяно, назовні вирували пристрасті.

— Це я там унизу лежу, чи не так?

— НА ЖАЛЬ, ТАК, ВАША ВЕЛИЧНОСТЕ.

— Чиста робота! Арбалет, правда ж?

— ТАК. А ТЕПЕР, ВАША ВЕЛИЧНОСТЕ, КОЛИ ВАША ЛАСКА…

— Хто це зробив? — запитав король. Смерть вагався.

— НАЙМАНИЙ УБИВЦЯ З АНК-МОРПОРКА.

— Гм. Хитро. Мої вітання Стогелітському. А я ж бо напихався протиотрутами. Немає протиотрути до холодної зброї, правда ж, скажіть?

— ТАКИ НЕМАЄ, ВАША ВЕЛИЧНОСТЕ.

— Стара добра мотузчана драбина й швидкий кінь біля підйомного мосту, еге ж?

— СКИДАЄТЬСЯ НА ТЕ, ВАША ВЕЛИЧНОСТЕ, — сказав Смерть, чемно беручи королівський дух під лікоть. — КОЛИ ВАС ЦЕ ТРОХИ РОЗРАДИТЬ, КІНЬ МАЄ БУТИ ДУЖЕ ШВИДКИМ.

— Он як?

Смерть розтягнув свою вічну посмішку трохи ширше.

— НА ЗАВТРА В АНКУ У МЕНЕ ПРИЗНАЧЕНО ЗУСТРІЧ ІЗ ВЕРШНИКОМ. БАЧИТЕ, ВІН МАВ НЕОБЕРЕЖНІСТЬ УЗЯТИ З СОБОЮ НАГОТОВАНИЙ ГЕРЦОГОМ ОБІД.

Король, чия фахова придатність до посади означала, серед іншого, й неспішне реагування на ситуації, що вимагають певного розуміння, на хвильку замислився, а тоді чемно й коротко посміявся. Тоді ж він уперше помітив Морта.

— Хто це? — запитав він. — Цей хлопець теж мертвий?

— ЦЕ МІЙ УЧЕНЬ. І НА НЬОГО ЧЕКАЄ СЕРЙОЗНА РОЗМОВА, ЩОБИ З ЮНОГО БЕЗТЯМКА НЕ СТАВ ДОРОСЛИМ БОВДУРОМ.

— Морт, — механічно назвався Морт. Звуки бесіди омивали його, мов важка вода, та він не міг відірватися від усього того, що відбувалося зовні. Він почувався справжнім. Смерть мав цілком справжній вигляд. Король був напрочуд міцним і здоровим на вигляд, як для щойно померлого. Та весь світ навколо перетворився на мішанину тіней і духів. Їхні обриси схилялися до мертвого тіла, проходили крізь Морта, обпливали його, немов туман.

Дівчина впала навколішки й плакала.

— Донька моя, — сказав король. — Мені мало б бути сумно. Чому мені не сумно?

— ПОЧУТТЯ ЛИШАЮТЬСЯ ТАМ. ВОНИ — РОБОТА ЗАЛОЗ.

— Он як. Мабуть, це кінець. Вона ж не бачить нас, правда?

— НІ.

— І, я так розумію, немає можливості мені…

— ЖОДНОЇ.

— Та вона буде королевою, і якби ж я міг її…

— НА ЖАЛЬ, НЕ МОЖНА.

Дівчина глянула вгору крізь Морта. Він бачив, як герцог співчутливо поклав їй на плече руку. Обличчям його блукала невловна посмішка. Така посмішка, що чигає на мілині на необережних пляжників.

— Ви мене не почуєте все одно, — сказав до дівчини Морт, — та не довіряйте йому!

Дівчина напружено глянула на Морта. Він простягнув руку й побачив, як та проходить крізь руку дівчини.

— ХОДІМО, ХЛОПЧЕ. НЕМАЄ ЧАСУ НА ДУРНИЦІ.

Морт відчув, як пальці Смерті — цілком по-дружньому — стискаються на його плечі. Він невпевнено розвернувся й пішов за Смертю й королем.

Вони вийшли крізь стіну. Він теж наполовину пройшов крізь неї, аж раптом усвідомив, що це неможливо.

Іти за цією думкою було самогубством. Морт відчув холод каменю, що стискався навколо його рук і ніг, аж раптом голос у його голові прогримів:

— ГЛЯНЬ НА ЦЕ З ТАКОГО БОКУ: НЕ МОЖЕ БУТИ НІЯКОЇ СТІНИ, БО КОЛИ ВОНА БУЛА Б ТАМ, ТИ Б КРІЗЬ НЕЇ НЕ ПРОЙШОВ. НЕ ПРОЙШОВ БИ, ХЛОПЧЕ?

— Морте, — виправив Морт.

— ЩО?

— Мене звати Мортом. Чи Мортимером, — розлючено процідив Морт, пропихаючись крізь стіну. Холод відпустив його.

— ОСЬ ТАК. НЕ ТАК УЖЕ Й СКЛАДНО, ПРАВДА?

В коридорі Морт роззирнувся навкруги й поплескав по стіні долонею. Він таки пройшов крізь неї, та тепер вона здавалася цілком твердою й виблискувала до нього часточками пилу.

— Як ви це робите? І як я це роблю? Це чари?

— ЩО ЗАВГОДНО, ТА НЕ МАГІЯ, ХЛОПЧЕ. КОЛИ НАВЧИШСЯ ЦЕ РОБИТИ САМ, МЕНІ БУДЕ НІЧОГО ТЕБЕ ВЧИТИ.

Король, який тепер був помітно розпливчастішим, сказав:

— Це вражає, маю визнати. Між іншим, я, здається, зникаю.

— МОРФОГЕННЕ ПОЛЕ СЛАБШАЄ, — пояснив Смерть.

Голос короля уже було ледве чутно, мов шепіт.

— То он в чому справа.

— ЦЕ З УСІМА СТАЄТЬСЯ. СПРОБУЙТЕ ОТРИМУВАТИ ЗАДОВОЛЕННЯ.

— Як? — тепер його голос був уже майже шелестом повітря.

— ПРОСТО БУДЬТЕ СОБОЮ.

У цю мить король немов здувся. Він дедалі меншав, висячи в повітрі, аж доки не зробився крихітним, мов блискуча часточка пилу. Усе відбулося так швидко, що Морт ледве не прогледів, — за півсекунди чи й швидше, з таким звуком, ніби хтось тихенько зітхнув.

Смерть обережно впіймав блискучу цятку й заховав під плащем.

— Що з ним трапилося? — запитав Морт.

— ТІЛЬКИ ЙОМУ ВІДОМО. ХОДІМО.

— Моя бабуся казала, що вмирати — все одно що засинати, — з надією припустив Морт.

— ГАДКИ НЕ МАЮ. НІ ТОГО, НІ ІНШОГО НЕ РОБИВ.

Морт востаннє роззирнувся. Великі двері розчахнулися, й крізь них повалили придворні. Дві статечні дами намагалися розрадити принцесу, та вона йшла гордо попереду них, і вони теліпалися за нею, мов повітряні кулі в рюшиках, а тоді всі троє звернули за ріг і зникли з поля зору.

— ВЖЕ ТРИМАЄТЬСЯ ПО-КОРОЛІВСЬКИ, — схвально відгукнувся Смерть. Він поважав стиль.

Унаступне Смерть заговорив уже на даху.

— ТИ СПРОБУВАВ ЙОГО ПОПЕРЕДИТИ, — сказав він, знімаючи годівницю з Хропунцевої шиї.

— Так, пане. Перепрошую.

— НЕ МОЖНА ЙТИ НАПЕРЕКІР ДОЛІ. ХТО ТИ ТАКИЙ, ЩОБИ ВИРІШУВАТИ, КОМУ ЖИТИ, А КОМУ ВМИРАТИ?

Смерть уважно слідкував за виразом на Мортовому обличчі.

— ЦЕ ТІЛЬКИ БОГАМ ДОЗВОЛЕНО. ЗАБАВКИ З ДОЛЕЮ НАВІТЬ ОДНОГО СМЕРТНОГО МОЖУТЬ ЗНИЩИТИ ЦІЛИЙ СВІТ. РОЗУМІЄШ?

Морт розпачливо кивнув.

— Тепер ви мене відрядите додому?

Смерть нахилився, підхопив його й посадив у сідло за собою.

— ЧЕРЕЗ ВИЯВ СПІВЧУТТЯ? НІ. КОЛИ Б ТИ ВИЯВИВ ЗАДОВОЛЕННЯ, ТОДІ Й ВІДРЯДИВ БИ, МОЖЛИВО. ТА ТИ МАЄШ ЗРОЗУМІТИ, ЯКИЙ ВИЯВ СПІВЧУТТЯ ПАСУЄ НАШОМУ ФАХОВІ.

— Який?

— ГОСТРОТА ЛЕЗА.

Минали дні, та Морт не був певен, скільки саме. Тьмяне сонце в світі Смерті виходило й заходило, але виходи у світ смертних, здавалося, не підпорядковувалися якійсь чіткій системі. Смерть не навідувався тільки до королів чи на поля доленосних битв. Більшість відвідин були до цілком звичайних людей.

Альберт готував сніданки, обіди й вечері, багато всміхався сам собі й говорив небагато. Ізабелл більшість часу сиділа в себе чи виходила покататися на поні чорними схилами над будинком. Їдучи верхи, з розплетеним волоссям, що майоріло за вітром, вона викликала б більше захвату в спостерігача, коли б була вправнішою вершницею, або коли б поні був помітно більшим, або коли б волосся її належало до того типу, що його вітер здіймав би сам собою. Буває таке волосся. А буває не таке. Її волосся таким не було.

Коли Смерть не виходив у справах, які називав СЛУЖБОВИМ ОБОВ’ЯЗКОМ, Морт допомагав Альбертові, або знаходив собі роботу в саду чи стайні, або досліджував велетенську бібліотеку Смерті, де читав усе підряд зі швидкістю й усеїдністю, що притаманні людям, які вперше відкрили для себе магію писаного слова.

Більшість книжок, звісно ж, були біографіями.

Але незвичними. Вони писалися самі собою. Ті, хто уже помер, заповнили усі відведені їм сторінки, а в книжках про тих, хто ще не народився, сторінки були чистими. А от нині живі…

Морт визначив, коли відмічав сторінку й перелічував додані рядки, що в деяких книжках за добу набігало по чотири‒п’ять абзаців. Почерк був незнайомий.

Зрештою він зважився на прохання.

— ПРО ЩО? — спантеличено перепитав Смерть, сидячи за різьбленим письмовим столом і крутячи між пальцями косоподібний ніж для паперу.

— Вільний вечір, — повторив Морт. Кабінет раптом здався йому нестерпно великим: килим широкий мов поле, і він посередині, такий беззахисний.

— АЛЕ НАЩО? НЕ МОЖЕ БУТИ, ЩОБИ НА БАБУСИН ПОХОРОН, — сказав Смерть, а тоді додав, — Я БИ ЗНАВ.

— Та я хотів би, знаєте, вийти з дому, із людьми побачитися, — промовив Морт, намагаючись витримати невблаганний синьо-зірчастий погляд.

— АЛЕ ТИ БАЧИШ ЛЮДЕЙ ЩОДНЯ.

— Так, звісно, от тільки, ну, це не дуже тривале спілкування, — завважив Морт. — Я про те, що добре було б побачитися з кимось, у кого очікувана тривалість життя більше кількох хвилин, — додав він.

Смерть побарабанив пальцями по столу — так, ніби миші чечітку танцювали, — й пильно подивився Мортові в очі ще кілька секунд. Завважив подумки, що хлопець уже трохи менш розбовтаний, ніж раніше, і постава в нього рівніша, а ще не задумуючись уживає слова на кшталт «очікувана тривалість життя». Це все бібліотека, подумав Смерть.

— ГАРАЗД, — сказав він докірливо. — ТА МЕНІ ЗДАЄТЬСЯ, ЩО ТУТ У ТЕБЕ Є ВСЕ ТОБІ ПОТРІБНЕ. СЛУЖБОВІ ОБОВ’ЯЗКИ НЕ НАДТО ВИСНАЖЛИВІ, ПРАВДА?

— Правда, пане.

— І В ТЕБЕ ХОРОШЕ ХАРЧУВАННЯ, І ПОСТІЛЬ ТЕПЛА, І ДОЗВІЛЛЯ ОБЛАШТОВАНЕ, І ЛЮДИ ТВОГО ВІКУ.

— Тобто, пане?

— ДОНЬКА МОЯ, — сказав Смерть. — ТИ З НЕЮ БАЧИВСЯ, Я ТАК РОЗУМІЮ?

— А. Так, пане.

— ВОНА ДУЖЕ ПРИЄМНА ЛЮДИНА, КОЛИ ЗАПІЗНАТИСЯ БЛИЖЧЕ.

— Так, пане, я певен, що приємна.

— ТА ВСЕ ОДНО ТОБІ КОРТИТЬ, — Смерть заговорив осудливо, немов про вияв несмаку, — ВЗЯТИ ВІЛЬНИЙ ВЕЧІР?

— Так, пане. Коли ваша ласка, пане.

— ГАРАЗД, ГАРАЗД. НЕХАЙ. МАЄШ ЧАС ДО ЗАХОДУ СОНЦЯ.

Смерть розгорнув свій ґросбух і заходився щось писати. Час від часу він відволікався, щоби пересунути кісточки на рахівниці.

За хвилину підвів погляд.

— ТИ ЩЕ ТУТ, — сказав він, а тоді ядуче додав, — ВЛАСНИЙ ЧАС ВИТРАЧАЄШ, МАЮ ЗАВВАЖИТИ.

— Ем, — пробурмотів Морт, — а люди мене бачитимуть?

— ГАДАЮ, ЩО ТАК, НАПЕВНЕ БАЧИТИМУТЬ. ЧИ МОЖУ Я ДОПОМОГТИ ТОБІ ЩЕ ЧИМОСЬ, ПЕРШ НІЖ ТИ ПУСТИШСЯ БЕРЕГА?

— Ну, пане, є одна штука, пане, я не знаю, як вийти у світ смертних, пане, — пробурмотів Морт у відчаї.

Смерть шумно зітхнув і відчинив шухляду.

— ПРОСТО ІДИ ТУДИ.

Морт принижено кивнув і рушив у далеку путь до кабінетних дверей. Відчиняючи їх, він почув, як Смерть кашлянув.

— ХЛОПЧЕ! — гукнув Смерть і кинув чимсь у Мортів бік.

Морт механічно впіймав кинуте, коли двері заскрипіли й прочинилися.

Поріг зник. Глибокий килим під ногами перетворився на залиту болотом бруківку. Ядуче й в’язке, мов ртуть, денне світло омило його з усіх боків.

— Морте, — механічно звернувся Морт до всесвіту в цілому.

— Що? — перепитав рундучник. Морт роззирнувся навкруги. Він стояв посеред такої людної торгової вулиці, що годі було крок ступити. Тут продавали усе, від швацьких голок до рятівного прозріння, що ним торгували мандрівні проповідники. Доводилося кричати, аби бути почутим.

Морт поплескав рундучника по спині.

— Ви мене бачите?

Рундучник недовірливо зіщулився:

— Та вже бачу. Або когось ото типу вас.

— Дякую, — сказав Морт із полегшенням.

— Нема за що. Я багато людей за день бачу і грошей за те не беру. Може, шнурівки глянете?

— Мені не треба. А що це за місце?

— А ви не знаєте?

Двоє біля сусіднього намету уважно дивилися на Морта. Голова в нього закипала.

— Мій господар багато подорожує, — сказав він, не збрехавши. — Ми приїхали вчора вночі, і я заснув у кареті. А тепер у мене вільний вечір.

— Он як, — сказав рундучник і по-змовницькому нахилився до Морта. — Хочеться розважитися? Я би звів, із ким треба.

— Мене би дуже розважило знати, де я, — відрізав Морт.

Чоловік знітився.

— Це Анк-Морпорк. Це всім ясно видно. Й відчутно.

Морт потягнув носом повітря. І справді, щось із тутешнім повітрям нечисто. Відчувалося, що повітря це не перший день на світі. Неможливо було не завважувати з кожним вдихом, що навколо купа людей, вони близько, й усі вони мають по дві підпахви.

Рундучник ще раз оглянув Морта, відзначив подумки бліду шкіру, добре пошитий одяг і дивну напругу, немов у хлопцеві причаїлася закручена пружина.

— Будьмо відверті, — сказав він, — я міг би вас скерувати до неймовірного борделю.

— Я вже снідав, — невпевнено сказав Морт. — Та ви, може, підкажете, чи далеко ми від місця, яке зветься, коли правильно пам’ятаю, Сто Лат?

— Десь двадцять миль в серцесвітному напрямі. Та для такого юнака, як ви, там розваг немає, — поспішно відповів рундучник. — Я ж розумію, що ви сам, жадаєте нових вражень, утіхи, романтики…

Морт тим часом розв’язав торбу, що її йому кинув Смерть. Там було повно крихітних золотих монет.

У голові знов постав образ — власниці юного блідого обличчя під копицею рудого волосся, яка відчувала його присутність. Неоформлені почуття, що переслідували його останні кілька днів, раптом набули зосередженості.

— Я жадаю, — сказав Морт твердо, — щоби мені дали дуже швидкого коня.

За п’ять хвилин Морт зрозумів, що заблукав.

Цю частину Анк-Морпорка — місто в місті, яке вочевидь потребувало державної допомоги чи, навіть краще, рейду вогнеметників, — в народі звали Затінками. Занедбаною її було можна назвати хіба з великою, неприпустимою натяжкою. Тут жили за горизонтом занедбаності — там, де занедбаність, ніби за рівняннями Ейнштейна, набувала неправдоподібно жахних масштабів. Тут було гамірно, спекотно й смерділо, мов у хліві.

Це була не так спільнота, як екосистема — такий собі кораловий риф на суші. Тут мешкали люди, звісно, — та поводилися вони аналогічно омарам, кальмарам, креветкам та іншим морським мешканцям. А ще тут, звісно, були акули.

Морт зневірено блукав кривими вуличками. Якби хтось спостерігав за ним із дахів, то помітив би певну впорядкованість рухів натовпу за його спиною — тобто кількох чоловіків, які ненав’язливо зосереджувалися на ньому, немов на цілі. Спостерігач швидко дійшов би висновку, що для Морта й золота в його торбинці очікувана тривалість життя становить не більше, ніж тривалість життя триногого їжака на шестисмуговому шосе.

Читачам і читачкам уже, мабуть, ясно, що в Затінках не було вроджених мешканців. Там були привнесені й акліматизовані види. Подеколи Морт намагався заговорити до когось із місцевих, щоби зрештою купити собі коня. Акліматизовані місцеві зазвичай щось бурмотіли собі під ніс і поспішали геть, адже всі, хто мав намір лишатися живим у Затінках протягом бодай трьох годин, розвивали в собі надчутливість до певних прикмет, тож робили все, щоби не лишатися надовго поряд із Мортом — як‑от мешканці сільської місцевості не стоятимуть біля самотнього високого дерева під час грози.

Так Морт добрів до Анка — найбільшої на Диску ріки. Ще до того, як сягнути міських мурів, води Анка були повільними й важкими від зібраного з рівнин мулу, а коли ті води допливали Затінків, ходити по їх поверхні зумів би навіть агностик. Втопитися в Анку було неможливо, а от задихнутися — запросто.

Морт недовірливо роздивився поверхню ріки. Здавалося, вона ворушилася. На ній були бульбашки. Це мала б бути вода. Він зітхнув і розвернувся.

Перед ним стояли троє. З’явилися вони так несподівано, ніби від кам’яного муру відділилися. Вигляд вони мали такий упевнений і вагомий, який зазвичай мають розбійники, що їх зустрічає герой оповіді в ту мить, коли час йому перелякатися, та не занадто, адже очевидно, що він має чим здивувати нападників.

Троє загрозливо вишкірилися. Це вони вміли.

Один із них витягнув ніж і поводив ним перед собою, окреслюючи вістрям у повітрі маленькі кільця. Тоді рушив у Мортів бік, а двоє інших трималися позаду й забезпечували товаришеві аморальну підтримку.

— Давай гроші, — гаркнув перший розбійник.

Морт потягнувся до торбинки на поясі.

— Заждіть, — раптом сказав він. — А що далі?

— Що?

— Питаю, який вибір, гроші чи життя? Це ж так мають казати грабіжники. «Гроші чи життя!» Читав про це в одній книзі.

— Може бути, може бути, — грабіжник відчував, що в нього перехоплюють ініціативу, й блискавично викрутився: — З іншого боку, може й так статися, що будуть нам і гроші, і життя. Дуплетом, так би мовити, — він зиркнув на колег, і ті хором хихикнули.

— В такому разі… — сказав Морт і замахнувся рукою так, немов от‑от закине торбинку подалі в Анк, навіть якщо та має всі шанси відскочити від води, мов від гуми.

— Ти що надумав, — зреагував грабіжник. Він рвонув уперед, але завмер, щойно Морт загрозливо труснув рукою з торбинкою.

— Ну, — сказав Морт, — я на це так дивлюся. Коли ви все одно мене вб’єте, то можна із грішми й попрощатися. Тож самі обирайте, — на доказ твердості наміру він витягнув із торбинки монету й кинув її у воду. Вода всмоктала її, неприємно сьорбнувши. Грабіжники зіщулилися.

Ватажок глянув на торбинку. Глянув на свій ніж. Глянув на Мортове обличчя. Глянув на поплічників.

— Хвилинку, — сказав він Мортові й про щось тихо засперечався з двома іншими.

Морт оцінив відстань до входу в провулок. Не добігти. Крім того, ці троє мали такий вигляд, наче ганятися за жертвами вміли непогано. Єдине, що могло їх спантеличити бодай трохи, — невблаганна логіка.

Ватажок розвернувся до Морта. Востаннє запитально глянув на приятелів. Ті рішуче кивнули.

— Гадаю, ми тебе вб’ємо, а з грішми вже як вийде. Не можна, щоби така поведінка ширилася.

Інші двоє дістали ножі.

Мор нервово ковтнув.

— Це може виявитися нерозумно з вашого боку.

— Чого це?

— Ну, по-перше, мені це не сподобається.

— А тобі й не мусить подобатися, все одно мертвий будеш, — сказав грабіжник, наближаючись.

— Не певен, що мені час помирати, — сказав Морт задкуючи. — Мене би повідомили.

— Ага, — сказав грабіжник, якому все це вже почало всерйоз набридати. — Ага, точно, але тебе й повідомили, хіба ні? От холєра, гівно слоняче!

В ту саму мить Морт зробив ще один крок назад. Крізь стіну.

Ватажок мов баран дивився на суцільний камінь, що поглинув Морта, а тоді кинув ніж на землю.

— Хай би мене чорти забрали. — ний чаклун. Ненавиджу — них чаклунів!

— То й не — в би їх, коли так, — пробурмотів один із поплічників, невимушено вимовляючи рядки дефісів.

Третій грабіжник, якому тяжко давалося розуміння ситуації, сказав:

— Та він оно крізь стіну пройшов!

— А ми були ходили за ним сто років, — пробурмотів другий. — А ти, Голомозий, молодець. Казав я тобі, що він чаклун, бо тут тіки чаклуни самі ходять. Не казав я тобі, що то чаклун? Казав…

— Та ти стільки кажеш, що в голову не влізе, — гримнув ватажок.

— А я бачив, бачив, як він ото крізь стіну…

— Та невже?

— Та вже!

— Крізь стіноньку ото, не бачили хіба?

— Думаєш, ти розумний такий?

— Та вже не тупий, іди перевір!

Ватажок підхопив ніж із багна по-зміїному спритно:

— Покажу тобі, що в мене не тупе.

Третій грабіжник підкрався до стіни й копнув її кілька разів щосили, доки в нього за спиною вовтузилися й белькотіли колеги.

— Та, стіна як є, стінонька. Чи ж я стіни в житті не бачив. Як вони це роблять, га, хлопці? Хлопці?

Він розвернувся й перечепився через тіла, що лежали долілиць.

— Ой, — промовив він. Хай як туго до нього доходило все, що відбувалося, одну важливу штуку він второпав блискавично: він у провулку посеред Затінків, і він сам-один, тож зірвався на біг і не спинявся доволі довго.

Смерть поволі крокував кахлями й уважно придивлявся до тісних рядків життєлічильників. Альберт чемно ходив за ним із величезним ґросбухом у руках.

Навколо них сірим водоспадом гуркотів пісок.

Рядок над рядком, на полицях гули клепсидри, у яких спливав відведений смертним час. То було важке гудіння, глухе гудіння, що лилося в’язко, мов заварний крем на солодкий пудинг душі.

— ЧУДОВО, — зрештою промовив Смерть. — ЗНАЧИТЬ, ТРОЄ. ТИХА НІЧ.

— Тобто Солодка Жилава, настоятель Лобсанґ — знову, і та принцеса Келі, — підсумував Альберт.

Смерть роздивився трійко клепсидр, які тримав у руках.

— ХОЧУ ХЛОПЦЯ НАШОГО ВІДРЯДИТИ.

Альберт звірився з ґросбухом.

— Що ж, Солодка навряд чи завдасть клопоту, а настоятель у нас, так би мовити, досвідчений помирач. Шкода цю принцесу. Лише п’ятнадцять. Може бути непросто.

— ТАК, ШКОДА ЇЇ.

— Пане?

Смерть стояв із третьою клепсидрою в руці й уважно роздивлявся, як на її боках грає світло. Зітхнув.

— ТАКА ЮНА…

— З вами все гаразд, пане? — запитав Альберт заклопотано.

— ЧАС, НІБИ НЕСКІНЧЕННИЙ ПОТІК, ЗНОСИТЬ УСЕ…

— Пане!

— ЩО ТАКЕ? — різко запитав Смерть.

— Ви щось аж надто красномовний сьогодні, пане, от що я думаю…

— ЩО ТИ ВЕРЗЕШ, ЧОЛОВІЧЕ?

— Ви щойно слабкість виявили, пане.

— ДУРНИЦІ. ПОЧУВАЮСЯ ДОБРЕ ЯК НІКОЛИ. ТАК, ТО ПРО ЩО МИ ГОВОРИЛИ?

Альберт знизав плечима й глянув на записи в книзі.

— Солодка у нас відьма. Може трохи розлютитися, коли Морта пошлете замість себе.

Усі, хто мав стосунок до магії, мали право на те, щоби Смерть власною персоною прийшов по них, коли настане час.

Здавалося, Смерть не чув Альберта. Він знов роздивлявся клепсидру принцеси Келі.

— ЯК ЗВЕТЬСЯ ЦЕ ВІДЧУТТЯ ВСЕРЕДИНІ ЧЕРЕПА, КОЛИ ТОСКНО Й ШКОДА, ЩО ВСЕ СТАЄТЬСЯ ТАК, ЯК НАПЕВНЕ Й МАЄ СТАТИСЯ?

— Печаль, пане. Гадаю, печаль. А тепер…

— Я — ПЕЧАЛЬ.

Альберт аж рота роззявив від подиву, та зрештою опанував себе й поспішно нагадав:

— Пане, ми про Морта говорили.

— ЯКОГО МОРТА?

— Учня вашого, пане, — терпляче пояснив Альберт. — Худенький такий, високий.

— ТАК, ЗВІСНО. ТАК ОТ, ЙОГО Й ВІДРЯДИМО.

— А він точно готовий іти сам? — перепитав Альберт.

Смерть задумався.

— ВПОРАЄТЬСЯ, — відповів він зрештою. — ВІН ВІДПОВІДАЛЬНИЙ, ШВИДКО ВЧИТЬСЯ І, ЯКЩО ЧЕСНО, ЛЮДЯМ ВАРТО ЗВИКНУТИ, ЩО Я НЕ БІГАТИМУ ПО НИХ ВЕСЬ ЧАС.

Морт тупо дивився на оксамитові завіси на стіні просто перед ним.

«Я пройшов крізь стіну, — подумав він, — а це неможливо».

Він обережно посунув завісу — раптом за нею причаїлися двері? Там стіна була глуха й не було на ній нічого, крім потрісканого тиньку, а під ним — вогкої, але щільно, на совість вкладеної цегли.

З цікавості, він постукав кулаком по стіні. Було ясно, що назад він крізь неї не вийде.

— Ну, — звернувся він до стіни, — що тепер?

Голос за його спиною озвався:

— Кгм. Перепрошую, пане.

Морт повільно розвернувся.

Посередині кімнати за столом сиділа родина хапонійців: батько, мати й півдесятка дітлахів різного віку. Вісім пар очей здивовано витріщалися на Морта. Дев’ята пара, яка не витріщалася на нього, належала пристаркуватому родичеві невизначеної статі, який саме скористався можливістю доступитися до спільного тареля з наїдками, бо вирішив, що варена рибина в руці краща за будь-яку несподівану містичну прояву. Тож тишу, що запала з появою Морта, порушувало тільки зосереджене жування.

В одному з кутків стояв крихітний вівтар Оффлера, хапонійського шестирукого крокодилобога. Божество шкірилося на присутніх так само, як Смерть, коли не рахувати зграйки пташок, покликаних приносити своєму покровителеві звістки від вірян і тримати його зуби в чистоті.

Хапонійці цінують гостинність понад усі інші чесноти. Доки Морт витріщався, господиня підвелася, взяла з полички чисту тарілку й мовчки взялася складати на неї наїдки зі спільної тарелі й відвойовувати найкращий шмат ската з загребущих старечих рук. При цьому вона не зводила з Морта підведених каялом очей.

Першим, хто заговорив до нього, був батько. Морт нервово вклонився.

— Даруйте, здається, я крізь оцю стіну пройшов, — сказав він, а подумки додав: «Яке все-таки дурне пояснення».

— Прошу до столу? — невпевнено сказав господар. Господиня, подзенькуючи браслетами, охайно вклала на тарілку кілька перчиків і побризкала все темно-зеленим соусом, і Морт підозрював, що вже цей соус куштував. Уперше це сталося з ним кілька тижнів тому, і хоч рецепт приготування його був непростим, та самого смаку було достатньо, аби здогадатися про рибні нутрощі, мариновані й виварювані впродовж кількох років у акулячій жовчі. Смерть казав, що смак цей можна навчитися цінувати, та Морт вирішив не робити в цьому напрямку жодних зусиль.

Він спробував прокрастися попід стінами до дверей за намистинчастою завісою, та родина не спускала з нього очей. Він спробував посміхнутися. Господиня звернулася до чоловіка:

— Чому демон показує нам зуби, о мій муже?

— Можливо, він голодний, о місячне сяйво любові моєї. Поклади йому ще риби!

Почувся старечий голос:

— Я ж саме їм оце, о невдячне дитя! Прокляття ляже на світ, коли так ставитися до старших!

Тут треба пояснити, що хоч усі слова, що долітали до Мортових вух, були сказані хапонійською — з усіма пишними зворотами й ледь розрізнюваними дифтонгами тієї давньої й вишуканої мови, в якій для самого тільки убивства п’ятнадцять різних слів з’явилося ще до того, як решта світу тільки-но засвоювала навичку лупасити одне одного по маківці каменюками, — слова ті надходили в Мортів мозок так ясно й чітко, ніби то була його рідна говірка.

— Я не демон! Я людина! — вигукнув він поспішно й завмер, щойно усвідомив, що слова вискочили з його рота ідеальною хапонійською.

— Ви грабіжник? — запитав господар. — Убивця? Коли так тихенько пролізли, то, може, ви митар? — він сунув руку під стіл і витягнув м’ясницький ніж, відточений до невидимої тонкості. Господиня скрикнула, випустила з рук тарілку й притисла до себе двох найменших дітей.

Морт дивився на рухи леза в повітрі й вирішив, що краще не сперечатися.

— Вітання вашій домівці з найдальших закапелків пекла, — промовив він невпевнено.

Слова його мали чудодійний вплив. Ніж було вкладено на стіл, а вся родина розпливлася в усмішках.

— Такий добрий знак, коли в домі гостює демон! — радісно вигукнув господар. — Чого бажаєш ти, о чадо Оффлерових чресел?

— Перепрошую? — уточнив Морт.

— Благословенний той смертний, хто допоможе демонові в біді, — пояснив чоловік. — Чим ми можемо прислужитися тобі, о лютий подиху псячої пащі?

— Ну, їсти я не дуже хочу, — сказав Морт, — та раптом ви знаєте, де б мені взяти швидкого коня, щоби змотатися у Сто Лат до заходу сонця?

Чоловік весь аж засяяв і низько вклонився.

— Знаю найпридатніше до цього місце, о нутровиворітний боле в печінках, коли твоя ласка піти за мною.

Морт поспішив за господарем. Старече обличчя провело його до виходу кислим поглядом, не перервавши ритмічного жування.

— То отаких звуть демонами в цих краях? — кисло запитало старече обличчя. — Хай би Оффлер наслав на цю вогку країну гниле прокляття, навіть демони тут третьосортні, не те що вдома.

Господиня поставила мисочку з рисом у розкриті долоні Оффлерової статуї (на ранок рис зникне) і відійшла.

— Чоловік казав, що минулого місяця у «Каррієвих садах» обслуговував істоту, якої там насправді не було, — розповіла вона. — Він був дуже вражений.

За десять хвилин господар повернувся й урочисто висипав на стіл жменю золотих монет. За ці гроші можна було придбати величенький міський район.

— В нього ціла торбина таких була, — пояснив він.

Уся родина якийсь час витріщалася на золото. Дружина зітхнула:

— Багатство приносить великий клопіт, — сказала вона. — Як нам із ним вчинити?

— Повернутися до Хапонії, — рішуче сказав чоловік. — Туди, де наші діти зможуть рости у справжній країні й де шанують величні традиції нашого славетного народу, і де чоловікам не доводиться працювати офіціантами на користь злих власників, де можна жити вільно й гордо. І треба вирушати негайно, о запашна квітко фінікової пальми.

— Але нащо такий поспіх, о роботящий сину пустелі?

— Бо, — відповів чоловік, — я щойно продав найкращого скакуна з Патрицієвої стайні.

Кінь був не таким гарним і швидким, як Хропунець, та милі тікали з-під його копит, а ще він запросто обігнав двох вартових-вершників, які чомусь дуже прагнули поспілкуватися з Мортом. Невдовзі нетрі Морпорка лишилися позаду, і дорога повела його багатими чорноземами рівнини Сто, що споконвіку живилися повенями під час розливів Анка — річки великої й щедрої на родючий мул і хронічний артрит для прибережних мешканців.

А ще та рівнина була нестерпно нудною. Доки світло зі срібного робилося золотавим, Морт нісся крізь морозяне повітря повз одноманітний краєвид, покреслений капустяними полями. Про капусту можна багато чого розповісти. Можна довго розводитися про те, яка багата вона на вітаміни, на життєво важливе для організму залізо, про цінність капусти для сільського господарства, про її вкрай достойні похвали поживні якості. Та дечого капусті все-таки бракує: хай там якою поживністю й моральною вищістю вона наділена порівняно, скажімо, з нарцисами, жодне капустяне поле не надихне поета на оду чи елегію. Якщо він не вмирає з голоду, звісно. До Сто Лата було лише двадцять миль, та особливості роботи людського розуму запросто перетворювали їх на дві тисячі.

При брамі Сто Лата було двоє вартових, хоча порівняно з анк-морпоркськими колегами ці здавалися переляканими аматорами. Коли Морт гарцював повз вартових, один, почуваючись цілковитим дурнем, запитав все-таки, хто це їде й куди.

— На жаль, не можу спинитися, — відрізав Морт.

Той вартовий був новачком, а тому виявляв неабияку настирливість. Стояння на місці геть не вписувалося в його очікування від цієї роботи. Отак весь день витріщатися на людей, та ще й із важкою алебардою на довгому держаку — ні, на таке він не підписувався. Він прагнув хвилювань, випробувань, а ще — аби видали арбалет і обладунок, який не іржавів би під дощем.

Він виступив вперед, готовий захищати місто від тих, хто не виконує наказів уповноважених охоронців порядку. Морт зважив на лезо алебарди, що гойдалося просто перед його носом. Усі ці неприємності почали йому дошкуляти.

— А з іншого боку, чи не хотіли б ви собі в подарунок оцього цілком собі непоганого жеребця?

Вхід до замку знайти було неважко. Там теж були вартові, і в них були арбалети, а ще — набагато смурніший погляд на життя, ніж у попередніх. Крім того, коней у Морта більше не було. Він трохи поваландався неподалік, доки вартові не звернули на нього своєї високої уваги, а тоді в розпачі пішов геть, почуваючись цілковитим йолопом.

Після всіх тих пригод, після багатомильного споглядання капустоцвітих і напруги, що перетворила його спину на дерев’яну колоду, він навіть не міг відповісти собі, нащо приїхав. Нехай вона бачила його навіть тоді, коли він був невидимим. Хіба це щось означає? Звісно, ні. Та чомусь її обличчя поставало перед його внутрішнім зором. І блиск надії в її переляканих очах. Йому так хотілося сказати їй, що все буде гаразд. Хотів розповісти їй про себе й про всіх тих майбутніх Мортів, якими він хотів би стати. Він хотів дізнатися, яке вікно в замку її й стояти під ним усю ніч. І так далі.

Трохи по тому коваль, чия майстерня виглядала з вузенької вулиці на замкові стіни, підвів голову від роботи й побачив високого незграбного юнака з почервонілим обличчям, який намагався пройти крізь стіну.

Ще пізніше по тому юнак із кількома синцями й ґулями на голові зайшов в один із міських шинків і попросив скерувати його до найближчого чарівника.

А ще по тому Морт опинився біля вкритого потрісканим тиньком будинку, де на почорнілій мідній табличці було написано, що там мешкає й приймає клієнтів Вогнець Гостроріз, Доктор Магії (Невидна Академія), Майстер Безмежності і Митець, Що Досягнув Прозріння, Придворний Маг, Страж Священних Порталів (лишіть повідомлення сусідці пані Штовханець, якщо не застали на місці).

Помірно вражений регаліями, хоча серце й без того вистрибувало з грудей, Морт узявся за важке стукальне кільце в роті залізної й бридкої на вигляд химери, й двічі ним грюкнув.

Всередині хтось зашурхотів і задзенькав — тобто видав низку цілком домашніх звуків, які за інших обставин і в менш вишуканій оселі могли б означати, що її мешканець поспіхом скидає брудні тарілки в мийку й ховає від сторонніх очей розкидану білизну.

Невдовзі двері відчинилися самі собою — повільно й по-таємничому.

— Радву вам вдати, фо ви врафені, — процідила химера невимушено настільки, наскільки давало змогу кільце в роті. — Він фе робить ва допомогою прувин і мотувок. Не вміє відкривальні фяри.

Морт роздивився усміхнене металеве рильце. «Я взагалі працюю на скелет, який крізь стіни ходить, — заспокоїв він себе, — то чого дивуватися». А вголос сказав:

— Дякую.

— Прошу. Підофви почифтіть об килимок, фкребник фьогодні вихідний.

Велика кімната за дверима була темною й багатою на тінисті закапелки, пахло в ній переважно фіміамом, але до нього додавалися запахи вареної капусти, лежалої брудної білизни й людини, яка жбурляє шкарпетки в стіну й вдягає ті з них, що не прилипли. Ще там була велика скляна куля з тріщиною, астролябія, якій бракувало кількох деталей, доволі потерта октограма на підлозі, а зі стелі звисало опудало крокодила. Такого крокодила можна було побачити в будь-якому бодай трохи пристойному магічному закладі. Цей крокодил мав такий вигляд, наче своєю долею задоволений не був.

Намистинчаста завіса драматично розчахнулася, і з-за неї вийшов хтось вбраний у мантію з капюшоном.

— Нехай щасливі зорі віщують успіх тому, хто навідався сюди сьогодні, — пафосно привітався хтось з-під капюшона.

— Які зорі? — запитав Морт.

Запала тривожна мовчанка.

— Даруйте?

— Які це мають бути зорі? — уточнив Морт.

— Щасливі, — сказав хтось у капюшоні невпевнено. А тоді рішуче запитав: — Нащо завітали ви до Вогнеця Гостроріза, Володаря Восьми Ключів, Мандрівника в Підземельні Виміри, Почесного Мага…

— Перепрошую, — перебив Морт, — а ви дійсно оце все?

— Що «оце все»?

— Ну, Володар того й сього, Повелитель такого й сякого в Священних Підземеллях?

Гостроріз роздратовано відкинув з голови капюшон. Морт очікував, що побачить сивобородого волхва, та натомість перед ним було кругле й доволі пухкеньке обличчя, рожевощоке, мов запечене поросятко. Із поросятком те обличчя споріднювали й деякі інші риси. Наприклад, як і більшість печених поросяток, воно було обділене бородою і здавалося цілком добродушним.

— Не буквально, — відповів Гостроріз.

— Що це означає?

— Це означає «ні», якщо коротко, — відповів Гостроріз.

— Але ви казали…

— Це просто реклама, — відповів чарівник. — Такий різновид магії, який я саме опановую. То чого ви хотіли? — тут він перейшов на солодкий змовницький тон. — Любовного приворотного зілля, так? Чогось, що приваблювало б юних панянок?

— Чи можливо ходити крізь стіни? — запитав Морт у відчаї. Гостроріз завмер за півкроку до величезного бутля з липкою рідиною.

— За допомогою магії?

— Е-е-ем. Мабуть, ні.

— Тоді вибирайте для цього дуже тонкі стіни, — сказав Гостроріз. — А краще — користуйтеся дверима. Отими, коли ваша ласка, якщо ви прийшли гаяти мій час, — вказав він на вихід.

Морт завагався, а тоді поклав на стіл торбинку із золотом. Чарівник глянув на неї, гортанно свиснув й потягнувся до торбинки. Морт хутко вхопив його за зап’ястя.

— Я проходив крізь стіни, — сказав він повільно й чітко.

— Так, проходили, звісно, що проходили, — забурмотів Гостроріз, не відводячи погляду від торбинки. Він відкоркував пляшку синьої рідини й не задумуючись звідти хильнув.

— От тільки перш ніж це зробити, я не знав, що так можу, а коли робив це, то не знав, що роблю, і вже коли зробив, то не міг пригадати, як мені це вдалося. А я хочу зробити це ще раз.

— Нащо?

— Бо, — відповів Морт, — якщо я зможу проходити крізь стіни, то зможу що завгодно.

— Дуже глибока думка. Філософська. А як звати юну панянку за тими стінами, що вас цікавлять?

— Її… — Морт нервово ковтнув слину, — не знаю, як її звати. Звали б. Якби вона існувала, — додав він чванькувато, — бо я взагалі-то не казав, що мова про панянку.

— Ага, — сказав Гостроріз. Він хильнув ще раз і здригнувся. — Гаразд. Як проходити крізь стіни. Я розвідаю. Хоча це буде недешево.

Морт обережно взяв торбинку зі столу й витягнув крихітну золоту монетку.

— Це аванс, — пояснив він і поклав монету на стіл.

Гостроріз взяв її з таким виразом, наче вона могла зникнути чи випаруватися, і роздивився з усіх боків.

— Я таких монет іще не бачив, — сказав він із докором. — Що це за в’язь на ній викарбувано?

— Але ж це золото, чи не так? — сказав Морт. — Можете не брати, якщо не хочете.

— Звісно, звісно, золото, — поспішно відповів Гостроріз. — Справжнє золото, бачу, бачу. Просто цікаво, звідки воно, та й усе.

— Не повірите все одно, — сказав Морт. — О котрій тут сонце сідає?

— Між днем і ніччю зазвичай, — відповів Гостроріз, досі витріщаючись на монетку й потроху прикладаючись до бутля. — Десь от зараз і має бути.

Морт глянув у вікно. Надворі вже помітно сутеніло.

— Я повернуся, — пробурмотів він і рушив до дверей. Почув, як чарівник щось вигукує, коли стрімголов вибіг надвір і помчав вулицею.

Він панікував. Смерть чекатиме на нього за сорок миль звідси. Йому дадуть прочухана. Буде страшенно…

— О, ХЛОПЧЕ.

Знайома постать вийшла з ореолу сліпучого світла навколо намету, де торгували маринованим вугрем. В руці постать тримала тарілку з равликами.

— ОЦЕТ НАДАЄ ЇМ ПІКАНТНОГО СМАКУ. ПРИГОЩАЙСЯ, ВІЗЬМИ ШПАЖКУ.

Але звісно, він міг опинитися де завгодно, хоч за сорок миль звідси, хоч просто тут, хоч всюди одночасно…

Гостроріз тим часом стояв посеред захаращеної кімнати, крутив так і сяк золоту монету, бурмотів собі під ніс щось про стіни й прикладався до бутля.

До тями він прийшов тільки коли напій у бутлі скінчився. Він зосередився на червоній етикетці й крізь рожевий туман прочитав: «Збуджювальне й Приворотне Зілля «Кіньський Шал» від Бабуні Дошчевіск, одненька ложичка вийнятково перед любовним ложем, і то малюсінька».

— Сам? Один? — запитав Морт.

— ЗВІСНО. Я ЦІЛКОМ У ТОБІ ВПЕВНЕНИЙ.

— Божечки!

Ця пропозиція витіснила все інше з Мортової голови, а ще він дуже здивувався, що в нього не дуже й то підгинаються коліна. Протягом останнього тижня він спостерігав немало смертей, і страху майже не було, коли знати про можливість поговорити із померлим після всього. Більшість відчували полегшення, двоє сердилися, та всі так чи інак раді були почути добре слово.

— ЯК ГАДАЄШ, ВПОРАЄШСЯ?

— Ну, пане, гадаю, що так.

— ОТ І МОЛОДЕЦЬ. Я ЛИШИВ ХРОПУНЦЯ БІЛЯ ГОДІВНИЦІ ТУТ ЗА РОГОМ. КОЛИ ЗАКІНЧИШ, ОДРАЗУ ВІДВЕДИ ЙОГО ДОДОМУ.

— Ви тут лишаєтесь, пане?

Смерть роззирнувся навколо. Очниці його спалахнули.

— ТА, ДУМАЮ, ТРЕБА ТРОХИ ПРОГУЛЯТИСЯ, — загадково сказав він. — ЩОСЬ МЕНІ НЕДОБРЕ. БРАКУЄ СВІЖОГО ПОВІТРЯ. — Здавалося, він про щось згадав. Сунув руку під плащ і витягнув з його потаємних глибин три клепсидри.

— ВСЕ, ВИРУШАЙ. ПРИЄМНОЇ РОБОТИ.

Смерть розвернувся й покрокував вулицею, щось собі наспівуючи.

— Е-ем. Дякую, — промовив Морт. Він підніс клепсидри до світла й помітив, що в одній з них лишилося всього кілька піщинок. — То я, виходить, за старшого? — крикнув він, та Смерть уже звернув за ріг.

Хропунець зустрів його тоненьким іржанням, яке означало впізнання. Морт заліз у сідло. Серце несамовито калатало через почуття відповідальності й похмурі передчуття. Його пальці механічно відтворювали завчені рухи: витягнути косу з чохла, прилаштувати й вирівняти лезо (яке виблискувало в нічній темряві синюватою сталлю й шинкувало зоряні відблиски на прозорі кружальця, мов салямі). Всідався він обережно, зіщулюючись щоразу, коли тиснуло на набиті в чужому сідлі мозолі, та Хропунець пересувався м’яко, мов крізь пух. А тоді Морт, сп’янілий від нових повноважень, згадав про Смертин важкий плащ у сідельній сумці, закутався в нього й запнув срібною застібкою.

Він ще раз глянув на першу клепсидру й стиснув Хропунцеві боки колінами. Кінь втягнув ніздрями морозяне повітря й затрусив клусом.

Позаду Гостроріз вискочив із будинку й рвонув померзлою вулицею. Мантія лопотіла за його спиною.

Кінь легко пішов учвал, відриваючись від бруківки. Вдаривши хвостом, він піднісся над дахами й здійнявся в холодне небо.

Гостроріз уваги на побачене не звернув. На думці в нього були нагальніші справи. Він підстрибнув і пірнув у коняче корито з крижаною водою, перекинувся на спину, вдячно загрібаючи під себе крижані друзки. За хвильку вода в кориті запарувала.

Морт вів коня невисоко, аби насолодитися відчуттям швидкості, що його дарував стрімкий плин землі внизу. Сонні хати безшумно тікали з під конячих копит. Хропунець чвалав легко, й величні м’язи під його шкірою рухалися, мов важкі крокодили на мілині, а здійнята вітром грива лоскотала Мортове лице. Нічне повітря, розітнуте лезом коси, мов корабельним кілем, вихорами заверталося за ним.

Вони летіли тихіше за тінь, освітлені місячним сяйвом, видимі лиш самим котам і людям, які пхали носа в справи, не призначені для людей.

Потім Морт не пригадає достеменно, та цілком можливо, що в польоті він сміявся.

Невдовзі приморожені рівнини поступилися рівчакам передгір’їв, а згодом і величні ряди Вівцескель рушили їм назустріч впевненим маршем. Хропунець опустив голову й подовжив крок, цілячись між двох вершин, загострених місячним світлом, ніби ґоблінські зуби. Десь далеко завив вовк.

Морт ще раз глянув на клепсидру. Посудину обрамлювала філігрань дубового листя, мандрагорових коренів, а пісок усередині навіть у місячному сяйві здавався золотим. Морт покрутив клепсидру так і сяк, але знайшов тільки тонке, заледве помітне гравіювання з іменем і прізвищем: Амеліна Жилава.

Хропунець притишив чвал. Морт дивився на верхівки дерев, припорошені снігом, який зійшов чи‑то зарано, чи то надто, надто запізно. Могло бути і так, і так: Вівцескелі самі робили собі погоду, незважаючи на пору року.

Під ними розкрилася ущелина. Хропунець знову притишив хід, розвернувся й почав знижуватися до засніженої просіки. Просіка була кругла, а точно посередині неї стояла хижка. Коли б землю навколо неї не притрусило снігом, Морт помітив би, що на просіці немає пеньків: ті дерева не вирубали, їх просто вмовили не рости навколо хижки. Або вони самі звідти пішли.

Свічкове світло лилося з віконця й утворювало на снігу жовтогарячу калюжку. Хропунець м’яко приземлився й не задумуючись потрусив крижаним настом — звісно, не пробиваючи його копитами.

Морт спішився й пішов до дверей, бурмотячи щось собі під ніс і помахуючи косою на пробу.

Дах на хижці був крислатий і стрімкий, щоби сніг не затримувався й було де ховати дрова. Жоден вівцескельський горянин не наважився б розпочати зиму, не обклавши хату дровами з трьох сторін. Та під крислатим дахом дров не було, хоча до весни було ще далеко.

Однак біля дверей була копиця сіна. На ній Морт помітив записку трохи кривуватими друкованими літерами: КОНЯЧЦІ.

Коли б Морт дозволив собі розхвилюватися, то точно розхвилювався б: на нього чекали. Та за кілька днів, що минули, він второпав одну штуку: краще вже проплисти над непевністю на повній швидкості, аніж пірнати в неї з головою. Хропунець тим часом не займав себе роздумами про моральність і взявся жувати.

Але тоді чи варто стукати? Чомусь здавалося, що стукати в цьому випадку нечемно. Раптом ніхто не відповість чи скаже забиратися геть?

Морт взявся за клямку й штовхнув двері. Ті прочинилися всередину легко й без скрипу.

За дверима була кухня з низькою стелею: Мортові довелося пригинатися, щоби не розтрощити череп об балки. Світло єдиної в приміщенні свічки виблискувало на боках череп’яного посуду на довгому буфеті й полірованій кам’яній підлозі. Вогонь у каміні світла не додавав — там були самі білі жарини й попіл. Морт зрозумів, що це залишки останньої дровини.

За столом у кухні сиділа літня пані й щось несамовито писала, ледве не водячи гачкуватим носом по паперу. На столі поряд із нею згорнувся калачиком сірий кіт і тихо блимав на Морта очима.

Лезо коси блиснуло у свічковому світлі. Жінка підвела очі.

— Хвилинку, — сказала вона. Нахмурилася до паперу. — Досі не вписала туди, що перебуваю при здоровому глузді й пам’яті, та це така дурість, хіба хтось при здоровому глузді й добрій пам’яті вмирав. Хочеш випити?

— Даруйте? — перепитав Морт. А тоді пригадав, хто він сьогодні, й виправився: — ДАРУЙТЕ?

— Хіба якщо ти п’єш. Є малиновий портвейн. На буфеті. Можеш допити, коли хочеш.

Морт підозріло окинув поглядом буфет. Відчув, що в нього перехопили ініціативу.

Витягнув клепсидру й витріщився на неї. Піску лишилося зовсім трішечки.

— В мене є ще кілька хвилин, — сказала відьма, не глянувши на клепсидру.

— Звідки, тобто, ЗВІДКИ ВИ ЗНАЄТЕ?

Вона не звернула на його слова жодної уваги. Просушила чорнило над свічкою, заклеїла лист воском і притисла його свічником. Тоді взяла на руки кота.

— Бабуня Бджолиця прийде завтра прибрати хатину, і ти підеш із нею, ясно? А ще прослідкуй, щоб вона віддала Бабці Горішниці мою вмивальницю з рожевого мармуру, бо та її очима вже стільки років поїдає.

Кіт гучно нявкнув, наче все зрозумів.

— Я всю ніч, тобто, Я ВСЮ НІЧ НЕ ЧЕКАТИМУ, ЩОБИ ВИ ЗНАЛИ, — докірливо сказав Морт.

— Ти почекав би, а от я не можу, тож і не пащекуй, — сказала відьма. Вона злізла зі стільця, і Морт побачив, яка вона насправді маленька й згорблена — мов лук. З зусиллям вона зняла з гака чорний гостроверхий капелюх, приладнала його на сивій голові за допомогою тьми-тьмущої шпильок і взяла по ціпку в кожну руку.

Почимчикувала до Морта й глянула на нього вічками крихітними й блискучими, мов смородини.

— Чи взяти шалик? Знадобиться мені шалик, як гадаєш? Думаю, не знадобиться. Сподіваюся, що там, куди я прямую, буде тепло, — вона пильно придивилася до Морта й насупилася. — Ти молодший, ніж я собі уявляла.

Морт промовчав. Тоді Солодка Жилава тихо додала:

— Знаєш, мені щось підказує, що ти не той, на кого я чекала сьогодні.

Морт відкашлявся.

— А на кого саме ви чекали?

— На Смерть, — спокійно відповіла відьма. — Така є домовленість, якщо ти не знав. Нам заздалегідь сповіщають, коли чекати на Смерть, і гарантують його особисту присутність.

— Я вона і є.

— Вона?

— Особиста присутність. Він мене відрядив до вас. Я на нього працюю. Ні до кого іншого я не прийшов би. — Морт замовк. Щось пішло не так. Його відрядять додому, ще й насміхатимуться. Перше справжнє відповідальне завдання, і він його провалив. У його вухах вже гримів зловтішний сміх. Звідкись із самого дна його зніченої душі здійнявся й завив сиреною розпачливий плач:

— Просто це моя перша справжня робота, і все пішло шкереберть!

Коса впала на підлогу, відрізавши ніжку стола і з дзенькотом розрубавши надвоє кам’яну плиту на підлозі.

Солодка якийсь час спостерігала за ним, схиливши голову набік. Тоді сказала:

— Ясно. Як тебе звати, юначе?

— Морт, — шморгнув Морт. — Від Мортимер.

— Ну, Морте, гадаю, десь при тобі має бути клепсидра.

Морт невпевнено кивнув. Відчепив від пояса клепсидру. Відьма прискіпливо її роздивилася.

— Ще є хвилинка, — сказала вона. — Але часу гаяти не можна. Дай-но я зачиню все.

— Та ви не розумієте, — заридав Морт. — Я все зіпсую! Ще ніколи цього не робив!

Вона погладила його по руці.

— Я теж ніколи цього не робила. Можемо обоє повчитися. А тепер бери косу в руки й спробуй поводитися, як личить такому дорослому юнакові. Отак, молодчина.

Морт опирався, та вона вигнала його надвір. Вийшла за ним на сніг, зачинила й замкнула двері великим залізним ключем, який повісила поряд на гвіздок.

Ліс скувало морозом, аж корені дерев рипіли. Місяць сідав, та небо було всипане великими білими зорями, від яких робилося ще зимніше. Солодка Жилава затремтіла.

— Там подалі лежить стара колода, — сказала вона невимушено. — І звідти чудовий вигляд на долину. Влітку, звісно. Я би присіла.

Морт допоміг їй перебратися через замети й обтрусив колоду від снігу так старанно, як тільки міг. Вони сіли, клепсидра стояла між ними. Може, влітку звідти справді був гарний вигляд, та зараз самі тільки чорні скелі височіли на тлі неба, з якого сипав дрібний сніг.

— Не вірю, що все це насправді відбувається, — сказав Морт. — Таке враження, що ви прагнете померти.

— За дечим я сумуватиму, — відповіла відьма. — Та все витоншується, розумієш? Це я про життя. Тіло зношується, і вже не можна йому довіряти, тож час рухатися далі. Мабуть, саме зараз я би й спробувала щось нове. Він казав тобі, що чарівники й відьми завжди його бачать?

— Ні, — не подумавши сказав Морт.

— А ми справді можемо.

— Він чарівників і відьом не дуже любить, — навіщось ляпнув Морт.

— Хитросраких ніхто не любить, — трохи самовдоволено завважила відьма. — Ми йому заважаємо, бачте. А проповідники й жерці не заважають, то їх він любить.

— Про це він ніколи не казав.

— Он як. Та вони весь час тільки й розводяться про те, як добре буде після смерті. Ми ж розповідаємо людям, як добре може бути тут і зараз, варто лишень завдати собі клопоту.

Морт вагався. Він хотів заперечити, що Смерть не такий, що йому байдуже, хороші люди чи погані, хай би тільки були пунктуальними. І добрі до котів, додав він подумки.

Та вирішив промовчати. Йому спало на думку, що іноді людям просто треба у щось вірити.

Вовк знову завив, і то так близько, що Морт перелякано роззирнувся навколо. Інший озвався на тому боці долини. До хору доєдналися ще двоє із лісової хащі. Ніколи в житті Морт не чув такого печального виття.

Він зиркнув на застиглу постать Солодки Жилавої, а тоді — панічно — на клепсидру. Підскочив, підхопив косу обома руками й махнув нею, мов дворучним мечем.

Відьма підвелася з тіла.

— Чудово, — похвалила вона. — на хвильку здалося, що ти промахнувся.

Важко дихаючи, Морт сперся на дерево і спостерігав за Солодкою, яка саме обійшла колоду й роздивлялася своє старе тіло.

— Гм, — невдоволено гмикнула вона. — Часові буде за що вибачатися.

Вона засміялася й подивилася на зорі крізь долоню.

А тоді почала змінюватися. Морт уже бачив, що трапляється з душами, які усвідомлюють, що морфогенне поле на них більше не діє, та жодного разу — щоби зміни були настільки усвідомленими. Волосся розпустилося з цупкої гульки, змінило колір і подовшало. Постава виструнчилася. Зморшки розгладилися й зникли. Сіра вовняна сукня затремтіла, мов морське плесо, й набула цілком інших, принадливих обрисів.

Відьма глянула вниз, захихотіла й перетворила сукню на щось листяно-зелене й обтисле.

— Що скажеш, Морте? — запитала вона. До того її голос був ніби скрипучим і тріснутим. Тепер його звук обіцяв мускус, і кленовий сироп, і інші штуки, від думки про які Мортів кадик затремтів, мов м’ячик на гумці.

— … — тільки й спромігся вичавити він із себе й ухопився за косу так міцно, що кісточки пальців побілішали.

Вона наблизилася до нього рішуче й водночас плавно, мов змія в віражі.

— Не чую, — промуркотіла вона.

— Д-д-дуже гарно, — пробелькотів Морт. — Ви такою були в юності?

— Я такою завжди була.

— Он як, — Морт тупо дивився на своє взуття. — Я маю забрати вас зараз, — сказав він.

— Знаю, — відповіла відьма. — Та я лишуся.

— Так не можна! Тобто… — він не міг дібрати слова. — Тобто розумієте, ви ніби розпливетеся, тоншатимете, доки…

— Мені сподобається, — відрізала Солодка, а тоді нахилилася вперед, нагородила Морта поцілунком — легким і нечутним, мов зітхання мушки-одноденки, — і поволі зникла, доки від неї не лишився сам тільки поцілунок, мов усмішка від Чеширського Кота, от тільки значно принадніший.

— Бережи себе, Морте, — почув він голос Солодки в своїй голові. — Може, ти хотів би лишитися на цій роботі, та чи зможеш колись звільнитися з неї?

Морт стояв як дурник, тримаючись за щоку. На мить дерева навколо просіки затремтіли, й до вітру долучився дзвінкий сміх, а тоді знов запала тиша.

Службовий обов’язок потроху виринав із рожевого туману, що заполонив Мортову голову. Він вхопився за другу клепсидру й перелякано витріщився на неї. Пісок майже висипався.

Клепсидру прикрашали різьблені квіти лотоса. Коли Морт клацнув по ній нігтем, вона видала дзвінке «Ом-м-м».

Він побіг крижаним настом до Хропунця й вскочив у сідло. Кінь закинув голову, позадкував і рвонув у зоряне небо.

Величні мовчазні потоки синього й зеленого полум’я спадали з небесної тверді. Завіса октаринового сяйва коливалася над Диском повільно й урочисто — то було Серцевинне сяйво, потужний викид магічної енергії з нерухомого магічного поля навколо Диска, що заземлявся на горах Осердя, вкритих зеленкуватою кригою.

Центральна вершина — Серце Небес, домівка богів, — здіймалася на десять миль осяйним стовбуром крижаного полум’я.

Видовище це було доступне хіба кільком людям, і Морт до тих людей не належав, бо притискався до Хропунцевої шиї немов востаннє в житті, коли вони летіли нічним небом, й за ними, мов за кометою, тягнувся хвіст білої пари.

Навколо Серця були й інші гори, та порівняно з ним здавалися лише мурашниками, хоча кожна з них мала всі ознаки, притаманні цілком собі непоганим чи навіть величним горам, тобто усі ті сідловини, хребти, схили, бескиди, провалля й льодовики.

Серед найвищих із них, на дні долини, що нагадувала за формою лійку, мешкали слухачі.

То була одна з найдавніших на диску релігійних сект, хоча навіть боги сперечалися між собою, чи вважати слухацтво справжньою релігією. Хай там як, але єдиним, що вберігало храм слухачів від зникнення під точно скерованою лавиною, була зацікавленість богів у результатах слухання. Адже мало що може так дошкуляти богові, як незнання про щось.

Лишалося кілька хвилин до Мортового прибуття. В очікуванні на цю знаменну подію можна було би сидіти й малювати цяточки в нотатнику, та краще, мабуть, звернути увагу читачів на дивовижну форму слухацького храму: він нагадував велетенську білу амонітову черепашку. І тут треба дещо пояснити.

Все дуже просто.

З усією певністю можна стверджувати, що неможливо безслідно знищити щось створене Творцем, а це означає, що відлуння перших складів, що їх Він промовив, створивши світ, мало досі гуляти й відбиватися від матерії, розкиданої в космосі. А це означає, що відлуння це можна було би розчути, коли добре прислухатися.

Багато тисячоліть тому слухачі виявили, що льодовики й випадковість вирізали посеред гір цю долину так, що за формою вона була повною акустичною протилежністю долини відлунь. Тож вони збудували в ній свій багатокамерний храм точно за тим принципом, що ним керується фанатично налаштований меломан, виставляючи своє слухальне крісло посеред кімнати. Складна система перетинок вловлювала й посилювала звук, що скочувався до храму лійкоподібною долиною, і скеровувала його у центральну камеру, де о будь-якій годині дня чи ночі сиділи троє ченців.

І слухали.

Сумна правда полягала в тому, що чули вони не тільки невловні відлуння перших слів, а й усі інші звуки, що лунали на Диску. І щоби виокремити звук первинних Слів, їм довелося навчитися розрізняти всі шуми світу. Для цього був потрібен неабиякий талант, тож у послушники брали тільки тих, хто за сто ярдів міг на слух визначити, на який бік упала підкинута монетка. А в ченці його брали тільки після того, як він навчався розрізняти ще й колір тієї монетки — теж на слух.

І хоч слухачі віддалилися від людей як тільки могли, люди все одно іноді вирушали у тяжку й небезпечну подорож до храму через померзлі й заселені тролями пустирища, швидкоплинні крижані річки, неприступні гори, негостинну тундру — і все це тільки заради того, щоби видертися на край долини вузькими сходами й відкрити серце таїні буття.

Ще, звісно, аби почути від ченців: «Не шуміть, хай би вам повилазило!»

Хропунець білою плямою спустився в долину з-поміж гірських вершин і приземлився посеред засніженого подвір’я, покрапленого різнокольоровими небесними вогнями, мовби відбитими від дискотечної дзеркальної кулі. Морт зіскочив на землю й побіг мовчазними коридорами, де вісімдесят восьмий настоятель лежав і помирав в оточенні відданих послідовників.

Храм трусило від Мортових кроків мозаїчною підлогою. Самі ченці завжди були взуті у вовняні галоші.

Морт добіг до смертного ложа й зупинився, спершись на косу, щоби відновити дихання.

Настоятель — маленький і голомозий чоловічок, на чиєму обличчі було більше зморшок, ніж у мішку чорносливу, — розплющив очі.

— Ти спізнився, — сказав він і помер.

Морт ковтнув, спробував дихнути, а тоді повільно описав криву косою над тілом настоятеля. І спромігся поцілити куди треба, бо настоятель сів на ложі, виходячи з мертвого тіла.

— Ні на хвильку раніше, — сказав він голосом, що був чутний тільки Мортові. — Я вже й занепокоїтися встиг.

— Все гаразд? — запитав Морт. — Бо я маю бігти.

Настоятель зіскочив з ложа й рушив до Морта між ряди скорботних послідовників.

— Не тікай, — сказав він, — я завжди чекаю на ці розмови. А що сталося з тим, який завжди приходив?

— Завжди приходив? — перепитав Морт збентежено.

— Високий такий. В чорному плащі. Поїсти не завжди встигає, судячи з вигляду, — сказав настоятель.

— Який завжди приходив? Ви про Смерть?

— Точно, про нього, — з ентузіазмом відповів настоятель.

У Морта відвисла щелепа.

— А ви часто вмираєте? — вичавив він із себе.

— Досить-таки. Досить часто. Та звісно, що коли звикнути до цього, це просто питання практики.

— Правда?

— Час іти, — сказав настоятель.

Мортові заціпило.

— Саме це я й намагався сказати, — процідив він.

— Ви мене просто підкиньте кудись у долину, — безтурботно запропонував настоятель. Він пройшов повз Морта й рушив надвір. Якусь мить Морт дивився в підлогу, а тоді побіг за ченцем — що, він знав, було принизливо й непрофесійно.

— Слухайте… — почав він.

— В того іншого був кінь Хропунець, пригадую, — чемно сказав настоятель. — Ви в нього замовлення перехопили?

— Замовлення? — Морт остаточно розгубився.

— Ну чи як це у вас зветься. Даруйте, хлопче, я не знаю, як у вас там усе це організовано.

— Морте, — відсторонено виправив Морт. — Гадаю, пане, вам варто поїхати зі мною. Коли ваша ласка, — додав він, як йому уявлялося, впевнено й твердо. Ченець розвернувся і приємно всміхнувся:

— Якби ж то. Може, колись так і станеться. А зараз, коли вам не важко, підкиньте мене до найближчого селища. Десь от зараз мене мають зачати.

— Зачати? Та ви ж щойно померли!

— Так, але, бачте, у мене, як би це сказати, сезонний абонемент, — пояснив настоятель.

До Морта доходило, але повільно.

— Он як, — сказав він. — Я про таке читав. Реінкарнація?

— Так, саме так. Уже п’ятдесят три відбув. Чи п’ятдесят чотири.

Хропунець підвів голову, коли вони наблизилися, і коротко заіржав на знак упізнання, коли настоятель почухав йому ніс. Морт сів у сідло й допоміг настоятелеві всістися позаду.

— Мабуть, це так цікаво, — сказав він, коли Хропунець рушив вгору схилом. На абсолютній шкалі ремарок така заслужила оцінку в мінус багатенько, та нічого ліпшого Мортові на думку не спало.

— Та ні, не дуже, — відповів настоятель. — Вам так здається, бо ви вважаєте, що я пам’ятаю всі свої життя, хоча це не так. Принаймні, доки живий.

— Про це я не подумав, — зізнався Морт.

— Уявіть тільки, до горщика привчатися п’ятдесят три рази.

— Нема про що й згадувати, — погодився Морт.

— Ваша правда. Коли б міг обирати, то не перероджувався би. Та варто лише мені звикнути до життя, як приходять із храму ті хлопці й шукають хлопчика, якого зачали протягом години після смерті настоятеля. Така бідна уява! Спиніться отут, будь ласка.

Морт глянув униз.

— Ми ж у небі, — сказав він невпевнено.

— Я вас надовго не затримаю. — Настоятель зліз із коня, зробив кілька кроків у повітрі й закричав.

Робив він це, як здалося Мортові, доволі довго. Тоді знову сів на коня.

— Не уявляєте, як довго я цього чекав, — зізнався він.

За кілька миль від храму на схилі було селище — сказати б, селище-супутник. З повітря воно здавалося скупченням випадково розкиданих будинків — і то винятково добре звукоізольованих.

— Можна де завгодно, — сказав настоятель. Морт лишив його стояти за кілька футів над снігом там, де хатки скупчилися найтісніше.

— Сподіваюся, наступного разу буде цікавіше, — сказав він. Настоятель знизав плечима.

— Сподіватися завжди можна, — промовив сумно. — Так чи інакше, в мене ще дев’ять місяців відпустки. Краєвиди не дуже, але принаймні тепло.

— Щасти вам, — сказав Морт, — мушу їхати.

— О’ревуар, — сказав настоятель печально й пішов геть.

Серцевинні вогні досі блискотіли на засніженій землі. Морт зітхнув і витягнув третю клепсидру.

Облямівка була срібна й прикрашена крихітними коронами. Піску майже не лишилося.

Морт відчув, як ніч опускається на плечі всією вагою, вирішив, що гірше вже бути не може, й обережно розвернув клепсидру іншим боком до себе, щоби прочитати ім’я…

Принцеса Келі прокинулася.

Через шум, як‑от коли хтось намагається не здійняти шуму. І справа не в горошинках і матрацах, просто звичайні собі закони природного добору визначали, що найдовше живуть ті представники королівських династій, які визначають присутність убивці в темній кімнаті за шумом, якого йому вистачило розуму не здіймати, — адже при дворі завжди знайдеться хтось спраглий до перерізання горлянок наступникам і наступницям трону.

Келі лежала в ліжку й думала, як вчинити. Під подушкою в неї був стилет. Вона поволі посунула руку під ковдрою, намагаючись з-під напівопущених повік роздивитися в темряві підозрілі тіні. Вона добре розуміла, що коли бодай якось викаже, що не спить, то вже ніколи не прокинеться.

З великого вікна у найдальшому кінці кімнати надходило трохи світла, та лицарські обладунки, гобелени й найрізноманітніший мотлох, розкиданий і розставлений тут і там, міг запросто стати прикриттям для невеликої армії.

Стилет випав з-під подушки за спинку ліжка. Та, мабуть, вона все одно не змогла би ним скористатися.

Заверещати до охорони буде не дуже розумно, вирішила принцеса. Якщо у кімнаті є хтось чужий, з охоронцями він уже розібрався — чи добре їм заплатив.

На поличці над комином була грілка. Чи може вона правити за зброю?

Щось тихенько брязнуло.

Може, заверещати не така вже й невдала ідея…

Шиба ввалилася у спальню. На мить на тлі спалаху синього й пурпурового світла Келі розрізнила обриси людини в капюшоні верхи на найбільшому в світі коні.

А ще хтось таки стояв біля ліжка із ножем у руці.

Усе сповільнилося. Келі захоплено спостерігала, як рука з ножем здіймається над нею, як кінь, повільно й рішуче, мов льодовик, рухається до ліжка. Ніж був зовсім близько, він опускався й опускався, кінь спинався дибки, а вершник вихоплював якусь зброю, заносив її, й клинок розтинав загусле повітря з таким звуком, як‑от коли ведеш пальцем по вінцях вогкої склянки.

Світло згасло. Щось м’яко гупнулося на підлогу, щось металічно брязнуло. Келі глибоко вдихнула.

Рука затулила їй рот і схвильований голос промовив:

— Коли закричите, я пошкодую про свій вчинок. Не треба, гаразд? Я й так по вуха вляпався.

Людина, здатна вкласти в свою репліку стільки відчайдушного моління, мала бути настільки талановитим і високооплачуваним актором, що заробляти убивствами в житті не стала б. Келі запитала:

— Ви хто такий?

— Не впевнений, чи можна казати, — відповів голос. — Але ви досі живі, правда?

Келі вчасно стрималася від саркастичної відповіді. Питання прозвучало так, наче варто було непокоїтися.

— А ви самі не бачите?

— Все не так просто…

Запала мовчанка. Келі намагалася розгледіти в темряві бодай щось, окреслити той голос обличчям.

— Можливо, я завдав страшної й непоправної шкоди, — додав голос.

— Хіба ви щойно не врятували мене?

— Не знаю, що саме й від чого я врятував, якщо чесно. Можна світла?

— Покоївка іноді лишає сірники на комині, — відповіла Келі й відчула, як її гість відійшов. Почулося кілька обережних кроків, кілька глухих ударів, а тоді металічне лящання, хоч цього слова й недостатньо, аби описати пекельну какофонію падіння усіх тих металевих предметів, що ними було напхано спальню. А тоді — коли принцеса майже була певна, що все скінчилося, — щось іще кілька разів дрібно дзенькнуло.

Голос озвався:

— Я під обладунками. Куди мені треба рухатися?

Келі тихо вислизнула з ліжка, навпомацки дійшла до комина, намацала сірники, запалила один, оповивши все навколо ядучим сірчаним димом, запалила свічку, знайшла повалені обладунки, витягнула з-під них меч, а тоді ледве язик не проковтнула від несподіванки.

Хтось гаряче й вогко подмухав їй у вухо.

— Це Хропунець, — почулося з-під купи. — Це він так знайомиться. Гадаю, він був би вдячний за копичку сінця, якщо у вас тут є.

По-королівськи стримано Келі відповіла:

— Це п’ятий поверх. Жіноча спальня. Не повірите, наскільки часто коні сюди не потрапляють.

— Он як. Поможіть підвестися, будь ласка.

Вона поклала меч і відтягнула нагрудник убік. З-під нього на неї витріщалося бліде й худе обличчя.

— По-перше, вам слід негайно пояснити, чому мені не варто кликати варту, — сказала Келі гнівно. — Уже тільки за перебування в моїй кімнаті вас на смерть закатують.

Морт відповів зрештою:

— Ви не могли б мою руку вивільнити? Дякую. Так от, по-перше, вартові мене не побачать, швидше за все, по-друге, ви тоді не дізнаєтеся, чому я тут, а вигляд у вас такий, наче ви не переживете, якщо не дізнаєтеся, а по-третє…

— Що «по-третє»?

Морт розтулив і стулив рота. Він хотів сказати: по-третє, ви така прекрасна, чи принаймні дуже приваблива, чи, мабуть, навіть привабливіша за всіх дівчат, які мені траплялися, хоча, якщо чесно, небагато я в житті бачив дівчат. Тут, мабуть, стає зрозуміло, що вроджена чесність завадила б Мортові стати поетом. Якби колись йому спало на думку порівняти дівчину з літнім днем, до порівняння обов’язково додавалося б пояснення, який саме день він має на увазі й чи того особливого дня дощило б. Та за цих обставин скидалося радше на те, що голос йому просто відмовив.

Келі піднесла свічку вище й подивилася на вікно.

Шиба була ціла. Кам’яні рами теж. Кожне скельце, що з них складався вітраж із гербом королівства Сто Лат, було на місці. Вона перевела погляд на Морта.

— Забудьте про «по-третє», — сказала вона. — Повернімося до другого пункту.

За годину світанок дістався до міста. Денне світло на Диску радше пливе, а не струменить, бо сповільнюється у нерухомому магічному полі. Тож воно золотими морськими хвилями котилося над рівнинами. Місто на скелі трималося зо хвильку, мов піщаний замок на березі, а тоді здалося. Світло затопило його й рушило далі.

Морт і Келі сиділи поряд на ліжку. Між ними лежала клепсидра. У верхній чаші не лишилося піску.

З-за дверей чулися звуки. Замок прокидався.

— Все-таки не розумію, — сказала Келі. — Це означає, що я мертва, хіба ні?

— Це означає, що ви мали померти, — відповів Морт, — відповідно до долі чи чогось такого. Я теорії ще не засвоїв.

— І ви мали мене вбити?

— Ні! Це вбивця мав вас убити. Я ж уже пояснював, — сказав він.

— Чому ви не дозволили?

Морт перелякано на неї витріщився.

— То ви хотіли померти?

— Звісно, ні. Та, наскільки я зрозуміла, бажання людей не рахуються, чи не так? Я намагаюся дивитися на це з точки зору здорового глузду.

Морт дивився на свої коліна. Тоді підвівся й сказав холодно:

— Гадаю, мені краще піти.

Він загорнув косу й прилаштував її до сідла. Тоді подивився на вікно.

— Ви крізь нього зайшли, — сказала Келі. — Слухайте, коли я казала…

— Воно відчиняється?

— Ні. Коридор виходить на балкон. Але там вас люди побачать!

Морт не відреагував. Він відчинив двері, вивів Хропунця в коридор. Келі побігла за ним. Покоївка спинилася, зробила реверанс і нахмурилася так, немов розум підказав їй не зважати на величезного коня, що крокував коридорним килимом.

Балкон виходив на внутрішнє подвір’я. Морт зазирнув за парапет і видерся у сідло.

— Бережіться герцога, — порадив він. — Це він все спланував.

— Батько завжди мене про нього попереджав, — відповіла принцеса. — У мене є придворний дегустатор.

— Охоронець вам також потрібен, — сказав Морт. — Маю їхати. Багато важливих справ. Прощавайте, — додав він тоном, який, на його думку, найкраще пасував ураженому самолюбству.

— Ми з вами ще побачимося? — запитала Келі. — Я стільки хотіла б…

— Ця ідея здасться вам не такою вдалою, коли трохи подумаєте, — сказав Морт пихато. Він клацнув язиком, і Хропунець зірвався в повітря, перестрибнув парапет і почвалав у синє ранкове небо.

— Я хотіла вам подякувати! — гукнула Келі йому навздогін.

Покоївка, яку не полишало відчуття, що щось тут нечисто, стежила за принцесою з коридора.

— Із вами все добре, Ваша Високосте?

Келі неуважно на неї глянула.

— Що?

— Хотіла впевнитися, що з вами все добре.

Келі розпачливо похнюпилася.

— Ні, — відповіла вона. — Усе дуже негаразд. У моїй кімнаті мертвий убивця. Можете щось із цим зробити? А ще, — додала вона, піднісши руку, — я не хочу чути цих усіх «мертвий, Ваша Високосте?», чи «убивця, Ваша Високосте?», чи вереску, чи чогось такого, просто зробіть щось. Тихцем. Здається, в мене голова болить. Тому просто кивніть.

Покоївка кивнула, зробила реверанс і позадкувала геть.

Морт не знав, як потрапив додому. Небо просто зробилося із блакитного скорботно-сірим, коли Хропунець переніс їх із виміру в вимір. Він не приземлився на темному ґрунті Смертиного маєтку — ґрунт просто виник під його копитами, немов авіаносець, який охайно підманеврував під літак, щоби не змушувати пілота мучитися з посадкою.

Кінь велично пориськував до стаєнь і зупинився біля дверей, помахуючи хвостом. Морт зіскочив на землю й побіг у будинок.

І спинився, і побіг назад, і насипав у годівницю сіна, і знов побіг у будинок, і спинився, і пробурмотів щось, і побіг назад, і почесав коня, і перевірив, чи є для нього вода, і побіг у будинок, і потім побіг назад, і зісмикнув попону з гачка на стіні, і накрив нею коня. Хропунець поважно чмихнув.

Коли Морт прослизнув крізь чорний хід, вдома, здавалося, нікого не було, тож він одразу побіг у бібліотеку, де навіть о цій пізній нічній годині повітря відчувалося як гарячий сухий пил. Цілу вічність він шукав біографію принцеси Келі, та все-таки знайшов. Нею виявилася печально тоненька книжечка на полиці, до якої можна було дістатися тільки пересувною драбиною на хитких коліщатках, що нагадувала стародавню облогову вежу.

Тремтливими пальцями Морт розгорнув її на останній сторінці й застогнав.

«Після смерті п’ятнадцятирічної принцеси від рук убивці, — прочитав він, — королівство Сто Лат і герцогство Сто Геліт об’єдналися. Міста-держави центральної рівнини таким чином розпалися, утворивши…»

Він читав і не міг спинитися. Іноді стогнав.

Зрештою поставив книжку на місце, замислився, а тоді заховав її за кількома іншими томами. Спускаючись драбиною, він немов би чув, як книжка волає на весь світ про своє існування, мов живий доказ його злочину.

На Диску був океан, і ним іноді ходили кораблі. Мало було на світі капітанів, які полюбляють випускати берег із поля зору. Сумно визнавати, та судна, про які здалеку можна було подумати, ніби вони пливуть на край світу, насправді не зникали за видноколом. Вони падали за край світу.

В кожному поколінні траплялося кілька ентузіастів, які не вірили у край світу й вирушали в море, аби довести його неіснування. Дивно, та жоден із них не повернувся, щоби розповісти про результати експедиції.

Аналогії, наведені далі, були б для Морта пустим звуком.

Морт почувався так, ніби був пасажиром «Титаніка», та врятувався, бо його підібрали на борт… «Лузітанії».

Він почувався так, ніби знічев’я жбурнув сніжку, і з неї виросла лавина, якою накрило три лижні курорти.

Він відчував, як історія навколо нього розпадається на клапті.

Він розумів, що має з кимось негайно порадитися.

Це означало, що доведеться звернутися до Альберта чи до Ізабелл, бо сама тільки думка про те, що доведеться пояснювати свої вчинки тим зірчасто-голчастим синім вічкам, після довгої ночі не влізалася в голову. Коли Ізабелл вряди-годи зиркала на нього, то давала зрозуміти, що для неї єдина відмінність між Мортом і мертвою жабою полягала в кольорі. А Альберт…

Так, повірник із нього був не найкращий, та вибору не було.

Морт спустився драбиною й почимчикував між полиць до виходу. Поспати кілька годин також не завадить.

А тоді він почув, як хтось перелякано схопив ротом повітря, швиденько затупотів до виходу й гримнув дверима. Морт зазирнув за шафу, побачив стілець і на ньому кілька книжок. Взяв одну, прочитав ім’я, погортав сторінки. Біля книжок лежав мокрий мереживний носовичок.

Морт прокинувся пізно й побіг на кухню, готовий почути докори на свою адресу. Нічого не сталося.

Альберт стояв біля кам’яної мийки й роздивлявся фритюрницю — мабуть, розмірковував, чи час уже поміняти в ній жир, чи нехай цей послужить ще рік чи два. Він розвернувся, коли Морт посунув стілець і сів.

— Чув, у тебе була робоча ніч. Гарцював світом аж до ранку. Можу тобі яєшні насмажити. Чи кашки насипати.

— Яєшню, будь ласка, — сказав Морт. Жодного разу йому не стало сміливості спробувати Альбертову кашу, яка жила власним життям десь у глибині каструль і харчувалася ложками.

— Господар хотів тебе побачити, коли поїси, — додав Альберт. — Та казав, що можеш не поспішати.

— Он як, — Морт тупо дивився в стіл. — А щось іще він казав?

— Казав, що не мав вільного вечора тисячу років, — відповів Альберт. — Наспівував щось. Мені це все не подобається. Ніколи його таким не бачив.

— Он як. — і ризикнув: — Альберте, а ви тут давно?

Альберт глянув на нього поверх окулярів.

— Може й давно. Непросто звідси стежити за зовнішнім часом, хлопче. Я тут відколи старий король помер.

— Котрий король, Альберте?

— Арторойо його звали, здається. Товстий такий курдупель. Визгливий. Тільки раз його бачив наживо.

— А де це було?

— В Анку, ясне діло.

— Що? Та в Анк-Морпорку немає королів, це всім відомо!

— Кажу ж, давненько це було, — сказав Альберт. Налив собі чаю з персонального Смертиного чайничка, сів і задумано дивився в нікуди. Морт чекав, коли він знов заговорить.

— А в мої часи там були справжні королі, не як зараз. Справжні монархи, — повів він далі, обережно налив чай на блюдечко й поважно помахав над ним краєчком свого кашне. — Я в тому сенсі, що вони були мудрі й справедливі. Тобто справедливо було називати їх мудрими. А ще двічі не думали, коли треба було комусь голову відрубати, — схвально додав він. — А королеви які були… Стрункі, бліді, носили такі, знаєш, ніби підшоломники…

— Намітки? — підказав Морт.

— Так, намітки, а ще принцеси були прекрасні, мов ясний літній день, і такі шляхетні, що…. що пропісяти могли десяток перин[4].

— Що зробити?

— Ну, щось таке. Менше з тим, — повів Альберт далі, — бо ж були ще бали, і турніри, і страти. Чудові були часи, — замріяно всміхався він своїм спогадам.

А тоді враз виринув і додав:

— Не такі часи, як зараз, словом.

— А вас якось по-іншому звали коли-небудь? — запитав Морт. Та скороминущі чари розчинилися, і старого вже було не розкрутити.

— Ага, знаю я вас, випитати справжнє ім’я старого Альберта, а тоді знайти його біографію в бібліотеці — це ти надумав? Ходиш тут, нишпориш. Знаю я, чим ти зайнятий, до ранку там сидиш, читаєш про життя молодих дівиць…

Провісники провини, певно, уже засурмили у блискучі сурми в глибинах Мортових очей, бо Альберт хихикнув і посварив його кістлявим пальцем:

— Ти би їх хоч по місцях розставляв, де взяв, а не лишав стосами по всій бібліотеці, щоби Альберт потім прибирав за тобою. Та й узагалі неправильно це, на мертвих заглядатися. Від такого, мабуть, сліпнуть.

— Та я… — почав був виправдовуватися Морт, а тоді згадав про мереживний носовичок у кишені й замовк.

Альберт лишився в кухні бурмотіти до самого себе й мити посуд, а Морт знову прослизнув у бібліотеку. Бліде денне світло сочилося крізь високі вікна, потроху вибілюючи старовинні фоліанти. Подеколи часточка пилу виблискувала у променях, спадаючи між золочених корінців, мов крихітна наднова.

Морт знав, що коли пильно прислухається, почує комашиний скрегіт — звук, із яким книжки пишуть самі себе.

Колись у Морта від цього волосся на голові ставало дибки, та зараз він почувався… втішеним. Якщо біографії пишуться, світ і далі живе своїм життям. Та совість, яка саме шукала вдалої миті нагадати про себе, підказала, що нехай світ і живе своїм життям, от тільки рухається те життя не в тому напрямку.

Він дійшов книжковим лабіринтом до місця, де вночі лежав стос книжок, і побачив, що їх уже там не було. Альберт був у кухні, а Смерть на його пам’яті в бібліотеку не заходив. Чого тоді тут шукала Ізабелл?

Він глянув угору на височенний стелаж, і всередині в нього все похололо, коли зрозумів, що відбувається…

Немає на все це ради. Він мусить поговорити з кимось.

Тим часом принцесі Келі теж було несолодко.

А все через те, що в причинності неймовірно потужна інерція. Мортів удар косою, спровокований люттю, безнадією й новонародженою любов’ю, зсунув причинність на іншу колію, але та ще цього не помітила. Як коли копнути динозавра під хвіст, мине трохи часу, перш ніж передня частина второпає, що час ойкнути.

Коротше кажучи, всесвіт був упевнений, що принцеса Келі загинула, тож усі навколо щиро дивувалися, що вона досі ходить і дихає.

Виявлялося це в дрібницях. Придворні, які крадькома зиркали на принцесу, не могли пояснити, чому їм так незручно від її присутності. Усі вони відчували гострий сором, коли виявлялося, що вони щойно перейшли дорогу Її Високості чи перебили її, чи переходили на скорботний шепіт, а сама принцеса від такої неуважності дратувалася.

Розпорядник двору виявив, що віддав наказ спустити королівський штандарт до половини висоти — і не міг пригадати, нащо. А коли без жодної на те причини замовив тисячу ярдів чорної тканини, то зліг у ліжко з легким нервовим зривом.

Моторошне відчуття несправжності невдовзі охопило всіх мешканців замку. Головний кучер наказав вивести королівський катафалк і надраїти його до блиску, а тоді став посеред двору між стаєнь і плакав, сховавши обличчя в оленячу шкіру рукавиць, бо не міг пригадати, навіщо. Усі слуги ходили нишком. Придворний кухар заледве приборкав незрозуміле бажання готувати винятково скромні холодні м’ясні страви. Пси завивали, а тоді оговтувалися й соромилися власної поведінки. Двійко чорних жеребців, яких зазвичай запрягали в королівський катафалк, збунтувалися і ледь не затоптали стайничого на смерть.

Герцог Стогелітський сидів у своєму замку й чекав на звістку від посланця, який насправді вирушив, та спинився посеред вулиці, бо не міг пригадати, куди й нащо вирушав.

Принцеса Келі рухалася серед цього розгардіяшу, мов цілком матеріальний і дедалі сильніше роздратований привид.

Терпець їй урвався під час обіду. Вона граційно увійшла до зали й побачила, що стіл перед королівським кріслом не вбраний. Чітко й голосно поговоривши з розпорядником, вона домоглася виправлення такого недбальства.

Та невдовзі помітила, що страви проносять повз неї, і то так швидко, що й шматочка не вполювати. Остаточно вона зневірилася, коли вино налили спершу в келих розпорядника королівськими вбиральнями.

Тоді Келі вчинила не по-королівськи, а саме: поставила підніжку виночерпію. Той перечепився, щось собі пробурмотів і витріщися на кам’яні плити підлоги.

Принцеса нахилилася до головного розпорядника й прокричала йому просто у вухо:

— Бачите мене, чоловіче? Чого це нам меню скоротили до холодної свинини й шинки?

Той перервав бесіду з фрейліною Малої шестикутної кімнати Північної вежі, довго дивився на принцесу з сумішшю спантеличення й зачудування в погляді і зрештою промовив:

— Чому?.. А, так… Я… Так…

— Так, Ваша Високосте, — підказала Келі.

— Так, так, Ваша Високосте, — бурмотів той, а тоді розгублено замовк.

Трохи подумавши, й так, немов його знов увімкнули, головний розпорядник відвернувся від принцеси й повернувся до бесіди з фрейліною.

Келі, розлючена й щиро вражена, з гуркотом відсунула крісло й покрокувала до своїх покоїв. Двоє прислужників, які саме розкурювали одну цигарку на двох у коридорі, притиснулися попід стіни, коли їх штовхнуло щось, чого вони не змогли розгледіти.

Келі забігла до себе й щосили смикнула за мотузку, під’єднану до дзвоника, що на нього з вітальні в кінці коридора мала хутко прибігти чергова покоївка. Спершу нічого не сталося, та за якийсь час двері поволі прочинилися, і в кімнату невпевнено зазирнуло жіноче обличчя.

Келі впізнала цей погляд, та цього разу вже знала, як діяти. Вона схопила покоївку за плечі, затягла її в кімнату й гучно зачинила двері. Коли перелякана жінка почала роззиратися навсібіч, не зважаючи на Келі, та дала їй жагучого ляпаса.

— Відчула оце? Відчула? — верещала Келі.

— Але ж ви… — покоївка знітилася й позадкувала, доки не наштовхнулася на ліжко й не осіла на нього.

— На мене дивись! На мене дивись, коли говорю до тебе! — лютувала Келі, наближаючись. — Бачиш мене, правда ж? Кажи, що бачиш мене, бо накажу стратити!

Покоївка тупо дивилася в її перелякані очі.

— Я вас бачу, — сказала вона, — але…

— Але що, що?

— Звісно, ви… Я чула… Мені здавалося…

— Що тобі здавалося? — відрізала Келі. Вона вже не кричала. Слова виривалися різко, мов удари батогом.

Покоївка впала на ліжко й розридалася. Келі якийсь час постояла, нервово притупуючи, а тоді обережно потрусила покоївку за плечі.

— Є у нас в місті чарівник? — запитала вона. — На мене дивися, на мене. У нас тут є чарівник, правда ж? Ви, дівчата, весь час до чарівників бігаєте! Де його знайти?

Жінка підвела червоне заплакане обличчя, намагаючись приборкати інстинкт, який підказував їй, що принцеси не існує.

— А… Так… Чарівник… Гостроріз, на Стінній вулиці.

Вуста Келі зімкнулися в одну тонку й пряму лінію. Вона замислилася, де тримають її верхній одяг, та здоровий глузд підказував їй, що простіше буде знайти накидку самостійно, аніж змусити покоївку повірити в своє існування. Вона трохи зачекала, пильно спостерігаючи, як жінка припинила схлипувати, перелякано роззирнулася довкола й вибігла з кімнати.

«Вже забула про мене», — подумала Келі. Подивилася на свої долоні. Наче не прозорі.

Мабуть, це якісь чари.

Вона пішла в гардеробну і навмання відчинила кілька шухляд, доки знайшла чорну накидку з капюшоном. Вдягнулася й вискочила в коридор, а тоді збігла чорними сходами вниз.

Вона не бувала в цій частині замку з дитинства. Це був світ шаф із білизною, голої підлоги й кухонних ліфтів. Повітря відгонило лежалими сухарями.

Келі рухалася тим світом, мов заземлений привид. Звісно, вона знала, де живуть слуги, — так само, як люди усвідомлюють існування каналізації чи зливних труб, — і навіть могла повірити в те, що всі слуги не геть однакові на вигляд і що в усіх них є прикмети, за якими їх упізнають рідні й близькі. Але не готова була побачити, скажімо, придворного виночерпія Кицехвоста, якого раніше зустрічала тільки при параді, коли він рухався залою, мов галеон на всіх вітрилах, і який тепер сидів в одному з закапелків із люлькою в зубах і в розстебнутому на животі кителі.

Кілька покоївок пробігло повз Келі навіть не глянувши. Вона прискорила крок, відчуваючи, як порушує правила власного замку.

Та відчуття це, як вона враз усвідомила, виникло через те, що замок їй насправді не належав. Шумний світ заповнених парою пралень і прохолодних комор належав сам собі. Він не міг належати їй. Можливо, це вона до нього належала.

Вона взяла курячу ніжку зі столу в найбільшій кухні — печері, завішаній стількома каструлями й пательнями, що в світлі конфорок вона здавалася черепашачим арсеналом, — й відчула незнаний до того смак крадіжки. Крадіжки! Кухар дивився просто крізь неї блискучими, мов консервований джем, очима.

Келі пробігла повз стайні й вийшла з замку крізь службові ворота повз сторожу, чиї всевидючі очі її зовсім не помітили.

На вулицях було вже не так моторошно, та Келі досі почувалася немовби голою. Її дратувало, що люди навколо поралися коло своїх справ і не дивилися на неї, адже до цього дня весь світ і всі справи світу тільки навколо неї й оберталися. Перехожі наштовхувалися на неї, відступали на крок, не розуміючи, на що наштовхнулися, а ще їй кілька разів довелося тікати під стіни від карет і підвод.

Курячої ніжки виявилося замало, щоби вдовольнити голод після невдалого обіду, тож вона поцупила двійко яблук у вуличного торговця й дала собі обіцянку наказати розпорядникові дізнатися, скільки коштують яблука, і заплатити за них.

Розпатлана й розхристана, Келі, від якої трохи відгонило тепер кінським гноєм, прибігла під Гострорізові двері. Залізне кільце викликало в неї певні труднощі. Принцеса звикла, що двері перед нею відчиняє хтось інший, для цього існували спеціально навчені люди.

Вона так розгубилася, що не помітила, як химера на дверях підморгнула їй.

Келі спробувала ще раз, і їй здалося, що десь далеко за дверями щось зрушилося. За якийсь час двері трохи прочинилися, і в шпарині вона роздивилася знервоване кругле обличчя під збитими на чоло кучерями. Несподівано для самої себе вона відчула, як її права стопа самовільно просунулася в шпарину.

— Вимагаю прийому в чарівника, — повідомила принцеса. — Наказую прийняти мене негайно.

— Він зараз дуже зайнятий, — відповіло кругле обличчя. — Ви за приворотним зіллям?

— За чим?

— Ну, в мене, тобто в нас зараз особлива ціна на «Гострорізову Мазь Для Безпечного Привороту», — пояснило обличчя й нахабно підморгнуло. — Робить так, щоби гречка квітла, та врожаю не давала, коли розумієте, про що я.

Келі обурилася.

— Ні, — збрехала вона. — Не розумію.

— «Кінський Шал»? «Дівоча Втіха»? Очні краплі з беладонною?

— Я вимагаю…

— Даруйте, зачинено, — перервало її обличчя й грюкнуло дверима. Келі вчасно забрала ногу.

Вона пробурмотіла кілька слів, від яких у її гувернерів зів’яли б вуха, і постукала в двері кулаком.

Стукіт сповільнювався з тим, як вона усвідомлювала: він бачив її, він її чув!

Вона загрюкала по дверях знову, гукаючи скільки ставало голосу. Хтось промовив їй просто на вухо:

— Не помове. Він дуве впертий.

Келі повільно повернула голову й зустрілася поглядом із зухвалим химериним рильцем. Химера говорила нерозбірливо через кільце в роті, зате вкрай виразно ворушила бровами.

— Я принцеса Келі, наступниця трону королівства Сто Лат, — згорда промовила вона, намагаючись не виказати переляку. — І з дверною фурнітурою не спілкуюся.

— Фо ф, я лише фтукальфе на дверях і мову говорити до кого фхочу, — відповіла химера люб’язно. — Маю донефти до вафого відома, шо в гофподаря тявкий день, і він нікого не хоче бачити. Та коли ви фкавете чарівне флово, — додала вона, — воно мове помогти, офобливо коли дівчина така гарна.

— Чарівне слово? — Яке ще?

Химера вишкірилася.

— Хіба ваф нічого не навчили, панно?

Келі випросталася на весь зріст, та користі з того було небагато. В неї теж був тяжкий день. Та її батько колись власноруч стратив сто ворогів за день. Тож зі стукальцем вона точно впорається.

— Мене освічували, — крижаним тоном промовила вона, — найвизначніші вчені королівства.

На химеру це не справило жодного враження.

— Коли вони не навчили ваф чарівного флова, — спокійно відповіло стукальце, — то не такі вони вве й вивначні.

Келі взялася за важке залізне кільце й щосили ним грюкнула. Химера шкірилася.

— Так, так, поводьтеся ві мною грубо, я фе люблю.

— Яке ти бридке!

— Та-а-а-ак, фе було те ффо треба…

Двері трохи прочинилися. В шпарині виднів кучерявий чуб.

— Мадам, я ж казав, що зачинено.

Келі здалася.

— Будь ласка, прошу, допоможіть. Будь ласка!

— Бачите? — сказала химера переможно. — Рано чи півно вфі пригадують чарівне флово.

Келі бувала в Анк-Морпорку з офіційними візитами й зустрічалася там із чарівниками Невидної академії, головного університету для магів і чародіїв. Хтось із них був високим, більшість були огрядними і майже всі були по-багатому вбрані — чи принаймні вважали, що вбрані по-багатому.

Насправді в чарівників, як і в представників інших, буденніших ремесел, є своя мода, і ця манера вдягатися, мов перестарілий високий чин, була теж тимчасовою. Попередні покоління намагалися бути блідими й таємничими, або по-шаманському неохайними, або похмурими й відлюдькуватими. Та Келі звикла, що чарівники нагадують хутряну гору, яка хрипить, мов астматик, і Вогнець Гостроріз у такий образ мага дещо не вписувався.

Він був молодий. Тут нічого не вдієш, навіть чарівникам, певно, треба було починати замолоду. Бороди в нього не було, а єдиним, що прикрашало його зношену мантію, були подерті на бахрому краї.

— Вип’єте? — запитав він, запихаючи ногою під стіл брудний жилет.

Келі роззирнулася в пошуках місця, де можна було би сісти і де не було би брудної білизни чи посуду, й похитала головою. Гостроріз помітив вираз її обличчя.

— В мене тут трохи неформально, даруйте, — сказав він поспішно й скинув ліктем під стіл залишки ковбаси з часником. — Пані Штовханець зазвичай приходить прибрати двічі на тиждень, та зараз вона поїхала до сестри, бо в тієї черговий напад. Точно не хочете випити? Це можна влаштувати. Здається, от щойно вчора бачив десь тут чисту склянку.

— У мене проблема, пане Гостроріз, — заговорила Келі.

— Секундочку.

Він потягнувся до гака над каміном і зняв звідти гостроверхий капелюх, який бачив кращі часи, хоча, мабуть, судячи з вигляду, часи ті були не набагато кращими, а тоді сказав: — Тепер кажіть.

— А без капелюха ніяк?

— О, він дуже важливий. Не можна працювати з чарами без відповідного капелюха. Ми, чарівники, про такі штуки знаємо добре як ніхто.

— Як вам зручніше. Скажіть, ви мене бачите?

Гостроріз глянув на неї.

— Так, так. Точно можу сказати, що бачу.

— А чуєте? Чуєте, правда ж?

— Цілком чітко. Так. Кожен склад на місці. Жодних перешкод.

— Тоді ви, мабуть здивуєтеся, коли скажу, що більше ніхто в цьому місті мене не бачить і не чує?

— Крім мене?

— І химери на дверях, — зневажливо чмихнула Келі.

Гостроріз висунув з-під стола стілець і сів. Насупився. Замислився на хвильку. Підвівся, простягнув руку назад і забрав із сидіння червонястий глевкий ліпеник, який колись міг би бути половиною піци[5]. Гостроріз скорботно опустив на нього очі.

— Весь ранок її шукав, уявляєте? — сказав він. — Це була з усім і з подвійним перцем.

Він потицяв пальцем у розплющену масу, а тоді згадав про Келі.

— Божечки, пробачте, ну що я за один. Що ви про мене подумаєте? Ось. З’їжте анчоусика. Будь ласка.

— Ви мене слухали взагалі? — спитала Келі.

— А ви як, почуваєтеся невидимою? Ну, самі для себе?

— Звісно, ні. Просто розлючена. Тому хочу, аби ви мені поворожили.

— Ой, не знаю, чи взявся би, мені здається, у вас суто медичний випадок, і…

— Я заплачу вам.

— Це протизаконно, ви знаєте? Старий король цілком чітко заборонив ворожіння в Сто Латі. Не любив чарівників.

— Я можу заплатити дуже щедро!

— Пані Штовханець казала, що та нова дівчина буде ще гіршою, радше за все. Дуже пихата, казала вона. Не з тих, хто входитиме в становище представників витончених ремесел.

Келі всміхнулася. Придворні, які вже цю посмішку бачили, вмовили б Гостроріза забратися з дороги й перебратися кудись у безпечне місце, наприклад, на інший континент, та він сидів собі й вишукував у складках мантії налиплі крихти грибів.

— Гадаю, її навмисне обмовляють. Я би не здивувалася, коли б вона дозволила вам лишитися в місті.

— Ох, правда? — перепитав Гостроріз.

— Слухайте, мені на майбутньому ворожити не треба, тільки на теперішньому. Навіть вона тут не змогла б заперечити. Можу за вас слівце замовити, до речі, — запропонувала Келі великодушно.

Гостроріз повеселішав.

— Ой, то ви з нею знайомі?

— Так, але іноді здається, що не дуже близько.

Гостроріз зітхнув і запорпався в мотлоху на столі, переставляючи стоси засохлих брудних тарілок із муміфікованими рештками їжі. Зрештою видобув з-під завалів шкіряну течку, до якої прилип шмат сиру.

— Ну, що, — сказав він невпевнено, — ось карти каро. Квінтесенція стародавньої мудрості й такого іншого. А є ще чінь-дзілінь, із Серединних земель. Набір малий, але все що треба містить. На чайному листі не ворожу.

— Давайте оте чінь щось там.

— Гаразд, підкиньте ці сушені квіточки, й подивимось.

Келі підкинула. Вони обоє спостерігали, як ті опадають.

— Гм, — озвався зрештою Гостроріз. — Одна на каміні, одна в чашці з какао, одна вилетіла на вулицю, час засклити вікно, одна на столі й одна, ой, заждіть, дві за буфетом. Гадаю, пані Штовханець знайде решту.

— Ви ж не сказали, чи високо підкидати. Може, спробую ще раз?

— Ні-і-і, не варто.

Гостроріз погортав пожовклі сторінки книжки, до того підкладеної під ніжку стола.

— Здається, є закономірність. Так, ось вона, Октограма 8,887: Незаконність, Неприкаяна Гуска. Тепер звіряємо з оцим… Заждіть… Заждіть… Ось. Знайшов.

— І що там?

— «Без вертикальності, мудрий імператор кошенілі відвідує чайну церемонію; ввечері молюск мовчить серед мигдалевого цвіту».

— Ага? — терпляче сказала Келі. — Що це означає?

— Якщо ви не молюск, то нічого, мабуть. Боюся, були відчутні втрати при перекладі.

— Ви впевнені, що все правильно робите?

— Спробуймо карти, — сказав Гостроріз поспішно, розчепіривши карти віялом. — Оберіть карту. Будь-яку карту.

— Це Смерть.

— Он як. Гаразд. Звісно, карта Смерть не завжди означає саме смерть, — сказав Гостроріз дещо напружено.

— Хочете сказати, що вона не означає смерть за обставин, коли суб’єкт надто переймається, а ви боїтеся сказати правду, чи не так?

— Слухайте, просто оберіть іншу.

— На цій теж Смерть, — сказала Келі.

— Ви попередню назад поклали?

— Ні. Хочете, ще одну візьму?

— Це можна.

— І знову збіг!

— Смерть номер три?

— Так. Це колода для фокусів? — Келі намагалася зберігати спокій, але вже чула істеричні нотки у власному голосі.

Гостроріз нахмурився, обережно зібрав карти, перетасував їх і розклав на столі віялом. Зі Смертю була тільки одна.

— Ох мамо рідна, — пробурмотів він. — Боюся, все дуже серйозно. Можна вашу долоню?

Долоню він роздивлявся довго. Потім пішов до буфета, знайшов ювелірний окуляр, витер із нього кашу рукавом мантії й ще кілька хвилин роздивлявся долоню крізь нього. Потім відкинувся на спинку стільця, зняв окуляр і тупо дивився на Келі.

— Ви мертва, — сказав він.

Келі мовчала. Не знала, що тут сказати. «Я не мертва» — якось дуже по-простому, а «Чи це серйозно?» — надто грайливо.

— Я казав, що все дуже серйозно? — перепитав Гостроріз.

— Здається, так, — обережно сказала Келі, тримаючи тон наскільки можливо.

— Я не помилився.

— Он як.

— Це може бути навіть фатально.

— Куди вже фатальніше, ніж бути мертвою?

— Я не про вас.

— Он як.

— Здається, щось пішло не так на якомусь глибинному рівні, розумієте? Ви мертва в усіх сенсах крім, е-е-е, буквального. Ну тобто карти вважають, що ви мертва. Лінія життя на вашій долоні — теж так вважає. Усе і всі вважають, що ви мертва.

— Але я не вважаю так, — сказала Келі, та її голос уже не звучав так упевнено.

— На жаль, ваша думка не рахується.

— Але люди мене бачать і чують!

— Перше, чого вчать у Невидній академії — це істина, яка, на жаль, полягає в тому, що люди не дуже звертають увагу на такі речі. Розум підказує їм, що важливо, а що ні.

— Тобто люди не бачать мене, бо їм розум так каже?

— На жаль. Це зветься передумовленістю чи якось так. — Гостроріз розпачливо дивився на неї. — Я чарівник. Ми про таке все знаємо.

— Хоча, насправді, це не перше, чого вчать, — додав він. — Насправді спершу розповідають, де вбиральні й таке інше. Але після того — одразу вчать цієї істини.

— Але ви мене бачите.

— Ну, так. Чарівників навмисне навчають бачити те, що існує, і не бачити того, чого не існує. Є навіть спеціальні вправи…

Келі забарабанила пальцями по столу. Принаймні спробувала. Давалося їй це непросто. Вона опустила погляд на стіл, і на її обличчі проступив жах. Гостроріз прослідкував за її поглядом і метушливо витер стіл рукавом.

— Вибачайте, — пробурмотів він. — Бутерброди з патокою були вчора на вечерю.

— І що мені робити?

— Нічого.

— Нічого?

— Ну, ви могли би непогано заробляти крадійством… Вибачте. Це несмак з мого боку, таке казати.

— Я так і подумала.

Гостроріз недолуго поплескав її по руці, але Келі була така заклопотана почутим, що не звернула уваги на таке відчайдушне блюзнірство.

— Розумієте, все передумовлено заздалегідь. Історія розписана від початку до кінця. А факти нікого не цікавлять, історія просто проходить по них без перешкод. Не можна нічого змінити, бо всі зміни теж вписані в історію. Ви мертва. Така доля. Доведеться змиритися.

Він винувато всміхнувся.

— Але вам пощастило більше, ніж іншим мерцям, коли глянути правді в очі. Ви жива й можете відчувати, як воно.

— Не хочу миритися. Чому я маю змиритися? Я ні в чому не винна!

— Ви не розумієте. Історія іде далі. Ви більше не можете брати в ній участі. Немає в ній для вас ролі, розумієте? Просто нехай усе іде як іде. — Він знов поплескав принцесу по руці. Вона подивилася на нього. Він забрав руку.

— І що робити? Не їсти, бо їжа, яку я їм, не для мене призначалася? Піти жити в якусь пустелю?

— Це трохи демонстративно, згоден. Але так уже доля влаштована. Коли світ не відчуває вашої присутності — вас не існує. Я чарівник, ми про таке багато…

— Не повторюйтесь.

Келі підвелася. Один із її пращурів спинив свою ватагу кочових горлорізів за кілька миль від скелі посеред рівнини. На скелі стояло сонне о тій порі місто, і він дивився на нього з виразом зосередженості на обличчі, який означав: «Годі. Якщо народився в сідлі, то вмирати в ньому не зобов’язаний». Важко повірити, та через п’ять поколінь найвизначніші риси того пращура оприявнилися в теперішній правительці[6] — і саме завдяки їм вона була такою непояснювано привабливою. Зараз ті риси були ще помітніші. Навіть Гостроріз був вражений. Цією щелепою можна було горіхи колоти. Точно тим самим тоном, яким пращур Келі звертався до втомлених і спітнілих поплічників перед нападом на місто[7], вона промовила:

— Ні. Ні, я не миритимуся в жодному разі. Не дозволю зробити з себе якогось там привида. І ти, чарівниче, мені допоможеш.

Десь на підсвідомому рівні Гостроріз цей тон упізнав. Були в ньому такі нотки, від яких навіть шашіль у підлозі кинув усі свої справи й виструнчився. Таким тоном озвучували не думки, а твердження: і буде так.

— Я, моя повелителько? — перепитав він тремтливо. — Не уявляю, як узагалі я міг би…

На цих словах його було зісмикнуто зі стільця й виведено на вулицю. Мантію надимав вітер. Келі твердо крокувала до замку, розправивши плечі, й тягла за собою чарівника, мов неслухняне цуценя. Такою ходою матері йдуть до школи, коли їхній синочок приносить додому синець під оком, — ходою неспинною, мов Хід Часу.

— Щ-щ-що ви надумали? — пробелькотів Гостроріз, усвідомлюючи, що з ним відбувається щось страшне, невідворотне й незрозуміле.

— Сьогодні твій щасливий день, чарівниче.

— Ох, божечки, — перелякано промимрив він.

— Тебе призначено Королівським упізнавачем.

— Он як. І що входить в обов’язки?

— Нагадуватимеш усім, що я жива. Дуже просто. Годуватимуть тричі на день, пратимуть за тобою. Ну ж бо, веселіше.

— Королівським?

— Ти ж у нас чарівник. Мабуть, щось ти таки мусиш знати, — сказала принцеса.

— ПРАВДА?

(Це кінематографічний прийом, адаптований для книжки. Смерть звернувся не до принцеси. Він сидів у себе в кабінеті й говорив із Мортом. Але ефектно, правда ж? Можливо, цей прийом зветься миттєвим перемиканням, чи комбінованим монтажем, чи перемиканням планів. Якось так. Від галузі, де бригадира освітлювачів звуть ґафером, можна чекати чого завгодно).

— І ЩО СТАЛОСЯ? — додав Смерть, накручуючи чорну шовкову нитку на риболовний гак, затиснений у прикручених до стола лещатах.

Морт вагався. З двох причин. По-перше, йому було страшно і соромно. По-друге, живий скелет, який тихо й мирно готує снасті до риболовлі й накручує на гачки сушених мух, будь-кого збив би з пантелику.

А ще в кабінеті була Ізабелл — сиділа в дальньому кутку й демонстративно щось вишивала, одночасно поглядаючи на Морта крізь завісу похмурого невдоволення. Він майже відчував, як погляд її червонястих очей прокручує дірочки в його потилиці.

Смерть прилаштував до наживки кілька воронячих пір’їн, заклопотано насвистуючи собі щось крізь зуби (адже крізь що ще йому було свистіти?), а тоді перевів погляд на Морта.

— НУ-У?

— Все минуло не так, як я сподівався, — почав Морт нервово, стоячи посеред килима перед столом.

— СТАЛОСЯ ЩОСЬ? — запитав Смерть, обсмикуючи пір’їни.

— Бачите, відьма не хотіла іти, а той чернець почав наново.

— ТУТ НЕМАЄ ЧИМ ПЕРЕЙМАТИСЯ, ХЛОПЧЕ…

— Морт.

— …ТИ МІГ БИ ВЖЕ ЗРОЗУМІТИ, ЩО КОЖЕН ОТРИМУЄ ТЕ, НА ЩО ЧЕКАЄ. ТАК УСІМ ПРОСТІШЕ.

— Розумію, пане. Та це означає, що погані, які вважають себе достойними раю, туди таки потрапляють. А хороші, які бояться втрапити в якесь страшне місце, — після смерті страждають. Якось це несправедливо.

— Я ТОБІ КАЗАВ ДЕЩО ТАКЕ, ПРО ЩО ВАРТО ПАМ’ЯТАТИ ПРИ ВИКОНАННІ СЛУЖБОВИХ ОБОВ’ЯЗКІВ. НАГАДАЙ, ЩО САМЕ?

— Ну, ви…

— ТА-АК?

Морт затнувся й замовк.

— НЕМАЄ СПРАВЕДЛИВОСТІ, ТІЛЬКИ ТИ.

— Ну, я…

— ПАМ’ЯТАЙ ПРО ЦЕ.

— Так, але…

— ГАДАЮ, ВСЕ БУДЕ ЯК НАЛЕЖИТЬ. НЕ БАЧИВСЯ З ТВОРЦЕМ ОСОБИСТО, ТА КАЖУТЬ, ВІН ЦІЛКОМ ПРИХИЛЬНИЙ ДО ЛЮДЕЙ.

Смерть перерізав нитку й взявся розкручувати лещата.

— ПРОСТО ВИКИНЬ ЦІ ДУМКИ З ГОЛОВИ, — додав він. — ПРИНАЙМНІ ТРЕТЯ НЕ МАЛА ЗАВДАТИ ТОБІ КЛОПОТУ.

Це був саме той момент, про який Морт багато думав. Приховувати не було сенсу. Він змінив хід історії. Рано чи пізно такі штуки привертають увагу. Треба скинути цей тягар з душі. Взяти на себе відповідальність, як дорослий. Проковтнути цю гірку піґулку. Розкрити карти. Не ховати голову в пісок, бо піску нема. Віддатися на милість.

Синюваті зіниці свердлили його поглядом. Морт заціпеніло дивився в них, мов кролик на нічній дорозі в фари шістнадцятиколісної вантажівки, чий водій вже півдоби на кофеїні й мчить так, ніби намагається обігнати всіх демонів пекла.

Не витримав і відвів очі.

— Ні, пане.

— ЧУДОВО. ОТ І МОЛОДЕЦЬ. СКАЖИ, ЯК ТОБІ ОЦЕ?

Серед рибалок побутує правило, що добре підготовлена сушена муха може цілком правити за живу. Для ранкової риболовлі були одні мухи. Для заходу й світанку — інші. І так далі. Та Смерть стискав між кістяних фаланг муху, що бачила світання світу. Муху з первісного супу. Ту, що плодилася на мамонтовому гної. Муху, словом, не з тих мух, що б’ються в шибу, а з тих, що стіни прогризають. Із тих, що виповзають з-поміж долонь після найсильнішого удару й стікають отрутою, прагнучи помсти. Крилець в неї було більше, ніж треба, і розцяцькована так і сяк вона була з усіх боків. Здавалося, в неї навіть були зуби, і то численні.

— Як вона зветься? — запитав Морт.

— Я НАЗВУ ЇЇ «СМЕРТЕСЛАВКОЮ». — Смерть востаннє прихильно глянув на чудовисько й заховав його під капюшон плаща. — МАЮ НАМІР ПОБАЧИТИ ТРОХИ ЖИТТЯ ЦЬОГО ВЕЧОРА, — сказав він. — ВІЗЬМИ ОБОВ’ЯЗКИ НА СЕБЕ, КОЛИ ВЖЕ В ТЕБЕ ПІШЛО. БІЛЬШ-МЕНШ.

— Так, пане, — замогильно промовив Морт. Він бачив, як життя видовжується поперед ним, мов чорний тунель без світла в кінці.

Смерть побарабанив пальцем по столу, щось пробурмотів, а тоді озвався:

— А, ТАК, АЛЬБЕРТ КАЗАВ, ЩО ХТОСЬ ХАЗЯЙНУЄ В БІБЛІОТЕЦІ.

— Перепрошую, пане?

— БЕРЕ КНИЖКИ З ПОЛИЦЬ, РОЗКИДАЄ ЇХ НА ПІДЛОЗІ. КНИЖКИ ПРО МОЛОДИХ ЖІНОК. МАБУТЬ, ЦЬОМУ КОМУСЬ ВОНИ ЗДАЮТЬСЯ ЦІКАВИМИ.

Як уже відомо, ченці ордену слухачів мають настільки розвинений слух, що можуть оглухнути від мальовничого заходу сонця. На хвильку Мортові здалося, що шкіра на його потилиці набула подібної дивної властивості: він відчув, як Ізабелл завмерла з голкою в руці. Почув той самий тихий переляканий вдих, як тоді поміж полиць. Пригадав мереживний носовичок.

І сказав:

— Зрозумів, пане. Такого більше не буде, пане.

Шкіра на його потилиці гарячково засвербіла.

— ОТ І ЧУДОВО. НУ, МОЖЕТЕ ОБОЄ БІГТИ. НЕХАЙ ВАМ АЛЬБЕРТ ПІКНІК ВЛАШТУЄ ЧИ ЩО. ПОДИХАЄТЕ ПОВІТРЯМ. ПОМІТИВ, ЯК ВИ ОДНЕ ОДНОГО УНИКАЄТЕ ВЕСЬ ЧАС. — Смерть по-змовницьки підштовхнув Морта (відчувалося це, ніби палицею штиркнули) й додав: — АЛЬБЕРТ ПОЯСНИВ МЕНІ, ЯК ЦЕ РОЗУМІТИ.

— Пояснив? — скорботно перепитав Морт. Він помилявся. В кінці тунелю було світло, і це було вогнеметне полум’я.

Смерть ще раз по-своєму підморгнув — синенькою надновою глибоко в очниці.

Морт не підморгував у відповідь. Він розвернувся й побрів до дверей зі швидкістю, порівняно з якою Великого А’Туїна можна назвати вертким ягням. Дійшовши до середини коридора, він почув шурхіт кроків. До його ліктя торкнулися.

— Морте?

Він розвернувся і спробував роздивитися Ізабелл крізь завісу безвиході.

— Нащо ти повівся так, ніби то ти брав книжки в бібліотеці?

— Не знаю.

— Це було дуже… великодушно з твого боку, — обережно сказала Ізабелл.

— Правда? Не уявляю, що мені зробилося, — він попорпався в кишені й витягнув носовичок. — Це твоє, мабуть.

— Дякую, — відповіла вона й голосно висякалася.

Згорбившись, мов гриф, Морт уже майже дійшов до кінця коридора, та Ізабелл наздогнала його.

— Кажу ж, — сказала вона.

— Що?

— Кажу, що вдячна тобі.

— Це неважливо, — пробубонів він. — Але краще б тобі припинити розкидати книжки. Їх це засмучує чи що. — А тоді спробував вичавити з себе щось схоже на іронічний смішок. — Ха.

— Що «ха»?

— Просто ха!

Морт дійшов до дверей кухні, де на них чекатиме Альберт і його фірмовий всезнайний вишкір, і вирішив, що на це сил не має. Він спинився.

— Але я ті книжки брала, бо мені самотньо, — сказала Ізабелл в нього за спиною.

Морт здався.

— Можна було би в садку прогулятися, — промовив він у відчаї, а тоді спромігся-таки зібрати залишки непохитності й додав: — Тільки без зобов’язань.

— Тобто одружуватися в тебе наміру немає? — перепитала вона.

Морта охопив жах.

— Одружуватися?

— Хіба ж батько тебе сюди не для цього привів? Учень йому, зрештою, не потрібен.

— Ти про всі ті кивки, підморгування й ненав’язливі ремарки про сина, який колись усе це дістане в спадок? — уточнив Морт. — Я намагався на них не зважати. Наміру одружуватися з кимось у мене немає, — додав він, щосили женучи від себе образ тієї принцеси. — І, що вже точно, з тобою — теж, тільки не ображайся.

— Я б не пішла за тебе, коли б ти й останнім чоловіком на Диску був, — солодко промовила Ізабелл.

Морта це зачепило. Одна справа, коли одружуватися не хочуть узагалі, а цілком інша — коли вам кажуть, що одружуватися не хочуть із вами.

— Я принаймні не маю такого вигляду, наче кілька років самими пампухами в шафі об’їдався, — сказав він, коли обоє вийшли на чорний газон перед будинком Смерті.

— Я принаймні не ходжу так, мовби в мене більше одного коліна в кожній нозі, — відрізала вона.

— Мої очі не схожі на порськуваті варені яйця.

Ізабелл кивнула.

— З іншого боку, мої вуха не нагадують наростів на мертвому дереві. А що значить «порськуваті»?

— Та знаєш, як‑от Альберт яйця варить, «у мішечку».

— Такі, що білок липкий, ріденький і шматків слизу повно?

— Так.

— Хороше слово, — глибокодумно відповіла Ізабелл. — Але от у мене, щоб ти знав, волосся не має такого вигляду, мов ним нужник чистили.

— Звісно, та й моє не нагадує мокрого дикобраза.

— Також уклінно прошу звернути увагу, що в мене на грудях кістки зі шкіри не пнуться, мов пральна дошка крізь вогкий папір.

Морт зиркнув на дещо оголені плечі Ізабелл: ніжного жирку з них стало б на два виводки кількамісячних ротвейлерів, — але вирішив лишити це спостереження при собі.

А тоді ризикнув:

— Мої брови не нагадують злягання двох волохатих гусеней.

— Це правда. Та мої ноги, гадаю, не надихають винаходити колесо.

— Перепрошую?

— Вони в мене не криві.

— Он як.

Вони мовчки йшли між лілей: запаси кпинів у обох вичерпалися. Зрештою Ізабелл розвернулася до Морта й простягнула руку. Той мовчки й вдячно її потиснув.

— Годі? — запитала вона.

— Саме час.

— Чудово. Цілком очевидно, що одружуватися нам не варто, бо шкода такого потомства.

Морт кивнув.

Вони сіли на кам’яну лавку серед дбайливо пострижених кущів живої огорожі. В цьому кутку саду Смерть облаштував ставок, підживлюваний крижаним струмком, що витікав із пащі кам’яного лева, так ніби той блював. Товстий білий короп світив боками в глибині, подеколи випинаючи ніс між оксамитово-чорних лілей.

— Варто було б сухарів прихопити, — галантно завважив Морт, шукаючи, куди б скерувати незручну розмову.

— Знаєш, сам він ніколи сюди не ходить, — сказала Ізабелл, спостерігаючи за рибою. — Зробив усе це, щоби мене розважити.

— Не помагає?

— Воно все несправжнє. Тут немає нічого справжнього. Ну, по-справжньому справжнього. Він просто полюбляє вдавати людську істоту. Зараз він особливо старанно це робить, якщо ти помітив. Гадаю, це ти на нього так впливаєш. Він навіть намагався опанувати гру на банджо, ти знав?

— Мені здається, йому орган пасував би більше.

— Та щось йому не пішло, — продовжила Ізабелл, ніби не почувши. — Не здатен творити, як бачиш.

— Ти казала, він цей став створив.

— Це копія колись побаченого ставу. Тут усе копія чогось.

Морт почувся незручно. Посовався на лаві. Якась дрібна комаха дерлася його ногою.

— Це доволі сумно, — сказав він, сподіваючись, що правильно дібрав тон.

— Так.

Ізабелл нагребла жменю камінців зі стежки й механічно, по одному жбурляла їх у ставок.

— То в мене брови настільки страшні? — уточнила вона.

— Е-ем, — промимрив Морт, — боюся, що так.

— Он як.

Бульк. Бульк. Короп зневажливо на неї позирав.

— А мої ноги? — запитав Морт.

— Так. Пробач.

Морт нервово перебрав подумки всі теми для ненав’язливих світських бесід, але зрештою здався.

— Менше з тим, — сказав він галантно. — Тобі хоча б пінцет поміг би.

— Він дуже добрий, — вела далі Ізабелл, не зваживши. — Просто трохи неуважний.

— Але ж він не справжній твій батько, так?

— Мої справжні батьки загинули під час переходу через Велику Пустелю Неф багато років тому. Через бурю, мабуть. Він знайшов мене й привіз сюди. Не знаю, навіщо.

— Може, відчув до тебе жаль?

— Він нічого не відчуває ні до кого. Я це не зі зла кажу, зрозумій. Просто в нього немає чим відчувати, немає в нього… як це сказати… залоз для такого. Може, він вирішив, що мене має бути шкода.

Вона повернулася блідим обличчям до Морта й додала:

— Не хочу чути про нього жодного злого слова, ясно? Він старається як може. Просто йому про стільки всього треба дбати одночасно.

— Мій батько був такий самий. Тобто, є.

— В нього, мабуть, є залози.

— Гадаю, є, — сказав Морт і посовався. — Це така штука, про яку я ніколи не думав. Ну, про залози.

Вони вдвох тупо дивилися на форель у ставку. Та тупо дивилася на них у відповідь.

— Я нещодавно хід історії порушив, — перервав тишу Морт.

— Правда?

— Розумієш, на неї замахнувся один там убивця, та штука в тому, що згідно з історією вона мала загинути, а герцог став би королем, та найгірше, найгірше те, що незважаючи на цілковиту безпринципність і підлість він мав би об’єднати королівство й герцогство, і в книгах сказано, що після того настануть столітній мир і процвітання. Тобто можна було би уявити, що настане доба свавілля й розпусти, чи щось таке, та виходить, що історії іноді потрібна саме така людина, а та принцеса просто лишиться для всіх тимчасовою правителькою. Не поганою, навіть хорошою, просто не тією, яка потрібна історії, та тепер цього всього не станеться, історія калатається, мов вода у відрі, і все це через мене.

Він замовк, чекаючи, що Ізабелл на це відповість.

— Знаєш, ти мав рацію.

— Справді?

— Так, варто було взяти з собою хлібних крихт, — сказала Ізабелл. — Мабуть, вони собі у воді щось знаходять поживитися. Жучків і таке інше.

— Ти чула, що я оце розповідав щойно?

— Про що?

— А, забудь. Нічого такого, насправді. Вибач.

Ізабелл підвелася й зітхнула.

— Тобі, мабуть, невдовзі їхати, — сказала вона. — Добре, що те питання про шлюб ми з’ясували. Дуже дякую за розмову.

— Нас могла би об’єднувати взаємна ненависть, — сказав Морт.

— Знаєш, я зазвичай не маю можливості поспілкуватися з людьми з батькової роботи. — Здавалося, вона не могла піти просто так, не дочекавшись, доки Морт щось нарешті скаже.

— Ну, така в нього робота, — це було все, що Морт зумів із себе вичавити.

— То тобі, мабуть, треба вже їхати працювати.

— Десь зараз, так, — невпевнено відповів він, відчуваючи, що розмову якось непомітно знесло з мілини й понесло понад невідомими йому глибинами.

А тоді Морт почув звук.

І згадав про рідне подвір’я, аж у грудях трохи защеміло. Коли на Вівцескелі спадали особливо люті морози, Мортова родина забирала неповоротких тарґів із полонин і заганяла у двір, де вони до відлиги жували сінце. Коли ж надходила відлига, усі здобутки тарґів, накопичені за час морозів, танули, і те місиво на кілька футів завглибшки ховалося під твердою кіркою криги. По ній можна було обережно пройти. Та один невдалий крок — і от уже ви по коліна в силосі й гної. Так от: той звук, із яким чобіт виходив із зеленого й паркого місива, був для горян таким самим провісником весни, як пташиний спів чи бджолине гудіння.

І от Морт чув саме цей звук. Керуючись інстинктом, він оглянув свої черевики.

Ізабелл плакала — і не схлипувала, а радше захлиналася в риданнях, хлюпаючи носом так гучно, ніби вона підводний вулкан, який випускає бульки, і ті наввипередки мчать до поверхні. То були схлипування, гнані назовні тиском — одноманітним і безжальним, як самотність.

Морт промовив:

— Е-е?

Ізабелл стрясало, мов плесо озера під час землетрусу. В цілковитому відчаї вона заходилася шукати по рукавах носовичок, та проти такого потоку він був безсилий, мов паперовий картуз проти грозової зливи. Вона намагалася щось сказати, та назовні виривалися самі приголосні, подеколи перебиті схлипуваннями.

Морт промовив:

— М-м?

— Я питала, як ти гадаєш, скільки мені років.

— П’ятнадцять, — бовкнув він навмання.

— Шістна-а-дцять, — провила вона. — А знаєш, як давно уже мені шістнадцять?

— Даруй, та я не розу…

— А ти й не зміг би. Ніхто не зміг би.

Вона висякалася і, хай як тремтіли її руки, цілком охайно склала і заткала в рукав вогкий носовичок.

— Тебе хоча б випускають звідси. Ти не досить давно тут, щоби помітити дещо. Тут час завмер, ти ж не помічав, правда? О, так, звісно, щось минає, та це несправжній час. Він не зумів створити справжній час.

— Он як.

Коли вона знов озвалася, голос її був стриманий, тихий і, що найважливіше, повен відваги — тобто голос, притаманний людині, яка зібрала себе докупи всупереч ударам долі, та щомиті може розпастися знов.

— Мені шістнадцять от уже тридцять п’ять років.

— Он як?

— Першого року було цілком досить.

Морт пригадав минулі два тижні й співчутливо кивнув.

— І тому ти читаєш усі ті книжки?

Ізабелл опустила очі й поводила носаком босоніжка по гравію, ніби соромилася.

— Там багато романтики, — сказала вона. — Трапляються справді милі історії. Була одна дівчина, яка випила отруту, коли її коханий помер, а ще була одна, яка стрибнула зі скелі, бо батько наполягав, щоби вона вийшла за того старигана, а ще одна втопилася, аби тільки не віддаватися…

Морт слухав немов громом прибитий. Коли судити з дбайливо дібраного Ізабелл читального матеріалу, то особам жіночої статі доводилося докладати неабияких зусиль, щоби пережити підлітковий вік, бо інакше вони й пари панчіх не встигали зносити.

— …А тоді вона подумала, що він помер, і вбила себе, а потім він прокинувся і теж себе убив, а ще була одна, яка…

Здоровий глузд підказував Мортові, що бодай скількись жінок все-таки доживали до третього десятка, не наклавши на себе руки через кохання, та здоровим глуздом, здається, у тих драмах[8] і не пахло. Мортові вже було відомо, що кохання змушує почуватися одночасно мов у вогні й крижаній воді, а ще жорстоким і слабким одночасно, та йому на думку не спадало, що люди від нього ще й дурнішають.

— …Щоночі перепливав річку, та одного разу сталася буря, і коли він не прийшов, вона…

Інстинкти підказували Мортові, що якісь молоді люди знайомилися, скажімо, на сільських танцях, подобалися одне одному, зустрічалися рік чи два, кілька разів сварилися, мирилися, одружувалися й узагалі не накладали на себе руки.

Він помітив, що потік проклятих долею кохань ущух.

— Он як, — тихо сказав він. — Але хіба вже ніхто на світі просто не спілкується й зустрічається?

— Любов є стражданням, — сказала Ізабелл. — Мусить бути багато заборонених пристрастей.

— Аж мусить?

— Інакше ніяк. А ще терзань.

Ізабелл наче пригадала щось.

— Ти не казав часом про щось, що десь калатається? — запитала вона таким тоном, наче намагалася зібратися з думками.

Морт замислився й відповів:

— Ні.

— Здається, я була неуважна.

— Забудь, це неважливо.

Вони мовчки пішли в бік будинку.

Коли Морт повернувся в кабінет, то Смерті не застав. На столі було чотири клепсидри. Шкіряний ґросбух лежав на аналої, надійно замкнений на замок.

Під клепсидрами була записка.

Мортові чомусь уявлялося, що Смерть мав би писати в готичній манері або такими прямокутними літерами, як на надгробках, та виявилося, що Смерть ознайомився із класичною працею з графології й обрав собі почерк, притаманний зазвичай врівноваженим особистостям, які добре себе усвідомлюють. В записці було таке:

«Відбув на риболовлю. Заплановано страту в Псевдополісі, природну в Крулі, фатальне падіння в Керікських горах, пропасниця в Ель-Кінте. Решта дня на твій розсуд».

Морт гадав, що історія мотиляється батогом — мов сталевий трос, який щойно розірвався й витрачає залишки напруги на те, щоби трощити все навколо.

Та історія не така. Вона виходить з ладу обережно й м’яко, як розпускаються старі светри. Її не раз латали й підшивали, перев’язували під різних людей, ховали в ящиках під мийкою цензури, щоби згодом порізати на ганчір’я пропаганди, та вона завжди — так чи інакше — примудряється повернутися в форму. Історія має звичку міняти тих, хто вважає, що міняє її. В історії завжди є кілька козирів у подертому рукаві. Вона на світі давно.

Відбувалося от що.

Мортів удар косою розсік історію на дві окремі дійсності. В місті Сто Лат досі була на троні принцеса Келі, хоча це було непросто й потребувало постійної допомоги Королівського упізнавача — той отримав постійну посаду при дворі й обов’язком його було пам’ятати, що принцеса жива. Однак за межами королівства — за рівнинами, у Вівцескелях, і в землях на берегах Округлого моря, і аж до самого Узбіччя — звичайна дійсність тримала позиції, і принцеса була цілком собі мертва, герцог успадкував трон і світ жив за планом, хай який там був план.

Коротше кажучи, обидві ці дійсності були справжніми.

Своєрідний горизонт історичних подій пролягав приблизно за двадцять миль від міста й поки що був не дуже помітним. А це тому, що штука, яку можна назвати різницею історичних тисків, була ще не досить великою. Та вона потроху збільшувалася. Глибоко в капустяних полях повітря мінилося й тихенько шипіло, ніби хтось смажив цвіркунів. Люди здатні змінювати історію десь так само, як птахи — небо. Вони просто прокладають на ній скороминущі візерунки. Дюйм за дюймом, неспинна, мов льодовик, але незмірно крижаніша, справжня дійсність підбиралася до Сто Лата.

Морт був першим, хто помітив.

Це був довгий вечір. Спершу скелелаз надто довго тримався за крижаний виступ, потім страчуваний обізвав Морта попихачем монархістів. Тільки 103-літня пані, яка пішла в кращий світ в оточенні численних убитих горем родичів, усміхнулася Мортові й сказала, що він щось трохи блідий.

Сонце вже опустилося до краю Диска, коли втомлений Хропунець поволі трусив небом над Сто Латом. Морт подивився вниз і побачив межу між дійсностями. Вона закруглялася під ним півмісяцем заледве видимого срібного туману. Він не знав, що це, та мав нехороше передчуття, що має до цього явища якийсь стосунок.

Він потягнув за віжки, дозволив коневі знизитися й спинив його за кілька ярдів до мерехтливої повітряної стіни. Вона рухалася трохи повільніше за пішу ходу й тихенько сичала, сунучись, мов привид, над полями хрусткої від вологи капусти й померзлими канавами.

Ніч була зимна — із тих ночей, коли туман змагається із морозом, і кожний звук ніби пробивається крізь повсть, а тоді потрапляє у вуха. З Хропунцевих ніздрів хмарами виривалася пара й клубочилася в застиглому повітрі. Кінь тихо, майже вибачливо застогнав й погріб копитами.

Морт зісковзнув на землю й нишком наблизився до стіни. Та м’яко потріскувала. В її товщі тут і там народжувалися, звивалися й зникали невловні обриси.

Пошукавши трохи, він знайшов палицю й обережно тицьнув нею в стіну. Навколо точки доторку розійшлися й поволі вляглися пружні кола.

Морт глянув угору, коли над ним пролітало щось темне. То була чорна сова — оглядала канави в пошуках чого-небудь дрібного й писклявого.

Вона врізалася в стіну, здійнявши хмару сріблястих бризок, лишила по собі совоподібний обрис, який ширився й ширився хвилею, аж доки не з’єднався з іншими в кипучому калейдоскопі форм.

Сама ж сова зникла. Стіна була прозорою, тож Морт бачив, що з того боку сова не вилітала. Саме коли він спробував осмислити побачене, стався ще один безшумний сплеск, і птах знову виринув у полі зору й спокійно рушив далі у своїх справах.

Морт набрався духу й ступив крізь стіну, яка не була насправді стіною. У вухах задзвеніло.

Ще мить, і Хропунець прорвався крізь туманне плесо за ним, безпорадно й перелякано вирячивши очі. Туманні щупальця обвивалися навколо його ніг. Кінь зіпнувся на задні ноги, струснув гривою, мов пес, щоби скинути з себе рештки туману, й нетерпляче глянув на Морта.

Морт упіймав його за вуздечку, погладив йому ніс і витягнув із кишені грубенький шмат цукру. Він розумів, що є свідком чогось важливого, та не був певен, чого саме.

Між вогких і похмурих верб таки тяглася дорога. Морт вибрався в сідло й повів Хропунця через поле до краплистої темряви під гілляччям.

Десь у далині можна було роздивитися вогні Сто Геліта — насправді, зовсім малого містечка — і віяло світла на видноколі десь там, де мав бути Сто Лат. Морт спрагло глянув у той бік.

Стіна його непокоїла. Він бачив, як вона сунеться полем за деревами.

Морт уже ладен був погнати Хропунця в небо, коли помітив вогні просто перед собою — світло, що обіцяло тепло й затишок. Лилося воно з вікон великої будівлі трохи подалі від дороги. Можливо, світло те й справді мало обнадійливий вигляд, та на тлі Мортового настрою воно направду здавалося обіцянкою цілковитого щастя.

Наблизившись, він помітив тіні, що рухалися у вікнах, і навіть виокремив уривки пісень. Це був заїжджий двір, і всередині були люди, які раділи життю — чи робили те, що вважається радощами, коли ви селянин і здебільшого маєте справу з капустою. Порівняно з капустоцвітими будь-що є джерелом радості.

А ще там були люди, зайняті простими людськими справами, — вони пиячили й забували слова пісень.

До того Морт ще жодного разу не сумував за домівкою — можливо тому, що займав себе купою інших думок. Але от зараз він відчув цей сум уперше — своєрідну тугу навіть не за місцем, а радше за настроєм, за можливістю побути простим смертним із простими клопотами про гроші, здоров’я й інших людей…

«Я трохи вип’ю, — подумав він, — і тоді мені, можливо, стане легше».

Збоку від головної будівлі була відчинена стайня, тож він відвів Хропунця у теплу пропахлу кіньми темряву, де вже було троє його одноплеменців. Відстібаючи годівницю, Морт замислився, чи почувається Хропунець вищим за інших коней, які живуть значно приземленішим життям. Звісно, його розміри вражали, тож інші коні поглядали на нього занепокоєно. Хропунець був справжнім конем — і мозолі від лопати на Мортових долонях свідчили про це — та порівняно з іншими він здавався більш ніж просто справжнім. Чіткішим. Кінськішим. Життєвішим за саме життя.

Насправді Морт упритул підійшов до важливого логічного висновку, і тому вкрай шкода, що він відволікся на вивіску, ідучи через двір до низьких дверей шинку. Той, хто малював її, не міг похвалитися великим талантом, та в «Королівській главі» цілком певно можна було упізнати копицю вогняного волосся й видатну щелепу принцеси Келі.

Морт зітхнув і штовхнув двері.

Товариство, що сиділо всередині, враз розвернулося до Морта зі щирою цікавістю. Так дивляться на тих, кого за гріш ладні вдарити лопатою по потилиці й поховати в купі гною при світлі повні.

Тут варто звернути увагу на Мортову зовнішність, адже за останні кілька розділів вона зазнала помітних змін. Скажімо, в нього досі було багато колін і ліктів, та тепер вони порозповзалися по відведених природою місцях, і він уже не рухався так, ніби усі його суглоби заледве тримаються на гумових шворках. Раніше він здавався людиною, яка не знає нічого, а зараз — ніби знає забагато. Щось у його погляді натякало: він бачив речі, недоступні звичайним людям — чи доступні тільки одноразово.

Усе інше в його поставі й вигляді давало знати, що створювати незручності цьому хлопцеві — така ж дурість, як і копати осине гніздо. Коротше кажучи, Морт уже не мав такого вигляду, наче його вітром принесло й кілька разів жбурнуло в стіну.

Господар послабив хват на шпичакуватій булаві, яку тримав під шинквасом і застосовував для примирення публіки, й зібрав обличчя в щось, що мало нагадувати доброзичливу усмішку, але не занадто доброзичливу.

— Добривечір, шляхетний пане, — сказав господар. — Чого душа ваша бажає цього зимного крижаного вечора?

— Що? — перепитав Морт, блимаючи на світло.

— Він так питається, чи випити чогось хочете, — пояснив тхоролиций чоловічок, що сидів біля вогню й дивився на Морта так, як м’ясники зазвичай дивляться на всіяне молочними ягнятами поле.

— А. Я не знаю, — відповів Морт. — Є у вас зорекрап?

— Не чув про таке, шляхетний пане.

Морт роздивився звернені до нього й освітлені полум’ям обличчя. Усі вони належали людям того типу, який зазвичай звуть сіллю землі. Інакше кажучи, вони були жорсткі, кубчасті й загрожували здоров’ю, та через заклопотаність Морт цього не помітив.

— А що тоді тут заведено пити?

Господар скоса зиркнув на відвідувачів — непростий трюк, коли завважити, що були вони просто перед ним.

— Як же, шляхетний пане, ми тут усі помиян п’ємо переважно.

— Помиян? — перепитав Морт, не завваживши притишених смішків за спиною.

— Так точно, шляхетний пане. Із яблук переганяємо. Переважно яблук.

Походження напою здалося Мортові цілком природним.

— Ага, гаразд тоді, — сказав він. — Мені кухоль помияну.

Він сунувся в кишеню й витягнув торбинку з золотом, отриману від Смерті. Та здавалася майже повною. У несподівано запалій тиші тихий дзвін монет прозвучав, мов легендарні Мідні ґонґи Лешпа — їх тримають у вежах, затоплених на триста морських сажнів і їх чути далеко в морі в штормові ночі, щойно течії їх зачіпають.

— А ще, будь ласка, цих добродіїв пригостіть, чим забажають, — додав Морт.

Про помиян розповідають немало легенд, в тому числі про те, як його виробляють на вогких торф’яниках за старовинними рецептами, що їх так і сяк передають батьки своїм синам, а ті далі. Про щурів, зміїні голови й свинцеві кулі — неправда. Байки про мертвих овець — цілковитий наклеп. Відкинути варто й варіації мотиву про ґудзик від штанів. Однак достеменно відомо, що контакт помияну з металом неприпустимий, бо коли господар нахабно недодав Мортові решти й кинув півжмені мідяків у калюжку цього питва на шинквасі, ті миттєво дали піну.

Морт принюхався до напою, тоді сьорбнув. Смакувало трохи яблуками, трохи осінніми ранками — й відчайдушно відгонило лежалими дровами. Він не хотів видатись невдячним і тому хильнув.

Товариство спостерігало за ним, пошепки рахуючи миті.

Мортові здалося, що від нього чогось чекають.

— Приємно, — сказав він. — Освіжає, — він відсьорбнув іще трохи. — Уповні смак можна оцінити не одразу, — додав він, — та розпробувати таки варто, я певен.

Звідкись з-за його спини чулося невдоволене бурмотіння:

— Та він просто помиян розбавляє, от у чому річ.

— Та де, ти ж знаєш, як буває, коли хоч краплю води додаси.

Господар щосили не зважав.

— То вам до душі? — запитав він у Морта приблизно тим самим тоном, яким, певно, запитували в святого Георгія: «Кого-кого ти вбив?»

— Воно дуже гостре, — відповів Морт. — І таке наче трохи горіхове.

— Даруйте, — сказав господар і обережно забрав кухоль із Мортової руки. Принюхався, витер очі. — Н-н-ньґ-ґх, — сказав він, — це таки воно.

Він дивився на хлопця з таким виразом на обличчі, який можна було би назвати захопленням. Річ була навіть не в тому, що той випив третину пінти помияну, — просто він чомусь після того міг триматися вертикально й навіть був живий. Господар повернув Мортові кухоль так, ніби це був кубок переможця турніру з надлюдських умінь. Коли хлопець хильнув унаступне, кілька спостерігачів перелякано зіщулилися. Господаря мучило питання: із чого зроблені Мортові зуби? Мабуть, із того самого, що й шлунок.

— А ви часом не чарівник? — про всяк випадок уточнив господар.

— На жаль, ні. А мав би бути?

«Навряд», — подумки відповів господар. Хлопець поводився не як чарівник, та ще й не курив. Господар ще раз глянув на кухоль помияну.

Щось тут було не так. Щось не так із тим хлопцем. Він мав підозрілий вигляд. Він здавався…

…занадто справжнім.

Про таке й думати смішно. Звісно, шинквас був справжнім, твердим, і підлога, й відвідувачі були такі справжні, що про справжніших і мріяти годі. Однак Морт, що сьорбав собі рідину, якою можна ложки чистити, знічено й навіть сором’язливо стоячи біля шинквасу, випромінював таку відчайдушної моці справжність, ніби був гостем із дійснішого виміру дійсності. Волосся його було волоссянішим, одяг одяжнішим, черевики теж винятково черевичні. Аж у голові паморочилося від погляду на нього.

Та зрештою Морт видав, що є людиною. Кухоль випав із його заціпенілих пальців і постукотів кам’яною підлогою, яку рештки розлитого помияну миттю взялися проїдати наскрізь. Хлопець вказував на дальню стіну, рот його беззвучно розтулявся й стулявся.

Завсідники повернулися до перерваних розмов та ігор у хто більше вип’є, переконані, що все тепер на своїх місцях: заїжджий хлопець поводився тепер, як і належить. Господареві відлягло, бо ясно, що напій не зіпсувався. Він перехилився через шинквас і співчутливо поплескав Морта по плечу.

— Все добре, — сказав він. — Він так із людьми частенько, та ви не хвилюйтеся, лишень голова болітиме тиждень чи два, а так все буде гаразд, просто випийте ще.

Насправді цілком відомо, що найдієвіші ліки від помиянового похмілля — це звичай, знаний в народі як «клин клином», хоча правильніше було би звати це «пилку молотом» чи «бульдозер трактором».

Та Морт просто вказував далі на стіну й тремтячи повторював:

— Хіба ви не бачите? Хіба не бачите? Воно сунеться крізь стіну!

— Багато всього проходить крізь стіни, коли вперше скуштувати помияну. Зазвичай воно зелене й волохате.

— Це той туман! Не чуєте хіба, як він сичить?

— Туман, що сичить, он як, — господар глянув на стіну, і та здалася йому геть звичною й немістичною, крім хіба павутини. Та тривога в Мортовому голосі його непокоїла. Краще б то були звичні всім лускаті потвори. З ними принаймні все було ясно.

— Воно сунеться на нас, хіба ви не відчуваєте?

Відвідувачі дивилися одне на одного. Їм було неспокійно через Мортову поведінку. Один чи двоє потім визнавали, що дещо таки відчули — щось схоже на крижаний лоскіт, та це міг бути й шлунковий розлад.

— Слухайте, — сказав господар, — жарти жартами, та…

— На вас до того була зелена сорочка!

Господар опустив очі на сорочку. В його голосі чулася паніка.

— До чого? — спитав він тремтячи. Навіть дужче він занепокоївся, коли не встиг нишком вихопити шпичакувату булаву з-під шинкваса, перш ніж Морт перескочив на його бік і вчепився йому в фартух.

— На вас була зелена сорочка, хіба ні? — запитав він. — Я бачив її, така, з жовтими ґудзиками!

— Ну, так, у мене дві сорочки, — намагаючись трохи підбадьоритись, відповів господар. — Я людина з достатком. Просто вдягнув сьогодні іншу.

Знати, звідки Мортові відомо про ґудзики, він не волів. Морт відпустив його й вибіг з-за шинкваса.

— Вони всі не так тепер сидять! Куди подівся той, що сидів біля вогнища? Все тепер не так!

Він вибіг крізь двері, і з-за них почувся притишений стогін. Він забіг назад, перелякано вирячивши очі, й зустрівся поглядом із нажаханими завсідниками шинку.

— Хто поміняв вивіску? Хтось поміняв вивіску!

Господар нервово облизав губи.

— Після смерті старого короля? Ви про це?

Від Мортового погляду в нього мороз пішов шкірою. Хлопцеві очі здавалися двома суцільно чорними озерцями жаху.

— Я про назву!

— Ми… Та завжди така назва була, — відповів господар, зневірено зиркаючи на завсідників в пошуках підтримки. — Хіба не так, хлопці? «Герцогова глава».

Почулося схвальне бурмотіння.

Морта трусило, він витріщився на чоловіків. Тоді розвернувся й вибіг надвір.

Знадвору почувся стукіт копит, який потроху віддалявся, а тоді раптом зник, немов кінь відірвався від землі й злетів.

Всередині шинку запала мертва тиша. Ніхто не хотів зустрічатися поглядами з сусідами.

Ніхто не хотів першим визнати, що побачене ними справді сталося.

Тож господареві лишалося тільки невпевнено підійти до дверей і провести пальцями по їхній звичній, знайомій і надійно твердій дерев’яній поверхні. Та була цілком-таки твердою. Неушкодженою. Такою, як і мусить бути поверхня дерев’яних дверей.

Та всі бачили, як Морт пробіг крізь двері тричі. Просто він їх не відчиняв.

Хропунець стрімко набирав висоту — злітав майже вертикально, гамселив копитами в повітрі й лишав по собі шлейф білої пари. Морт тримався в сідлі як міг — і колінами, й руками, і — переважно — силою волі, ховаючи обличчя в коневій гриві. Він не дивився вниз, доки повітря навколо не зробилося крижаним і ріденьким, мов суп у сиротинці.

Просто над ним у чорному небі мовчки блимали Серцесвітні вогні. Внизу…

…посріблена зоряним світлом перевернута піала багато миль упоперек. Крізь неї просвічували вогні міст і селищ. Крізь неї пролітали хмари.

Хоча ні. Він придивився пильніше. Хмари точно влітали крізь стінки піали, і під нею теж були хмари, однак внутрішні хмари були не такими щільними, рухалися трохи в інших напрямах, і здавалося, що насправді вони мають мало стосунку до зовнішніх хмар. Було ще щось. Ага, точно, Серцесвітні вогні. Нічне повітря поза примарною півкулею у їхньому світлі здавалося зеленкуватим, та всередині нічого такого не було.

Здавалося, він дивиться на шмат іншого світу — майже такого самого, просто нарослого на Диску. Погода під склепінням була дещо іншою, і Серцесвітних вогнів там видно не було.

І світ на Диску гидував тим наростом, і тиснув на нього, і виштовхував його назад у небуття. Згори Морт не бачив, як склепіння меншало, та його внутрішній слух вловлював сичання сарани, з яким мерехтлива стіна сунулася над землею й повертала все туди, де воно мусило бути. Дійсність самовідновлювалася.

Морт знав, навіть не замислюючись, хто був осердям склепіння. Навіть згори було очевидно, що в його центрі було місто Сто Лат.

Він спробував не думати, що станеться, коли склепіння стиснеться до об’єму кімнати, а тоді до об’єму людського тіла, а тоді до об’єму курячого яйця. Не вийшло.

Логіка підказала б Мортові, що такий розвиток подій був би для нього порятунком. За день чи два завдання виконається саме собою, книжки в бібліотеці знов писатимуть правду, світ знову набуде старої подоби, мов гумовий м’яч. Логіка підказала б йому, що коли втручатися в такі штуки знову, буде тільки гірше. Логіка донесла би до нього все це, коли б також не взяла вихідний.

Світло на Диску рухається доволі повільно через гальмівний вплив потужного магічного поля, і ділянка Узбіччя з островом Круль саме опинилася безпосередньо під крихітним сонцем. Тож там вечір тільки починався. А ще там було доволі тепло, адже Узбіччя дістає більше сонячних променів, і тому може похвалитися м’яким кліматом.

Хоча те, що можна було би — винятково задля лестощів — назвати береговою лінією Круля, помітно випиналося за Край, острів цей був цілком сприятливим для життя. Серед його мешканців, щоправда, траплялися незадоволені географічними особливостями, та найчастіше ними виявлялися ті, хто не дивився під ноги чи страждав на лунатизм, тож про мізерність їхньої кількості дбав природний добір. В усіх суспільствах трапляються ті, хто згодом із них випадає, та в Крулі таке випадання було незворотним.

Терпсік Мімз був не з випаданців. Він був рибалкою. Різниця є, адже рибальство вимагає більших витрат. Але Терпсік був щасливою людиною. Він споглядав, як лагідно гойдається пір’їнка на поплавці посеред лагідних вод річки Гакруль між порослих очеретами берегів, і в голові його було цілком собі порожньо. Мабуть, єдиним, що могло б зіпсувати йому настрій, було б упіймання рибини, адже перспектива упіймати рибу — єдине, що лякало його в рибальстві як такому. Риби слизькі, холодні й перелякано метушаться, і тому діють йому на нерви, а з нервами в Терпсіка було не дуже.

Терпсік Мімз був найщасливішим крульським рибалкою, доки ніхто не потрапляв йому на гачок: від його дому до річки Гакруль п’ять миль, а отже п’ять миль до пані Ґведіс Мімз, із якою він прожив шість місяців щасливого подружнього життя. Та це було двадцять із хвостиком років тому.

Терпсік не занервував, коли якийсь інший рибалка влаштувався неподалік від нього. Звісно, деякі рибалки до такого порушення етикету поставилися би вкрай несхвально, та за Терпсіковими уявленнями про процес будь-яка перепона на шляху до вилову тих клятих рибин — була цілком бажана. Одним оком він помітив, що той новоприбулий ловить на муху, — сам він давно від такої розваги відмовився, бо для цього треба було задовго сидіти вдома й готувати снасті.

Такої риболовлі на муху він ще не бачив. Були й мокрі мухи, й сушені мухи, та муха цього добродія врізалася в воду, завиваючи, мов пилка, й витягувала звідти рибу за хвіст.

Перелякано й водночас заворожено Терпсік спостерігав, як нечіткий силует за вербою висмикував і висмикував рибин із води. Вода в річці закипала: усе її рибонаселення в паніці тікало від страхопудала і його дзижчання, і навіть одна велика збожеволіла щука втрапила — цілком помилково — Терпсікові на гачок.

От він стояв на березі, і от уже він борсався у кипучій зеленій пітьмі — вибулькував повітря з грудей, спостерігав за життям, що проносилося перед ним, і, навіть захлинаючись, найбільше жахався думки про той відрізок, що почався з весілля й закінчився теперішнім днем. Йому спало на думку, що Ґведіс тепер буде вдовою, і від цього чомусь було радісно. Зазвичай Терпсік намагався вишукувати бодай щось хороше, тож потопав у твані з почуттям вдячності, адже життя його з цієї миті мало би поліпшитися…

А тоді хтось ухопив його за волосся й висмикнув на поверхню, де на нього чекав біль. Чорні й сині плями котилися перед його очі. Легені палали. Горло стискало агонією.

Руки — холодні, крижані, такі тверді, ніби рукавички, напхані гральними костями, тягнули його до берега й викинули там. Він намагався вибороти собі право потонути, та його силою вигнали назад у те, що заміняло йому життя.

Терпсік нечасто сердився, бо Ґведіс цього не терпіла. Але він почувався зрадженим. Ніхто не питав у нього, чи хоче він народжуватися, одружився він із Ґведіс, бо вона разом зі своїм батьком це облаштувала, і от єдине його власне справжнє досягнення грубо вирвано з його рук. Кілька секунд тому все було так просто. А тепер знову складно.

Звісно, вмирати він не дуже прагнув. Та й боги до самогубців ставилися цілком однозначно. Просто він не хотів, аби його рятували.

Терпсік витер почервонілі очі від твані й водоростей і спробував роздивитися розпливчастий силует над собою. Він кричав:

— Нащо було мене рятувати?!

Відповідь його неприємно схвилювала. Хлюпаючи додому, він міркував про почуте. Воно займало його й тоді, коли Ґведіс нескінченно розводилася про зіпсований тванню одяг. Воно метушилося в голові, коли він винувато шморгав, сидячи біля вогнища, бо хвороби були ще однією штукою, якої Ґведіс йому не спускала. Він лежав у ліжку й тремтів. Почуте тяжіло над ним і над його снами, мов велетенський айсберг. Трусячись у гарячці, Терпсік застогнав:

— Що ж він мав на увазі, коли казав «НА ПОТІМ»?

По всьому місту Сто Лат палали смолоскипи. Зібрано було цілу армію чоловіків, які відповідали за повсякчасне палання смолоскипів. Вулиці світилися. Яскраві вогні витісняли тіні з місць ночівлі, влежаних упродовж віків. Кожен найпотаємніший закапелок міста був освітлений, і тільки з темряви щурячих нір виблискували подеколи очі їхніх приголомшених господарів. Вогні змушували крадіїв і грабіжників не пхати носа на вулиці. Вони підсвічували нічний туман, і над містом височіло жовтосяйне віяло, в якому розчинялося далеке холодне світло Серцесвітних вогнів. Та передусім смолоскипи підсвічували обличчя принцеси Келі.

Воно було всюди. Його було наліплено на кожну вільну поверхню. Хропунець гарцював осяйними вулицями поміж незліченних принцес Келі на стінах, дверях і фронтонах. Із відвислою щелепою Морт витріщався на портрети своєї коханої — ті були всюди, де тримався клей.

Та найдивніше було те, що ніхто, здається, не звертав на ті портрети уваги. Хоча нічне життя в Сто Латі за яскравістю й бурхливістю не дорівнялося б до анкморпоркського, як сміттєвий кошик для паперу не дорівнявся би до міського сміттєзвалища, на вулицях було повно людей, і у вухах гуло від вигуків вуличних торговців крамом і солодощами, наперсткарів, авантюрно налаштованих панянок і паней, кишенькових злодіїв і тих, хто приїхав сюди чесно заробити, та не має грошей, щоби поїхати. Морт їхав крізь натовп і до його вух долітали уривки розмов на щонайменше десятку мов. Почуваючись дещо приреченим, він змирився з тим, що зрозумів кожне почуте слово.

Зрештою він спішився й повів коня по Стінній вулиці, шукаючи дім Гостроріза. Упізнав він його тільки через те, що під одним із плакатів на стіні щось ворушилося й притишено лаялося.

Морт обережно простягнув руку й відірвав шмат плаката.

— Дуве дякую! — сказало стукальце-химера. — Не повірите! Фиття прекрафне, і раптом рот повен клею.

— Де Гостроріз?

— Перебравфя в палаф, — підморгнула химера залізним оком і вишкірилася. — Якіфь люди вабрали його речі. Потім інші фаліпили вфе портретами його подрувки. Гади.

Морт почервонів.

— Подруги?

Оскільки химера ця походила від демонів, то на Мортів тон зреагувала злостивим хихотінням. Звучало воно так, ніби хтось пиляє нігті.

— Ввішно. І вони пофпіфали, коли хочете внати.

Морт уже вскочив у сідло.

— Агов, агов, — кричала химера йому в спину. — Мовеф мене ровклеїти, хлопче?

Морт потягнув за віжки так різко, що Хропунець зіпнувся й немов танцюючи позадкував на задніх ногах. Повернувшись до дверей, юнак вхопився за кільце у химериному роті. Та подивилася йому в вічі й ураз зробилася не нахабною химерою, а всерйоз переляканою. Мортові очі мінилися, мов розпечений метал у горнилі, сам він палав від люті, слова виривалися назовні, мов полум’я із печі. Химера гадки не мала, що він може їй заподіяти, та підозрювала, що гадки такої мати й не хоче.

— Як ти мене назвала? — просичав Морт.

Химера швидко зорієнтувалася:

— Фер?

— Про що ти мене просила?

— Ровклеїти мене.

— Не маю такого бажання.

— Гаравд, добре. Перевиву. Переб’юфя.

Вона спостерігала, як Морт поскакав вулицею й полегшено зітхала, нервово постукуючи кільцем.

— Зі-і-і-ісли-и-изну-у-ула-а-а, — проскрипіла одна із завіс.

— Мовчи!

Морт проминув нічну варту, яка тепер переважно била в дзвони й вигукувала ім’я принцеси — але робила це трохи невпевнено, немов забудькувато. Морт не звернув на вартових уваги, адже саме спілкувався з голосами в своїй голові. Звучало це приблизно так:

«Вона тебе тільки раз бачила, дурню. Чого б їй на тебе западати?»

«Так, але я їй життя врятував».

«І тепер те життя належить їй. Не тобі. Крім того, він чарівник».

«То й що? Чарівникам не дозволено… гуляти з дівчатами, в них церебрат».

«Церебрат?»

«Їм не можна цейво…»

«Тобто жодного цейво? Все життя?» — перепитав внутрішній голос. Звучав він так, ніби глумливо вишкіряється.

«Вважається, що це шкодить магії», — не менш глумливо пояснив Морт подумки.

«Дивно, що в них отам магія».

Морт від себе такого не чекав.

«Ти хто такий?»

«Це я, Морте. Твій внутрішній ти».

«Ну, був би вдячний, коли б ти з моєї голови пішов, там і зі мною тіснувато».

«Погоджуюся, — сказав голос, — та я тільки допомогти хотів. Але пам’ятай, що коли раптом знадобишся собі, ти завжди поруч».

Голос зник.

«Мабуть, це таки був я, — сказав собі подумки Морт. — Тільки я себе зву Мортом».

Подив від усвідомлення цього факту відволік його настільки, що під час внутрішнього монологу Морт не замислюючись проїхав крізь ворота палацу. Звісно, крізь ті ворота щодня їздить багато хто, та перед більшістю з них ворота доводиться відчиняти.

Вартові з того боку перелякано завмерли, бо думали, що бачать привида. Вони перелякалися би значно сильніше, коли б знали, що привиди — якраз така штука, якої вони не бачили ніколи.

Вартовий біля дверей великої зали також бачив, що сталося біля воріт, та в нього був час зібрати мізки докупи — чи те, що по службі від них лишилося — і навести спис на Хропунця, коли той риськував подвір’ям.

— Ані руш! Ані руш. Що й куди?

Морт тільки тоді звернув на вартового увагу.

— Що? — запитав він задумано.

Вартовий облизав сухі губи й позадкував. Морт спішився й пішов до вартового.

— Тобто, що куди! — знову спробував вартовий одночасно по-собачому принижено й по-дурному рішуче (саме ці якості сприятимуть його достроковому підвищенню).

Морт перехопив спис і посунув його так, щоби не перекривав в’їзд. Тієї ж миті полум’я смолоскипа освітило його лице.

— Морт, — тихо сказав він.

Для будь-якого іншого солдата цього було б досить, та цей уже подумки був офіцером.

— Т-т-то ви друг чи ворог? — не здавався він, намагаючись не дивитися в Мортові очі.

— А ви як хочете? — вишкірився Морт. Звісно, цей вишкір не дорівнявся би до вишкіру його господаря, та на вигляд він був досить ефектним, і ні краплі гумору в ньому не було.

Вартовий полегшено видихнув і відступив.

— Прошу, друже, — сказав він.

Морт крокував залою до сходів, що вели в королівські покої. Зала помітно змінилася з того часу, коли він був тут востаннє. Всюди були портрети принцеси Келі. Вони висіли навіть там, де раніше висіли побиті міллю й закопчені старовинні стяги й хоругви — в темряві під височенною стелею. Перебуваючи в палаці, неможливо було й трьох кроків ступити, щоби не побачити її портрета. Мортів розум почасти дивувався тим портретам, почасти — був заклопотаний мерехтливим склепінням, що стискалося навколо міста, та здебільшого він варився у вогняному бульйоні з люті, розгублення й ревнощів. Ізабелл мала рацію, думав він, це таки закоханість.

— Хлопець, який ходить крізь стіни!

Морт підвів голову. На вершечку сходів стояв Гостроріз.

«Чарівник також помітно змінився», — глумливо завважив він подумки. Помітно, але не дуже. Незважаючи на розцяцьковану брязкальцями чорно-білу мантію, на гостроверхий капелюх щонайменше ярд заввишки, прикрашений містичними символами щедріше, ніж найдетальніша стоматологічна схема, на червоні оксамитові туфлі зі срібними пряжками й носаками-равликами, комір так само був у плямах, а сам чарівник щось жував, спостерігаючи за Мортом, який саме піднімався сходами.

— Ви злі на щось? — запитав Гостроріз. — Я починав працювати над вашим замовленням, та інші справи затягли мене. Ходити крізь стіни — дуже складна справа. Чому ви так на мене дивитеся?

— Що ви тут робите?

— Я міг би про те саме й у вас спитати. Хочете суничок?

Морт глянув на невеличкий кошик у чарівникових руках.

— Серед зими?

— Насправді це такі малі капустинки, просто трохи причаровані.

— А на смак як суниці?

Гостроріз зітхнув.

— Ні, як капустинки. Ці чари не настільки дієві. Я сподівався трохи розрадити принцесу, та вона тільки жбурлялася ними в мене.

Морт отетерів.

— Жбурлялася в вас?

— І дуже вправно! Винятково цілеспрямована панна.

«Здоров, — озвався голос у голові, — це знову ти, сам собі вказуєш на те, що ймовірність розгляду принцесою цейво із цим добродієм мала настільки, що неймовірна».

«Іди геть», — сказав подумки Морт. Власне підсвідоме починало його непокоїти: здається, в нього є безпосередній вплив на частини тіла, уваги яким він волів би зараз не приділяти.

— Чому ви тут? — запитав він у чарівника вголос. — Це має якийсь стосунок до цих портретів?

— Непоганий винахід, правда ж? — зрадів Гостроріз. — Я й сам ним пишаюся.

— Перепрошую, — сказав Морт втомлено, — у мене був важкий день. Гадаю, мені треба десь присісти.

— Є Тронна зала, — відповів Гостроріз. — Там зараз нікого, о такій пізній порі. Усі сплять.

Морт кивнув, а тоді підозріливо зиркнув на молодого чарівника.

— А чого це ви не спите?

— А, — сказав Гостроріз, — а я просто хотів глянути, чи лишилося щось у коморі.

І знизав плечима.[9]

Зараз саме час повідомити, що Гостроріз, незважаючи на Мортову втому й невиспаність, також помітив сяйво, яке той випромінював, і надмірну справжність — гострішу й якось невловно життєвішу за саме життя. Однак завдяки фаховій підготовці Гостроріз здатен здогадуватися про причини таких явищ, та, на відміну від інших людей, знає, що в таких загадкових справах очевидні відповіді завжди виявляються неправильними.

Морт не замислюючись проходить крізь стіни й не п’яніючи випиває кухоль питва, яке зробило вдовою не одну жінку, не через те, що перетворюється на безплотного духа, а через те, що стає небезпечно справжнім.

І дійсно, якщо поспостерігати за тим, як цей юнак, ідучи порожніми коридорами, проходить крізь мармурову колону й навіть не помічає цього, то стане очевидно, що світ стрімко втрачає свою справжність в його очах.

— Ви щойно крізь мармурову колону пройшли, — завважив Гостроріз. — Як вам це вдалося?

— А я пройшов? — озирнувся Морт. Колона здавалася цілком намацальною. Він вдарив її рукою й трохи забив лікоть.

— Присягаю, сам щойно бачив, — відповів Гостроріз. — Ми, чарівники, такі штуки помічаємо, — він запустив руку в кишеню мантії.

— Тоді ви, певно, і туманне склепіння над королівством помітили?

Гостроріз затнувся. Глек випав із його рук і розбився об кахлі. Запахло прогірклою салатною заправкою.

— Уже?

— Не знаю, чи вже, та королівством сунеться тріскотлива стіна, щоправда це, здається, нікого не засмучує, і…

— А швидко сунеться?

— …І вона все змінює!

— Ви її бачили? Далеко звідси? Як швидко вона рухається?

— Звісно я бачив. Я крізь неї проїхав двічі. Це було так, ніби…

— Але ви не чарівник, тож як…

— Менше з тим, ви що тут робите?

Гостроріз набрав повні груди повітря й заверещав:

— Усім тихо бути!

Запала тиша. Чарівник ухопив Морта за лікоть і потягнув коридором.

— Ходімо. Не знаю, хто ви такий, і сподіваюся, що матиму час це з’ясувати, але невдовзі має статися дещо страшне, і мені здається, що ви маєте до цього якийсь стосунок.

— Щось страшне? А коли?

— Залежить від того, як далеко той горизонт і як швидко він сунеться, — відповів Гостроріз, тягнучи Морта за лікоть боковим проходом. Коли вони дійшли до низеньких дубових дверей, він забрав руку й знову заходився шукати щось у кишенях мантії. Витягнув звідти шмат твердого сиру й неприємно м’який помідор.

— Потримаєте? Дякую. — І знову запустив руки в кишені, витягнув ключ і відімкнув двері.

— Воно вб’є принцесу, так? — запитав Морт.

— Так, — відповів Гостроріз, — але й ні. — Він завмер, тримаючись за ручку дверей. — Це було якесь несподівано проникливе запитання. Як ви здогадалися?

— Я…

— Вона мені дуже дивну історію розповіла, — сказав Гостроріз.

— Мабуть, таки дивну. Якщо це та, в яку важко повірити, то історія та правдива.

— То це були ви, так? Помічник Смерті?

— Так. Хоча зараз я не на роботі.

— Приємно чути.

Гостроріз зачинив за ними двері й пошукав у темряві свічку. Щось гучно луснуло, спалахнуло синє полум’я, і Гостроріз застогнав.

— Даруйте, — сказав він, не виймаючи обпечених пальців із рота. — Вогняне закляття. Щось ніяк не опаную.

— То ви чекали на те склепіння, правда? — нервово запитав Морт. — Що буде, коли воно стиснеться?

Чарівник втомлено всівся на залишки бутерброда з беконом.

— Не цілком певен, цікаво буде спостерігати. Та не зсередини, боюся. Але здається мені, що коли це станеться, від минулого тижня не лишиться й сліду.

— То вона раптом помре?

— Ви не зрозуміли. Вона буде мертва вже тиждень. Усе це, — він невиразно повів руками в повітрі, — немов би й не ставалося. Убивця виконав замовлення. Ви зробили свою роботу. Історія самозцілиться. Все буде гаразд. Принаймні, в Історії. Та все інше, насправді, й не важить.

Морт дивився у вузьке вікно. Він бачив, як за стінами палацу на освітлених смолоскипами вулицях всміхалося до неба обличчя принцеси Келі.

— Поясніть про портрети, — сказав він. — Це якісь чарівничі прийомчики?

— Не певен, що вони працюють. Розумієте, люди почали засмучуватися, та не розуміли, чому. Від цього ситуація тільки погіршувалася. Їхній розум був не в тій самій дійсності, що й тіла. Це дуже неприємно. Вони не могли звикнути до думки, що вона досі жива. Мені здалося, що портрети — гарна ідея, але ви ж знаєте, як воно в людей: коли розум каже, що чогось не існує, вони його й не бачать.

— Це я й без вас знаю, — гірко промовив Морт.

— Я наказував міським глашатаям виголошувати її ім’я в денний час. Мені здавалося, що коли люди повірять у її існування, тоді ця нова дійсність стане справжньою дійсністю.

— Що? — Морт відвернувся від вікна. — Що ви маєте на увазі?

— Ну, бачите, я міркував так: якщо досить людей повірить у неї, вони змінять дійсність. Так із богами. Коли люди не вірять у бога, він помирає. А коли в нього вірить багато людей, він могутнішає.

— Я про це не знав. Думав, боги собі та й боги.

— Вони таких розмов про себе не люблять, — пояснив Гостроріз, перебираючи книжки й пергаменти на столі.

— Може, з богами це вдається, бо вони особливі, — сказав Морт. — Люди більш… намацальні. З людьми таке не пройде.

— Ні, це не так. Уявімо, що ви пішли гуляти палацом. Хтось з вартових вирішив би, що ви злодій і підстрелив би вас. В його дійсності ви злодій, і хоч насправді це не так, ви все одно загинете від стріли. Віра могутня штука. Ми, чарівники, про таке багато знаємо. Гляньте сюди.

Гостроріз витягнув з-під мотлоху книгу й розгорнув на сторінці, закладеній шматком бекону. Морт нахилився через його плече й напружено нахмурився на кучеряві магічні письмена. Рядки опливали, літери пересувалися сторінками, викручувалися й мінилися, аби лишень їх не зумів прочитати простий смертний. В цілому дивитися на них було неприємно.

— Що це?

— Це Книга магії магістра Альберто Маліча. Щось типу теорії магії. Не варто аж так вдивлятися в слова, вони цього не люблять. Гляньте, отут написано…

Його вуста беззвучно рухалися. Краплини поту виступили на чолі, зібралися докупи й вирішили всі разом глянути, як там його ніс. Очі засльозилися.

Іноді люди залюбки проводять вечір у товаристві цікавої книжки. Однак немає в світі тих, хто без крайньої потреби сідав би за чародійські книги, адже слова в них живуть власним життям і мають доволі мстиву вдачу. Читання таких книжок — повсякчасна розумова боротьба. Немало юних чародіїв переоцінювало свої сили в бою з надто сильним гримуаром.

Потім, звісно, хтось прибігав на крик і бачив тільки гостроносі туфлі, пару цівок диму з них і книгу, яка — хоча, може, так лише здається — зробилася трохи товщою. А з тими, хто гуляє між полиць чародійської бібліотеки, може статися таке, що обійми мацакуватих чудовиськ із Підземельних Вимірів на обличчі здадуться лагідним масажем.

На щастя, Гостроріз мав очищене перевидання — найнебезпечніші сторінки його були склеєні докупи. (Хоча іноді поночі він чув, як замкнені в книзі слова човгають паперовими підлогами своєї в’язниці, мов павуки в сірникових коробочках. Коротше кажучи, варто раз посидіти поряд із кимось, хто слухає у навушниках музику, і буде зрозуміло, про які звуки йдеться).

— Ось тут, — сказав Гостроріз. — Пише, що навіть боги…

— Я вже його бачив!

— Що?

Морт вказав на книгу.

— Його.

Гостроріз нервово подивився на Морта й перевів погляд на сторінку ліворуч. На ній був портрет підстаркуватого чарівника з книгою й свічкою у руках і виразом убивчої гідності на обличчі.

— До магії це стосунку не має, — пояснив він дещо роздратовано. — Це портрет автора.

— А що під ним пишуть?

— Е-е… Пишуть: «Коли припала Вам до душі ця Книга, є й інші, що будуть Вам до смаку…»

— Ні, одразу під зображенням! Що там?

— А, та все просто. Це стариган Маліч. Усім чарівникам відоме його обличчя. Він Академію нашу заснував. — Гостроріз неприємного хихикнув. — В головній залі є його статуя, і якось, коли був тиждень талантів, я заліз на неї й причепив…

Морт тупо дивився на портрет.

— Скажіть, а в тієї статуї з носа текло?

— Не певен, — відповів Гостроріз. — Вона мармурова. Та я не розумію, чого ви так за той портрет вчепилися. Багато хто знає, яким Маліч був із себе. Він відомий.

— Але він давно жив, правда?

— Тисячі дві років тому, певно. Слухайте, нащо…

— Зуб даю, він не вмер, — сказав Морт. — Зуб даю, він просто зник. Так було?

Гострорізові на мить заціпило.

— Так дивно від вас це чути, — повільно промовив він зрештою. — Була така легенда. Подейкують, він втнув дещо. Викинув себе у Підземельні Виміри, коли намагався провести обряд Ашк-Енте в зворотному порядку. Знайшли тільки капелюх. Така трагедія, насправді. Усе місто ридало над тим капелюхом. І капелюх той, якщо чесно, такої уваги не заслужив, ще й весь у горілих плямах був.

— Альберто Маліч, — сказав Морт собі під ніс. — Це ж треба.

Він побарабанив пальцями по столу. Звук вийшов несподівано глухий.

— Даруйте, — сказав Гостроріз, — бутерброди з патокою щось мені теж не вдаються.

— Той горизонт, за моїм спостереженням, рухається десь зі швидкістю повільної людської ходи, — сказав Морт, неуважно облизуючи пальці. — Не можна його спинити магією?

Гостроріз похитав головою й радісно відповів:

— Точно не моєю! Мене та штука на фарш перетре.

— А що з вами станеться, коли він надійде?

— Мабуть, опинюся знову на Стінній вулиці. В сенсі, ніби звідти й не перебирався. Буде так, ніби всього цього не ставалося. Шкода. Готують тут дуже непогано, та ще й перуть за мною безкоштовно. А далеко той горизонт, скажіть ще раз?

— Та миль зо двадцять звідси.

Гостроріз завів очі під лоба й заворушив губами. А тоді сказав:

— Значить, воно прийде завтра близько півночі. Точно на коронацію.

— Чию?

— Її.

— Хіба вона не королева?

— Фактично так, але офіційно буде королевою, коли коронують. — Гостроріз радісно вишкірився, і в свічковому світлі його обличчя здалося маскою з тіней. — Якщо раптом ви не знаєте, що про все це думати, то просто уявіть собі різницю між припинити жити і почати бути мертвим.

Ще двадцять хвилин тому Морт був настільки втомленим, що не міг думати. Але тієї миті він відчув, як кров закипає в жилах. Це був той вид бадьорості, який раптом надходить пізно вночі, й зазвичай заздалегідь відомо, що завтра вдень доведеться за нього заплатити подвійну ціну. Морт почувався так, що просто мусив щось робити, бо інакше незайняті м’язи переламали б йому всі кістки, стільки раптом у них забуяло життя.

— Я маю з нею побачитися, — сказав він. — Якщо ви нічим зарадити не можете, тоді, мабуть, я чимось допоможу.

— Там вартові під дверима. Кажу це просто так. Звісно, я розумію, що вони вам не стануть на заваді.

В Анк-Морпорку була північ, та велике здвоєне місто знало тільки одну відмінність між днем і ніччю: вночі темніше. На базарах було людно, біля дверей борделів були натовпи охочих, усі, хто не дотягнув до верхівки харчового ланцюга в заплутаній і давній як світ бандитській екосистемі міста, тихо повзли за течією дном крижаної річки зі свинцевими грузилами на ногах, торговці найрізноманітнішими незаконними і протиприродними задоволеннями вели свої темні справи, грабіжники грабували, ножі виблискували зоряним світлом у темних провулках, астрологи починали робочий день, а в Затінках нічний вартовий остаточно збожеволів і, калатаючи в дзвін, кричав «Дванадцята, і все, а-а-а-а-а-а-а-а!»

Однак Торгова палата Анк-Морпорка навряд чи погодилася би з твердженням, що від болота це місто відрізняється лише кількістю ніг у крокодилів, та й дійсно: були в Анк-Морпорку особливі місцини на пагорбах, де ймовірність вітерця була відмінною від неймовірності, ночі були тихі й повітря солодко пахло невідомими квітами.

Тієї ночі, про яку піде мова, до квітів домішувався запах селітри, адже це була двадцята річниця вступу Патриція на посаду[10], і він запросив численних — тобто п’ять сотень — друзів на чарочку й феєрверки. У садах навколо палацу чувся сміх і подеколи пристрасне ричання, і свято досягло того дивного етапу, коли усі вже випили більше, ніж було варто, але ще не валилися з ніг. Це такий стан, у якому люди роблять те, про що потім згадують із червоними від сорому обличчями, — наприклад, дмуть щосили в паперові свистки й сміються аж нудить.

Насправді десь близько двохсот гостей Патриція саме вишикувалися одне за одним: затинаючись і хвицаючи ногами, вони виконували танок «зміїний», старовинний народний морпоркський танець, який полягав у тому, щоби триматися за пояс людини попереду і, вихляючи стегнами й непристойно регочучи, довжезною крокодилоподібною вервечкою пройти крізь якомога більше кімнат — бажано, щоби там було побільше битких речей, — і періодично хвицати ногою в ритм — уявний чи просто який-небудь. Так вони танцювали уже близько години й пройшли крізь усі кімнати палацу, збираючи всіх підряд. Вже було, крім гостей, зібрано: двох тролів, кухаря, головного ката, трьох офіціантів, крадія, який трапився на шляху, і невеличкого домашнього болотяного дракончика.

Десь посередині вервички опинився й огрядний лорд Прутлі з Квірма, спадкоємець славетних Квірмських маєтків, і в цю мить найбільшою його тривогою були тонкі й чіпкі пальці, що впивалися в його боки. Залитий спиртним лордів мозок намагався достукатися до свого господаря, щоби якось цій незручності зарадити.

— Цеє, — звернувся він через плече до того, хто йшов позаду, коли вони вдесяте вихляли нескінченною кухнею палацу, — можете так не тиснути, коли ваша ласка?

— Я СТРАШЕННО ПЕРЕПРОШУЮ.

— Нічого, нічого, старий. А ми знайомі? — запитав лорд Прутлі, завзято хвицяючи ногою в ритм.

— ГАДАЮ, НАВРЯД. СКАЖІТЬ, БУДЬ ЛАСКА, ЯКИЙ СЕНС У ТОМУ, ЧИМ МИ ЗАРАЗ ЗАЙНЯТІ?

— Що? — заволав лорд, намагаючись перекричати дзенькіт розбитих кимось скляних дверцят і нестримний регіт винуватців.

— ЩО ЦИ МЕ ЗАРАЗ УСІ РОБИМО? — запитав голос холодний і терплячий, мов товща льодовика.

— Ви на вечірках ніколи не бували? Обережно, тут бите скло.

— НА ЖАЛЬ, Я НЕ ТАК ЧАСТО ВИХОДЖУ В ЛЮДИ, ЯК ХОТІВ БИ. ПРОШУ, ПОЯСНІТЬ, ЩО ЦЕ. ЦЕ ЯКОСЬ ПОВ’ЯЗАНО ЗІ ЗЛЯГАННЯМ?

— Хіба тільки якщо загальмуємо різко, друже, коли розумієте, про що я, — сказав лорд і по-дружньому штрикнув ліктем невидимого співрозмовника й скрикнув: — Ой!

Гуркіт попереду сповістив про падіння буфета в нерівному бою з кимсь із гостей.

— НІ.

— Що?

— Я НЕ РОЗУМІЮ, ПРО ЩО ВИ.

— Не послизніться на вершках, ковзько. Слухайте, це просто танець, ясно? Для розваги.

— РОЗВАГИ.

— Саме так. Та-да-та-да-та-хвиць!

Співрозмовник якийсь час мовчав.

— ХТО ТАКА ЦЯ РОЗВАГА?

— Це не хтось, це те, що ми зараз усі робимо.

— У НАС РОЗВАГА?

— Мені здавалося, що так, — невпевнено відповів лорд. Голос з-за спини чомусь його насторожував. Здавалося, що він потрапляв повз вуха просто в голову.

— ТО ЩО ТАКЕ РОЗВАГА?

— Оце!

— ЗАВЗЯТО ХВИЦАТИ НОГАМИ — ЦЕ РОЗВАГА?

— Ну, це частина розваги. Хвиць!

— ЧУТИ ГУЧНУ МУЗИКУ В ПЕРЕГРІТИХ ПРИМІЩЕННЯХ — ЦЕ РОЗВАГА?

— Може бути.

— І В ЧОМУ РОЗВАГА ВИЯВЛЯЄТЬСЯ?

— Ну… Слухайте, вас це або розважає, або ні, для цього не треба питати в мене, ви самі відчуваєте, ясно? Як вас сюди занесло, до речі? — про всяк випадок запитав він. — Ви друг Патриція?

— СКАЖІМО ТАК, ВІН МІЙ ПОСТАЧАЛЬНИК. Я ВИРІШИВ ДІЗНАТИСЯ БІЛЬШЕ ПРО ЛЮДСЬКІ ЗАДОВОЛЕННЯ.

— Здається, у вас усе ще попереду.

— ЦЕ ПРАВДА. ЩИРО ПЕРЕПРОШУЮ ЗА ТАКУ КРИЧУЩУ НЕОБІЗНАНІСТЬ. ХОЧУ НАВЧИТИСЯ ЦЬОГО ВСЬОГО. ДАРУЙТЕ, ЩО ЗНОВУ ЗАПИТУЮ, АЛЕ ОЦІ ЛЮДИ — ДЛЯ НИХ ЦЕ РОЗВАГА?

— Так!

— ЗНАЧИТЬ, ЦЕ ВСЕ РОЗВАГА.

— Добре, що це ми владнали. Обережно, стілець, — гаркнув лорд Прутлі, якому було вже не до розваг, адже він практично протверезів.

Голос за його спиною тихо промовляв:

— ЦЕ РОЗВАГИ. НАДМІРУ ПИТИ — ЦЕ РОЗВАГА. У НАС РОЗВАГИ. В НЬОГО РОЗВАГИ. ЦЕ ПРОСТО РОЗВАГА. ЯКА ЧУДОВА РОЗВАГА.

За Смертю наступним у вервичці був Патриціїв болотяний дракончик. Він похмуро дивився в кістляву спину, тримаючись за кістляві тазові кістки, й міркував так: «Охорона-шмохорона, та коли проходитимемо повз відчинене вікно — тільки мене й бачили».

Келі різко сіла на ліжку.

— Ані кроку, — промовила вона. — Вартові!

— Ми не змогли його спинити, — сказав перший вартовий, присоромлено визираючи з-за одвірка.

— Він просто пройшов… — сказав другий вартовий з-за іншого одвірка.

— А ще чарівник сказав, що все гаразд і що треба його вислухати, бо…

— Гаразд, гаразд. Але так і загинути можна, — відповіла принцеса нетерпляче й поклала арбалет назад на приліжковий столик, необережно забувши про запобіжник.

Щось клацнуло, тятива бренькнула об метал, в повітрі коротко свиснуло і хтось застогнав. Це був Гостроріз. Морт кинувся до нього.

— З вами все гаразд? Ви поранені?

— Ні, — слабким голосом сказав чарівник. — Не поранений. А ви як?

— Трохи втомився, а що?

— А, нічого, нічого. Не тягне ніде? Не підтікає?

— Ні. Чому ви питаєте?

— Та так, неважливо. — Гостроріз розвернувся й уважно оглянув стіну за Мортовою спиною.

— Хіба мертві не заслужили спокою? — в’їдливо запитала Келі. — Я сподівалася, що коли вже мертва, то можна буде виспатись нарешті.

Обличчя в неї було таке, ніби вона незадовго до того плакала. Морт здивовано усвідомив, що вона про це знає і тому лютує ще більше.

— Це якось несправедливо, — сказав він. — Я прийшов допомогти. Правда, Гострорізе?

— А? — Гостроріз саме знайшов арбалетну стрілу, що врізалася в тиньк, і вкрай підозріливо її роздивлявся. — А, так, так. Для цього він прийшов. Але не поможе. Перепрошую, а є в когось нитка?

— Допомогти? — гаркнула Келі. — Допомогти?! Та коли б не ви…

— Ви були б мертва все одно, — сказав Морт. Принцеса дивилася на нього з роззявленим ротом.

— Але я би про це не знала! А знати найгірше.

— Гадаю, вам обом краще піти, — сказав Гостроріз вартовим, які намагалися не привертати уваги. — Але спис лишіть. Дякую.

— Слухайте, — сказав Морт, — у мене надворі кінь. Дивовижний. Я вас куди завгодно можу забрати звідси. Не треба чекати тут.

— Ви про монархію небагато знаєте, правда? — сказала Келі.

— Е-ем. Ні.

— Вона до того, що ліпше бути мертвою королевою у власному замку, ніж простолюдинкою десь інде, — пояснив Гостроріз. Він загнав спис у стіну поряд зі стрілою й намагався відслідкувати, куди той вкаже. — Все одно це не допомогло б. Склепіння не над містом, воно над нею.

— Над ким? — сказала Келі таким крижаним тоном, що від нього молоко місяць не скисало б.

— Над Її Високістю, — автоматично виправився Гостроріз, примружившись уздовж держала. Він витягнув стрілу з тиньку й спробував вістря пальцем.

— От і не забувайся!

— Але якщо ви лишитеся тут, то помрете! — скрикнув Морт.

— Тоді доведеться всьому Дискові показати, як помирають королеви, — відрізала Келі так гордо, наскільки це тільки можливо, коли ви вбрані у рожеву в’язану піжаму.

Морт сів на край ліжка й опустив голову на руки.

— Я знаю, як помирають королеви, — пробурмотів він. — Точно так само, як і звичайні люди. І декому не хотілося б, щоби це сталося.

— Перепрошую, — втрутився Гостроріз, — я хотів би оглянути той арбалет. — Не звертайте уваги.

— Я піду назустріч долі, гордо дивлячись вперед, — сказала Келі, та в її голосі тремтіла невпевненість.

— Ні, не підете. Даруйте, та я знаю, про що кажу. Повірте на слово. Нічого гордого в тому немає. Просто помрете.

— Так, але важливо, як це станеться. Я помру благородною смертю, як цариця Езерель.

Морт нахмурив лоба. Історія була для нього неораним полем.

— Хто це?

— Вона правила Хапонією, у неї було багато коханців, і вона сіла на змію, — сказав Гостроріз, який саме натягував арбалет.

— Вона зробила це навмисне! Через нещасне кохання!

— Я пам’ятаю тільки, що вона приймала ванни з ослиним молоком. Дивовижна штука історія, — промовив Гостроріз глибокодумно. — Стаєте царицею, тридцять років володарюєте, закони ухвалюєте, оголошуєте війни, а пам’ятають про вас, що від вас відгонило маслянкою і що змія вкусила вас у…

— Вона моя далека родичка, — рикнула Келі, — тож не терпітиму про неї жодного кривого слова.

— Можете обоє замовкнути й послухати мене? — крикнув Морт.

Запала тиша.

Гостроріз старанно прицілився й вистрелив Мортові в спину.

Ніч полишила останніх своїх жертв і рушила далі. Затихли вже навіть найрозпусніші вечірки, і гості розповзалися по ліжках — своїх чи чужих. На зміну їм — людям денним, заблукалим у часі подорожнім, — на вулиці виходили справжні хазяї ночі, чий хліб — темні й серйозні справи.

Справи ті мало відрізнялися від притаманних анк-морпоркцям денних справ, просто ножі вислизали з-за поясів охочіше, а усмішки траплялися значно рідше.

У Затінках було тихо, чулися хіба злодійський посвист й оксамитовий шелест кроків тих, хто пересувався містом мовчки, обережно й діловито.

У Шинковому провулку набирали обертів ігри Кульгавого Бо. Кілька десятків постатей всілися навколішки чи навпочіпки навколо витоптаної ділянки, де восьмигранні кості викидали коники, навчаючи присутніх оманливої правди про світ статистики та ймовірності.

— Три!

— Туфалові очі, таки так!

— Попався ти, Грудко, цей дядько вміє кості кидати!

— НЕ ПЕРШИЙ ДЕНЬ ЦЕ РОБЛЮ.

Грудка М’гак був опецькуватим плосколицим чоловічком, представником племені з Серединних земель, відомого винятковою здібністю до гри в кості — особливо коли вони збиралися по двоє й мали намір обдерти як липку когось третього. Він взяв кості й оглянув їх, подумки проклинаючи Бо, який теж славився талантом до підміни костей, та зараз той талант його, очевидно, підвів. Тоді Грудка побажав передчасної смерті таємничому незнайомцю, який сидів навпроти нього. Тоді кинув кості в багно.

— Ще би раки засвистіли!

Бо забрав кості й віддав їх незнайомцеві. Коли той повертав голову до Грудки, одне око слабенько блиснуло. Грудка був вражений: заледве помітив змазаний слід перекинутих костей між оманливо кривих пальців Бо, а він же пильно стежив.

Боляче було слухати й дивитися, як кості торохкотять у долонях незнайомця, а тоді описують дугу в повітрі, падають і підморгують зорям двадцятьма чотирма цятками.

Досвідченіші мешканці Затінків про всяк випадок відсунулися від незнайомця, адже таке везіння могло швидко принести за собою страшне невезіння, особливо коли грати в кості із Кульгавим Бо.

Бо стиснув кості в долоні так, ніби на гашетку натиснув.

— Усі вісімки, — сказав він. — Аж моторошно, як вам щастить, добродію.

Решту глядачів мов корова язиком злизала. Лишилося тільки двоє непривітних чоловіків. Якби Бо вів бухгалтерію, в статті виробничих видатків ці двоє проходили б по графах «основні засоби виробництва» й «виробниче устаткування».

— Може, це не везіння, — додав він. — Може, це чари?

— Я ВЕЛИКИЙ ПРОТИВНИК ТАКИХ МЕТОДІВ.

— Заходив до нас якось чародійчик, розбагатіти хотів, — вів далі Бо. — Не пригадаю, що з ним далі було. Га, хлопці?

— Поговорили з ним про те й се.

— І лишили в Свинячому проїзді.

— І в Медовому провулку.

— І ще в кількох місцях, уже не пригадаю.

Незнайомець підвівся. Чоловіки оточили його.

— НА ЦЕ НЕМАЄ ЖОДНОЇ ПРИЧИНИ. Я ТІЛЬКИ ХОТІВ ЗРОЗУМІТИ. ЯКЕ ЗАДОВОЛЕННЯ ЛЮДИ ОТРИМУЮТЬ ВІД НЕСКІНЧЕННОГО ВИПРОБОВУВАННЯ ЗАКОНІВ ІМОВІРНОСТІ.

— Ймовірність тут ні до чого. Нумо, познайомимося з ним ближче, хлопці.

Те, як події розвивалися далі, лишилося в пам’яті хіба що бродячого кота — одного з тисяч міських котів, — який саме перебігав провулок дорогою на побачення. Він спинився й зацікавлено спостерігав.

«Хлопці» завмерли, вихопивши ножі. Навколо них мерехтів ореол ядучо-фіолетового світла. Незнайомець відкинув із обличчя капюшон, підняв із землі кості й втелющив їх у завмерлу долоню Бо. Той розтуляв і стуляв рот, очі його марно намагалися не бачити того, що було перед ними. І вишкірялося.

— КИДАЙ.

Бо спромігся опустити погляд на свою долоню.

— На що граємо? — прошепотів він.

— ЯКЩО ВИГРАЄШ, ТО ВІДМОВИШСЯ ВІД ЦИХ ДУРНИХ СПРОБ НАВ’ЯЗАТИ ВИПАДКУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ЛЮДСЬКІ ДІЯННЯ.

— Ага. Так. А… А якщо програю?

— ШКОДУВАТИМЕШ, ЩО НЕ ВИГРАВ.

Бо спробував ковтнути, та в роті було сухо.

— Знаю, я багатьох убив…

— ДВАДЦЯТЬОХ ТРЬОХ, ЯКЩО ТОЧНО.

— І пізно казати, що шкодую про це?

— ТАКІ РЕЧІ МЕНЕ НЕ ОБХОДЯТЬ. ТЕПЕР КИДАЙ КОСТІ.

Бо заплющив очі і кинув кості. Він надто нервував, щоби спробувати фірмовий кручений кидок. Не розплющував очей.

— ВСІ ВІСІМКИ. ТО ЯК, НЕ ТАК УЖЕ Й ТЯЖКО, ПРАВДА?

Бо зомлів.

Смерть знизав плечима й пішов геть. Спинився на хвильку почухати за вухом бродячого кота, який саме пробігав повз. Наспівував щось сам собі. Смерть не знав, що це на нього найшло, та цей стан йому подобався.

— Ви ж не могли бути певні, що спрацює!

Гостроріз розвів руки, немов закликаючи до примирення.

— Не міг. Та я подумав: хіба мені є що втрачати? — і відступив.

— Вам втрачати? — закричав на нього Морт.

Він рішуче вирвав стрілу з опори балдахіна над принцесиним ліжком.

— І не кажіть, що оце пройшло крізь мене, — гаркнув він.

— Я навмисне стежив, — сказав Гостроріз.

— І я бачила, — підтвердила Келі. — Це було так страшно! Стріла вийшла там, де ваше серце.

— А ще я бачив, як ви крізь кам’яну колону пройшли, — додав Гостроріз.

— А я бачила, як ви на коні крізь вікно влетіли.

— Так, але я тоді був на роботі, — вагомо завважив Морт й махнув рукою. — Тоді все не як завжди, а інакше. І… — він затнувся. — Ви так на мене дивитеся… Ті на мене теж так дивилися, у шинку сьогодні ввечері. Що зі мною не так?

— Не так те, як ви щойно махнули рукою крізь оцей стовп, — ледь чутно сказала Келі.

Морт тупо подивився на свою долоню, а тоді постукав кулаком по дереву.

— Бачите? Тверді. І рука, і дерево.

— Ви казали, на вас у шинку якось не так дивилися, — нагадав Гостроріз. — Що ви там робили? Ходили крізь стіни?

— Ні! Ну тобто ні, не ходив, тільки випив того… помирану, здається…

— Помияну?

— Так. Смакує ніби гнилими яблуками. Так дивилися на мене, ніби це отрута якась.

— А ви скільки випили?

— Десь кухоль. Я не дуже пам’ятаю…

— А ви знали, що помиян — найміцніший спиртний напій від Сто Лата до Вівцескель? — допитувався чарівник.

— Ні. Мені ніхто цього не сказав. Але який стосунок…

— Не зна-а-ли, — повільно повторив Гостроріз. — Ви не знали. Це, мабуть, нам про щось говорить?

— Який стосунок це має до порятунку принцеси?

— Мабуть, жодного. Та я би заглянув у свої книги все одно.

— Тоді це все неважливо, — твердо сказав Морт.

Він розвернувся до Келі. У виразі її обличчя можна було роздивитися натяк на захоплення.

— Гадаю, я можу допомогти, — сказав Морт. — Гадаю, я міг би скористатися дуже потужною магією. Магія не дасть тому склепінню зчахнутися, правда ж, Гострорізе?

— Моя з таким не впорається. Це має бути щось дуже серйозне, та й тоді я би певен не був. Дійсність міцніша за…

— Мені час іти, — сказав Морт. — Прощавайте, до завтра!

— Уже завтра, — завважила Келі.

Морт дещо знітився.

— До вечора тоді, — сказав він трохи нервово, а потім додав. — Я відбуваю!

— Відбуваєте — що?

— Це він по-геройському, — лагідно пояснив Гостроріз. — Не може стриматись.

Морт насупився на нього, сміливо усміхнувся до Келі й вийшов із покоїв.

— Міг би й двері відчинити, — сказала Келі, коли Морт зник.

— Гадаю, він просто засоромився трохи, — сказав Гостроріз. Всі ми це проходили.

— Що саме? Ходіння крізь речі?

— Можна й так сказати. Радше, наштовхування на них.

— Мені треба поспати, — сказала Келі. — Навіть мертвим треба іноді спочивати. Гострорізе, дай спокій арбалету, будь ласкавий. Упевнена, для чарівника неприпустимо перебувати самому в дамському будуарі.

— А? Та хіба я тут сам? Ви ж тут.

— У тому-то й річ, хіба ні?

— Ой, так, пробачте. Я… Зранку побачимося.

— Добраніч, Гострорізе. Зачини за собою двері з того боку.

Сонце виповзло з-за обрію, а тоді вирішило не соромитися й зійти.

Та знадобиться час, щоби повільне світло прокотилося сонним Диском, гуртуючи поперед себе ніч, тож чорні тіні досі вкривали місто.

Тіні взяли в облогу «Латаний барабан» на Філігранній вулиці — найвідомішу в місті таверну. Славилася вона передусім не пивом, яке було прозорим, мов суп у сиротинці, й смакувало, мов мурашина кислота, а клієнтурою. Подейкують, що коли довго сидіти в «Барабані», то чи не кожний відомий на Диску герой встигне вкрасти вашого коня.

Всередині досі було гамірно від балачок і задушливо від диму, хоча господар уже заходився робити все те, що роблять господарі, коли час зачинятися, а саме гасив світло тут і там, заводив годинник, накривав крани ганчірками і — про всяк випадок — перевіряв, чи на місці булава з гвіздками. Не було помітно, щоб відвідувачі звертали на все це хоч якусь увагу. Для більшості завсідників «Барабана» навіть булава з гвіздками правила щонайбільше за натяк.

Однак вони були достатньо спостережливими, аби почати перейматися через високого пана в темному плащі, який стовбичив біля шинквасу й потроху винищував весь асортимент закладу.

Самотні й наполегливі п’яниці зазвичай оточені духом цілковитої приватності, та цей пан буквально випромінював фатальну скорботу, яка, розгортаючись, витісняла з закладу інших пияків.

Господаря це не засмучувало, адже пан у чорному затіяв дуже недешевий дослід.

Будь-який заклад, де подають спиртне, має такі полиці, де вишиковуються липкі пляшки хитрої форми, в яких міститься не тільки який-небудь екзотичний напій — найчастіше зеленого чи синього кольорів — а й те, що зазвичай у пляшку так просто не запхнути, наприклад, гілки якихось рослин, цілі фрукти чи, в крайніх випадках, мертвих ящірок. Ніхто достеменно не знає, нащо бармени тримають в закладах такі напої, адже більшість із них смакує переважно патокою, розведеною в живиці чи навіть у шпигинарі. Є думка, що вони мріють про день, коли зайде з вулиці несподіваний гість і замовить чарочку «Абрикосової стежини серед м’ятних заростей» — і наступного дня заклад потрапить на сторінки шанованого путівника.

Незнайомець вирішив пити все підряд.

— А ЩО В ТІЙ ЗЕЛЕНІЙ?

Господар глянув на етикетку:

— Написано, що динний бренді, — невпевнено сказав він. — Пише, що виготовлено й розлито якимись там ченцями за старовинним рецептом, — додав він.

— СКУШТУЮ.

Господар зиркнув на рядок порожніх чарок, що вишикувалися на шинквасі. В деяких лишилися шматки фруктів, вишеньки на шпажках і паперові парасольки.

— Ви впевнені, що вам ще не досить? — перепитав він. Його трохи непокоїло, що обличчя незнайомця розгледіти не вдається.

Чарка, на стінках якої загусали краплі напою, зникла десь у глибинах капюшона й повернулася порожньою.

— ВПЕВНЕНИЙ. А ЩО ОТЕ ЖОВТЕ З ОСАМИ ВСЕРЕДИНІ?

— Пише, що «Весняний лікер». Наливати?

— ТАК. А ПОТІМ ОТЕ СИНЄ З ЗОЛОТИМИ БЛИСКІТКАМИ.

— Е-е… «Старий плащ»?

— ТАК. А ТОДІ ДРУГИЙ РЯД.

— Котрий напій?

— УСІ.

Незнайомець стояв прямо, чарки разом із вмістом — сиропами, лікерами й різноманітною рослинністю — зникали під капюшоном одна за одною, ніби на конвеєрі.

«Ось воно, привалило, — думав господар, — ось він, стиль, тепер уже точно заведу собі червону камізелю, горішки й корнішончики виставлятиму на шинквас, кілька люстер повішаю на стіни, тирсу поміняю». Він взяв із крана просякнуту пивом ганчірку й завзято потер шинквас, розмазуючи лікерні краплі в одну широку веселку, від якої з деревини злазив лак. Останній завсідник нап’яв капелюх і покульгав надвір, щось мимрячи собі під ніс.

— НЕ РОЗУМІЮ, ЯКИЙ СЕНС, — озвався незнайомець.

— Даруйте?

— ЩО МАЄ СТАТИСЯ?

— А ви скільки випили чарок?

— СОРОК СІМ.

— Тоді будь-що, — сказав бармен. Оскільки він був не перший день за шинквасом, то знав, чого від нього чекають ті, хто п’є на самоті до третіх півнів, а тому взявся натирати склянки й розпитувати.

— Вас дружина з дому вигнала, так?

— ПЕРЕПРОШУЮ?

— Горе заливаєте?

— НЕ ВІДЧУВАЮ ГОРЯ.

— Ні, звісно, що ні. Забудьте. Я нічого не казав, — ще трохи потер склянку. — Просто спало на думку, що коли поговорити з кимсь, то легше стає.

Незнайомець трохи помовчав, ніби замислився, а тоді сказав:

— ВИ ХОЧЕТЕ ЗІ МНОЮ ПОГОВОРИТИ?

— Так, звісно. Я вмію слухати.

— ЗІ МНОЮ НІКОЛИ НІХТО НЕ ХОТІВ ГОВОРИТИ.

— Прикро це чути.

— НА ВЕЧІРКИ МЕНЕ, ЗНАЄТЕ, ТЕЖ НЕ ЗАПРОШУЮТЬ.

— Ох.

— УСІ НЕНАВИДЯТЬ МЕНЕ. УСІ. ЖОДНОГО ДРУГА НЕ МАЮ.

— Друзі всім потрібні, це так, — відповів бармен глибокодумно.

— ГАДАЮ…

— Так?

— ГАДАЮ, Я МІГ БИ З ТІЄЮ ЗЕЛЕНОЮ ПЛЯШКОЮ ЗДРУЖИТИСЯ.

Господар посунув у бік незнайомця зелену восьмигранну пляшку. Смерть взяв її, нахилив над чаркою. Рідина подзюркотіла стінкою.

— НАПИЛИСЯ, ЩО Я ДУМАЮ, ТАК?

— Я обслуговую тих, хто може рівно стояти на рахунок три, — відповів господар.

— І-І-І ПР-Р-Р-РАВИЛЬНО. ТА Я… — незнайомець затнувся й завмер, пафосно піднісши вказівний палець. — ПРО ЩО Я КАЗАВ?

— Ви казали, що вам здається, що ви напилися.

— А. ТАК. АЛЕ МОЖУ ПРТВРЗІТИ КОЛИ СХОЧУ. ЦЕ КСПРМЕНТ. І ЗАРАЗ Я ХТІВ Б ПОЕКСПРМНТУВАТИ З ТИМ АПЕЛЬСИНОВИМ БРЕНДІ.

Господар зітхнув і глянув на годинник. Безсумнівно, він робив непогану касу, особливо коли зважити, що незнайомець не помічав, як він накручує ціну чи недодає решти. Та було вже пізно поночі. Точніше, було вже так пізно, що аж рано. Було й ще дещо підозріле в цьому самотньому клієнтові. Зазвичай відвідувачі «Латаного барабана» пили так, ніби завтра не настане, та оце вперше в господаря було відчуття, що воно не настане насправді.

— ТО ПРО ЩО Я. ЧОГО МЕНІ ЧЕКАТИ? НА ЩО СПОДІВАТИСЯ? ЯКИЙ В ЦЬОМУ ВСЬОМУ СЕНС? НАЩО ВСЕ ЦЕ?

— Не скажу, бо не знаю, друже. Та вам, певно, полегшає, коли добре проспитеся.

— ПРОСПЛЮСЬ? ПРОСПЛЮСЬ? ТА Я НІКОЛИ НЕ СПЛЮ. Я… ЯК ЦЕ КАЖУТЬ, ХОДЯЧА ПРИТЧА ВО ЯЗИЦЕХ.

— Спати всім треба. Навіть мені, — натякнув господар.

— УСІ ВОНИ НЕНАВИДЯТЬ МЕНЕ, КОЛИ ХОЧЕТЕ ЗНАТИ.

— Так, ви вже казали. Та уже чверть по другій.

Незнайомець хитко розвернувся й оглянув приміщення.

— НЕМА НІКОГО, ТІЛЬКИ Я І ВИ.

Господар підняв заслінку й вийшов з-за шинкваса, аби допомогти незнайомцю злізти зі стільця.

— В МЕНЕ ЖОДНОГО ДРУГА НЕМА. НАВІТЬ КОТИ З МЕНЕ КПЛЯТЬ.

З-під плаща вислизнула рука й ухопила із шинкваса пляшку мухоморного лікеру, перш ніж господар устиг підвести власника руки до дверей. Господаря непокоїло питання: як такий худий чолов’яга може бути настільки важким.

— Я Ж КАЗАВ, ЩО МОЖУ НЕ БУТИ П’ЯНИМ. ЧОМУ ЛЮДЯМ ПОДОБАТЬСЯ БУТИ П’ЯНИМИ? ЦЕ ТАКА РОЗВАГА?

— Це допомагає їм забути про життя, старий друже. Ану, сюди обіпріться, доки я двері відчиню.

— ЗАБУТИ ПРО ЖИТТЯ. ХА. ХА.

— Ви приходьте, коли схочете, гаразд?

— ВИ СПРАВДІ ХОТІЛИ БИ ПОБАЧИТИСЯ ЗІ МНОЮ ЩЕ?

Господар озирнувся на шинквас, де лежала купка золотих монет. Дивний клієнт, але платить щедро. Ще й поводиться тихо, такий навряд комусь зашкодить.

— О, так, — відповів він, вивівши гостя на вулицю й забравши пляшку одним вправним рухом. — Ви завжди бажаний гість.

— ЦЕ НАЙПРИЄМНІШЕ З УСЬОГО…

Двері грюкнули, й решти речення господар не почув.

Ізабелл сіла на ліжку.

У двері знов постукали, обережно й тривожно. Вона натягнула ковдру до підборіддя.

— Хто там? — прошепотіла вона.

— Це я, Морт, — просичало крізь двері. — Будь ласка, дозволь зайти!

— Зажди!

Ізабелл заходилася панічно шукати сірники на приліжковому столику, скинула пляшечку туалетної води й коробку цукерок, в якій лишилися переважно обгортки. Запаливши свічку, вона посунула її так, щоби освітлення справляло враження якнайдужче, й поправила сорочку, щоби менше прикривала, а тоді сказала:

— Не замкнено.

Морт, пропахлий кіньми, морозом і помияном, ввалився в кімнату.

— Маю надію, — лукаво промовила Ізабелл, — що ти сюди вломився не для того, щоби скористатися своїми привілеями у цій господі.

Морт озирнувся. Ізабелл виявилася палкою шанувальницею рюшиків. Здавалося, що навіть туалетний столик вбраний у нижню спідницю. В цілому кімната була радше вбілизненою, ніж умебльованою.

— Слухай, у мене на ці ігри часу немає. Бери свічку й ходімо в бібліотеку. І небесами тебе заклинаю, вдягни щось пристойне, ти ж із сорочки випадаєш.

Ізабелл опустила очі, а тоді різко задерла носа.

— Що ж!

Морт визирнув з-за дверей і додав, перш ніж зникнути:

— Це питання життя й смерті.

Ізабелл дивилася, як двері скрипнули й зачинилися за ним. На дверях із внутрішнього боку висіла синя домашня сукня з китицями, яку Смерть вигадав для неї в подарунок до минулої Ночі Гуляння Кабанів і яку вона не наважувалася викинути геть, незважаючи на замалий розмір і кролика на кишеньці.

Зрештою вона звісила ноги з ліжка, вдягнула принизливу сукню й полопотіла в коридор. Там на неї чекав Морт.

— Батько нас не почує?

— Він ще не повернувся. Ходімо.

— Звідки ти знаєш?

— Тут усе по-іншому, коли він вдома. Різниця… різниця така приблизно, як між кожухом, в який хтось вбраний, і кожухом, який висить на вішаку. Ти не помічала?

— Що таке важливе ти надумав?

Морт відчинив двері бібліотеки. Їх обдало гарячим сухим повітрям, завіси непривітно скрипнули.

— Надумав порятувати життя однієї людини. Принцеси, точніше.

Ізабелл ураз зацікавилася.

— Справжньої принцеси? Такої, яка горошинку відчує крізь десяток перин?

— Горошинку? — Морт відчув, як однією турботою зробилося менше. — А, так. Я був певен, що Альберт щось наплутав.

— Ти в неї закоханий?

Морт завмер серед полиць, немов скам’янілий. Було чути тихеньке скрекотіння самописних сторінок під палітурками.

— Важко сказати. А скидається на те?

— Ти трохи нервовий. А що вона до тебе відчуває?

— Не знаю.

— Ага, — сказала Ізабелл так, наче була в цій сфері фахівцем. — Кохання без взаємності — найгірше. Хоча, мабуть, іти й пити отруту, щоби вкоротити собі через це віку, не варто, — мудро завважила вона. — То нащо ми сюди прийшли? Хочеш знайти її книгу, щоби взнати, чи вийде вона за тебе?

— Я читав, і вона мертва, — відрізав Морт. — Але тільки в книзі. Насправді вона не мертва.

— Добре, бо інакше це була б якась некромантія. То що ми шукаємо?

— Біографію Альберта.

— Нащо? Не певна, що вона в нього є.

— В усіх є.

— Ну, він не любить, коли про особисте розпитують. Я раз шукала його книгу, та не знайшла. Але Альберт сам по собі не такий уже й цікавий. Нащо він тобі? — Ізабелл запалила двійко свічок від своєї, й по полицях затанцювали тіні.

— Мені потрібен могутній чародій, і я вважаю, що Альберт таким є.

— Альберт? Серйозно?

— Так. Тільки шукати треба Альберто Маліча. Гадаю, йому тисячі дві років, не менше.

— Альбертові?

— Так, Альбертові.

— Але він чарівничого капелюха ніколи не вдягає, — сказала Ізабелл підозріливо.

— Загубив. Крім того, капелюх необов’язковий. Звідки почнемо?

— Ну, коли ти так певен… Почнемо зі Сховища, там батько тримає застарілі біографії, яким понад п’ятсот років. Це там.

Ізабелл повела Морта між шепітливих полиць до дверей у темному тупику. Двері насилу прочинилися, і стогін завіс луною пронісся по бібліотеці. Морт уявив, як усі книжки враз зупинилися, щоби прислухатися до цього стогону.

За дверима були сходи, що вели в оксамитовий морок. Всюди були павутиння й пил, а повітря пахло так, ніби його тисячу років тримали замкненим у піраміді.

— Сюди нечасто ходять, — сказала Ізабелл. — Я покажу дорогу.

Морт відчував, що мусить якось віддячити.

— Маю сказати, ти в нас молоток.

— Тобто тверда, важка й проста? А ти вмієш догодити дівчині, хлопче.

— Морте, — механічно виправив Морт.

У Сховищі було тихо й темно, мов у підземній печері. Стелажі стояли так тісно, що між них заледве проходила одна людина, і були такі височенні, що свічкове світло не сягало верхніх полиць. Та наймоторошніше було те, що вони мовчали. Життя персонажів добігли кінця, й біографії їхні спали. Та Мортові здавалося, що сплять вони, мов коти, — одним оком. Вони чатували.

— Я раз ходила сюди, — прошепотіла Ізабелл. — Якщо досить довго іти між стелажів, книжки скінчаться, й далі будуть самі глиняні таблички, кам’яні брили й шкури тварин, а всіх персонажів звати Уґ чи Зоґ.

Тиша була майже намацальною. Ідучи гарячими мовчазними проходами між стелажів, Морт відчував, як книжки за ними спостерігають. Тут були всі, хто коли-небудь жив на світі, — аж від перших людей, що їх виліпили з глини чи чого там самі боги. Книжки спостерігали не зневажливо — радше їм було цікаво, що він тут забув.

— А що після Уґів і Зоґів — ти бачила? — прошепотів він. — Багатьом цікаво було б дізнатися, що там.

— Я злякалася. Це дуже далеко, а я не мала стільки свічок.

— Шкода.

Ізабелл спинилася так різко, що Морт врізався в неї.

— Це має бути десь отут. Що тепер?

Морт примружився на вилинялі корінці біографій.

— Тут жодного порядку! — простогнав він.

Вони розглянулися навколо. Зайшли в сусідні проходи. Навмання витягнули з найнижчих полиць кілька випадкових книжок, здійнявши хмари пилу.

— Дурна затія, — сказав Морт зрештою. — Тут мільйони життів. Ймовірність знайти потрібне менша за…

Ізабелл затулила йому рот.

— Слухай!

Морт щось промимрив крізь її пальці, а тоді зрозумів. Напружив слух у спробі розчути щось, крім важкого гудіння повної тиші.

І раптом упіймав його. Ледь чутний дражливий шорхіт. Десь дуже-дуже високо вгорі, у непролазній темряві між верхівок стелажів досі писалося чиєсь життя.

Широко розплющивши очі, вони перезирнулися. Ізабелл промовила:

— Ми проходили повз драбину трохи раніше. Таку, на колесах.

Коліщатка скрипіли, коли Морт посував драбину до потрібного місця. Верхівка драбини посувалася так само, ніби теж котилася жолобом десь у горішній темряві.

— Гаразд, — сказав він, — дай свічку, і…

— Куди свічка, туди й я, — рішуче сказала Ізабелл. — Зупинись тут і посувай драбину, коли казатиму. І не сперечайся.

— Там нагорі може бути небезпечно, — галантно завважив Морт.

— Тут унизу може бути небезпечно, — відповіла Ізабелл. — Тому я полізу драбиною вгору і візьму свічку зі собою, дякую за розуміння.

Вона стала на перший щабель і от уже невдовзі перетворилася на рюшасту тінь, оточену ореолом свічкового світла, що віддаляючись зменшувалася.

Морт притримував драбину й щосили не думав про навислі над ним безліч життів. Зрідка краплини воску спадали метеорами звідкись згори й льопалися на підлогу поряд із ним, утворюючи кратери у товщі столітнього пилу. Ізабелл перетворилася на хмарку світла в височині, і кожен її крок передавався йому драбиною.

А тоді до нього долетіли її слова, моторошні під вагою навколишньої тиші.

— Морте, я знайшла.

— Добре, неси вниз.

— Морте, твоя була правда.

— Чудово, дякую. Спускайся з книгою.

— Так, Морте, але з котрою?

— Не дуркуй, тієї свічки ненадовго вистачить.

— Морте!

— Що?

— Морте, тут ціла полиця.

Настав світанок — та пора зламу між ніччю й днем, котра по праву належала тільки мартинам у морпоркських доках, припливу, що надходив річкою, і теплому поправному вітерцю, який додавав до міського смороду весняну нотку.

Смерть сидів на швартовій тумбі й дивився на море. Він вирішив не бути п’яним. Від цього боліла голова.

Перепробувавши риболовлю, танці, азартні ігри й пияцтво — буцімто найбільші з людських задоволень, — він не бачив сенсу. Їжею він був задоволений — як і всі, він любив попоїсти. Жодне інше задоволення для плоті його не приваблювало — точніше, приваблювало, однак для тих інших задоволень потрібна була, власне, плоть, і він не знав, як отримувати їх, не вдаючись до значної фізичної перебудови, а вдаватися до неї він наміру не мав. Крім того, він помітив, що з віком люди потроху відмовляються від тих задоволень, а це означає, що не такі вже вони важливі.

Смерть доходив висновку, що ніколи в житті не зрозуміє людей.

Бруківка парувала під сонячними променями, і Смерть відчував той легенький весняний лоскіт, який збурює соки в стовбурах столітніх дерев і надимає тими соками бруньки.

Мартини кружляли довкола й пірнали в воду попереду. Одноокий кіт, що відживав восьме життя й останнє відведене йому вухо, виліз із укриття під купою рибних ящиків, потягнувся, позіхнув й потерся об Смертині ноги. Морський бриз пробивався крізь легендарний анкморпоркський сморід і доносив запахи прянощів і свіжого хліба.

Смерть дивувався сам собі. Цьому непереборному відчуттю. Життя робило його щасливим, і бути Смертю якось не хотілося.

— ЦЕ ТОЧНО ЯКАСЬ ХВОРОБА, — сказав він собі.

Морт примостився на драбині поряд із Ізабелл. Драбина була хитка, але наче трималася. Висота уже не лякала його — все, що було нижче, ховалося в густій чорноті.

Кілька перших томів Альбертової біографії розвалювалися в руках. Морт взяв один навмання, відчув, як драбина тремтить від його рухів, розгорнув книгу десь посередині.

— Посвіти сюди, — попрохав він.

— Можеш щось розібрати?

— Трохи можу…

«…і розкрив долоню свою, та бентежно було йому, позаяк усякому чоловікові суджено відійти в вирій зі Смертю, і присягнувся, гординею гнаний, тоді безсмертя здобути. «Отак, — мовив він до чародіїв юних, — вберемося ми в одіж Богів». Та дня наступного, що на дощ був щедрим, Альберто…»

— Там по-старовинному пишуть, — сказав Морт. — Тоді по-простому не писали. Гляньмо, що там в останньому.

Це таки був Альберт. Морт навіть натрапив на кілька згадок про смажений хліб.

— Цікаво, що він зараз робить, — сказала Ізабелл.

— Гадаєш, варто? Це трохи як підглядання.

— То й що? Злякався?

— Ну, гаразд.

Він гортав аркуші, доки не дійшов до чистих, а тоді відгортав трохи назад — до сторінки, де саме писалася історія Альбертового життя, і то несподівано бадьоро, якщо зважити на пізню пору. В більшості біографій не пишуть про сон — хіба тільки коли сновидіння особливо яскраві.

— Ти світи так, щоби книжку не заляпати. Не хочу йому життя засмальцьовувати.

— Чом би й ні? Він жирок полюбляє.

— Не хихочи так, бо обоє звалимося. Так, що тут у нас…

«Він прокрадався темними рядами Сховища, — читала Ізабелл, — рухаючись до далекого тьмяного вогника високо вгорі. Вишукують, — думав він собі, — підглядають за тим, що не має до них стосунку, чортенята малі…»

— Морте, він…

— Помовч, я читаю!

«…невдовзі покладе цьому край. Альберт безшумно підкрався до драбини, плюнув на долоні й уже замахнувся штовхати. Господар ніколи не дізнається. Він останнім часом поводиться дивно, і винний в цьому хлопчина, і…»

Морт зустрівся поглядами із нажаханою Ізабелл.

Та забрала в Морта книгу, відвела її на відстань випростаної руки, досі дивлячись Мортові в очі, й відпустила.

Морт дивився, як її губи мовчки рухаються й усвідомив, що він також рахує пошепки.

— Три, чотири…

Щось глухо гупнуло, почувся притишений зойк і запала тиша.

— Як гадаєш, ти його вбила? — запитав Морт трохи згодом.

— Де, тут? І взагалі я щось не почула від тебе кращої ідеї.

— Ну, так… Але він усе-таки літня людина.

— Ні, не літня, — відрізала Ізабелл, лізучи драбиною вниз.

— Дві тисячі років не жарти.

— Шістдесят сім і крапка.

— У книжках сказано…

— Казала вже, час тут не діє. Тут несправжній час. Ти мене слухаєш взагалі, хлопче?

— Морте, — виправив Морт.

— І припини мені на пальці ставати, я швидше не можу.

— Пробач.

— І не будь таким боягузом. Ти хоч уявляєш, як тут нудно?

— Мабуть, ні, — сказав Морт і зі щирою надією в голосі додав: — Про нудьгу я чув, та якось не випадало спробувати.

— Жахлива штука.

— Коли вже на те, хвилювання теж не мед.

— Будь-що краще за все це.

Знизу почувся стогін і потік проклять.

Ізабелл придивилася до мороку.

— Очевидно, прокльонні м’язи я йому не пошкодила, — сказала вона. — Гадаю, такі слова мені чути не пасує. Це шкідливо для моралі.

Альберт сидів на підлозі під стелажем, бурмотів і розтирав забиту руку.

— Не варто здіймати стільки шуму, — сухо сказала Ізабелл. — Нічого вам не зробилося, батько тут такого не дозволяє.

— Нащо було так зі мною? — стогнав Альберт. — Я нікому не хотів зашкодити.

— Ви нас хотіли скинути з драбини, — сказав Морт, допомагаючи старому підвестися. — Я про це прочитав. Дивно, що ви до магії не вдалися.

Альберт розлючено витріщився на нього.

— То ви дізналися, чи не так? — тихо сказав він. — Ох і щастячко ж для вас. Не маєте ви права винюхувати.

Він насилу підвівся, скинув із себе Мортові руки й покульгав до виходу між мовчазних полиць.

— Ні, заждіть, — сказав Морт, — нам ваша допомога потрібна!

— Ах, ну звісно, — кинув Альберт через плече. — Це ж так розумно! Гадаєте, можна піти понишпорити, порозвідувати про чуже життя, а потім прийти й вимагати допомоги.

— Я просто хотів дізнатися, чи ви — це справді ви, — пояснював на ходу Морт.

— Я це я. І так в усіх.

— Але якщо ви не допоможете, станеться дещо страшне! Є одна принцеса, і вона…

— Страшне трапляється весь час, хлопче…

— Морте…

— … І не варто сподіватися, що я чимось тут зараджу.

— Але ж ви були наймогутнішим!

Альберт спинився на хвильку, але не озирнувся.

— Був наймогутнішим, був. І не намагайтеся мене улестити. Я неулещуваний.

— Та навіть пам’ятники вам ставили, — сказав Морт, намагаючись не позіхати.

— Тоді люди дурніші, ніж я вважав. — Альберт дійшов до сходів, що вели до бібліотеки, піднявся ними й зупинився, світло від свічок позаду окреслювало його постать.

— Тобто ви не допоможете? Навіть коли могли б?

— Ви подивіться на нього! — гаркнув Альберт. — Немає сенсу достукуватися до мого доброго нутра крізь оцей-от панцир, тим паче, що нутро в мене теж броньове нівроку.

Він так протупотів бібліотечною підлогою, ніби вона йому завинила, й грюкнув дверима.

— Отакої, — сказав Морт розгублено.

— А чого ти хотів? — різко спитала Ізабелл. — Йому давно вже начхати на всіх, крім батька.

— Та мені здалося, що він допоміг би, якби я мав змогу пояснити докладніше, — сказав Морт і похнюпився. Енергійність, яка тримала його на ногах дотепер, випарувалася, і голова зробилася ніби свинцева. — Ти знаєш, що він був славетним магом?

— Це ні про що не каже, чарівники необов’язково приємні й добрі. Не варто лізти до чарівників, читала я колись, бо відмови ранять. — Ізабелл підступила до Морта ближче й трохи заклопотано заглянула йому в очі. — Вигляд у тебе, ніби у вчорашньої їжі.

— Все гразд, — нерозбірливо пробурмотів Морт, важко ступаючи сходами, що вели до шурхотливих бібліотечних стелажів.

— Не все. Тобі б виспатися добре, хлопче.

— Мрт, — пробурмотів Морт.

Він відчув, як Ізабелл вклала його руку собі на плече. Стіни поволі пливли повз нього й навіть звуки власного голосу здавалися йому далекими, а ще він потай від самого себе мріяв, як вляжеться на рівній кам’яній підлозі просто зараз і спатиме довіку.

Скоро повернеться Смерть, казав він собі, відчуваючи, як його слухняне тіло напівведуть — напівнесуть коридорами.

Немає ради на все це, треба зізнатися Смерті. Не така вже він злюща скелетина. Треба просто добрати слова й усе пояснити. А тоді можна було б нарешті заспокоїтися й поспа…

— На якій посаді дотепер працювали?

— ПЕРЕПРОШУЮ?

— Чим заробляли на життя? — запитав худенький юнак за конторкою.

Особа в чорному плащі невпевнено посовалася.

— Я ДОПРАВЛЯВ ДУШІ В КРАЩИЙ СВІТ. БУВ КІНЦЕМ УСІХ СПОДІВАНЬ. ОСТАННІМ АРГУМЕНТОМ. УБИВЦЕЮ, КОТРОГО НЕ СПИНИТИ Й ВІД ЯКОГО НЕ СХОВАТИСЯ.

— Так, ясно, ясно, але які навички ви засвоїли?

Смерть замислився.

— ГАДАЮ, ЗДОБУВ ПЕВНИЙ ДОСВІД КОРИСТУВАННЯ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИМ РЕМАНЕНТОМ, — невпевнено запропонував він зрештою.

Юнак несхвально похитав головою.

— НІ?

— Це місто, пане… — він опустив погляд на папери і вкотре почувся незручно, бо не міг прочитати ім’я. — Пане… Пане… Із полями в нас тут не дуже.

Він поклав ручку й так усміхнувся, ніби вчився цього за підручником.

Анк-Морпорк недостатньо розвинуте місто, щоби мати біржу праці. Робота в людей з’являлася, коли батьки їх прилаштовували до своєї справи, або завдяки вродженим талантам, або по знайомству. Однак попит на обслугу таки був, тож коли торгівля в місті вибухово зросла, худенький юнак на ім’я пан Ліона Кібл винайшов фах агента з працевлаштування і саме в цю мить усвідомлював, який цей фах непростий.

— Шановний пане, — він глянув у записник, — пане. У місто весь час приїздять нові люди, бо тут — тільки на їхню думку, на жаль, — більше грошей. Даруйте на слові, та мені здається, що у вашому житті зараз невдалий період. Припускаю, що ви, мабуть, надали б перевагу чомусь витонченішому, аніж, — він знов глянув у записник і насупився, — «щось приємне з котами чи квітами».

— ПЕРЕПРОШУЮ, АЛЕ Я ВІДЧУВ, ЩО НАСТАВ ЧАС ЩОСЬ МІНЯТИ.

— На музичних інструментах граєте?

— НІ.

— Теслярство?

— НЕ ЗНАЮ, НІКОЛИ НЕ ПРОБУВАВ. — Смерть дивився на свої ноги, і йому ставало дуже соромно за себе.

Кібл посовав папери по столу й зітхнув.

— Я ВМІЮ ХОДИТИ КРІЗЬ СТІНИ, — озвався Смерть, бо відчув, що розмова зайшла в глухий кут.

Кібл аж засвітився.

— Ви не могли б продемонструвати? Це може бути цінна навичка.

— ГАРАЗД.

Смерть відсунув стілець, упевнено підійшов до найближчої стіни.

— АЙ.

Кібл уважно спостерігав.

— То показуйте, не соромтеся, — сказав він.

— ЕМ. СКАЖІТЬ, А ЦЕ ЗВИЧАЙНА СТІНА?

— Підозрюю, так. Я не фахівець.

— ЗДАЄТЬСЯ, У МЕНЕ З НЕЮ ПЕВНІ ТРУДНОЩІ.

— Це очевидно так.

— ЯК ЗВЕТЬСЯ ТЕ ВІДЧУТТЯ, КОЛИ ПОЧУВАЄШСЯ КРИХІТНИМ, І СТАЄ ДУЖЕ ГАРЯЧЕ?

Кібл крутив у руках олівець.

— Як пігмей?

— НА «П» ПОЧИНАЄТЬСЯ.

— Приниження?

— Так, — сказав Смерть, — ТОБТО, ТАК.

— Наскільки можу судити, у вас немає жодної корисної навички чи таланту. Ви про викладання не думали?

Смертине обличчя застигло у жахній гримасі. Звісно, воно завжди було таким, однак цього разу відображало почуття свого господаря.

— Тут така штука, — сказав Кібл доброзичливо, поклавши олівець і склавши долоні, — що нечасто, вкрай нечасто випадає мені шукати роботу для… Як ви це назвали?

— АНТРОПОМОРФНЕ УОСОБЛЕННЯ.

— О, так. А що це таке, до речі?

Смерті почало набридати.

— ОЦЕ, — сказав він.

На мить — на одненьку мить — пан Кібл побачив його цілком чітко. І зблід майже до того ж відтінку, що й Смерть. Руки конвульсивно засмикалися. Серце збилося з ритму.

Смерть спостерігав за Кіблом помірно зацікавлено, а тоді витягнув з-під плаща клепсидру, підніс її до світла й уважно оглянув.

— ЗАСПОКОЙТЕСЯ, ВАМ ЩЕ ДОБРЯЧЕ ПОЖИТИ ЛИШИЛОСЯ.

— Т-т-т-т-т…

— МОЖУ НАВІТЬ СКАЗАТИ, СКІЛЬКИ ТОЧНО, КОЛИ ХОЧЕТЕ.

Кібл, хапаючи ротом повітря, спромігся похитати головою.

— ПРИНЕСТИ ВАМ СКЛЯНКУ ВОДИ?

— Н-н-н-н-н…

Задзеленчав дзвоник при дверях. Кібл сидів завівши очі під лоба. Смерть вирішив, що завинив юнакові послугу. У людей є важливий для них звичай віддячувати, і нехтувати ним очевидно було би вкрай нечемно.

Смерть відсунув намистинчасту завісу, що відділяла кабінет від передпокою, й побачив огрядну жіночку, схожу на розлючений коровай, яка саме лупасила по конторці снулою рибиною.

— Щодо того кухарського місця при Академії! Ви казали, що то хороша робота, а насправді сказати страшно, що там коїться! Студенти ті кляті так знущаються! Вимагаю… Хочу, щоби ви… Я не…

Жіночка раптом затихла.

— Кгм, — сказала вона, та відчувалося, що сміливість її полишає. — Ви не Кібл, правда?

Смерть мовчки дивився на неї. Ще ніколи в житті він не бачив незадоволеного клієнта. Він розгубився. А тоді просто здався.

— ГЕТЬ ІДИ, О ЧОРНОРОТА ВІДЬМО, — промовив він.

Кухарка примружила й без того малі вічка.

— Це кого ти чорнорогою назвав, га? — перепитала вона звинувачувально й знов ляснула рибою по конторці. — Ти тільки глянь! Це ще вчора була моя грілка, а на ранок — рибина! Що скажеш на це?

— НЕХАЙ УСІ ДЕМОНИ ПЕКЛА ТВОЮ ДУШУ ЖЕРТИМУТЬ, КОЛИ НЕ ЗАБЕРЕШСЯ ЗВІДСИ НЕГАЙНО, — спробував зарадити ситуації Смерть.

— Про це нічого не знаю, але як бути з грілкою? Жінці, яка себе поважає, там не місце, вони хотіли…

— ЯКЩО ПООБІЦЯЄШ ПІТИ ГЕТЬ, — остаточно зневірився Смерть, — Я ТОБІ ЗАПЛАЧУ.

— Скільки? — запитала кухарка так швидко, що гримуча змія й блискавка могли б хіба по-чорному позаздрити.

Смерть витягнув з-під плаща мішечок і висипав з нього жменю потемнілих і позеленілих від часу монет на конторку. Кухарка недовірливо спостерігала за ним.

— А ТЕПЕР ІДИ ГЕТЬ ЦІЄЇ Ж МИТІ, — сказав Смерть, а потім додав, — ДОКИ СПУСТОШЛИВІ ВІТРИ ВІЧНОСТІ НЕ РОЗВІЯЛИ ТВІЙ СПОПЕЛІЛИЙ ТРУП.

— Я про все це чоловікові розповім, — лиховісно сказала кухарка й вийшла геть. У Смерті виникло відчуття, що жодна з його погроз не дорівнялася б за моторошністю до цієї.

Він покрокував назад у кабінет. Кібл, який досі сидів за столом геть розім’яклий, белькотнув, ніби його душили.

— То це було насправді! Гадав, ви мені в страшному сні наснилися!

— НА ТАКУ ЗАЯВУ Я МІГ БИ Й ОБРАЗИТИСЯ.

— То ви справді Смерть?

— ТАК.

— Чому ви одразу не сказали?

— ЗАЗВИЧАЙ ЛЮДИ ПРО ЦЕ ЗНАТИ НЕ ХОЧУТЬ.

Кібл порпався в паперах та істерично підхихикував:

— Хочете щось інше спробувати? Зубною феєю побути? Домовичком? Чугайстром?

— НЕ ПРИДУРЮЙТЕСЯ. ПРОСТО Я… ВІДЧУВАЮ, ЩО ТРЕБА ЩОСЬ МІНЯТИ.

Кібл ще трохи нервово пошурхотів паперами й знайшов потрібний. Маніакально регочучи, він тицьнув його Смерті в руки.

— ЦЕ СПРАВЖНЯ РОБОТА? ЛЮДЯМ ЗА ТАКЕ ПЛАТЯТЬ?

— Так, так, підіть поговоріть із ним, ви ідеальний пошукач. Тільки не зізнавайтеся, що від мене.

Хропунець ішов крізь ніч важким галопом, Диск килимом розгортався під його копитами. І Морт збагнув, що меч сягає далі, ніж він думав, мечем можна було дістати до самих зір, і він замахнувся ним, розтинаючи глибини космосу, і поцілив точно в серце жовтого карлика, який вибухнув надновою, і це тішило. Морт стояв у стременах і замахувався мечем над головою, і сміявся, спостерігаючи, як синій полум’яний слід лишав по собі іскристу чорноту.

Морт не спинявся. Він чимдуж замахнувся й розітнув небокрай, потрощив гори, осушив моря, спопелив до пенька ліси. Йому чулися голоси, короткі зойки родичів і друзів, і він роззирався у відчаї. Пилові бурі ходили спустошеною землею, і він прагнув послабити хват, відпустити руків’я, та меч обпікав його долоні крижаним холодом і затягував його у танець, котрому не було кінця, доки на світі не лишилося нічого живого.

І цей час настав, і Морт стояв сам над світом, і поряд був тільки Смерть, і Смерть сказав: «Добре попрацював, хлопче».

І Морт відповів: «МОРТЕ».

— Морте! Морте! Прокинься!

Морт поволі виплив на поверхню сну, мов труп на поверхню ставка. Він опирався, чіплявся за подушку й кошмарний сон, та хтось настирливо смикав його за вухо.

— М-м-м-м?

— Морте!

— Щ-щ-щ-щ?

— Морте, батько!

Морт розплющив очі й тупо витріщився на Ізабелл. А тоді його, мов мішком із вологим піском, прибило спогадами про минулий вечір.

Він звісив ноги з ліжка, досі огорнутий рештками сну.

— Ага, добре, — сказав він, — піду до нього на розмову.

— Його тут нема! Альберт божеволіє! — Ізабелл стояла біля ліжка й терзала пальцями носовичок. — Морте, як гадаєш, із ним щось страшне сталося?

Морт не розумів, про що вона.

— Не будь така збіса дурна, — сказав він, — це ж Смерть.

Він почухався. Шкіра була суха, гаряча й свербіла.

— Але він ще ніколи так надовго не зникав! Навіть коли була та страшна чума у Псевдополісі! Він мав прибути на ранок — записи впорядкувати, прокласти маршрути й…

Морт взяв її за руку.

— Гаразд, гаразд, — сказав він так заспокійливо, як тільки міг. — Я певен, що з ним усе добре. Заспокойся тільки, а я піду гляну… Чому в тебе очі заплющені?

— Морте, будь ласка, вдягни щось, — сказала Ізабелл тихо й рішуче.

Морт оглянув себе.

— Пробач, — присоромлено сказав він, — я не усвідомлював… А хто вклав мене у ліжко?

— Я, — сказала Ізабелл. — Але дивилася в інший бік.

Морт натягнув штани, вліз у сорочку й у супроводі Ізабелл поспішив до Смертиного кабінету. Там уже був Альберт. Він нервово тупцював на місці, мов качка на пательні, а коли побачив Морта, то на обличчі в нього з’явилося навіть щось схоже на вдячність.

Морт був здивований побачити в старечих очах сльози.

— У крісло ніхто не сідав, — нив Альберт.

— Даруйте, але хіба сталося щось страшне? — запитав Морт. — Мій дід іноді по кілька днів додому не йшов, коли мав на базарі добрий виторг.

— Але він завжди тут, — сказав Альберт. — Щоранку, скільки його знаю, приходив сюди, сідав за стіл і складав собі маршрути. Це його робота. Обов’язок. Він би не прогулював.

— Гадаю, ті книги з маршрутами можуть зачекати день чи два, — сказав Морт.

«Холодно, не вгадав», — підказала йому запала мовчанка.

— Ні, не можуть?

Дівчина й старий похитали головами.

— Якщо маршрути не відмічати в книзі як належить, не вносити туди вузлові точки, порушиться Баланс, — сказала Ізабелл. — І тоді може статися що завгодно.

— Він тебе навчив? — запитав Альберт.

— Ні, на жаль. Я тільки до практичної частини мав стосунок, а теорію він обіцяв потім пояснити, — сказав Морт.

Ізабелл розридалася.

Альберт взяв Морта за руку і, драматично поворушивши бровами, дав зрозуміти, що їм треба відійти поговорити. Морт невпевнено пішов за ним. Старий пошукав щось по кишенях, знайшов паперовий пакетик і простягнув Мортові:

— Цукерочку?

Морт похитав головою.

— Ніколи не розповідав тобі про маршрути й вузлові точки?

Морт знову похитав головою. Альберт засмоктав льодяник з таким звуком, ніби вода стікає трубами з ванни богів.

— Скільки тобі, хлопче?

— Морте. Мені шістнадцять.

— Є речі, про які хлопцеві варто дізнатися до шістнадцяти, — сказав Альберт, зиркаючи через плече на Ізабелл, яка схлипувала в Смертиному кріслі.

— О, про це я все знаю. Батько мені розповів усе, коли ми разом водили тарґів паруватися. Коли чоловік і жінка…

— Я про всесвіт, — нетерпляче перебив Альберт. — В сенсі, ти про всесвіт думав?

— Я знаю, що Диск несуть крізь космос на своїх спинах четверо слонів, які стоять на спині Великого А’Туїна, — сказав Морт.

— Це не все. Я про всесвіт в цілому — про час і простір, життя і смерть, день і ніч — про все це.

— Не скажу, що загалом багато про це думав, — зізнався Морт.

— Он як. А варто було. Я до того веду, що маршрути й вузлові точки — важлива штука. Вони не дають смерті зійти на манівці. Не господареві нашому Смерті, а смерті як такій. Скажімо… — Альберт насилу добирав слова, — скажімо, смерть має наставати точно тоді, коли скінчується життя, а не до того чи після того, і маршрути треба складати так, щоби ключові показники… ти не нічого не розумієш, правда?

— Даруйте.

— Коротше, треба внести маршрути, — просто сказав Альберт, — а тоді треба забрати ті життя, які належить забрати. Життя в клепсидрах. Оті виїзди — це найпростіший з обов’язків.

— Ви це вмієте?

— Ні. А ти?

— Ні!

Альберт задумано сьорбнув, смокчучи льодяник.

— Тоді світові кранти, — сказав він.

— Слухайте, я щось не второпаю, чого аж так перейматися. Думаю, він просто десь затримався, — сказав Морт, та сам собі не повірив. Смерть не з тих, кого хапають за ґудзика й не відпускають, доки анекдот не розкажуть до кінця, чи кому кладуть руку на плече й кажуть приязно, що не треба поспішати, є ще час на кухоль чи два, або кого вмовляють зіграти в кеглі, бо в команді гравців бракує, а опісля хапонійської піци замовити… І раптом Морта нестерпно гостро накрило усвідомленням, що Смерть — найсамотніша істота у всесвіті. На святі Створення світу його місце було на кухні.

— Не розумію, що це на нашого господаря найшло останнім часом, — пробурмотів Альберт. — Злазь із крісла, дитино моя. Гляньмо на ті книги.

Вони разом розгорнули ґросбух.

Довго дивилися на сторінки.

Тоді Морт промовив:

— Що означають ті всі значки?

— Содомі нон сапієнс, — промимрив Альберт.

— Що це значить?

— Най мене шляк трафить, коли знаю.

— Це по-чарівничому? — запитав Морт.

— Ти про чарівничі справи не патякай. Я про них нічого не знаю, про ті справи. Краще сюди-от мозок приклади.

Морт втупився в лабіринти ліній і значків. Скидалися вони на павутину, у якій павук на кожному з’єднанні зав’язав вузлик і написав примітку. В очікуванні прозріння Морт дивився на плетиво, доки очі не запекло. Прозріння не сталося.

— То як?

— Для мене це якась хапонійська грамота. Не уявляю навіть, із якого боку дивитися, зверху вниз чи якось збоку.

— По спіралі від центру, — схлипнула Ізабелл зі стільчика в кутку.

Юнак і старий врізалися лобами, коли одночасно подивилися в центр. Тоді подивилися на Ізабелл. Та знизала плечима.

— Батько навчив мене читати маршрутну карту, — сказала вона, — коли я сюди вишивати приходила. Іноді читав мені її вголос.

— То ти можеш допомогти?

— Ні, — сказала Ізабелл і гучно висякалася.

— Тобто як це, «ні»? — гримнув Альберт. — Не час зараз для витребе…

— «Ні» означає, — крижаним голосом відповіла Ізабелл, — що я можу поробити маршрути, а ви можете допомогти.

Торгова гільдія Анк-Морпорка вдалася до наймання цілих банд молодиків із вухами завбільшки з кулак і кулаками, мов мішки з горіхами, чиїм обов’язком було перевиховувати тих, хто привселюдно відмовлявся визнавати принадність міста. Скажімо, філософа на прізвище Котосмажець одного дня знайшли в річці трохи нижче за течією — усього лише через кілька годин після того, як він озвучив легендарний афоризм: «Якщо людина стомилася від Анк-Морпорка, вона стомилася від життя по коліна в багні».

Тому найбезпечніше і наймудріше було би зараз приділити трохи уваги одній — із численних, звісно, — одній з речей, якими Анк-Морпорк славний на весь мультивсесвіт.

Їжі.

Половина торгових шляхів Диска проходить крізь це місто сушею чи помітно замуленою річкою. Саме ж місто населяють представники більш ніж половини усіх племен і народів Диска. Відтак в Анк-Морпорку зіштовхуються й змішуються найрізноманітніші кухні світу: у меню місцевих закладів можна знайти тисячі видів і сортів овочів і фруктів, півтори тисячі видів сиру, двісті видів прянощів і спецій, триста видів м’яса, двісті видів птиці, п’ятсот різних видів риби, сотню варіацій на тему макаронів, сімдесят таких і сяких їстівних яєць, півсотні їстівних комах, тридцять видів молюсків, два десятки змій та інших плазунів, а ще світло-коричневу бородавчасту штуку, відому як хапонійський плавучий трясовинний трюфель.

Заклади харчування в Анк-Морпорку теж різноманітні. Є дорогі, де порції крихітні, а тарілки величезні й срібні, а є непримітні, в яких, подейкують, приїжджі з екзотичних країн можуть скуштувати все, що зможуть проковтнути.

«Реберня» Гарґи біля доків навряд чи зазначена в популярних довідниках як зразковий заклад — тут обслуговують тих, хто любить великі порції й ламає столи, коли таких порцій за свої гроші не отримує. Тут нікого не цікавить екзотична чи вишукана атмосфера, а їжа тут теж дуже проста: недозрілі пташині зародки, кишки, фаршировані перекрученими органами тварин, шматки свинячих туш, смажені в тваринному жирі коренеплоди. Або, як їх тут звуть, яйця, ковбаси, ребра й бульба.

Заклади такого штибу не потребують меню. Досить глянути на жилетку господаря — Гарґи.

Гарґа саме думав про те, як йому пощастило з новим кухарем. Величезний, мов живий рекламний щит для свого висококалорійного асортименту, він аж світився від вигляду зали, забитої задоволеними відвідувачами. І який той кухар швидкий! Навіть трохи підозріло швидкий.

Він постукав у віконечко кухні.

— Двооку яєшню, бульбу, боби й трольбургер, без цибулі, — гаркнув він.

— ДОБРЕ.

За кілька секунд віконечко відчинилося й звідти з’явилися дві тарілки. Вражений Гарґа задоволено похитав головою. І так весь вечір! Яєшні яскраві й лискучі, боби червоні, мов рубіни, смажена картопля золотава, мов тіла відпочивальників на дорогих курортах. Минулий кухар робив не смажену картоплю, а коричневий слиз «у мішечку».

Гарґа озирнувся навкруги. Ніхто на нього не дивився. Він мав намір дізнатися, що ж там робиться, за віконечком. Він постукав знову.

— Сендвіч із крокодилом, — сказав він, — і шви…

Віконечко відчинилося. Гарґа вичекав кілька секунд, набрався духу й заглянув під верхній шмат хліба. Він не сказав би напевне, чи це крокодиляче м’ясо, але й не сказав би, що це не воно. Він знову постукав.

— Гаразд, — сказав він, — я не скаржуся, просто хочу знати, як це дається тобі так швидко.

— ЧАС НЕ МАЄ ЗНАЧЕННЯ.

— Правда?

— ТАК.

Гарґа вирішив не сперечатися.

— Ну, хлопче, маю сказати, працюєш ти нівроку, — сказав він.

— ЯК ЦЕ ЗВЕТЬСЯ, КОЛИ ВАМ ОДНОЧАСНО ТЕПЛО, ВИ ЗАДОВОЛЕНІ Й ХОЧЕТЕ, ЩОБИ ТАК БУЛО ЗАВЖДИ?

— Гадаю, це щастя, — відповів Гарґа.

У крихітній захаращеній кухні, де всі поверхні вкриті столітніми нашаруваннями жиру, безупинно крутився Смерть — різав, шинкував, мішав, насипав і смажив. Крізь смердючий дим виблискувала його сковорідка.

Він відчинив двері у холодну ніч, і в кухню зайшло з десяток вуличних котів, що збіглися на запахи молока і свіжого м’яса — найкращого Гарґиного м’яса, в якому той все одно не розбирався, — в мисках, заздалегідь розставлених на підлозі. Подеколи Смерть відволікався від справ, щоби почухати когось із котів за вушком.

— Щастя, — промовив він і здивувався звучанню власного голосу.

Гостроріз, чарівник і Королівський упізнавач, видерся на останню сходинку до вершини вежі й сперся на стіну, щоби дочекатися, коли серце припинить вискакувати з грудей.

Та вежа, насправді, була не такою вже й високою. Просто достатньо високою, як для Сто Лата. В цілому за проектом і за виглядом вона була цілком собі звичайною вежею, в яких зазвичай тримають викрадених принцес. Зберігали там переважно старі меблі.

Однак із тієї вежі був чудовий вигляд на місто й рівнину Сто — інакше кажучи, глядач міг спостерігати звідти достобіса капустяних полів.

Гостроріз дійшов аж до потрісканого зубчастого парапету й подивився на ранкову імлу. Можливо, того дня вона була трохи імлистішою, ніж зазвичай. Трохи зусиль, і він майже помітив мерехтіння у небі. Трохи уяви, і він чув сичання в капустяних полях — такий звук, ніби хтось смажить саранчу. Гостроріз здригнувся.

В такі миті він механічно перевіряв кишені. Цього разу він знайшов там хіба тільки кульочок желейок, злиплих в одну липку желеїну, і яблучний качан. Ні те, ні інше не могло його втішити.

Насправді Гостроріз хотів того ж, чого й усі нормальні чарівники хочуть у таку мить, а саме: покурити. За сигару він би зараз убив, а за розтоптаний недопалок принаймні поранив би. Опанував себе. Тверде дотримання обіцянок корисне для виховання характеру, от тільки характер не надто віддячував Гострорізові за принесені в його ім’я жертви. Кажуть, справжній чарівник завжди має бути напруженим. Зараз Гостроріза можна було мов тятиву натягувати.

Він відвернувся від капустоцвітого краєвиду й пішов униз гвинтовими сходами до головної будівлі палацу.

Та все-таки, визнав він подумки, його задум працює. Населення не опирається думці про коронацію, хоча й не розуміє до кінця, кого коронуватимуть. Вулиці буде прикрашено, а ще Гостроріз домовився про фонтан на головній площі — його ввімкнуть, і з нього тектиме якщо не вино, то хоча б пристойне пиво з броколі. Також будуть народні танці — якщо знадобиться, то на вістрі меча. Будуть розваги для дітей. І смажений бик. Королівську карету наново позолотили, і Гостроріз оптимістично розраховував, що це змусить людей помічати її на вулицях.

Непросто буде із Верховним жерцем Храму Сліпого Іо. Гостроріз вважав його милим стариганом, який був настільки ненадійним, коли доходило до жертвопринесень, що жертовні тварини втомлювалися чекати й ішли геть. Востаннє, коли він намагався принести в жертву козу, та встигла народити двох козенят, а потім материнство пробудило в ній відчайдушну сміливість, і половині жерців довелося тікати з храму.

Тож, за Гострорізовим підрахунком, імовірність, що він спроможеться вдягнути корону на потрібну голову, навіть за звичайних обставин була мізерною. Доведеться стояти поряд і тактовно скеровувати старечі руки куди слід.

Та й це була не найбільша проблема. Найбільша проблема була дійсно величезною. Про неї після сніданку йому розповів Канцлер.

— Феєрверки? — перепитав у нього Гостроріз.

— Це штука, яку ви, чарівники, добре вмієте, хіба ні? — сказав Канцлер. Він був простий і грубий, мов лежалий хліб. — Спалахи, вибухи й таке інше. Пригадую, приїздив до нас чарівник, коли я був малий…

— На жаль, я про феєрверки нічого не знаю, — сказав Гостроріз таким тоном, ніби це незнання мало для нього велику сентиментальну цінність.

— Ракети такі й сякі, — радісно пригадував Канцлер. — Анкійські свічі. Громовиці. І ще ті штучки, що їх в руках можна тримати. Яка може бути коронація без феєрверків.

— Так, але зрозумійте мене…

— Добродію, дорогенький, — перебив його Канцлер, — я знав, що можна на вас покластися. Запам’ятайте: більше ракет, а ще завершити треба чимось таким тематичним, майте на увазі, чимось таким, щоби аж дух перехопило, як‑от портрет… портрет… — його погляд зробився скляним і до втоми знайомим Гострорізові.

— Принцеси Келі, — сказав він зневірено.

— Он як. Так. Її, — сказав Канцлер. — Портрет… оцієї, кого ви сказали, із феєрверків. Це, звісно, для справжнього чарівника раз плюнути, та люди таке обожнюють. Хіба може бути щось краще, ніж коли усе горить, миготить, вибухає, й коли їхні величності з балкона махають — все це дуже на користь вірнопідданості, тримає її в належній формі, як я завжди кажу. Займіться цим. Ракети. Із рунами.

І от годину тому Гостроріз погортав «Книгу монструозних розваг», обережно змішав певну кількість різномастих речовин, що застосовуються в господарстві, й підніс до них запалений сірник.

Така дивна штука ті брови: не помічаєш їх, доки не втратиш.

Червоноокий і просякнутий димом, Гостроріз поскакав до королівських покоїв повз натовпи покоївок, зайнятих тим, чим зазвичай зайняті покоївки, причому для заняття цього, як йому здавалося, їх треба принаймні троє. Щоразу, коли він проходив повз них, вони замовкали, опускали очі, а потім, уже за його спиною, тихенько хихикали. Гострорізові це дошкуляло. Не через якісь там особисті штуки, — одразу ж додав він подумки. Просто чарівників треба поважати хоч трішки. Крім того, погляди деяких покоївок викликали в нього геть не чарівничі думки.

Дійсно, думалося йому, дорога до просвітлення встелена битим склом.

Дійшовши до покоїв, він постукав у двері. Відчинила покоївка.

— Чи тут ваша володарка? — спитав він якомога урочистіше.

Покоївка прикрила рот долонею. Її плечі смикалися. Очі світилися. Між її пальців проривався звук, схожий на сичання водяної пари.

Здаюся, вирішив Гостроріз, все-таки я якось надприродно впливаю на протилежну стать.

— Це чоловік? — почувся з покоїв голос Келі. Покоївчині очі немов засклилися, і вона схилила голову набік, не впевнена, чи не почулося їй.

— Це я, Гостроріз, — сказав Гостроріз.

— А, тоді все гаразд, заходь.

Гостроріз протиснувся повз дівчину й постарався не звертати уваги на те, як вона хихотіла, біжучи коридором. Звісно, всім було відомо, що жінкам можна бачитися із чарівниками без нагляду, та від самого тону, яким Келі сказала: «Тоді все гаразд, заходь», в нього всередині все занило.

Келі сиділа за туалетним столиком і розчісувала волосся. Не так багато чоловіків дізнається, що там принцеси носять під сукнями, і Гостроріз приєднався до цього кола обраних вкрай неохоче, але самоконтроль при цьому демонстрував дивовижний. Видавало його хіба нервове тремтіння кадика. Очевидно було, що магія йому не даватиметься кілька днів точно.

Келі розвернулася, і він відчув слабкий запах талькової пудри. Хай йому грець, ніякої магії кілька тижнів. Тижнів!

— У тебе трохи перегрітий вигляд, Гострорізе. Я маю про щось знати?

— Ні-і-і-е-е.

— Перепрошую?

Гостроріз труснув головою, приводячи себе до тями. Дивитися на щітку. На щітку.

— Просто один там магічний дослід робив, мадам. Трохи обпікся.

— Воно досі рухається?

— На жаль, так.

Келі відвернулася до дзеркала. Обличчя її ніби скам’яніло.

— У нас є час?

Цього питання він боявся. Він зробив усе що міг. Королівського астролога тримали в тверезому стані достатньо довго, аби переконати його, що церемонія має відбутися саме в цей день, і Гостроріз домовився, щоби її розпочали о секунді по півночі. Він безжально скоротив привітання фанфарами. Він обрізав звернення Верховного жерця до богів і жорстко його відредагував, тож боги будуть м’яко кажучи не в захваті, коли про це дізнаються.

Церемонію помазання священними оліями скоротили до двох мазків за вухами. Скейтборди на Диску на той час іще не винайшли, а коли б винайшли, то пересування Келі килимом між рядів було би неконституційно швидким. Та всього цього не було досить. Гостроріз нервував.

— Гадаю, що, мабуть, ні. Воно надто близько.

Він бачив у дзеркалі її розгніване обличчя.

— Наскільки близько?

— Е-е. Дуже.

— Хочеш сказати, що воно надійде під час церемонії?

— Е-е. Швидше навіть… Навіть до її початку, — нервово відповів Гостроріз. Чути було тільки стукіт Келіних пальців по столику. Гостроріз намагався вгадати, що буде далі — істерика чи, може, вона розіб’є дзеркало. Натомість Келі сказала:

— Звідки ти знаєш?

Він зважив, чи досить буде сказати щось на кшталт «я чарівник, ми про таке багато знаємо», та вирішив не ризикувати. Минулого разу, коли він так казав, вона погрожувала йому сокирою.

— Я розпитав одного з вартових про той шинок, де був Морт. Тоді я розрахував приблизну відстань. Морт казав, воно сунеться зі швидкістю повільної ходи, і я припустив, що ходить він…

— Отак просто? Жодної магії?

— Тільки здоровий глузд. Він значно надійніший, коли загадувати на майбутнє.

Вона поплескала його по руці.

— Бідолашний старенький Гостроріз.

— Мені всього лише двадцять, моя пані.

Вона підвелася й вийшла в гардеробну. Коли ви принцеса, то дуже швидко вчитеся почуватися старшою за всіх, хто має нижчий статус.

— Так, мабуть, мають існувати юні чарівники, — кинула вона через плече. — Просто люди завжди вважають вас старими. Цікаво, чому так.

— Покликання накладає такі обмеження, моя пані, — сказав Гостроріз, закотивши очі, — він чув шурхіт шовку.

— А що тебе змусило стати чарівником? — її голос було ледь чути, ніби вона говорила крізь щось.

— Це робота в приміщенні, не треба тягати важкого, — відповів Гостроріз. — І, мабуть, я прагнув дізнатися, як влаштований світ.

— І як, дізнався?

— Ні. — Гостроріз не дуже вмів вести світські бесіди, а коли б умів, то не розслабився би аж настільки, щоби запитати. — А що вас спонукало стати принцесою?

Запала виразна мовчанка, а тоді Келі відповіла.

— Це, знаєш, вирішили за мене.

— Даруйте, я…

— Бути королівською особою — це в нас така родинна традиція. Мабуть, із магією те саме. Твій батько, певно, теж був чарівником.

Гостроріз промовив крізь зуби.

— Ні. Де там. Аж ніяк.

Він знав, що буде далі, так само напевне, як і те, що ввечері зайде сонце. Тоном, в якому чулися здивування й захват, принцеса запитала:

— Справді? А це правда, що чарівникам не можна…

— Ну, коли все інше ми обговорили, я піду, — гучно сказав Гостроріз. — Якщо знадоблюся — йдіть на звук вибухів. Я… Ох-х-х-х!

Келі вийшла з гардеробної. Тут треба зазначити, що жіноче вбрання не було предметом зацікавлення для Гостроріза, і насправді в його думках про жінок місця для одягу зазвичай не лишалося, та від побаченого в ту мить йому перехопило подих. Той, хто шив цю сукню, не вмів спинитися вчасно. Там було і мереживо на шовку, й краї, оздоблені чорним шовковистим хутром, і перли всюди, де тільки була для них місцинка, і накрохмалені рукави «ліхтариком», і срібна філігрань, і знову-таки шовк. Насправді дивовижно, скільки всього можна зробити з невеликої кількості металу, кількох десятків роздратованих молюсків, одного-двох мертвих гризунів і неймовірної довжини нитки, витягнутої з комашиної гузки. Сукню ту треба було радше населяти, а не носити. І якщо ті волани подолу не котилися на коліщатках, тоді Келі була сильнішою, ніж він вважав.

— Що скажеш? — запитала вона, повільно обертаючись. — Її вдягали моя мати, і моя бабуся, і моя прабабуся.

— Невже всі одразу? — уточнив Гостроріз. Він був цілком готовий у це повірити. Як вона це вдягнула? Мабуть, там позаду є якісь дверцята.

— Це родинний спадок. Корсаж оздоблений діамантами.

— А де тут корсаж?

— Оце.

Гостроріз здригнувся.

— Вражає. Дуже, — сказав він, коли відчув, що здатен вимовляти слова. — А вам не здається, що воно трохи не за віком, надто зріле?

— Так і належить королеві.

— Звісно, та воно не завадить швидко йти?

— Я бігти наміру не маю. Треба триматися гідно. — І знову рисунок її щелепи збурив спогади про її предків — аж до того стопрадіда-завойовника, який надавав перевагу повсякчасному швидкому пересуванню й знав про гідність рівно стільки, скільки можна було донести на вістрі бойового списа.

Гостроріз розвів руки.

— Гаразд. Нехай так. Усі ми робимо що можемо. Сподіваюся, Мортові щось корисне теж спало на думку.

— Немає до привидів довіри, — завважила Келі. — Він крізь стіни ходить!

— Про це я багато думав, — сказав Гостроріз. — Загадкова здатність, чи не так? Він може проходити крізь речі лише тоді, коли не помічає цього. Це, мабуть, якась фахова хвороба.

— Що?

— Вчора я був майже в цьому переконаний. Він стає справжнім.

— Але всі ми справжні! Принаймні, ти і, мабуть, я.

— Але він стає ще справжнішим. Гранично справжнім. Майже таким же справжнім, як Смерть, а куди вже справжніше. Мало що може бути справжнішим за нього.

— Точно? — підозріливо перепитав Альберт.

— Звісно, — сказала Ізабелл. — Робіть самі, якщо хочете.

Альберт знов перевів погляд на ґросбух, і його обличчя перетворилося на живу ілюстрацію невпевненості.

— Ну, на вигляд вони правильні, — визнав він без ентузіазму і переписав два імені на клаптик паперу. — Так чи інакше, є лиш один спосіб перевірити.

Він відчинив верхню шухляду Смертиного стола й витягнув звідти велике залізне кільце. На ньому був тільки один ключ.

— ЩО ТЕПЕР? — запитав Морт.

— Треба взяти життєлічильники, — сказав Альберт. — Ти маєш піти зі мною.

— Морте! — прошепотіла Ізабелл.

— Що?

— От щойно ти сказав… — вона раптом замовкла, а потім додала: — Нічого. Просто прозвучало… дивно.

— Я ж тільки перепитав, що далі.

— Так, але… Та ну його, забудь.

Альберт прошурхотів повз них і тихенько почимчикував у коридор, мов двоногий павук. Підступив до дверей, які завжди були замкнені. Ключ підійшов. Двері розчахнулися.

Ані скрипу, тільки виразніша тиша.

І ревіння піску.

Морт та Ізабелл стояли на порозі, мов прибиті, а Альберт тим часом крокував між стелажів із клепсидрами. Піщаний шум не просто потрапляв у тіло крізь вуха, він заходив крізь ноги, крізь стінки черепа, заповнював голову, аж доки мозок не захлинався і не міг більше думати ні про що, крім сірого шуму, гудіння, шипіння, звуку життів, що їх проживали тут і зараз. Життів, що збігали до невідворотного завершення.

Вони ошелешено роззиралися серед нескінченних рядів життєлічильників, де кожен вирізнявся з-поміж інших, кожен мав ім’я. Світло від смолоскипів, закріплених на стінах, розсипалося іскрами по скляних боках клепсидр, і кожна з них сяяла, ніби зірка. Стіни в глибині кімнати губилися в іскристих туманностях.

Морт відчув, як Ізабелл стискає його руку. Коли вона заговорила, то голос її звучав напружено.

— Морте, деякі з них такі крихітні!

— БАЧУ.

Вона послабила хват — дуже обережно й повільно, ніби щойно примостила останнього туза на верхівку карткового будиночка й тепер боязко відпускала його, намагаючись не завалити будівлю.

— Повтори, будь ласка, — тихо сказала вона.

— Я сказав, що бачу. Нічого не можу вдіяти. Ти тут ніколи не бувала?

— Ні.

Вона трохи відступила й пильно дивилася йому в очі.

— Тут не страшніше, ніж у бібліотеці, — сказав Морт і сам майже повірив у сказане. Хоча в бібліотеці життя можна було тільки прочитати, а тут було видно, як вони збігають.

— Чому ти так дивишся на мене?

— Просто хотіла пригадати, якого кольору твої очі, — сказала вона, — бо…

— Якщо ви вже наситилися товариством одне одного, — гаркнув Альберт, перекрикуючи шум піску, — то ходіть сюди!

— Карі, — відповів Морт Ізабелл. — Вони карі. А що?

— Ну ж бо, швидше!

— Краще піди й допоможи йому, — сказала Ізабелл. — Здається, він дуже нервує.

Мортові враз зробилося якось ніби в’язко й незручно. Він лишив Ізабелл і широким кроком рушив до Альберта, який вже нетерпляче притупував ногою.

— Що від мене потрібно?

— Просто іди за мною.

Кімната розходилася на кілька коридорів, де на пристінних полицях вишикувалися клепсидри. Тут і там видніли кам’яні стовпи із вибитими на них кутастими позначками. Альберт зрідка поглядав на них, та в цілому рухався крізь піщане ревіння дуже впевнено, ніби знав шлях напам’ять.

— То на кожного є по клепсидрі, Альберте?

— Так.

— Але хіба тут усім вистачає місця?

— Знаєш щось про багатовимірну топографію?

— Е-е-е. Ні.

— Тоді я б на твоєму місці ніяких думок із цього приводу не висловлював, — сказав Альберт.

Він на хвильку спинився біля полиці, глянув на папірець, провів рукою вздовж ряду й різко вхопив клепсидру. Верхня посудина була майже порожня.

— Потримай оце, — сказав він. — Якщо ми правильно порахували, друга має бути десь поблизу. Ага. Ось вона.

Морт покрутив клепсидри в руках. Одна мала такий вигляд, наче містила важливе життя, а друга була опецькувата й непоказна.

Морт прочитав імена. Перше належало якійсь знатній особі з Агатійської імперії. На другій були піктограмки, які, як він пригадував, були письмом Поправної Хапонії.

— Тепер твоя черга, — глузливо всміхнувся Альберт. — Що раніше почнеш, то раніше закінчиш. Я підведу Хропунця до головного входу.

— У мене з очима все гаразд? — спитав Морт тривожно.

— Та наче нічого такого, наскільки я бачу, — відповів Альберт. — Повіки трохи червоні, синці більші, ніж зазвичай, та нічого такого.

Морт ішов за ним між заставлених склом полиць із виразом глибокої задуми на обличчі. Ізабелл спостерігала, як він зняв із кріплень меч й перевірив його на гостроту: з розмаху розітнув повітря точно так само, як робив Смерть, — і безрадісно вишкірився, коли почув, як повітря з громовим гуркотом сходиться за лезом.

Ізабелл упізнала ходу: Морт крокував.

— Морте, — прошепотіла вона.

— ЩО?

— Із тобою щось не те.

— ЗНАЮ, — сказав він. — Та мені здається, що можу цим керувати.

Вони почули цокіт копит надворі, Альберт штовхнув двері й зайшов, потираючи руки.

— Гаразд, хлопче, немає часу…

Морт махнув мечем. Той розсік повітря з таким звуком, ніби розтинав шовк, і спинився в одвірку біля Альбертового вуха.

— НА КОЛІНА, АЛЬБЕРТО МАЛІЧ.

В Альберта відвисла щелепа. Він крадькома перевів погляд убік на клинок, що майже торкався його голови, а тоді його очі звузилися в дві вузенькі рисочки.

— Ти в житті на таке не зважишся, хлопче.

— МОРТЕ, — ім’я прозвучало, мов удар батогом, тільки вдвоє зловісніше.

— У нас був пакт, — сказав Альберт, та в його голосі чувся комариний писк сумніву. — Була угода.

— Не зі мною.

— Була угода! Що би з нами всіма було, коли б ми не шанували угод?

— Не знаю, що було би зі мною, — сказав Морт тихо, — ТА Я ТОЧНО ЗНАЮ, ДЕ ОПИНИШСЯ ТИ.

— Це несправедливо! — тепер це було скиглення.

— НЕ ІСНУЄ СПРАВЕДЛИВОСТІ. Є ТІЛЬКИ Я.

— Припини, — сказала Ізабелл. — Морте, це все якась дурість. Ти тут нікого не вб’єш. Та й Альбертової смерті ти насправді не бажаєш.

— Тут — ні. Та я можу послати його назад у світ.

Альберт зблід.

— Ти не посмієш!

— Правда? Я можу забрати тебе туди і там лишити. Гадаю, часу тобі відписано небагато, правда ж? ПРАВДА Ж?

— Не говори так, — промовив Альберт, не в змозі дивитися Мортові в очі. — Ти звучиш як господар, коли так говориш.

— Я можу бути набагато гіршим за твого господаря, — сказав Морт спокійно. — Ізабелл, принеси Альбертову книгу, будь ласкава.

— Морте, я справді вважаю, що ти…

— МЕНІ ПОВТОРИТИ?

Вона побіліла й вибігла геть.

Альберт примружився на Морта вздовж клинка та криво й невесело всміхнувся.

— Ти це вічно контролювати не зможеш.

— Я й не хочу. Контролюватиму стільки, скільки треба.

— Ти зараз вразливий, розумієш? Що довше господаря немає, то сильніше ти стаєш схожим на нього. Та тобі від цього буде тільки гірше, бо ти пам’ятатимеш, як був людиною і…

— А ти сам? — огризнувся Морт. — Ти щось пам’ятаєш про те, як був людиною? Якби ти повернувся туди, скільки би ще прожив?

— Дев’яносто один день, три години і п’ять хвилин, — відкарбував Альберт. — Я знав, що він на мене полює, розумієш? Та тут я в безпеці, а він не такий уже поганий господар. Іноді я замислююся, як би він без мене впорався.

— Так, у царстві Смерті ніхто не вмирає. І як тобі тут, подобається?

— Мені понад дві тисячі років, це справді так. Я живу довше, ніж будь-хто з людей.

Морт похитав головою.

— Ти не живеш. Ти просто відтягуєш кінець. Тут насправді ніхто не живе. Час тут просто омана. Він несправжній. Нічого не змінюється. Я б радше помер і подивився, що далі, аніж вічність був тут.

Альберт задумано почухав ніс.

— Ну так, ти б міг, — погодився він. — Та я був чарівником, щоби ти розумів. І то непоганим. Вони мені навіть пам’ятник поставили, коли хочеш знати. Та коли ти чарівник, то швидко встигаєш нажити собі ворогів, які… які чекатимуть тебе на Тому Боці, — він шморгнув. — І не в усіх них по дві ноги. В деяких взагалі ніг нема. Чи облич. Смерть мене не лякає. Мене лякає те, що після неї.

— Тоді допоможи мені.

— А мені що з того?

— Колись тобі знадобляться друзі на Тому Боці, — сказав Морт. Він кілька секунд подумав і додав: — На твоєму місці я би про душу свою подбав, трохи відполірував би про всяк випадок. Тим, хто чекає на тебе Там, вона тоді не так смакуватиме.

Альберт здригнувся й заплющив очі.

— Ти не уявляєш про те, про що говориш, — сказав він, вклавши в твердження більше почуттів, ніж граматики. — Інакше б ти так не казав. Чого ти хочеш від мене?

Морт пояснив.

Альберт хихикнув.

— І все? Просто змінити Дійсність? Так не можна. Не існує вже в світі такої могутньої магії. Великі Заклинання, можливо, впоралися б. Та ніщо більше. Тому буде як є, а ти роби собі що хочеш, щасти тобі.

Повернулася трохи задихана Ізабелл із останнім томом Альбертового життя. Альберт знову шморгнув. Морт, мов заворожений, дивився на краплю, що вічно висіла на кінчику Альбертового носа. Вона от‑от мала б зірватися, якби не брак сміливості. Точно як сам Альберт, подумав Морт.

— Ви мені тією книжкою нічого не зробите, — втомлено сказав старий чаклун.

— А ми й не збиралися. Та щось мені підказує, що стати могутнім чарівником, завжди говорячи правду, навряд чи можливо. Ізабелл, читай, що там написано.

— «Альберт невпевнено подивився на нього», — почала Ізабелл.

— Ви не можете вірити всьому, що там пишеться…

— «…вигукнув він, визнаючи десь у глибині своєї скам’янілої душі, що вірити точно можна», — читала Ізабелл.

— Припини!

— «…вигукнув він, намагаючись загнати в закапелки розуму думку про те, що навіть коли Дійсність не спинити, її можна трохи сповільнити».

— ЯК?

— «…запитав Морт свинцевим тоном Смерті», — відповідально читала далі Ізабелл.

— Так, так, гаразд, можеш моє не читати, — роздратовано кинув Морт.

— Та вже пробач, що я жива.

— ЖИТТЯ НІКОМУ НЕ ПРОБАЧАЄТЬСЯ.

— І не говори до мене так, будь ласкавий. Мене цим не налякати, — сказала вона, а тоді глянула в книгу, де саме дописувався рядок про те, що вона збрехала.

— Скажи мені, як, чаклуне, — сказав Морт.

— Моя магія — це все, що в мене лишилося, — занив Альберт.

— Вона тобі не потрібна, старий скнаро.

— Я тебе не боюся, хлопче…

— ПОВТОРИ ЦЕ, ДИВЛЯЧИСЬ МЕНІ У ВІЧІ.

Морт деспотично клацнув пальцями. Ізабелл втупилася в книгу.

— «Альберт подивився у синювате сяйво Мортових очей, і рештки сміливості полишили його, адже він бачив перед собою не просто Смерть, а Смерть з усіма людськими вадами, як от мстивість, жорстокість і несмак, і тоді, охоплений жахом, він усвідомив з усією певністю, що це остання можливість вмовити Морта не відсилати його назад у царство Часу, де його буде впольовано, а душу його віддано на поталу тим, хто населяє темні Підземельні Виміри, де його крапка крапка крапка крапка крапка», — дочитала вона. — Там ще півсторінки крапок.

— Бо навіть книжки не зважуються описувати таке, — прошепотів Альберт. Він спробував заплющити очі, та образи, що замерехтіли в темряві під повіками, були настільки живими, що він одразу ж їх розплющив.

— Гаразд, — сказав він. — Є одне закляття. Воно сповільнює час над певною місцевістю. Я його вам запишу, та промовити його має чарівник.

— Це я влаштую.

Альберт облизав пересохлі губи. Його язик був схожий на стару ганчірку.

— Але доведеться заплатити, — сказав він. — Виконати спершу свій Обов’язок.

— Ізабелл?

Почувши Морта, вона знов опустила погляд на сторінку.

— Це правда, — сказала вона. — Якщо не виконаєш, усе піде шкереберть, а він все одно випаде назад у Час.

Усі троє перевели погляди на величезний годинник, що нависав над ними. Його маятник поволі розтинав повітря, дроблячи час на крихти.

Морт застогнав:

— Замало часу! Я не встигну і туди, і туди одночасно! Я не встигну!

— Господар устигнув би, — завважив Альберт.

Морт висмикнув меч із одвірка й люто потрусив ним перед Альбертовим носом. Той зіщулився.

— Пиши закляття, — гримнув Морт. — І не барись!

Він розвернувся і покрокував у Смертин кабінет. Там у кутку був муляж Диска: величезний, він тримався на спинах слонів, вилитих із чистого срібла, які стояли на спині бронзового Великого А’Туїна. Великі річки були позначені нефритовими жилками, пустелі — діамантовим пилом, а найпримітніші міста — самоцвітами. Анк-Морпорк, наприклад, позначений чималим рубіном.

Він розставив клепсидри по точках приблизного перебування власників відповідних життів і повалився в Смертине крісло, люто витріщаючись на них, ніби від цього відстань між ними зменшиться. Крісло тихо поскрипувало й поверталося, коли він совався в ньому з боку в бік.

Невдовзі тихо зайшла Ізабелл і повідомила:

— Альберт записав закляття. Я звірилася з книгою. Він не хитрує. Зараз він пішов і замкнувся у себе, і…

— Ти тільки поглянь на них! Тільки поглянь!

— Гадаю, Морте, тобі варто трохи заспокоїтися.

— Як мені заспокоїтися, коли — ти глянь тільки — одна з них майже у Великому Нефі, а друга — у Фест Пеларґіку, а мені ще потім у Сто Лат. Це дорога завдовжки десять тисяч миль так чи так. Це неможливо.

— Я певна, що ти знайдеш спосіб. А я допоможу.

Тут він нарешті подивився на неї й побачив, що вона була у пальті — незручному для верхової їзди і з великим хутряним коміром.

— Ти? Чим ти поможеш?

— Хропунець легко винесе нас двох, — сказала Ізабелл скромно і вказала на паперовий мішечок у руці, — а ще я зібрала нам обід. Я могла би… Могла би двері відчиняти й таке інше.

Морт невесело засміявся:

— В ЦЬОМУ НЕ БУДЕ ПОТРЕБИ.

— Вдячна буду, коли припиниш так говорити.

— Я не можу брати пасажирів. Це мене сповільнить.

Ізабелл зітхнула.

— Слухай, зробімо так: ми вдамо, що щойно довго сварилися, і я перемогла. Гаразд? Заощадимо сили. І ще я чомусь підозрюю, що Хропунець не схоче іти з подвір’я без мене. Я йому стільки рафінаду згодувала за всі ці роки, ти й гадки не маєш. То як, їдьмо?

Альберт сидів на вузькому ліжку й розлючено дивився в стіну. Він чув, як стукіт копит раптом урвався, коли Хропунець здійнявся в повітря, й щось собі забурмотів.

Минуло двадцять хвилин. Вирази пропливали обличчям чарівника, мов тіні від хмар схилом пагорба. Подеколи він невиразно щось промовляв, як‑от «казав я їм», чи «я ніколи такого не схвалив би», чи «господаря про таке слід попередити».

Та зрештою він, здається, опанував себе, обережно став навколішки й витягнув з-під ліжка подерту скриню. Відчинив її з помітним зусиллям і дістав запилюжену сіру мантію, з якої посипалися мідні блискітки й нафталінові кульки. Він вбрався в мантію, обтрусився й знов поліз під ліжко. Нерозбірливо чулася лайка, щось порцеляново дзенькнуло кілька разів — і Альберт витягнув з-під ліжка чарівничу патерицю, вищу за нього самого.

Вона була товстішою за звичайний костур — здавалася такою здебільшого через рельєфні різьблення, що прикрашали її по всій довжині. Роздивитися їх було непросто, та коли примружитися й зосередитися, написи й знаки прозоро натякали, що читати їх не варто.

Альберт знов обтрусився й критичним поглядом пройшовся по відображенню в дзеркалі над мийкою. А тоді промовив:

— Капелюх. Немає капелюха. Яке чаклунство без капелюха, холера його забери.

Він помарширував із кімнати й повернувся за п’ятнадцять хвилин. За цей час він встиг: вирізати круглий шмат із килима в Мортовій кімнаті, забрати з-за люстра в спальні Ізабелл захований там сріблястий папір, взяти з-під мийки в кухні нитку й голку, обдерти кілька напіввідірваних блискіток із мантії. Те, що вийшло, було не таким ефектним, як йому хотілося б, а ще воно сповзало на одне око, але: воно було чорне, на ньому були зорі й півмісяці, а ще цілком однозначно воно сповіщало, що його власник чарівник, хоча, може, й трохи відчайдушний.

Альберт почувався пристойно вдягнутим уперше за дві тисячі років. Від цього йому зробилося трохи сумно, тож він на хвильку замислився, а тоді відкинув ногою ганчір’яний килимок і патерицею накреслив коло на голій підлозі.

Коли патериця торкалася підлоги, то лишала по собі тонку лінію октаринового сяйва — восьмого кольору веселки, кольору магії, барвника уяви.

На колі він намітив вісім точок і з’єднав їх в октограму. Кімната запульсувала й низько загула.

Альберто Маліч ступив у центр і підніс патерицю над головою. Він відчував, як та прокидається, відповідає на дотики, як тремтить у ній сонна сила, що поволі випростується й напружується, мов розбуджений тигр. Перед внутрішнім зором його поставали образи забутої вже могутньої магії, що причаїлася у затканих павутинням закапелках його розуму. Уперше за багато століть він почувався справді живим.

Він облизав губи. Пульсація вщухла й лишила по собі дивну, повну очікування тишу.

Маліч закинув голову й виголосив один склад.

Синьо-зелене полум’я вирвалося з обох кінців патериці.

Октаринове сяйво здійнялося з восьми вістрь октограми й охопило чарівника. Усе це було насправді непотрібне для завершення заклинання, та ефектність появи для чарівників не пустий звук…

Як і ефектність зникнення. Він зник.

Мортів плащ лопотів на стратопівсферному вітрі.

— Куди спочатку? — прокричала Ізабелл йому в вухо.

— Фест Пеларґік! — крикнув Морт, і вихор відніс його слова геть.

— Де це?

— Агатійська імперія! На Противажному континенті! — і він вказав униз.

Морт не підганяв Хропунця, бо знав, яка довга дорога попереду, тож величезний білий кінь розслаблено чвалав над океаном. Ізабелл глянула вниз на ревучі зелені хвилі в білих баранцях і міцніше притиснулася до Морта.

Морт примружився, намагаючись розгледіти крізь туман біле марево, що означало сушу, й стримувався, аби не прискорити Хропунця пласким боком меча. Він жодного разу його не бив і, чесно кажучи, не знав, що з цього може вийти. Він міг тільки чекати.

З-під його пахви показалася рука з сендвічем.

— На вибір шинка або сир із кисло-солодким соусом, — сказала вона. — Можна й поїсти, доки іншої роботи немає.

Морт опустив погляд на вогкий хлібний трикутник і спробував пригадати, коли востаннє їв. Годинник тут не поможе, треба рахувати за календарем. Він узяв сендвіч.

— Дякую, — сказав він так чемно, як тільки міг.

Крихітне сонце котилося до виднокраю, тягнучи за собою ліниве денне світло. Хмари попереду здіймалися, мов гори, і їхні краї відсвічували рожевим і жовтогарячим. За якийсь час він уже міг розрізнити внизу розпливчасті контури суші, розсипи міських вогнів тут і там.

Півгодини — і він уже був певен, що розрізняє окремі будівлі. Агатійська архітектура тяжіла до приземкуватих пірамідальних форм.

Хропунець знижувався, аж доки між його копитами й морською поверхнею не лишилося кілька футів. Морт ще раз роздивився клепсидру й лагідно потягнув за віжки, аби скерувати коня до морського порту, що був трохи далі в узбічному напрямку від їхнього поточного курсу.

На якорі стояло кілька суден — переважно прибережні торгові вітрильники. Агатійські правителі не заохочували підданих подорожувати за межі імперії, щоби ті не надто переймалися побаченим закордоном. З тієї ж причини по всьому кордону країни було зведено стіну, яку охороняли так звані небесні стражі, а робили вони це таким чином: наступали щосили на пальці тим громадянам, яким спадало на думку визирнути за стіну й ковтнути повітря свободи.

Траплялося таке нечасто, адже більшість підданих Сонцеликого цілком щасливо жили собі з цього боку Стіни. Так уже життя складається, що є ті, хто з цього боку, а є ті, хто з того, й тому шляхів два: виростити собі витриваліші пальці рук або просто не думати про зайве.

— Хто тут головний? — запитала Ізабелл, коли вони пролітали над гаванню.

— Якийсь хлопчик-імператор. Та насправді, гадаю, всім заправляє Верховний візир.

— Жодної довіри до таких візирів, — глибокодумно сказала Ізабелл.

І Сонцеликий Імператор такої довіри не мав. Візир, якого звали Дев’ять Мінливих Дзеркал, мав абсолютно чіткі уявлення щодо того, хто має керувати державою, в тому сенсі, що керувати має він, а юний правитель саме достатньо підріс, щоби ставити незручні питання на кшталт «Чи вам не здається, що Стіна матиме кращий вигляд, коли в ній буде кілька воріт?» або «Так, але хіба не цікаво, що на тому боці?». Тож Візир вирішив, що в інтересах Сонцеликого — вмерти в муках від отрути й бути похованим у негашеному вапні.

Хропунець приземлився на пограбаний гравій у подвір’ї величезного палацу й тим самим кричущо порушив гармонію всесвіту[11]. Морт спішився і допоміг Ізабелл.

— Просто під ногами не плутайся, — сказав він їй серйозно. — І не розпитуй.

Він побіг кудись вгору емальованими сходами й поспішив крізь безмовні кімнати й зали. Спинявся він тільки іноді, щоби поглянути на клепсидру. Зрештою він добіг до кінця одного з коридорів і зазирнув крізь фігурну решітку до нижньої кімнати, де саме вечеряли представники імператорського двору.

Юний Сонцеликий Імператор сидів схрестивши ноги на чолі низенького столу. Позаду нього тягнулася довга мантія, розшита коштовним хутром і пір’ям. Здавалося, він із неї вже трохи виріс. Решта придворних сиділи навколо столу у складновираховуваному порядку старшості, та серед них безсумнівно був і Візир, який украй підозріло длубався в своїй порції снуші й варених водоростей. Не вірилося, що хтось із присутніх от‑от помре.

Морт прокрався вздовж галереї, завернув за ріг і заледве не наштовхнувся на кількох чималих небесних стражів, які саме зібралися біля підглядального отвору в паперовій стіні, передавали один одному цигарку й затягувалися, в характерній для солдатів манері прикриваючи сигарету долонею.

Він навшпиньки пішов назад до решітки й підслухав таку розмову:

— О, нехай наречуть мене найнещаснішим зі смертних, мій Вічний Повелителю, бо знайшов я оце в своїх цілком достойних снуші, — жалівся Візир, показуючи щось затиснуте між паличок.

Придворні нахилилися вперед, щоби розгледіти. Морт також. Він не міг не погодитися з Візиром, бо та штука дійсно була неприємною на вигляд — синювато-зелена і з купою трубчастих мацаків.

— Тому, хто готував трапезу, винесуть догану, о Благородний Муже Науки, — сказав Імператор. — Хіба є в світі люди з запасними ребрами?

— О, ні, Чуйний Батьку Свого Народу, я радше вів до того, що це, на мою думку, міхур і селезінка глибоководного в’юна, яку вважають чи не найвишуканішим смаколиком, і то настільки, що куштувати його належить лиш істинним улюбленцям богів, до яких я свою ницу персону віднести не можу аж ніяк.

І вправним кидком переправив ту штуку в Імператорову тарілку, де вона, трохи потремтівши, прийшла в стан спокою. Хлопчик якийсь час дивився на неї, а тоді підчепив паличкою.

— Он як, — сказав він, — та хіба не сказано було самим великим філософом Лі Тіном Улесником, що вчений муж є вищим за будь-якого князя чи царя? Пригадую, як ви давали мені прочитати уривок, де про це йшлося, о Вірний і Ненастанний Шукачу Знань.

Драглиста штукенція витворила дугу в повітрі й присоромлено гепнулася на тарілку Візира. Той підхопив її паличками й приготувався до другої подачі, трохи примружившись.

— Зазвичай це твердження можна вважати істинним, о Нефритовий Потоку Мудрості, та особисто ваш покірний слуга аж ніяк не може вважатися вищим за Самого Імператора, якого він любить, ніби власного сина, і якого глядів невсипно аж від сумної часини загибелі його батька, тож складає цей смаколик до ваших ніг як скромний дар.

Усі придворні супроводили пильними поглядами нещасний шмат риб’ячої плоті в його третьому польоті через стіл, та Імператор, хвацько махнувши віялом, відбив подачу й так повернув невідому штукенцію у Візирову тарілку. Та льопнулася з такою силою, що варені водорості бризнули навсібіч.

— Та вже з’їжте хтось те нещастя, — вигукнув Морт, якого ніхто не міг чути. — Я поспішаю!

— Ви найвідданіший зі слуг моїх, о Мудрий і Справді Єдиний Супутнику Моїх Покійних Батька й Дідуся в Їхніх Останніх Подорожах, а тому я проголошую вас достойним нагороди, що полягає в куштуванні цього рідкісного й вишуканого наїдка.

Візир невпевнено поштрикав штукенцію паличкою й уважно придивився до посмішки Імператора. Вона була широка і страшна. Він шукав, як би відкараскатися від пригощання.

— На жаль, здається, що я вже трохи переїв… — почав він, та Імператор жестом наказав йому замовкнути.

— Не сумніваюся, що такий смаколик вимагає особливого гарніру, — сказав він і поплескав у долоні. Стіна за його спиною розсунулася, і четверо небесних стражів увійшли до зали. Троє з них тримали напоготові бойові мечі нуж-бо, а четвертий ледь не заточився, намагаючись наспіх проковтнути незагашений недопалок.

Тарілка випала з Візирових рук.

— Найвідданіший з моїх слуг боїться, що йому забракне місця в шлунку для останнього смаколика, — сказав Імператор. — Певно, ви могли б перевірити, чи дійсно його шлунок такий уже повний. І чому в одного з вас іде вухами дим?

— Це жага до дії пече йому, о Сонцеликий, — швиденько виправдався старший страж. — Боюся, спинити його буде непросто.

— Тоді нехай вийме меч і… О, то Візир наш усе-таки згадав про апетит. Чудово.

Запала цілковита мовчанка. Візир старанно жував. Тоді ковтнув.

— Смакота, — сказав він. — Неперевершено. Справжній подарунок богів, а тепер, коли дозволите… — він випростав ноги й спробував підвестися. На чолі виступили краплі поту.

— Вже йдете від нас? — здійняв брови Імператор.

— Нагальні державні справи, о Правителю, Від Якого Ніщо…

— Сидіть. Отак швидко вставати з-за столу шкідливо для травлення, — сказав Імператор, і стражі хором закивали. — Крім того, немає у вас жодних нагальних державних справ, коли тільки не йдеться про пляшечку з написом «Протиотрута» в чорній лакованій скриньці на бамбуковому килимку вашої спальні, о Світило Мудрості в Нічній Темряві.

У Візирових вухах гуло. Обличчя почало синіти.

— Бачите? Невчасний рух на повний шлунок — і от уже погане самопочуття. Волію, щоби це просте знання рознесли по всіх усюдах мого царства, аби всі мужі знали про ваш стан і діяли відповідно.

— Мій обов’язок привітати вас, о Сонцеликий, із такою далекоглядністю, — промовив Візир і упав обличчям у таріль із вареними м’якопанцирними крабами.

— У мене був найкращий учитель, — сказав Імператор.

— І ПУНКТУАЛЬНИЙ, — сказав Морт, заносячи меч.

За мить дух Візира підвівся з подушки й оглянув Морта.

— Ти хто такий, варваре? — гаркнув він.

— СМЕРТЬ.

— Вже точно не моя, — відрізав Візир. — Де мій Чорний Небесний Вогнедишний Дракон?

— НЕ ЗМІГ ПРИЙТИ, — за спиною Візирового духа почали скупчуватися тіні. Кілька з них були вбрані в імператорські мантії, та було й багато інших, які штовхалися й усіляко давали зрозуміти, що нетерпляче чекають на Візирів дух у краю мертвих.

— Здається, там на вас дехто чекає, — сказав Морт і поспішив геть. Коли він дійшов до галереї, Візирів дух заверещав…

Ізабелл терпляче чекала поряд із Хропунцем, який саме обідав п’ятисотрічним бонсаєм.

— Один готовий, — сказав Морт, вибираючись у сідло. — Залазь, у мене нехороше передчуття щодо наступного, і часу в нас замало.

Альберт матеріалізувався посеред Невидної академії — там само, звідки зник за дві тисячі років до того.

Він задоволено крекнув і обтрусив із мантії пил.

Раптом він відчув, що на нього дивляться. Глянувши вгору, він усвідомив, що оприявнився там, куди напружено вдивлявся він сам — тільки мармуровий.

Альберт поправив окуляри й окинув несхвальним поглядом бронзову табличку, прикручену до п’єдесталу. Там було сказано:

«Альберто Маліч, Засновник цієї Академії. 1222‒1289 рр.

Такого, як він, більше не буде».

«Така ціна вашим передбаченням», — подумав він. І коли вже вони так його шанували, то могли б найняти вправнішого скульптора. Це просто принизливо. Ніс геть не той. А це хіба нога? А ще на ній хтось свої імена понадряпував. І капелюха такого він би в житті не нап’яв. Звісно, якщо він постарається, то життя ніколи й не скінчиться.

Альберт пустив октаринову блискавку у навісну статую, і та розпалася на порох.

— Так, — сказав він світові в цілому. — Я повернувся.

Магічний лоскіт здійнявся його рукою й пронизав мозок теплом. Як йому цього бракувало впродовж тих нескінченних років.

Чарівники почали збігатися на шум крізь високі подвійні двері й одразу ж зробили хибний висновок із побаченого.

Посередині був п’єдестал. Без статуї. Оточений хмарою мармурового пилу. Із хмари на них ішов, бурмотячи щось собі під ніс, Альберто Маліч власною персоною.

Чарівники, що були позаду натовпу, швиденько розвернулися й побігли геть якомога тихіше. Серед них не було жодного, хто в пору легковажної юності не вдягав на голову старому Альбертові всім відомий предмет підліжкового посуду, або ж не видряпував на холодному й непоказному тілі статуї своє ім’я, або ж не розливав на п’єдестал пива. Ба гірше, у дні святкувань, коли спиртне лилося рікою, а до нужників було так далеко йти… Колись усе це здавалося вкрай дотепним. І от воно вже не здавалося таким.

Перед розгніваним магом лишилося дві постаті: одна — бо мантія її власника зачепилася за двері, а друга — бо належала мавпі, яка могла собі дозволити не перейматися людською метушнею.

Альберт ухопив чарівника, який безрезультатно намагався втекти крізь стіну. Той заскиглив:

— Гаразд, гаразд, визнаю! Я був тоді напідпитку, повірте, чесно вам кажу, нічого поганого не хотів, пробачте, пробачте…

— Що ти верзеш, чоловіче? — Альберт був щиро здивований такою поведінкою.

— …Мені так соромно, якби ж я тільки міг пояснити, як мені сором…

— Та годі вже белькотіти! — Альберт перевів погляд на мавпу. Та доброзичливо всміхнулася йому у відповідь. — Тебе як звати?

— Так, пане, вже припинив, жодного белькотіння, пане… Ринсвінд, пане. Помічник бібліотекаря, вже який є.

Альберт оглянув його з голови до ніг. Молодик мав безнадійний і якийсь задрипаний вигляд, ніби невипрана білизна. Альберт вирішив, що коли чарівництво опустилося до такого рівня, хтось має щось із цим вдіяти.

— Який бібліотекар призначив такого, як ти, своїм помічником?

— У-ук.

Тут він відчув, як до його руки торкається щось схоже на теплу шкіряну рукавичку.

— Мавпа! В моїй академії!

— Орангутан, пане. Він колись був чарівником, та його спіткали якісь чари, пане, і він не дозволяє перетворити його назад на людину, та він єдиний серед усіх нас, хто знає, де і які книжки шукати, — поспішно пояснив Ринсвінд. — А я стежу, щоби в нього були банани, — додав він, бо відчув, що сказане потребує додаткових пояснень.

Альберт розлючено витріщився на нього.

— Замовкни!

— Замовкаю, замовкаю вже, пане.

— Краще скажи, де Смерть.

— Смерть, пане? — перепитав Ринсвінд, втискаючись у стіну.

— Високий такий, скелетоподібний, крокує так, ніби марширує, ОТАК ГОВОРИТЬ. Смерть. Давно його бачив?

Ринсвінд нервово ковтнув.

— Давно не бачив, пане.

— Ну, я його шукаю. Ця маячня має припинитися. І я хочу припинити її зараз же, ясно? Веди сюди вісьмох найстарших чарівників, хай тут будуть за півгодини з усім потрібним для обряду Ашк-Енте, второпав? Не скажу, правда, що ви тут усі маєте обнадійливий вигляд. Тюхтії такі, що плюнути нема в кого, а ти припини мене за руку хапати!

— У-у-ук.

— А тепер я піду вип’ю, — гаркнув Альберт. — Де тут тепер наливають бодай трохи пристойну ослячу сечу?

— Є «Барабан», пане, — сказав Ринсвінд.

— «Тріснутий барабан»? На Філігранній? Досі там?

— Так, хоч назву міняють то так, то сяк, і відбудовують наново час від часу, але місце те… на місці, пане, багато років уже. У вас, певно, труби йой як горять, пане? — запитав Ринсвінд із ноткою липкого панібратства в голосі.

— А тобі яке діло до моїх труб? — огризнувся Альберт.

— Жодного, жодного діла, пане.

— Я пішов у «Барабан». Півгодини, затямив? І якщо не чекатимуть на мене, коли повернуся, тоді… коротше, краще б їм чекати!

Він вихором понісся геть, здійнявши хмару мармурового пилу.

Ринсвінд дивився йому вслід. Бібліотекар тримав його за руку.

— Знаєш, що найгірше?

— У-ук?

— Не пригадую навіть, щоби під драбиною проходив.

Приблизно тоді, коли Альберт сперечався із власником «Латаного барабана» про пожовклий рахунок, який переходив від батька до сина, пережив один заколот із убивством монарха, три громадянські війни, шістдесят одну велику пожежу, чотириста дев’яносто пограбувань і понад п’ятнадцять тисяч бійок між відвідувачами, і от зараз доводив до його, Альберто Маліча, відома, що він досі винен власникам закладу три мідяки плюс відсотки, яких набігло достатньо, аби заповнити вщерть найбільше сховище на Диску, і таким чином вкотре підтверджував, що несплачений рахунок робить пам’ять анкійського торговця такою довгою, що й слон позаздрив би, — от приблизно тоді ж Хропунець нісся над розлогим і таємничим хапонійським континентом, лишаючи в небесах за собою шлейф білої пари.

Далеко внизу чулися барабани з гущавини пахучих тінистих джунглів, і тумани здіймалися над захованими серед дерев річками, у водах яких ховалися чудовиська й чекали на заблукалу вечерю.

— Із сиром більше немає, доведеться тобі їсти з шинкою, — сказала Ізабелл. — Що це там за вогні?

— Це Світлосховища, — сказав Морт. — Ми наближаємося.

Він витягнув клепсидру з кишені й глянув, скільки лишилося піску.

— Але щось ми недостатньо близько, трясця!

Світлосховища були ставками світла, що тягнулися по серцесвітний бік від напрямку їхнього руху. Саме так: деякі з племен, що населяли континент, розставили у пустельних горах дзеркала, щоби збирати повільне й важке денне світло. Воно правило за тамтешню валюту.

Хропунець плавно рухався над кострищами кочівників і мовчазними болотами навколо річки Цорт. Попереду в місячному сяйві проступали темні й знайомі обриси.

— Цортські піраміди в місячному сяйві! — зітхнула Ізабелл. — Як романтично!

— ЗВЕДЕНІ НА КРОВІ ТИСЯЧ РАБІВ, — зауважив Морт.

— Прошу, не треба цього.

— Пробач, та з практичної точки зору це…

— Гаразд, гаразд, я зрозуміла, — роздратовано перебила Ізабелл.

— Непроста це штука, поховати мертвого царя, — сказав Морт, коли вони знижувалися над однією з невеликих пірамід. — Накачують їх такою, знаєш, рідиною, щоби зберігалися й неушкодженими потрапили на той світ.

— І помагає?

— Не дуже. — Морт нахилився до Хропунцевої шиї. — Там смолоскипи внизу. Зажди.

Від пірамід тягнулася процесія на чолі зі статуєю крокодилобога Оффлера, яку несло близько сотні спітнілих під її вагою рабів. Хропунець непомітно прочвалав над ними й ідеально м’яко приземлився на всі чотири ноги у щільно втрамбований пісок біля головного входу в піраміду.

— Замаринували ще одного царя, — сказав Морт. Він оглянув клепсидру в світлі місяця. Та була непримітна й на царське походження не натякала.

— Це не може бути цар. Їх же не маринують, доки вони ще живі? — запитала Ізабелл.

— Сподіваюся, ні, бо я читав, що перш ніж замаринувати, їх розтинають і вирізають…

— Не хочу чути!

— …усе м’яке, — неоковирно договорив Морт. — Тому все одно, чи маринування допомагає, бо уяви, як воно, ходити отак…

— То коли ми не по царя приїхали, — голосно перебила Ізабелл, — тоді по кого?

Морт розвернувся до темного входу в піраміду. До світанку його не замурують, щоби душа померлого царя могла вийти назовні. Вхід той був зловісним і ніби натякав, що піраміду облаштували з метою значно страшнішою, ніж, скажімо, тримати ніж чи бритву вічно гострими[12].

— Зараз дізнаємося, — відповів Морт.

— Стережіться, він повертається!

Найстарші чарівники Академії вишикувалися в шеренгу, пригладжували бороди і в цілому докладали марних зусиль, щоби мати солідніший вигляд. Їх повисмикували з кабінетів чи з-за пообіднього бренді біля каміна, всі вони почувалися одночасно тривожно й розгублено, а тому весь час зиркали на порожній п’єдестал.

Існує одна істота, якій під силу повторити вираз їхніх облич: це лондонський голуб, якому сповістили, що, по-перше, адмірал Нельсон зійшов зі своєї колони, і, по-друге, пішов по дрібнокаліберну гвинтівку й набої до неї.

— Наближається коридором! — гукнув Ринсвінд і сховався за одвірок.

Чарівниче товариство так спостерігало за дверима, ніби ті от‑от мали вибухнути, і треба віддати їх завбачливості належне, бо ті таки вибухнули. Дубові скабки дощем осипалися на присутніх, і в контровому світлі, що било крізь потрощені двері, з’явилася невисока постать. В одній руці постать тримала задимлену патерицю, а в другій — крихітну жовту жабку.

— Р-р-ринсвінде! — заревів Альберт.

— Тут, пане!

— Забери оце і викинь десь подалі.

Жабка перебралася на Ринсвіндову долоню й вибачливо глянула йому в очі.

— Хай цей господар хоч раз іще на чарівника запащекує, — сказав Альберт задоволено. — Варто лишити вас самих на кількасот років, і от уже кожний шинкар думає, що може до чарівника огризатися.

Хтось зі старших чарівників щось пробурмотів.

— Що-що? Ану, голосніше!

— Як скарбій Академії, я завжди виступав за те, щоби підтримувати добросусідські відносини зі спільнотою, — бурмотів чарівник, намагаючись не зустрічатися поглядом із Альбертом, який свердлив його очима. На його совісті був один із численних нічних горщиків, а також непристойні написи як обтяжувальні обставини.

В Альберта відвисла щелепа.

— Що?

— Ну, е-е-е, суспільний обов’язок, ми вважаємо, що життєво важливо бути прикладом для… А-а-а!

Чарівник даремно намагався прибити полум’я, що раптом охопило його бороду. Альберт опустив патерицю і повільно оглянув усіх присутніх. Ті намагалися ухилитися від його пильного погляду, мов трава від вітру.

— Може, ще хтось хоче виявити вірність суспільному обов’язкові? — запитав він. — Добрі сусіди ще є серед вас? — він випростався на повний зріст. — Хробаки безхребетні! Я цю Академію заснував не для того, щоби ви сусідам газони їхні кляті стригли! На біса вам сила, коли ви її не застосовуєте? Не поважає вас холоп — то й спопеліть йому двір, щоби й сальця засмажити не було на чому! Ясно вам?

Серед чарівників почулися притишені зітхання. Вони сумно дивилися на жабку на Ринсвіндовій долоні. Більшість із них ще в далекій юності опановували мистецтво пиятики до непритомності саме в «Барабані». Звісно, ті часи давно минули, та наступного вечора Торгова гільдія мала проводити урочисту вечерю в верхній залі «Барабана», і в усіх чарівників восьмого ступеня були контрамарки. Там подавали б печеного лебедя й два види бісквітних тортів, а ще виголошували б тости на кшталт «Наші дорогоцінні — ні-і-і — виняткові гості!..», аж доки не настав би час викликати носильників і розвозити всю братію на візках.

Альберт крокував уздовж шеренги й час від часу злегка штурхав когось із чарівників патерицею у черево. Душа його співала. Повернутися? Та нізащо! Тут влада, тут справжнє життя. Він поставить на місце того старого дурня й плюне йому в порожні очі.

— О, тут все зміниться, іменем Ґрізмового Курного Дзеркала заклинаю вас!

Ті з присутніх, хто пам’ятав історію закладу, сумно кивали. Кам’яна підлога, підйом затемна, ніякого спиртного за жодних обставин, завчати істинні імена всього сущого, доки ті не лізтимуть з вух.

— А цей що там робить?!

Недороблена цигарка випала з тремтливих пальців чарівника, який на свою біду забудькувато поліз у кисет. Цигарка підскочила, упавши на підлогу, і всі спостерігали, як вона котиться, аж доки Альберт не смикнувся вперед і не розчавив її.

Тоді він різко спинився й розвернувся. Ринсвінд, який ішов за ним хвостиком, ніби неофіційний ад’ютант, ледве не врізався йому в спину.

— Ти! Ринс-щось-там. Куриш?

— Ні, пане! Шкідлива звичка! — випалив Ринсвінд, уникаючи поглядів свого безпосереднього начальства. Він цілком ясно відчував, що щойно нажив собі кількох довічних ворогів, і чомусь від думки, що житимуть вони недовго, йому не легшало.

— І правильно! Ану, потримай патерицю. Так от, мої ниці виродженці, цьому всьому кінець. Ясно? Завтра підйом на світанку, три кола внутрішнім подвір’ям і сюди на зарядку. Дієтичне харчування! Сумлінне навчання! Фізичні вправи! А ця клята мавпа поїде працювати в цирк!

— У-ук?

Кілька старших чарівників замружилися.

— Але спершу, — сказав Альберт, — ви зробите мені велику ласку, коли проведете обряд Ашк-Енте. Треба справу одну до кінця довести.

Морт широким кроком пройшов темні, хоч око вийми, коридори піраміди. Ізабелл старалася не відставати. Слабке світло від меча вихоплювало з темряви неприємні речі. Наприклад, крокодилобог Оффлер порівняно з іншими об’єктами поклоніння цортців був просто-таки квіточками.

В нішах стояли статуї, що зображали істот, складених із усього, чим знехтував верховний бог.

— Нащо вони тут? — запитала Ізабелл пошепки.

— Цортські жерці вважають, що ті статуї оживають після закриття піраміди й охороняють царське тіло від грабіжників.

— Яке дикунське повір’я.

— А чого ти вважаєш, що це лише повір’я?

— То вони справді оживають?

— Можу сказати тільки, що коли цортці накладають на якесь місце закляття, то це не жарти.

Морт звернув за ріг, і в Ізабелл зайшлося серце, коли він на мить зник із поля зору. Вона рвонула крізь темряву і врізалася в Морта. Той роздивлявся статую собакоголового птаха.

— Фу, — озвалася Ізабелл. — У тебе від такого не йде мороз шкірою?

— Ні, — безвиразно сказав Морт.

— Але чому?

— БО Я МОРТ, — він розвернувся, і вона побачила, що його очі світяться крихітними синіми цятками.

— Припини!

— Я… НЕ МОЖУ.

Вона спробувала засміятися. Не вийшло.

— Ти не Смерть, — сказала вона. — Ти просто виконуєш за нього роботу.

— СМЕРТЬ ТОЙ, ХТО ВИКОНУЄ РОБОТУ СМЕРТІ.

Тривожну мовчанку перервав стогін, який почувся з дальнього кінця темного проходу. Морт різко розвернувся й поспішив на звук.

«Він має рацію, — подумала Ізабелл, — він навіть так само рухається».

Та страх перед темрявою, що огортала її, переміг усі на світі сумніви, тож вона прокралася услід за Мортом, звернула за ріг і опинилася в приміщенні, яке у тьмяному світлі меча здавалося гібридом скарбниці й дуже захаращеного горища.

— Що це за місце? Ніколи не бачила одразу стільки мотлоху.

— ЦАР ЗАБИРАЄ ВСЕ ЦЕ ЗІ СОБОЮ В ІНШИЙ СВІТ, — пояснив Морт.

— Він точно не шанувальник подорожей порожнем. Глянь, цілий човен! І золота ванна!

— БЕЗСУМНІВНО, ВІН ДБАТИМЕ ПРО ЧИСТОТУ В НАСТУПНОМУ ЖИТТІ.

— І всі ті статуї!

— ТІ СТАТУЇ, НА ЖАЛЬ, БУЛИ ЛЮДЬМИ. СЛУГАМИ ЦАРЯ, ЯК ТИ РОЗУМІЄШ.

Обличчя Ізабелл враз посмурнішало.

— ЖЕРЦІ ЇХ ОТРУЇЛИ.

Знову почувся стогін з іншого боку захаращеної зали. Морт пішов на звук, незграбно переступаючи через згорнуті килими, фінікові грона, ящики з керамікою й купи коштовностей. Очевидно, цар не міг обрати, що візьме зі собою, тому вирішив перестрахуватися і взяти одразу все.

— ОТ ТІЛЬКИ ОТРУТА НЕ ЗАВЖДИ ДІЄ ОДРАЗУ, — похмуро додав Морт.

Ізабелл без зусиль пробралася за ним, подеколи помагаючи собі руками, й заглянула за каное. Там на купі килимів лежала дівчина в напівпрозорих шароварах, жилетці, на яку кравці пошкодували матерії, й такій кількості браслетів, що ними можна пришвартувати чималий корабель. Навколо її рота була зелена пляма.

— Це боляче? — тихо запитала Ізабелл.

— НІ. ВОНИ ВВАЖАЮТЬ, ЩО ТАК ПОТРАПЛЯТЬ ДО РАЮ.

— І потрапляють?

— МОЖЛИВО. ЗВІДКИ МЕНІ ЗНАТИ.

Морт витягнув клепсидру із внутрішньої кишені, оглянув її в світлі меча. Здавалося, він рахує подумки, а тоді, в одному несподіваному русі, він відкинув клепсидру й ударив мечем.

Душа дівчини сіла і потягнулася, примарно дзенькнувши браслетами. Помітила Морта й схилила голову.

— Повелителю мій!

— Я НІЧИЙ ПОВЕЛИТЕЛЬ. А ТЕПЕР БІЖИ, КУДИ ВЖЕ ТИ ТАМ ЗБИРАЛАСЯ.

— Я буду наложницею при райському дворі царя Цетеспхута, який вічно житиме поміж зір, — впевнено сказала вона.

— Ти можеш не бути нею, — різко озвалася Ізабелл. Дівчина глянула на неї величезними очима.

— Ох, та я мушу. Я готувалася до цього, — сказала вона зникаючи. — А досі була всього лише служницею.

Ізабелл похмуро й несхвально дивилася туди, де щойно була душа дівчини.

— Отакої, — сказала вона. — Ти бачив, як вона була вбрана?

— ХОДІМО ЗВІДСИ.

— Але ж не може бути правдою, що той цар Як-Його-Там житиме між зірок, — бурмотіла Ізабелл, коли вони вибиралися із захаращеної зали. — Там нічого крім пустки немає.

— ЦЕ ВАЖКО ПОЯСНИТИ, ТА ВІН ЖИТИМЕ СЕРЕД ЗІРОК У СВОЇЙ УЯВІ.

— Із рабами?

— ЯКЩО ВОНИ ТЕЖ ВВАЖАЮТЬ СЕБЕ РАБАМИ.

— Це не дуже справедливо.

— НЕМАЄ СПРАВЕДЛИВОСТІ. ТІЛЬКИ МИ.

Вони поспішали проходами між завмерлих в очікуванні гулів і майже перейшли на біг, коли вирвалися у свіжість нічного пустельного повітря. Ізабелл сперлася на грубе каміння й намагалася відновити дихання.

Мортове дихання не збилося.

Він взагалі не дихав.

— Я ВІДВЕЗУ ТЕБЕ, КУДИ СКАЖЕШ, І ДАЛІ РУШУ САМ.

— Але я думала, що ти збираєшся рятувати принцесу!

Морт похитав головою.

— У МЕНЕ НЕМАЄ ВИБОРУ. ВИБОРУ НЕ ІСНУЄ.

Ізабелл підбігла до нього і вхопила за руку, коли він рушив до Хропунця. Морт обережно прибрав її руки зі своєї.

— МОЄ УЧНІВСТВО ДОБІГЛО КІНЦЯ.

— Ти все це собі вигадав! — закричала Ізабелл. — Ти той, ким вважаєш себе!

Вона спинилася і подивилася під ноги. Пісок навколо Мортових ніг зібгався і почав закручуватися дрібними вихорцями.

Повітря затріскотіло й загусло. Морт був уже не таким впевненим на вигляд.

— ХТОСЬ ПРОВОДИТЬ ОБРЯД АШК…

Повітря над ним ураз обвалилося на нього, ніби молот на ковадло, й лишило у піску чималий кратер. Ніздрі лоскотав різкий запах оплавленого олова. Повітря тихо гуло.

Оточений піщаним вихором, Морт озирнувся навколо і зрозумів, що він є центром того вихору. Крізь піщану завісу били блискавки. Десь глибоко всередині його розуму жевріло бажання вибратися, та щось міцно тримало його, і він не міг опиратися, як стрілка компаса не може не вказувати на Осердя. Зрештою він знайшов те, що шукав. Це був вхід у тунель, освітлений октариновим сяйвом. На тому кінці були постаті тих, хто його викликав.

— ІДУ, — сказав він, та озирнувся на раптовий шум позаду. Юне, але чимале жіноче тіло вдарило його в груди і збило з ніг.

Морт лежав на спині, Ізабелл притискала його до землі колінами й міцно тримала за руки.

— ПУСТИ, — наказав він. — МЕНЕ ВИКЛИКАЮТЬ.

— Не тебе, йолопе!

Вона пильно дивилася в бездонно-сині озера його очей без зіниць. Вони були, мов два тунелі в нескінченність.

Морт вигнувся й прокричав таке давнє й карколомне прокляття, що воно набуло форми у потужному магічному полі, затріпотіло шкіряними крилами й полетіло геть. У навколишні дюни били громовиці.

Він знов упіймав її погляд. Вона встигла відвести очі, аби не провалитися каменем у колодязь синього світла.

— НАКАЗУЮ ТОБІ, — Мортовим голосом можна було лупати скалу.

— Батько на мені цей тон випробовував не раз, — спокійно відповіла Ізабелл. — Зазвичай, коли хотів, щоби я у спальні прибрала. Не спрацьовувало.

Морт прокричав ще одне прокляття. Те злетіло з його вуст і заховалося в піску.

— БІЛЬ…

— Це все у твоїй уяві, — сказала Ізабелл, чимдуж опираючись силі, що намагалася зірвати їх з місця й потягнути іскристим коридором. — Ти не Смерть. Ти просто хлопець на ім’я Морт. Ти той, ким себе уявляєш.

Посередині кожної з його очиць з’явилися карі цятки, що спливали на поверхню крізь синь зі швидкістю зору.

Вихор навколо них здіймався і вив. Морт заверещав.

Мета обряду Ашк-Енте досить проста: викликати і затримати Смерть. Ті, хто вивчає окультну справу, знають, що для проведення обряду потрібні заклинання, три малі шматки дерева і чотири кубічні сантиметри мишачої крові, та жодний чарівник, достойний носити чарівничий капелюх, не візьметься робити щось настільки неефектне. Чарівники добре розуміють, що коли обійтися без величезних жовтих свічок, купи рідкісних пахощів, малювання кіл на підлозі крейдою щонайменше восьми кольорів і кількох казанів, то й братися не варто.

Восьмеро чарівників зайняли позиції на вершинах великої церемоніальної октограми. Вони вихилялися й камлали, розвівши руки так, щоби торкатися кінчиків пальців своїх сусідів.

Та щось пішло не так. У центрі живої октограми гуснув туман, та робив це неправильно, ніби не міг зосередитися.

— Потужніше! — наказав Альберт. — Більше сили!

На мить у тумані посередині з’явилася постать у чорному із осяйно-блакитним мечем у руці. Альберт вилаявся, упізнавши бліде обличчя під капюшоном. Воно було не досить блідим.

— Ні! — заволав Альберт, заступивши в октограму й махаючи постаті руками. — Не ти, не ти…

У далекому Цорті Ізабелл зрештою забула, як слід поводитися шляхетній панні, стиснула руку в кулак і врізала Мортові точно в щелепу. Світ навколо них вибухнув…

У кухні «Реберні» розжарена пательня впала на підлогу, розлякавши котів…

У головній залі Невидної академії сталося все одразу[13].

Колосальна потужність, яку чарівники приклали до світу тіней, раптом знайшла точку зосередження. Ніби впертий корок із пляшки, ніби згусток пекучого соусу з тюбика Вічності, Смерть вивалився прямісінько в центр октограми і вилаявся. Альберт трохи запізно усвідомив, що перебуває всередині зачарованого кола, і кинувся до краю. Та кістяні пальці вхопили його за мантію.

Чарівники — принаймні ті з них, хто ще стояв на ногах і був при собі, — були вкрай здивовані, коли побачили Смерть у фартуху і з кошеням на руках.

— Чому вам так треба було ВСЕ ЗІПСУВАТИ?

— Все зіпсувати? А ви бачили, що той малий накоїв? — огризнувся Альберт, який досі не втрачав надії вирватися з кола.

Смерть підвів череп і принюхався.

Звук його дихання перебив усі інші звуки в залі й змусив їх ущухнути.

То був звук, який іноді чується на межі сну і яви, й від якого зазвичай прокидаєшся в жаху й холодному поті. Ніби шурхіт за дверима страху. Ніби принюхувався їжак, та не звичайний, а такий, що зминає живі огорожі й трощить вантажівки.

Такий звук, який не схочеться чути вдруге. Та і вперше — не хотітиметься.

Смерть поволі виструнчився.

— ТО ОН ЯК ВІН МЕНІ ВІДПЛАТИВ ЗА ДОБРОТУ? ВИКРАВ МОЮ ДОНЬКУ, ОБРАЗИВ МОГО СЛУГУ, РИЗИКНУВ ЦІЛІСНІСТЮ САМОЇ ДІЙСНОСТІ — І ВСЕ ЦЕ ЗАРАДИ ОСОБИСТОЇ ПРИМХИ? О, ЯКИЙ ЖЕ Я БУВ ДУРЕНЬ, ЯК ДОВГО Я ДОЗВОЛЯВ ВОДИТИ СЕБЕ ЗА НІС!

— Пане, якби ж ви були такі ласкаві мою мантію відпустити… — почав Альберт, і чарівники почули в його голосі жалібні нотки, яких ніколи доти не чули.

Смерть не звертав уваги. Він клацнув пальцями, мов кастаньєтами, і фартух на ньому на мить спалахнув полум’ям і щез. Кошеня він обережно опустив на підлогу й лагідно відсунув ногою.

— ХІБА НЕ ДАВ Я ЙОМУ НАЙЛІПШУ В СВІТІ МОЖЛИВІСТЬ ВЛАШТУВАТИСЯ?

— Саме так, пане, але зараз, коли ви все добре розумієте…

— НАВИЧКИ? КАР’ЄРУ ПОПЕРЕДУ? ПЕРСПЕКТИВИ? ДОВІЧНЕ ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ?

— Так, саме так, та чи не могли б ви відпустити…

Альбертів тон остаточно змінився. Командні фанфари зникли, замість них пищали благальні сопілки. Звучав він до смерті перелякано, але це не завадило йому упіймати погляд Ринсвінда й просичати:

— Патериця моя! Кинь мені патерицю! Доки він у колі, він не непереможний! Дай мені патерицю, і я вирвуся звідси!

Ринсвінд сказав:

— Даруйте?

— О, МОЯ ВИНА, ЩО ВІДДАВСЯ СЛАБКОСТІ ТОГО, ЩО ЗВАТИМУ ПЛОТТЮ, БО ТОЧНІШОЇ НАЗВИ ДЛЯ ЦЬОГО НЕ МАЮ!

— Патерицю, дурню, дай патерицю! — шепотів Альберт.

— Вибачте, що?

— МОЛОДЕЦЬ, МІЙ ПРИСЛУЖНИКУ, ЩО ПОВЕРНУВ МЕНЕ ДО ТЯМИ, — вів далі Смерть, — НЕ ГАЙМО БІЛЬШЕ ЧАСУ.

— Мою патери…

Повітря всередині кола ураз зібгалося в одну точку. Полум’я свічок на мить витягнулося у вогняні нитки — і згасло.

Минуло трохи часу.

Тоді десь із підлоги почувся голос скарбія:

— Ринсвінде, дуже жорстоко з вашого боку отак взяти й загубити його патерицю. Нагадайте, щоби я виніс вам сувору догану колись днями. Дайте хтось вогню.

— Не знаю, куди вона поділася! Поставив її тут під колону, а вона…

— У-ук.

— Он як.

— Збільшити добову порцію бананів цій мавпі, — безвиразно сказав скарбій. Спалахнув сірник, і хтось запалив свічку. Чарівники потроху підводилися з підлоги.

— Що ж, ми всі маємо засвоїти цей урок, — повів далі скарбій, обтрушуючи з мантії пил і краплі воску, а тоді глянув угору, чекаючи побачити на п’єдесталі статую Альберто Маліча. — Очевидно, що навіть статуї мають гордість. Пригадую, що й сам я в перший рік навчання писав своє ім’я на його… Втім неважливо. Пропоную встановити новий пам’ятник.

Відповіддю на пропозицію була мертва мовчанка.

— Скажімо, реалістичне золоте лиття. Можливо, із вкрапленнями коштовних каменів, достойних нашого великого засновника, — радісно продовжив скарбій. — А щоби ніхто зі студентів його не сплюндрував, пропоную встановити його у найглибшому підвалі. І замкнути на замок.

Дехто з присутніх помітно звеселився.

— А ключ викинути? — уточнив Ринсвінд.

— І заварити двері, — ствердно відповів скарбій. Він щойно згадав про «Латаний барабан». Ще трохи подумав і згадав про режим і фізичне виховання.

— І потім закласти прохід цеглою, — додав він. Усі радісно заплескали в долоні.

— І викинути муляра! — підказав Ринсвінд, який саме увійшов в ритм.

Скарбій насупився:

— Не варто аж так захоплюватись.

У повній тиші більша, ніж зазвичай, піщана дюна випнулася й осипалася, явивши зору Хропунця, який видував з ніздрів пісок і обтрушував гриву.

Морт розплющив очі.

Має існувати якесь слово на позначення того короткого проміжку часу між пробудженням і миттю, коли розум виринає з теплого рожевого ніщо. Ви лежите без жодної думки в голові, крім хіба підозри, що зараз вас, ніби шкарпетка з мокрим піском у темному провулку, наздоженуть спогади, без яких ви могли б обійтися і які здебільшого полягають у факті, що єдиним пом’якшувальним чинником у сприйнятті подальшого майбутнього є певність, що воно буде вкрай нетривалим.

Морт сів і взявся руками за голову, аби не дати їй відпасти.

Пісок поряд із ним заворушився, і от уже Ізабелл сиділа поряд. У її волоссі було повно піску, а обличчя було брудне від кам’яної пилюки. Деякі волосини на її голові посіклися на кінчиках. Вона тупо дивилася на Морта.

— Ти мене вдарила? — запитав він, обмацуючи щелепу.

— Так.

— Це ж треба.

Він подивився у небо так, ніби воно мало йому про щось нагадати. Він мав прямувати кудись — так йому пригадувалося. А тоді він пригадав дещо іще.

— Дякую, — сказав він.

— Звертайся, я завжди залюбки.

Ізабелл підвелася й спробувала обтрусити пилюку й павутиння із сукні.

— То як, підемо рятувати ту твою принцесу? — боязко запитала вона.

Тут особиста, внутрішня дійсність наздогнала Морта. Він схопився на ноги, видав придушений зойк, побачив перед очима синюваті іскри і впав. Ізабелл підхопила його під пахви й поставила на ноги.

— Ходімо до річки, — сказала вона. — Гадаю, нам усім не завадить попити.

— Що зі мною сталося?

Вона ледь помітно знизала плечима, досі допомагаючи йому тримати рівновагу.

— Хтось провів обряд Ашк-Енте. Батько таке терпіти не може. Каже, вони завжди його викликають у найменш зручні моменти. Та частина тебе, що була Смертю, пішла, а ти лишився. Гадаю, якось так. Принаймні говориш ти тепер так само, як раніше.

— Котра година?

— А о котрій жерці мали закрити піраміду, ти казав?

Морт примружився на піраміду царя запісоченими очима. Звісно, там уже орудували освітлені полум’ям смолоскипів постаті. Невдовзі, якщо вірити міфам, охоронці оживуть і вийдуть на нескінченний обхід.

Він знав, що вийдуть. Він пригадував знання про це. Пам’ятав, як розум його був холодним, мов крига, і безкінечним, як нічне небо. Він пам’ятав, як його витягнули у небажане існування в мить, коли з’явилася на світ перша жива істота, і знання, що він переживе саме життя, житиме, аж доки останнє з живого не відійде в обіцяний йому інший світ, і тоді його робота, образно кажучи, полягатиме в тому, щоби перевернути стільці, підняти їх на столи й вимкнути світло.

Він пам’ятав самотність.

— Не лишай мене самого, — сказав він тривожно.

— Я тут, — відповіла Ізабелл. — Буду поряд, скільки буде треба.

— Зараз північ, — сказав він похмуро, сів навколішки біля річки Цорт і схилив зболілу голову до води. Поряд Хропунець пив із таким звуком, ніби хтось спускав воду з ванни.

— Це означає, що спізнилися?

— Так.

— Мені шкода. Якби ж я могла чимсь зарадити.

— Нічим.

— Але ти принаймні виконав обіцянку, яку дав Альбертові.

— Так, — сказав Морт гірко. — Принаймні це.

Проїхав майже весь Диск із кінця в кінець…

Має існувати якесь слово на позначення тієї крихітної іскри надії, яку не зважуєшся помітити, бо боїшся, що саме уже визнання її існування змусить її зникнути, як от коли намагаєшся роздивитись фотон. Хіба тільки крадькома глянути на неї, дивлячись ніби повз, обходячи її, чекаючи, коли вона розгориться достатньо, аби явити себе світові уповні.

Він підвів мокре від води лице й подивився на освітлений залишками сонячних променів виднокрай. Спробував пригадати той величезний муляж Диска в Смертиному кабінеті, але так, щоби всесвіт не здогадався, що в нього на думці.

У такі миті здається, що ймовірність є надто крихкою — настільки крихкою, що коли думати заголосно, вона злякається і зникне.

Морт придивився до Серцесвітних вогнів, що майоріли на тлі зірок, і прикинув, де вони з Ізабелл зараз, а де має бути Сто Лат… Отам…

— Північ, — промовив він вголос.

— Вже по півночі, — завважила Ізабелл.

Морт підвівся, намагаючись притишити вдоволення, аби те не блимало, мов маяк, на весь світ, і взяв Хропунця за збрую.

— Сідай, у нас не так багато часу.

— Про що це ти?

Морт нахилився, щоби всадовити її позаду себе. Це було дуже мило з його боку, та сам він при цьому заледве не випав із сідла. Ізабелл чемно прибрала його руки й залізла сама. Хропунець затупцював на місці, ніби відчуваючи Мортове гарячкове збудження, чмихнув і загріб пісок копитами.

— Питаю, про що це ти?

Морт розвернув коня до відблисків призахідного сонця на горизонті.

— Про швидкість темряви.

Гостроріз визирнув з-за парапету на мурі й застогнав. Іскриста стіна уже була за кілька кварталів від палацу, її було чітко видно в октариновому світлі, а шипіння вже навіть не треба було уявляти.

Він чув зловісне дзижчання випадкових частинок ймовірної дійсності, що розбивалися об стіну, перетворюючи свою енергію на звук. Сунучись вулицями, мерехтлива стіна зжерла святкові гірлянди й стрічки, смолоскипи й завмерлий натовп, лишаючи по собі буденно-темні вулиці. Десь там, за нею, — думав Гостроріз, — я спокійно собі сплю в ліжечку, і нічого з цього ніколи не ставалося. От везунчик.

Він пригнувся, зліз із драбини на бруківку й побіг до головної зали, плутаючись у мантії. Просочився крізь вузьку, мов бійниця, щілину між високих дверей, наказав охороні зачинити їх, підібрав поли мантії й побіг боковою галереєю, щоби не втрапити на очі гостям.

У залі, освітленій тисячами свічок, зібралася вся знать рівнини Сто, і майже всі присутні сумнівалися в причині своєї тут присутності. А ще, звісно, там був слон.

Саме слон і переконав Гостроріза, що він уже зійшов із рейок здорового глузду, та ще кілька годин тому слон здавався йому непоганою ідеєю — підсліпуватість Верховного жерця навела його на спогад, що на лісопилці на околиці міста цю тварину тримають в якості вантажопідйомника. Слон був старий, страждав на артрит і був украй норовистим, але в якості матеріалу для жертвопринесення мав виняткову перевагу: Верховний жрець точно його помітить.

Півдесятка вартових боязко намагалися вгамувати тварину, чий повільний мозок раптом пригадав, що о цій порі його власникові слід бути в рідному хліві, де вдосталь сіна, води і часу на сни про спекотні ніжно-зелені хапонійські рівнини. Слон нервувався.

Крім того, невдовзі виявилося, що однією з причин надмірної слонової бадьорості було те, що його хобот у передцеремоніальному сум’ятті намацав чималу амфору з міцним вином. Слон добряче напився. Дивні образи поставали перед його старими очима — вивернуті з коренем баобаби, бої за самиць із іншими представниками свого виду, величний біг вуличками хапонійських селищ та інші напівзабуті приємності. Ще трішки — і йому маритимуться рожеві чоловічки.

На щастя, про це не було відомо Гострорізові, який нарешті зустрівся поглядами із помічником Верховного жерця — перспективним юнаком, який далекоглядно вбрався в гумовий фартух і високі бахили, — і дав йому знак починати церемонію.

Тоді Гостроріз рвонув до роздягальні для жерців і так-сяк нап’яв на себе особливу урочисту мантію, яку для нього пошила придворна швачка, добряче порившись по запасах у пошуках мережива, блискіток і золотих ниток. Мантія вражала пишним оздобленням і могла би слугувати прикладом виняткового несмаку — настільки виняткового, що навіть Верховний канцлер Невидної академії не посоромився б у неї вбратися. Гостроріз дозволив собі п’ять секунд понасолоджуватися своїм відображенням в дзеркалі, а тоді начепив гостроверхого капелюха і побіг назад до дверей, де завбачливо притишив крок і поважно вийшов у залу, як і належить обіймачеві солідної посади.

Він підійшов до Верховного жерця саме тоді, коли Келі рушила центральним проходом між рядів в оточенні пажів, які метушилися навколо неї, мов буксири навколо океанського лайнера.

Незважаючи на вади старовинної сукні, вона здавалася Гострорізові прекрасною. Щось було в ній таке, що збурювало в ньому…

Гостроріз стиснув зуби й спробував зосередитися на проблемах безпеки. Він завчасно розставив охорону в стратегічних точках на випадок, якщо герцог Стогелітський вирішить в останню мить втрутитися у порядок престолонаслідування, а ще весь час нагадував собі стежити за самим герцогом, який сидів у першому ряду і ледь помітно, але неприємно всміхався. Герцог упіймав погляд чарівника, і той поспішно відвів очі.

Верховний жрець здійняв руки на знак тиші. Гостроріз бочком підсунувся до старого, коли той повернувся обличчям до Осердя і скрипучим голосом почав звертання до богів.

Гостроріз знову глянув на герцога.

— О почуйте мене, е-е-е-е, о Боги…

Чи Стогелітський, бува, не дивиться в закишілу кажанами темряву під стелею?

— О, почуй мене, Сліпий Тисячоокий Іо, о, почуй мене, Великий Оффлере, в Чиєму роті мешкає тисяча пташок, о, почуй мене, Милостивий Фатуме, о, почуй мене, е-е-е-е-е, Безпристрасна Доле, о, почуй мене, Семирукий Секу, о, почуй мене, Лісовий Хокі, о, почуй…

Гостроріза охопив жах: старий недоумок вирішив порушити домовленість і мав намір оголосити весь перелік. На Диску щонайменше дев’ятсот богів, і дослідники-теологи весь час знаходили нових. Богів вистачило б на кілька годин. Шановне зібрання вже починало нетерпляче шурхотіти.

Келі стояла перед вівтарем, і обличчя її виражало цілковите обурення. Гостроріз пхнув Верховного жерця ліктем під ребра, а коли це не допомогло, скажено заворушив бровами до юного помічника.

— Зупини його! — просичав він. — Мало часу!

— Боги будуть незадоволені…

— Не настільки, як я, а я тут.

Помічник дослідив вираз Гострорізового обличчя і вирішив, що богам вони колись потім усе пояснять. Він поплескав Верховного жерця по плечу і щось прошепотів йому на вухо.

— …О, Штайкгеґелю, боже е-е-е-е-е самотніх коров’ячих хлівів, о, почуй мене… О, що тут в нас? Що?

Шепіт.

— Це е-е-е-е дуже незвично. Гаразд, гаразд, перейду одразу до е-е-е-е Виголошення Родоводу.

Шепіт.

Верховний жрець насупився на Гостроріза — чи принаймні в тому напрямку, де, на його думку мав бути Гостроріз.

— Ох, ну, гаразд. Принесіть олії й пахощі для Помазання на Четвірковий Шлях.

Шепіт, шепіт.

Верховний жрець посмурнішав.

— Я так розумію, що коротка молитва взагалі е-е-е-е не розглядається? — кисло запитав він.

— Якщо дехто не ворушитиметься, — стримано сказала Келі, — буде біда.

Шепіт.

— Не знаю, що й сказати, — відповів Верховний жрець. — Людям, мабуть, взагалі вся релігійна частина церемонії буде зайва. Ведіть сюди того клятого слона, коли так.

Помічник перелякано глянув на Гостроріза і помахав вартовим. Коли ті повели свого хиткого підопічного, покрикуючи й підштовхуючи його гострими кийками, жрець боком підійшов до Гостроріза і щось дав йому.

Той глянув униз. Це була непромокальна шапочка.

— А потрібна вона?

— Він дуже побожний. Можливо, знадобиться маска з трубкою.

Слона підвели до вівтаря і з деяким зусиллям змусили стати навколішки. Слон гикав.

— Так, то де він? — гаркнув Верховний жрець. — Покінчимо з цим е-е-е фарсом!

Помічник зашепотів. Жрець послухав, скорботно кивнув, взяв жертовний ніж із білим руків’ям обома руками і підніс його над головою. Усі завмерли затамувавши подих. Жрець опустив ніж.

— Де переді мною?

Шепіт.

— Ні, я точно обійдуся без вашої допомоги, юначе! Я приносив у жертву чоловіків і хлопчиків, е-е-е-е, жінок і тварин впродовж сімдесяти років, і коли я не зможу тримати в руках ножа, тоді можете мене ховати!

І опустив ніж у різкому ударі, який — винятково завдяки випадковості — неглибоко поранив слонові хобот.

Тварина оговталася від замріяної дрімоти й заволала. Помічник у паніці озирнувся, побачив пару налитих кров’ю очей над збожеволілим хоботом і в один стрибок перескочив через вівтар.

Слон лютував. Нечіткі й заплутані спогади заполонили його пронизану болем голову — спогади про вогонь, крики, людей із сітками, клітками й списами, про довгі роки тягання вантажів. Слон підніс хобот, вдарив ним по вівтарю і, навіть сам із того трохи здивувавшись, розбив його надвоє, підхопив дві половини вівтаря бивнями, спробував викорчувати кам’яну колону, але безрезультатно, а тоді, відчувши раптом потребу подихати свіжим повітрям, артритично рвонув між рядів до виходу.

Він вдарився в двері на повному ходу і, сп’янілий від поклику крові й випитого вина, виламав їх разом із рамою. Двері злетіли з завіс, а слон із рамою на шиї пронісся внутрішнім подвір’ям, виламав ворота у мурі, відригнув, прогримів поснулим містом, а тоді, набираючи швидкість, вловив у нічному бризі знайомі запахи далекої й рідної Хапонії і, здійнявши хвіст, пішов на поклик батьківщини.

У залі здійнявся пил, було чути розгублені крики. Гостроріз прибрав капелюх із очей і підвівся на руки й коліна.

— Дякую, — озвалася Келі, яка лежала під ним. — А чого це ти на мене кинувся?

— Інстинкти підказали мені захистити вас, Ваша Величносте.

— Може, й інстинкти, але… — вона майже сказала, що слон важив би менше, та побачивши його велике, серйозне і вкрай червоне обличчя, вирішила втриматися.

— Поговоримо про це потім, — сказала вона, сідаючи й обтрушуючись. — А поки що, гадаю, варто відмовитися від жертвопринесення. А ще я поки що не Величність, тільки Високість, і якщо хтось дасть мені корону…

Позаду них клацнув запобіжник.

— Чарівник нехай тримає руки так, щоби я їх бачив, — сказав герцог.

Гостроріз повільно підвівся й розвернувся. Із герцогом був десяток кремезних і дуже серйозних чоловіків — таких чоловіків, чия робота полягає в тому, щоби височіти за спиною таких, як герцог. При них був десяток великих і серйозних арбалетів, чиє призначення було мати такий вигляд, ніби вони от‑от стрельнуть.

Принцеса зіп’ялася на ноги й кинулася до дядька, та Гостроріз перехопив її.

— Ні, — тихо сказав він. — Він не з тих, хто триматиме вас зв’язаною в підвалі рівно стільки часу, щоби миші встигли перегризти мотузки і дали врятуватися від води, що наступає. Він із тих, хто вб’є вас на місці.

Герцог вклонився.

— Гадаю, можна вважати, що боги сказали своє слово, — озвався він. — Очевидно, принцеса трагічно загинула, її розчавив скажений слон. Народ плакатиме за нею. Я особисто оголошу тиждень жалоби.

— Ви не зможете, гості все бачили!.. — почала принцеса таким голосом, ніби от‑от заплаче.

Гостроріз похитав головою. Він бачив, як вартові ходять між роздратованих гостей.

— Вони не бачили. Ви й не уявляєте, скільки всього вони не бачили. Особливо коли вони дізнаються, що бути затоптаними скаженим слоном — це заразно. Від цього уві сні можна загинути.

Герцог задоволено засміявся.

— А ти дуже розумний, як для чарівника, — сказав він. — Та я поки що пропоную вигнання…

— Вам це з рук не зійде, — застеріг Гостроріз. А тоді трохи подумав і додав: — Точніше, може, і зійде, та на смертному одрі ви про це шкодуватимете, і волітимете…

Він замок із відвислою щелепою.

Герцог озирнувся, щоби зрозуміти, куди той дивиться.

— То що там, чарівниче? Що ти побачив?

— Вам це з рук не зійде, — істерично повів далі Гостроріз. — Бо вас тут навіть і не бувало. Цього всього ніби не було, хіба ви не розумієте?

— Стежте за його руками, — наказав герцог своїм людям. — Тільки пальцем ворухне — стріляйте.

Він знов розгублено озирнувся. Чарівник начебто знав, про що говорить. Звісно, чарівники іноді бачать те, чого немає…

— Не матиме навіть значення, чи ви мене зараз вб’єте, — захлинався Гостроріз, — бо завтра я прокинуся в своєму ліжку, а цього всього ніби й не було ніколи. Воно вже пройшло крізь стіну!

Ніч котилася Диском. Звісно, вона завжди була там — ховалася в затінках, ямах і підвалах, та коли повільне денне світло відпливало за сонцем, озера й ставки ночі розповзалися, зустрічалися одне з одним і з’єднувалися. Світло на Диску рухається повільно через щільність магічного поля.

Світло на Диску не таке, як в інших світах. Воно трохи доросліше, пожило на світі, а тому не бачить сенсу в тому, щоби намагатися встигнути одночасно всюди. Воно знає, що хай як швидко рухатиметься, темрява встигне раніше, а тому просто зайвий раз не переймається.

Північ пливла над землею, мов оксамитовий кажан. Та швидше за неї крихітною іскрою на тлі темного світу чвалав Хропунець. Копита його висікали з повітря ревучі вогняні потоки. М’язи його рухалися під гладкою шкірою, мов змії в олії.

Вони летіли мовчки. Ізабелл однією рукою обіймала Морта за пояс і спостерігала, як навколо іншої долоні миготять іскри усіх восьми кольорів веселки. Крихітними тонкими цівками світло стікало з її руки й відблискувало на кінчиках волосся.

Морт повів коня нижче, й кипуча хмара, що розтягнулася на багато миль, лишилася над ними.

— Тепер остаточно ясно, що я божеволію, — пробурмотів він.

— Чому ти так кажеш?

— Щойно бачив там внизу слона. І подумав: нічого собі. Глянь, он уже попереду Сто Лат.

Ізабелл визирнула з-за Мортового плеча. Далеко попереду маяло світло.

— Скільки в нас часу? — нервово запитала вона.

— Не знаю. Мабуть, кілька хвилин.

— Морте, я раніше не запитувала…

— Про що?

— Що ти робитимеш, коли ми прилетимо?

— Не знаю. Я сподіваюся, що якось на місці розберуся, що матиму якісь підказки.

— І як?

— Їх немає. Та ще є час. Альбертове заклинання може спрацювати. А я…

Морта охопив жах, і він замовк на півслові. Склепіння дійсності випиналося над палацом, мов мертва медуза. Ізабелл промовила:

— Що ж, гадаю, час уже майже вийшов. Що тепер?

— Триматися міцно!

Хропунець влетів крізь розбиті ворота муру навколо палацу, загальмував об бруківку, висікаючи копитами іскри, й устрибнув у залу крізь те, що колись було головними дверима. Перламутрова стіна дійсності здійнялася й пройшла над ними, мов хмара крижаної пари.

Морт бачив попереду розпливчасті постаті Келі, Гостроріза й кількох кремезних чоловіків, які падали на підлогу в пошуках порятунку. Він упізнав герцога, витягнув меч і зіскочив із сідла щойно оточений парою кінь спинився.

— Не смій до неї й пальцем торкнутися, — заверещав він, — бо голову відрубаю!

— Ах, це так ефектно, — сказав герцог, витягаючи меч. — І дуже нерозумно. Я…

Його очі зробилися немов скляні, він завмер і повалився долілиць. Гостроріз опустив великий срібний свічник і вибачливо всміхнувся Мортові.

Морт розвернувся до вартових, клинок Смертиного меча гудів блакитним полум’ям.

— Може, хтось іще хоче це на собі випробувати?

Люди герцога позадкували, розвернулися і втекли геть. Добігаючи до стіни дійсності, вони зникали. За стіною не було нікого, гостей також. У справжній дійсності в залі було порожньо й темно.

Всередині півкулі, що меншала щосекунди, їх лишилося четверо.

Морт підійшов до Гостроріза.

— Що скажеш? У мене тут десь було заклинання…

— Забудь. Якщо я зараз застосую тут магію, нам голови позносить. Ця дійсність надто крихітна для магії.

Морт осів на залишки вівтаря. Він почувався порожнім, геть спустошеним. Якусь мить спостерігав, як мерехтлива стіна посувається ближче. Він виживе поза нею, принаймні, він сподівався, що виживе. Ізабелл також. Гостроріз теж, просто не цей Гостроріз. А от Келі…

— То мене коронують чи ні? — крижаним тоном запитала вона. — Я мушу померти королевою! Бути одночасно і мертвою, і простолюдинкою — неприпустимо!

Морт подивився на неї, ніби не бачачи. Намагався згадати, про що вона взагалі. Ізабелл погреблася в уламках вівтаря й знайшла там помітно побитий і погнутий золотий обруч, оздоблений дрібними діамантами.

— Це вона?

— Так, це корона, — відповіла Келі, ніби от‑от заплаче. — Та немає ані жерця, ані когось такого…

Морт глибоко зітхнув.

— Гострорізе, якщо це наша власна дійсність — можна тут все буде по-нашому, правда?

— А про що тобі йдеться?

— Призначаю тебе жерцем. Обери собі бога.

Гостроріз зробив кніксен і взяв корону з рук Ізабелл.

— Ви знущаєтеся, — огризнулася Келі.

— Даруйте, — втомлено сказав Морт. — День дуже важкий.

— Сподіваюся, я все зроблю як належить, — урочисто промовив Гостроріз. — Я ще ніколи нікого не коронував.

— А мене ніколи не коронували!

— От і добре, — сказав Гостроріз заспокійливо, — вчитимемось разом. Він забурмотів якісь помпезні слова невідомою мовою. Насправді це було доволі просте заклинання для очищення одягу від бліх, та він подумав, якого біса щось вигадувати. А потім він подумав: божечки, та я в цій дійсності наймогутніший чарівник, буде що розповісти онукам… І заскреготів зубами. Деякі правила в цій дійсності потребують значних змін.

Ізабелл сіла поряд із Мортом і взяла його за руку.

— То як, — тихо запитала вона, — час настав. З’явилися якісь підказки?

— Ні.

Стіна уже була посередині зали. Її посування сповільнювалося під опором подій всередині.

Щось тепле й вогке подмухало Мортові у вухо. Він підніс руку й погладив Хропунцеві морду.

— Мій старий добрий коню, у мене саме скінчився рафінад. Доведеться тобі повертатися додому на самоті… — сказав Морт і раптом завмер.

— Ми всі можемо повернутися додому, — сказав він.

— Не думаю, що батько це схвалить, — завважила Ізабелл, та Морт вирішив її не слухати.

— Гострорізе!

— Так?

— Ми їдемо. Поїдеш із нами? Ти існуватимеш, коли склепіння зійдеться.

— Частина мене існуватиме, так.

— Я це і мав на увазі, — сказав Морт, залазячи в сідло.

— Але та частина мене, яка не виживе, воліє їхати з вами, — поспішно доказав Гостроріз.

— Я волію лишитися і померти у власному королівстві, — сказала Келі.

— Чого ви волієте, не важить, — відповів Морт. — Я весь Диск проїхав із кінця в кінець, щоби вас врятувати, і вас буде врятовано, так і знайте.

— Але я королева! — заперечила Келі. Та непевність проступила в її погляді, і вона різко розвернулася до Гостроріза, який винувато опустив свічник. — Я чула, як ти промовляв ті слова. Я королева тепер, чи не так?

— О, так, — відповів Гостроріз миттєво, а тоді згадав, що слово чарівника має бути твердим як криця, і додав: — І цілком чиста від бліх.

— Гострорізе! — гаркнув Морт.

Чарівник кивнув, упіймав Келі за талію й закинув її на спину Хропунцеві.

Підібгавши поділ мантії, він вліз у сідло позаду Морта, а тоді нахилився й підсадив Ізабелл. Кінь заточився, ніби скаржачись на перевантаження, та Морт скерував його до виходу й погнав уперед.

Склепіння сунулося над ними, коли вони процокотіли залою, подвір’ям і зрештою поволі здійнялися в небо. Перлистий туман густішав навколо них, до нього лишалося кілька ярдів.

— Даруйте, — звернувся Гостроріз до Ізабелл і торкнувся до гостроверхого капелюха. — Вогнець Гостроріз, Чарівник першої категорії, випускник Невидної академії, колишній Королівський упізнавач і невдовзі, мабуть, страчений.

Чи ви, бува, не знаєте, куди ми прямуємо?

— У володіння мого батька, — прокричала Ізабелл проти вітру.

— А я з ним знайомий?

— Сумніваюся. Ви б такого не забули.

Хропунець відштовхнувся від парапету на палацовому мурі, напружився й продовжив набирати висоту. Гостроріз знову відхилився назад, притримуючи капелюх.

— А хто цей добродій, про якого ідеться? — прокричав він.

— Смерть, — відповіла Ізабелл.

— О, ні…

— Так.

— Он як.

Гостроріз глянув униз на далекі вершечки дахів і криво всміхнувся.

— А не простіше буде, коли я просто зараз зістрибну?

— Він дуже милий, коли ближче з ним запізнатися, — виправдалася Ізабелл.

— Правда? Гадаєте, буде така можливість?

— Тримайтеся! — попередив Морт. — Приблизно от зараз має бути…

В небі перед ними розчахнулася чорнота й проковтнула їх.

Порожня, ніби кишеня бідняка, бульбашка дійсності невпевнено поколивалася і вирішила стискатися далі.

Вхідні двері відчинилися, і з-за них визирнула Ізабелл.

— Вдома нікого немає, заходьте скоріше.

Усі решта зайшли в передпокій. Гостроріз сумлінно витер ноги.

— Тіснувато тут, — критично зауважила Келі.

— Всередині дім більший, ніж зовні, — сказав Морт, а тоді звернувся до Ізабелл. — А ти всюди подивилася?

— Я навіть Альберта не знайшла. Не пригадую, щоби колись його не бувало вдома.

Вона чемно кашлянула, пригадавши про обов’язки господині.

— Може, хтось хоче пити?

Келі не звернула на пропозицію уваги.

— Я чекала, що це буде замок. Чорний, великий, з високими темними вежами. А тут підставка під парасольки.

— В ній коса стоїть, — зауважив Гостроріз.

— Ходімо усі в кабінет і присядемо, впевнена, нам усім це буде на користь, — поспішно запропонувала Ізабелл і штовхнула двері, оббиті чорною тканиною.

Гостроріз і Келі зайшли всередину, про щось сперечаючись між собою. Ізабелл взяла Морта під руку.

— Що ми робитимемо далі? Батько розлютиться, якщо їх тут знайде.

— Я щось придумаю, — відповів Морт. — Перепишу біографії абощо. — Він втомлено всміхнувся. — Не переймайся так. Щось вигадаю.

Двері грюкнули за його спиною. Він озирнувся й побачив Альбертів вишкір.

Величезне шкіряне крісло повільно розвернулося. Смерть дивився на Морта, склавши кістляві пальці. Упевнившись, що всі достатньо нажахані, він заговорив:

— ПОЧИНАЙ, Я УВАЖНО СЛУХАЮ.

А тоді підвівся. Здавалося, його зріст більшав, а світла в кімнаті ставало менше.

— І МОЖЕШ НЕ ПРОСИТИ ВИБАЧЕННЯ, — додав він.

Келі сховала голову в мантію на широких Гострорізових грудях.

— Я ПОВЕРНУВСЯ. І Я ЛЮТУЮ.

— Пане, я, — почав Морт.

— МОВЧАТИ, — наказав йому Смерть і поманив Келі вапняно-білим вказівним пальцем. Вона повернулася до нього обличчям, її тіло не наважувалося опиратися.

Смерть простягнув руку й торкнувся її підборіддя. Морт потягнувся до меча.

— І ЦЕ ОБЛИЧЧЯ ТІЄЇ, ХТО ПУСТИВ У МОРЕ ТИСЯЧІ СУДЕН І СПАЛИВ БЕЗВЕРХІ ВЕЖІ ПСЕВДОПОЛІСА? — поцікавився Смерть. Келі, ніби загіпнотизована, дивилася на червоні жарини далеко-далеко в глибинах чорних очиць.

— Ем, даруйте, — озвався Гостроріз, знявши капелюха й шанобливо тримаючи його біля грудей.

— ЩО ТАМ? — відволікся Смерть.

— Не тієї, пане. Скоріш за все ви маєте на увазі когось іншого.

— ЯК ТЕБЕ ЗВАТИ?

— Гостроріз, пане. Я чарівник, пане.

— Я ЧАРІВНИК, ПАНЕ, — передражнив його Смерть. — МОВЧИ, ЧАРІВНИЧЕ.

— Так, пане. — Гостроріз відступив.

Тепер Смерть дивився на Ізабелл.

— ДОНЬКО МОЯ, ПОЯСНИ СВОЮ ПОВЕДІНКУ. НАЩО ТИ ДОПОМАГАЛА ЦЬОМУ ДУРНЕВІ?

Ізабелл нервово зобразила кніксен.

— Батьку, я… Я його люблю. Здається.

— Правда? — Морт був вражений. — Ти ніколи не казала.

— Весь час було не до того, — сказала Ізабелл. — Батьку, він не хотів…

— МОВЧИ.

Ізабелл опустила очі.

— Так, батьку.

Смерть викрокував з-за столу й підійшов до Морта. Довго дивився на нього.

А тоді в один блискавичний рух Смертина рука дала Мортові такого ляпаса, що той не встояв і впав.

— Я ЗАПРОСИВ ТЕБЕ У СВІЙ ДІМ. Я ВЧИВ ТЕБЕ, ГОДУВАВ, ВДЯГАВ, ДАВАВ ТОБІ МОЖЛИВОСТІ, ПРО ЯКІ Й МРІЯТИ ГОДІ, І ОН ЯК ТИ МЕНІ ВІДПЛАТИВ. ЗВАБИВ МОЮ ДОНЬКУ, ЗНЕХТУВАВ ОБОВ’ЯЗКОМ, СПОТВОРИВ ДІЙСНІСТЬ ТАК, ЩО ВОНА ЩЕ СТО РОКІВ ЗАГОЮВАТИМЕТЬСЯ. ТВОЇ НЕВЧАСНІ ЗАБАГАНКИ ЗАНАПАСТИЛИ ТВОЇХ ТОВАРИШІВ, І ВОНИ ПРИРЕЧЕНІ. БОГИ ВИМАГАТИМУТЬ ВІДПЛАТИ.

КОРОТШЕ КАЖУЧИ, НЕ НАЙКРАЩИЙ ПОЧАТОК КАР’ЄРИ, ХЛОПЧЕ.

Морт спромігся набути сидячого положення, тримаючись за щоку. Вона горіла холодним полум’ям, мов крига комети.

— Морт, — промовив він.

— ВОНО ГОВОРИТЬ! І ЩО Ж ВОНО НАМ СКАЖЕ?

— Можете відпустити їх, — сказав Морт. — Їх просто затягнуло в цю історію, вони ні в чому не винні. Ви ж можете все зробити так, щоби…

— ЧОМУ Я МАЮ ЦИМ ПЕРЕЙМАТИСЯ? ВОНИ ТЕПЕР МОЇ.

— Я за них битимусь.

— ЯК БЛАГОРОДНО. СМЕРТНІ ВЕСЬ ЧАС Б’ЮТЬСЯ ЗІ МНОЮ. МОЖЕШ ІТИ.

Морт підвівся. Він пригадав, як це, бути Смертю. Упіймав те відчуття, дав йому виринути на поверхню…

— НІ, — сказав Морт.

— ОН ЯК. КИДАЄШ МЕНІ ВИКЛИК ЯК РІВНИЙ РІВНОМУ?

Морт ковтнув. Але тепер принаймні усе було ясно. Коли ступаєш у прірву, життя іде в цілком визначеному напрямку.

— Якщо це потрібно, — сказав він. — І якщо я переможу…

— ЯКЩО ПЕРЕМОЖЕШ, ТО ВІЛЬНИЙ ЧИНИТИ ЯК ТОБІ ЗАМАНЕТЬСЯ, — сказав Смерть. — ХОДИ ЗА МНОЮ.

Він урочисто прокрокував повз Морта в коридор.

Решта четверо дивилися на Морта.

— Ти впевнений у тому, що робиш? — запитав Гостроріз.

— Ні.

— Ти не зможеш перемогти господаря, — сказав Альберт. І зітхнув. — Повір мені на слово.

— Що буде, якщо ти програєш? — запитала Келі.

— Я не програю, — сказав Морт. — В тому-то й річ.

— Батько хоче, щоби Морт переміг, — гірко сказала Ізабелл.

— Тобто він дозволить Мортові перемогти себе? — перепитав Гостроріз.

— Ох, ні. Він не дозволить. Просто він цього хотітиме.

Морт кивнув. Коли вони йшли за темною Смертиною постаттю, він розмірковував про нескінченне майбутнє і про службу заради таємничої мети, яку Творець задумав, а ще про життя поза Часом. Він розумів, чому Смерть хоче кинути роботу. Смерть казав, що скелетом бути необов’язково, та це, мабуть, і не важитиме. Чи вічність відчуватиметься як величезна кількість часу? Чи всі життя — з особистої точки зору власників — насправді тривають однаково?

«Здоров, — почувся внутрішній голос. — Пригадуєш мене? Це я тебе в це вплутав».

— Дякую, — жовчно відповів Морт уголос, і всі на нього виразно глянули.

«Ти можеш виплутатися, — вів своє голос. — В тебе є величезна перевага. Ти був ним, а от він тобою ніколи не бував».

Смерть дійшов до кінця коридору й відчинив двері в Довгу кімнату. Свічки слухняно спалахнули, щойно він увійшов.

— АЛЬБЕРТЕ.

— Так, пане?

— НЕСИ КЛЕПСИДРИ.

— Так, пане.

Гостроріз упіймав старого за рукав.

— Ти ж чарівник, — просичав він. — Ти не мусиш його слухатися!

— Скільки тобі років, юначе? — лагідно запитав Альберт.

— Двадцять.

— Коли доживеш до мого віку, по-іншому вважатимеш. — Тоді Альберт розвернувся до Морта. — Пробач.

Морт витягнув меч, і клинка було маже не видно в світлі свічок. Смерть стояв перед ним — тонкий, мов жердина, на тлі нескінченних полиць із клепсидрами.

Він випростав руки. В них з’явилася коса — з таким звуком, ніби тихо вдарив грім.

Альберт повернувся із двома клепсидрами й не сказавши ні слова поставив їх на край однієї з опор.

Перша клепсидра була у кілька разів більшою за всі інші — чорна, тонка і оздоблена складним різьбленням із кістками й черепами.

Та не це було в ній найнеприємніше.

Морт глухо зойкнув, набираючи в груди повітря. В тій клепсидрі взагалі не було піску.

Друга, менша, була геть проста й непримітна. Морт простягнув по неї руку.

— Можна? — запитав він.

— НЕ СОРОМСЯ.

На верхній посудині клепсидри було вигравіюване його ім’я, Морт. Він підніс її до світла і не здивувався, побачивши, що піску там майже не лишилося. Коли підніс клепсидру до вуха, здалося, що чує — навіть крізь ревіння піску в мільйонах життєлічильників навколо — звук, із яким спливало його власне життя.

Він обережно поставив клепсидру на місце.

Смерть звернувся до Гостроріза:

— ПАНЕ ЧАРІВНИКУ, НЕ БУЛИ Б ВИ ТАКІ ЛАСКАВІ ПОРАХУВАТИ НАМ ДО ТРЬОХ.

Гостроріз похмуро кивнув.

— Ви певні, що все не можна вирішити, сівши за стіл…

— НІ.

— Ні.

Морт і Смерть втомлено зробили коло, дивлячись один на одного. Їхні відображення промиготіли скляними берегами стелажів.

— Один, — сказав Гостроріз.

Смерть зловісно прокрутив косу в руках.

— Два.

Коса з мечем зійшлися в повітрі, видавши звук, із яким кіт міг би сповзати шибою, випустивши кігті.

— Вони обоє схитрували! — вигукнула Келі.

Ізабелл кивнула і промовила:

— Звісно.

Морт відскочив і надто повільно описав мечем дугу. Смерть запросто відбив удар і підступно махнув косою понад підлогою. Морт уникнув поранення тільки завдяки тому, що незграбно підстрибнув на рівних ногах.

Хоча косу нечасто побачиш в арсеналі справжніх войовників, будь-хто, кому хоч раз випадало опинитися не з того її кінця, скажімо, під час селянського повстання, знає, наскільки це страхітлива зброя у вправних руках. Щойно її власник увійде в ритм замахування й обертання — ніхто, навіть сам він, уже не буде певен, де у певну мить опиниться лезо і чого від нього чекати наступної миті.

Смерть вишкірився й перейшов у наступ. Морт пригнувся й уникнув удару на рівні очей, а тоді кинувся убік і почув, як дзенькнуло скло, коли вістря коси зачепило клепсидру на ближній полиці.

…посеред темного провулку в Морпорку прибиральник нечистот вхопився за груди і повалився у свій візок долілиць…

Морт перекотився, схопився на ноги й, обома руками тримаючи меч, заніс його над головою. Зловтіха переповнила його, коли побачив, як Смерть відступає назад плиткою-шахівницею. Різко замахнувшись навмання, він розрубав полицю, і клепсидри одна за одною почали з’їжджати на підлогу. Не цілком усвідомлюючи побачене, Морт боковим зором помітив, як Ізабелл кинулася повз нього ловити клепсидри.

…четверо людей в різних кінцях Диска дивом уникли смерті через падіння з висоти…

…А тоді він рвонув уперед, користуючись перевагою. Рук Смерті було майже не видно — так швидко він відбивав кожний удар, та враз він перехопив косу по-іншому, і лезо описало дугу знизу вгору. Морт ухилився, незграбно відступивши вбік, зачепивши вістрям меча клепсидру й так запустивши її в політ через кімнату…

…десь у Вівцескелях гуртівник тарґів блукав із ліхтарем в пошуках заблукалої тварини, послизнувся і зірвався з тисячофутового стрімчака…

…Гостроріз відчайдушно кинувся вперед і упіймав клепсидру однією рукою, впав на підлогу й трохи проїхався на животі…

…гуртівник летів у прірву й верещав, та раптом під ним нізвідки виріс вузлуватий явір і врятував його від смерті, від божественного суду, від непевності в існуванні раю і ще від кількох проблем — словом, лишив тільки одну відносно просту, а саме стофутовий підйом гладкою від криги скелею у цілковитій темряві.

На якусь хвилину дуелянти сповільнилися, віддалилися один від одного й почали обходити один одного по колу, чекаючи, доки супротивник відкриється.

— Ми ж можемо чимось допомогти, хіба ні? — запитала Келі.

— Морт програє і так, і так, — похитала головою Ізабелл. Гостроріз витрусив із широкого рукава мантії срібний свічник і багатозначно перекинув його з руки в руку.

Смерть загрозливо зважував косу в руках і випадково зачепив плечем клепсидру…

…у Фест Пеларґіку головний придворний кат послизнувся і впав у власноруч вириту яму з негашеним вапном…

…Смерть замахнувся, та Мортові пощастило відскочити. Але везіння це було скороминущим. Він відчував, як печуть усі м’язи, як втома солодкою отрутою розслабляє мозок. Смерть таких слабких сторін не мав.

І Мортову втому помітив.

— ЗДАВАЙСЯ, І Я ТЕБЕ, МОЖЛИВО, ПОМИЛУЮ.

На доказ Смерть наніс горизонтальний рубальний удар, який Морт неоковирно відбив клинком. Лезо коси смикнулося вгору й розтрощило клепсидру на порох…

…герцог Стогелітський вхопився за серце, відчув крижаний укол, беззвучно зойкнув і впав з коня…

Морт відступав, доки не відчув потилицею кам’яний холод опори. Смертина клепсидра з лячно порожніми посудинами була за кілька дюймів від його голови.

Смерть не зважав на Морта. Він задумано дивився під ноги і відгрібав із проходу рештки герцогового життя.

Морт закричав і замахнувся вгору. Присутні підтримали його радісними вигуками, бо вже давно чекали від нього цього ходу. Навіть Альберт плескав у зморшкуваті долоні.

Та замість дзенькоту скла, на який розраховував Морт, не почулося… нічого.

Він розвернувся й спробував удруге. Лезо пройшло крізь клепсидру, не розбивши її.

Зміна у щільності повітря підказала йому занести меч над головою і вдарити в ту саму мить, коли Смерть підступно наносив удар згори. Морт наніс слабкий і повільний удар у відповідь, та Смерть відскочив назад.

— ЦЕ КІНЕЦЬ, ХЛОПЧЕ.

— Морте, — виправив Морт. І підвів погляд.

— Морте, — повторив він і, замахнувшись знизу, перерубав держало коси навпіл. Гнів закипав у нього всередині. Якщо він зараз помре, то принаймні під справжнім своїм іменем.

— Я — Морт, старий покидьку! — заверещав він і, оточений візерунком синього світла, що не встигало за мечем у складній комбінації ударів, кинувся до усміхненого черепа. Смерть сміючись позадкував, осів під градом лютих ударів, що розсікали держало коси знову й знов.

Морт кружляв навколо нього, колючи й рубаючи, та невиразно усвідомлював, навіть крізь червоний туман люті, що Смерть відповідає на кожен його рух, тримаючи осиротіле лезо коси, мов меч. В його захисті не було дірок, а на самому гніві він довго не протримається. Я ніколи не здолаю його, думав він. Єдине, що можна зробити, це затримувати його стільки, скільки стане сил. І бути переможеним, мабуть, краще, ніж перемогти. Кому потрібна та вічність?

Крізь завісу втоми він бачив, як Смерть випростує кістки й заносить лезо у грайливому круговому ударі — повільному, ніби рухається крізь патоку.

— Батьку! — скрикнула Ізабелл.

Смерть повернув голову.

Може, Мортів розум і змирився з майбутнім, що чекало попереду, та тіло — певно, відчуваючи, що саме воно втратить у цій грі найбільше, — протестувало. Воно піднесло руку, що тримала меч, у невпинному ударі, який вибив лезо зі Смертиної руки й пришпилив його до найближчої опори.

Несподівано для себе Морт усвідомив, що запала тиша. Він більше не чув настирливого ледь чутного шелесту, що допікав йому останні десять хвилин. Він зиркнув убік.

У його клепсидрі висипалися вниз останні дрібки піску.

— БИЙ.

Морт заніс меч над головою й подивився в двійко синіх вогників.

Опустив меч.

— Ні.

Смерть махнув ногою з такою блискавичною швидкістю, що Гостроріз зіщулився.

Морт безшумно згорнувся калачиком і відкотився. Крізь сльози болю він бачив, як Смерть іде до нього з лезом коси в одній руці й його, Мортовою клепсидрою в іншій. Він бачив, як Смерть презирливо відштовхнув Келі й Ізабелл з дороги, коли вони спробували схопити його за плащ. Бачив, як він вдарив Гостроріза під ребра, і як свічник випав із руки чарівника й подзенькотів підлогою.

Смерть стояв над ним. Вістря коси завмерло перед Мортовими очима на мить, а тоді здійнялося вгору.

— Твоя правда. Немає справедливості. Тільки ти.

Смерть завагався, а тоді опустив лезо. Глянув через плече на Ізабелл. Та трусилася від люті.

— ТОБТО?

Вона зухвало й гнівно дивилася Смерті в лице, а тоді відвела руку назад, замахнулася, вивела її вперед і вдарила з таким звуком, ніби поцілила в коробку з доміно.

Не існує в світі нічого гучнішого за ту тишу, що запала після того.

Келі заплющила очі. Гостроріз відвернувся й прикрив голову руками.

Смерть дуже повільно підніс руку до черепа.

Груди Ізабелл здіймалися й опадали так, що Гостроріз від такого видовища мав би полишити магію назавжди.

І от нарешті голосом ще глухішим, ніж зазвичай, Смерть запитав:

— НАЩО ТИ ТАК?

— Ти казав, що забавки з долею бодай однієї людини можуть зруйнувати цілий світ, — сказала Ізабелл.

— ТАК?

— Ти втручався в його життя. І в моє. І, — вона вказала на уламки скла на підлозі, — в їхні також.

— І ЩО?

— Як ти за це відповідатимеш перед богами?

— Я?

— Так!

Здавалося, Смерть був здивований.

— Я ПЕРЕД БОГАМИ НЕ ВІДПОВІДАЮ. ЦЕ БОГИ ВІДПОВІДАТИМУТЬ ПЕРЕДІ МНОЮ КОЛИСЬ.

— Це якось не дуже справедливо, хіба ні? Хіба богам немає діла до справедливості й милосердя? — огризнулася Ізабелл. Непомітно для всіх вона встигла підняти меч із підлоги.

Смерть вишкірився.

— Я ДУЖЕ ТІШУСЯ, ЩО ТИ ДОКЛАДАЄШ АЖ ТАКИХ ЗУСИЛЬ, — сказав він, — ТА ТИ ЇХ ВИТРАЧАЄ НІ НА ЩО. ВІДІЙДИ.

— Ні.

— ТИ МАЛА Б ЗНАТИ, ЩО МЕНЕ НЕ СПИНИТЬ НАВІТЬ ЛЮБОВ. МЕНІ ШКОДА.

Ізабелл піднесла меч.

— Тобі шкода?

— ВІДІЙДИ, КАЖУ ТОБІ.

— Ні. Просто мстишся. Це несправедливо!

Смерть опустив череп на хвильку, а тоді підвів, і очі його палали.

— ТИ РОБИТИМЕШ ТЕ, ЩО Я ТОБІ НАКАЗУЮ.

— Не буду.

— ТИ ЗАРАЗ ВСЕ МЕНІ ДУЖЕ УСКЛАДНЮЄШ.

— От і добре.

Смерть нетерпляче забарабанив пальцями по лезу коси — так, ніби миші вибивали чечітку на блясі. Здавалося, він про щось розмірковує. Подивився на Ізабелл, яка стояла над Мортом, тоді подивився на інших, які тихо сиділи біля полиць.

— НІ, — зрештою промовив він. — МЕНЕ НЕ ЗМУШУВАТИМУТЬ. МЕНЕ НЕ ЗОБОВ’ЯЗУВАТИМУТЬ. Я РОБИТИМУ ТІЛЬКИ ТЕ, ЩО ВВАЖАЮ ПРАВИЛЬНИМ.

Він махнув рукою, і меч вивернувся з руки Ізабелл. Витворив рукою ще один складний рух, і дівчину здійняло в повітря і м’яко, але надійно притисло до опори.

Морт бачив, як похмурий жнець знову наближається до нього, замахуючись, щоби завдати останнього удару. Він завмер над хлопцем.

— ТИ НЕ УЯВЛЯЄШ, ЯК МЕНІ ЧЕРЕЗ ЦЕ ПРИКРО.

Морт підвівся на ліктях.

— Можливо, уявляю.

Смерть здивовано дивився на нього кілька секунд, а тоді засміявся. Звук його сміху моторошно відлунював кімнатою, і полиці тремтіли й дзеленчали, коли Смерть, досі регочучи так, ніби на кладовищі стався землетрус, підніс Мортову клепсидру перед очі її власника.

Морт спробував зосередитися. Він бачив, як остання піщинка ковзнула лискучою поверхнею, завмерла на мить на краєчку й поволі опустилася на дно. Полум’я свічок затремтіло на її крихітних силікатних гранях, коли вона опадала долі. Піщинка безшумно опустилася і вибила в піску на дні крихітний кратер.

Світло, що било зі Смертиних зіниць, засліпило Морта, а від звуку Смертиного сміху, здається, тремтів увесь всесвіт.

Смерть перевернув клепсидру.

І знову в головній залі королівського палацу палали свічки і гучно лунала музика.

Гості юрмилися на сходах, спускалися до столів із наїдками, а Головний церемоніймейстер не замовкаючи сповіщав, хто прибув запізно — через поважність або звичайну забудькуватість. Наприклад, так:

— Королівський упізнавач, Упорядник покоїв Її Величності, Його Самобутність Вогнець Гостроріз, чарівник першої категорії, випускник Невидної академії.

Усміхнений і з величезною сигарою в руці, Гостроріз наблизився до молодят.

— Дозволите поцілувати наречену?

— Тільки якщо чарівникам це не заборонено, — відповіла Ізабелл, підставляючи щічку.

— Маємо відзначити ваші феєрверки, вони були просто прекрасні, — сказав Морт. — І я сподіваюся, що зовнішній мур невдовзі відбудують. Не сумніваюся, що дорогу до наїдків ви знайдете.

— Зараз він має набагато кращий вигляд, — процідила Ізабелл, не припиняючи всміхатися, коли Гостроріз зник у натовпі.

— Багато що може собі дозволити єдина особа в королівстві, яка не турбується тим, щоб підкорятися королеві, — сказав Морт, киваючи придворній дамі, яка саме проходила повз.

— Кажуть, це він насправді усім керує, — сказала Ізабелл. — Сірий хтось там.

— Сірий коновал, — байдуже промовив Морт. — А ти помітила, що він останнім часом взагалі за магію не береться?

— Цить, от і вона.

— Її Величність королева Келірехенна Перша, Повелителька Сто Лата, Регентка Восьми Протекторатів та Імператриця Того Вузького й Довгастого Спірного Клаптя Суші В Осердному Напрямі Від Сто Керріґа.

Ізабелл зробила реверанс. Морт вклонився. Келі щасливо їм всміхнулася. Вони не могли не помітити, що під чиїмсь таємничим впливом вона почала вбиратися у щось, що хоч трохи пасувало до її фігури, і припинила робити зачіски, які скидалися одночасно на хвостик ананаса і хмару солодкої вати.

Келі цьомнула Ізабелл у щічку, а тоді відступила й оглянула Морта з голови до ніг.

— Як там Сто Геліт?

— Добре, добре, — відповів Морт. — Доведеться з підвалами щось робити. Ваш покійний дядечко мав трохи незвичні е-е-е-е вподобання, і…

— Вона про тебе питає, — прошепотіла Ізабелл. — Ти тепер Стогелітський, це твоє офіційне ім’я.

— «Морт» мені подобалося більше, — сказав Морт.

— І такий цікавий герб, — зазначила королева. — Перехрещені коси й клепсидра на скорботному тлі. Королівські геральдисти всі голови зламали.

— Я не проти бути герцогом насправді, — виправдався Морт. — А от бути чоловіком герцогині дуже незвично.

— Звикнете.

— Сподіваюсь, ні.

— От і добре. А тепер, Ізабелл, — сказала Келі, напруживши щелепу, — якщо ви маєте намір бувати при дворі, то є люди, яким вас обов’язково слід представити…

Ізабелл глянула на Морта повними відчаю очима, перш ніж її поглинув натовп, і вона зникла з поля зору.

Морт потер шию під коміром, роззирнувся й швиденько пішов у темний куток в дальньому кінці трапезної, де можна було хвилинку побути на самоті.

За його спиною Церемоніймейстер відкашлявся. Очі його зробилися скляними, погляд розфокусованим.

— Викрадач Душ, — промовив він тоном людини, чиї вуха не відають, що говорить рот, — Той, Через Кого Занепадають Імперії, Осушувач Океанів, Відбирач Років, Остання Інстанція, Той, Хто Збирає Врожай Людський…

— ГОДІ, ГОДІ, Я ТАК ЗАЙДУ.

Морт завмер, не донісши холодну індичу ніжку до рота. Не озирався. Це було зайве. Цей голос, який радше відчувався, аніж чувся, неможливо було сплутати ні з чиїм. Те, як світло в приміщенні тьмянішало з появою цього пана, — теж було цілком особливим явищем. Розмови й музика потроху затихали, доки не вщухли зовсім.

— Ми й не сподівалися, що ви прийдете, — звернувся він до папороті в горщику.

— НА ВЕСІЛЛЯ ВЛАСНОЇ ДОНЬКИ? ХАЙ ТАМ ЯК, А МЕНЕ ОЦЕ ВПЕРШЕ КУДИСЬ ЗАПРОСИЛИ. ЩЕ Й ЗАПРОШЕННЯ ІЗ ЗОЛОТИМ ОБРІЗОМ, І ПРОХАННЯМ ПОВІДОМИТИ, І ТАКИМ ІНШИМ.

— Так, але вас не було на церемонії…

— МЕНІ СПАЛО НА ДУМКУ, ЩО ЦЕ БУДЕ ТРОХИ НЕДОРЕЧНО.

— А, ну, так, можливо…

— ЧЕСНО КАЖУЧИ, Я ВВАЖАВ, ЩО ТИ З ПРИНЦЕСОЮ ПОБЕРЕШСЯ.

Морт зашарівся.

— Ми з нею про це говорили. Та дійшли висновку, що не варто аж так захоплюватися, коли випадково принцесу врятував.

— МУДРЕ РІШЕННЯ. ЗАБАГАТО ЮНИХ ПАНН КИДАЄТЬСЯ В ОБІЙМИ ПЕРШОМУ-ЛІПШОМУ ЮНАКОВІ, ЯКИЙ РОЗБУДИВ ЇХ ПІСЛЯ СТОЛІТНЬОГО СНУ, СКАЖІМО.

— Ну і ми ще подумали, що так чи інак, оскільки ми з Ізабелл так близько знайомі, то…

— ТАК, ТАК, ВІРЮ. ЧУДОВЕ РІШЕННЯ. ОДНАК Я ВИРІШИВ БІЛЬШЕ НЕ ЦІКАВИТИСЯ ЛЮДСЬКИМИ СПРАВАМИ.

— Невже?

— ХІБА ТІЛЬКИ ОФІЦІЙНО, КОЛИ ВИКОНУЮ ОБОВ’ЯЗОК. ЦЕ РОБИТЬ МОЄ СТАВЛЕННЯ ДО РОБОТИ УПЕРЕДЖЕНИМ.

Кістлява рука з’явилася в полі Мортового бокового зору і вправно підчепила шпажкою фаршироване яйце. Морт різко розвернувся.

— Що тоді сталося? — запитав він. — Я мушу знати! Ми були в Довгій кімнаті, і от уже за хвилину ми в полі за містом, і ми справжні! Я про те, що дійсність нас чомусь прийняла! Як це сталося?

— Я ПОГОВОРИВ ІЗ БОГАМИ.

Смерть сказав це так, ніби почувався незручно.

— Он як. Невже справді поговорили?

Смерть намагався не зустрічатися з ним поглядом.

— ТАК.

— Вони, мабуть, страшенно тішилися.

— БОГИ СПРАВЕДЛИВІ. А ЩЕ ВОНИ СЕНТИМЕНТАЛЬНІ. Я ЦІЄЇ НАВИЧКИ ТАК І НЕ ЗАСВОЇВ.

АЛЕ ТИ ЩЕ НЕ ВІЛЬНИЙ ВІД ОБОВ’ЯЗКІВ. ТИ МУСИШ ПРОСТЕЖИТИ, ЩОБИ ІСТОРІЯ СКЛАДАЛАСЯ ЯК НАЛЕЖИТЬ.

— Знаю, — сказав Морт. — Об’єднати королівства і таке інше.

— МОЖЛИВО, ТИ НАВІТЬ ПОШКОДУЄШ, ЩО НЕ ЛИШИВСЯ У МЕНЕ НА СЛУЖБІ.

— Я справді багато чого там навчився, — визнав Морт. Він мимохіть підніс руку до щоки і намацав чотири тонкі білі рубці. — Але я не певен, що маю талант до такого фаху. Слухайте, мені справді прикро…

— У МЕНЕ ДЛЯ ВАС ПОДАРУНОК.

Смерть поставив на стіл тарілку з закусками й запустив руку кудись у таємничі глибини свого плаща. Коли рука показалася знову, між вказівним і великим пальцями вона тримала невеличку кульку.

Кулька була три дюйми в поперечині. Можливо, це була найбільша в світі перлина, от тільки на поверхні її танцювали невловні срібні образи. Здавалося, вони от‑от набудуть впізнаваної форми, та чомусь щоразу вони примудрялися цього остаточного оформлення уникнути.

Коли Смерть поклав кульку Мортові на долоню, вона виявилася несподівано важкою і трохи теплою.

— ДЛЯ ТЕБЕ І ТВОЄЇ ДРУЖИНИ. ВЕСІЛЬНИЙ ПОДАРУНОК. ПОСАГ.

— Вона прекрасна! А ми гадали, чи та срібна решітка для хліба від вас.

— РЕШІТКА ВІД АЛЬБЕРТА. НА ЖАЛЬ, УЯВА В НЬОГО НЕ НАДТО БАГАТА.

Морт так і сяк перевертав кульку на долоні. Обриси, що скипали на її поверхні, здавалося, відповідали на дотик, розпускаючи поверхнею потоки світла в напрямку пальців.

— Це перлина? — запитав Морт.

— ТАК. КОЛИ ЩОСЬ ПОДРАЗНЮЄ ВУСТРИЦЮ, І ПОДРАЗНИКА ПОЗБАВИТИСЯ НЕ ВДАЄТЬСЯ, БІДОЛАШНА ІСТОТКА ВКРИВАЄ ЙОГО СЛИЗОМ ШАР ЗА ШАРОМ І ПЕРЕТВОРЮЄ НА ПЕРЛИНУ. АЛЕ ЦЯ ПЕРЛИНА ОСОБЛИВОЇ ПОРОДИ. ПЕРЛИНА ДІЙСНОСТІ. УСІ ТІ БЛИСКУЧІ ВІЗЕРУНКИ — ЗАМКНЕНЕ У НІЙ СУЩЕ. ТИ МАВ БИ ВПІЗНАТИ ЇЇ. ЗРЕШТОЮ, ЦЕ ТИ ЇЇ СТВОРИВ.

Морт лагідно перекотив перлину з долоні на долоню.

— Ми її триматимемо там само, де й інші коштовності, — сказав він. — Їх у нас не так і багато.

— КОЛИСЬ ВОНА БУДЕ ЗЕРНЯМ НОВОГО ВСЕСВІТУ.

Морт випустив перлину з рук, але блискавично нахилився й упіймав її, перш ніж вона впала на кам’яну підлогу.

— Зерням чого?

— ТИСК ЦІЄЇ ДІЙСНОСТІ ТРИМАЄ ЇЇ В СТИСНЕНОМУ СТАНІ. ТА МОЖЕ НАСТАТИ ЧАС, КОЛИ ВСЕСВІТ СКІНЧИТЬСЯ І ДІЙСНІСТЬ ЗАГИНЕ РАЗОМ ІЗ НИМ, І ТОДІ ЦЯ ДІЙСНІСТЬ ВИБУХНЕ І… ХТО ЗНАЄ? БЕРЕЖИ ЇЇ. ЦЕ НЕ ТІЛЬКИ ТЕПЕРІШНЄ, АЛЕ Й МАЙБУТНЄ.

Смерть схилив череп набік.

— ЦЕ КРИХІТНА РІЧ. ДРІБНИЦЯ. ТИ МІГ ОБРАТИ ВІЧНІСТЬ.

— Знаю, — відповів Морт. — Я був такий везунчик.

Він поклав перлину на стіл між перепелиними яйцями й рулетами з сосисками.

— Є ЩЕ ДЕЩО, — сказав Смерть. Він знов запустив руку під плащ і витягнув щось довгасте, невміло загорнуте в папір і зав’язане ниткою.

— ЦЕ ДЛЯ ТЕБЕ. ОСОБИСТО. ТИ НІКОЛИ ЦІЄЮ РІЧЧЮ НЕ ЦІКАВИВСЯ. ГАДАВ, ЇЇ НЕ ІСНУЄ?

Морт розгорнув пакунок і побачив невелику книгу в шкіряній палітурці. На корінці була золота бляшка з одним-єдиним словом. «Морт».

Він розгорнув книгу й гортав чисті сторінки, аж доки не дійшов до самописного чорнильного рядка, який терпляче повз сторінкою, і взявся читати:

Морт згорнув книгу, і та легенько клацнула. У повній тиші той звук пролунав так, ніби позначав собою першу мить творення. Він сором’язливо всміхнувся.

— Там ще стільки чистих сторінок, — сказав він. — Скільки в мене лишилося піску? От тільки Ізабелл казала, що якщо клепсидру перевернули, я помру, коли мені буде…

— ЙОГО В ТЕБЕ ДОСТАТНЬО, — холодно відповів Смерть. — МАТЕМАТИКА ПРАЦЮЄ НЕ ТІЛЬКИ ТАК, ЯК ЗАВЕДЕНО ВВАЖАТИ.

— Як ви поставитеся до запрошення на хрестини?

— ГАДАЮ, НІЯК. БАТЬКО З МЕНЕ НЕ ДУЖЕ, А ДІД ТИМ ПАЧЕ. КОЛІНА В МЕНЕ НЕПІДХОДЯЩІ.

Він поставив свій келих і кивнув Мортові.

— ВІТАННЯ ПРЕКРАСНІЙ ДРУЖИНІ, — сказав він. — МЕНІ ЧАС ІТИ.

— Точно? Ви можете лишатися, вам тут раді.

— ДУЖЕ ПРИЄМНО ЦЕ ЧУТИ, ТА ОБОВ’ЯЗОК НЕ ЧЕКАЄ, — він простягнув кістляву руку. — ТИ Ж ЗНАЄШ, ЯК ВОНО.

Морт потиснув руку, не зваживши на крижаний холод.

— Слухайте, — сказав він. — Якщо колись захочете вихідний взяти, а я ж знаю, що до вихідних ви мастак…

— ДУЖЕ ДЯКУЮ ЗА ПРОПОЗИЦІЮ, — чемно відповів Смерть. — Я РОЗГЛЯНУ ЇЇ ЦІЛКОМ СЕРЙОЗНО. А ЗАРАЗ…

— Прощавайте? — сказав Морт і відчув, як у горлі тисне. — Таке неприємне слово, правда ж?

— І СПРАВДІ. — Смерть вишкірився, бо, як тут уже було неодноразово сказано, вибору в нього не було. Але, можливо, цього разу він саме так і почувався. — МЕНІ БІЛЬШЕ ДО СМАКУ О’РЕВУАР, — сказав він.

КІНЕЦЬ

Примітки

1

«Mort» в сучасній англійській є рідковживаним словом, що означає одночасно загибель тварини, на яку полюють, і сигнал мисливського ріжка, яким мисливці сповіщають про цю подію. Ймовірно, є запозиченням із французької, де «mort» означає буквально «смерть» і «мертвий». — Прим. пер.

2

У Дискосвіті практично будь-що може рухатися швидше за світло, бо воно ліниве й нерішуче, на відміну від звичайного світла. Існує тільки одна штука, здатна випереджати звичайне світло, і це, якщо вірити філософу Лі Тіну Улеснику, монархія. Хід думки був у нього такий: неможливо мати більше ніж одного короля, і за традицією між королями не повинно бути часових проміжків, тож коли один король помирає, трон миттєво переходить спадкоємцеві. Можна зробити припущення, що існують елементарні частинки — королони чи, можливо, королевони — які за це відповідають, але, звісно, успадкування іноді не стається — найчастіше, так буває у випадках, коли згадані частинки зіштовхуються в польоті із античастинками, тобто республіконами. Лі Тін Улесник мав грандіозні плани перевірити цей принцип на практиці: шляхом повільного катування якого-небудь маловідомого й незначного короля, щоб змодулювати сигнал, який несуть ті частинки, та плани ці, на жаль, не було окреслено достеменно, бо шинок, де він пив, уже зачинявся. — Прим. авт.

3

Смерть має на увазі властивий багатьом народам звичай затуляти померлим очі мідяками. — Прим. ред.

4

Непередавана гра слів: англійською «pea» (горошина, яку принцеси могли відчувати) та «to pee» (пісяти) дуже подібно звучать. — Прим. ред.

5

Першу піцу на Диску приготував хапонійський мудрець і провидець Ронрон «Одкровенник Джо» Шувадхі, який стверджував, що рецепт йому явив уві сні сам Творець, додавши, що саме це й було кінцевою метою творення світу. Ті, хто мандрував крізь пустелю й бачив оригінальну першопіцу, яку нібито збережено у Забороненому Місті Ее, кажуть, що Творець задумав її таким чином: мало сиру, мало салямі, кілька чорних оливок*. Та потім він, як це з усіма буває, не зумів вчасно спинитися й до всього цього створив ще ріки, гори, моря й таке інше.

* Коли стався Розкол, і Поправні відділилися від вірних, розв’язалася священна війна, у якій загинуло 25 тисяч людей, та зрештою вірним дозволили додати до канонічного рецепту крихітний листочок лавра благородного. — Прим. авт.

6

Окрім хіба обвислих вусів і хутряної шапки з мідним шишаком. — Прим. авт.

7

Ту промову передавали з покоління в покоління, з уст в уста, у формі епічної поеми, яку замовив його син. Він не народився в сідлі й умів їсти ножем і виделкою. Поема починалася так: «О, бачте вдалині ворога самовпевненого, приспаного ніччю, багатого золотом краденим, ницого духом. Нехай списи навісні ваші летять у нього легко, мов пожежа в степу в день вітряний і посушливий. Нехай клинки ваші січуть ворога того, мов роги бика молодого, болем зубним одержимого…» І так години зо три. Однак у дійсності, яка, як відомо, не вдається до послуг поетів, слова ті звучали приблизно так: «Хлопці, ворог ще спить, тому крізь місто ми пройдемо швидко, як проносне крізь сухеньку бабцю, бо життя в юртах мені вже в печінках сидить, ясно вам?». — Прим. авт.

8

Найвідомішими закоханими на Диску були, без сумніву, Мелліус та Ґретеліна, чия чиста, пристрасна й серцекрайна любов пропалила би наскрізь сторінки Історії, якби їх не розділяли двісті років і відстань між окремими континентами, де вони народилися через непояснювану примху долі. Однак боги зглянулися й перетворили Мелліуса на прасувальну дошку^1, а Ґретеліну — на невеличку мідну швартову тумбу.

1 Коли ви бог, то можете свого вибору не пояснювати. — Прим. авт.

9

Були там півглека зіпсутого майонезу, шмат лежалого сиру й помідор, порослий білою пліснявою. Оскільки вдень у палацовій коморі зазвичай можна було знайти п’ятнадцять цілих оленячих туш, сотню куріпок, п’ятдесят голівок вершкового масла, дві сотні горщиків із тушеними кролями, сімдесят п’ять яловичих вирізок, дві милі таких і сяких ковбас, найрізноманітнішу птицю, вісімдесят десятків яєць, кілька осетрів із Округлого моря, казанок чорної ікри й слонячу ногу, фаршировану оливками, Гостроріз укотре зрозумів, що назагал чиста магія природи в усіх точках всесвіту виявляє себе таким чином: будь-яка комора, коли на неї вчинити набіг посеред ночі, завжди, незалежно від денного свого вмісту, міститиме півглека зіпсутого майонезу, шмат лежалого сиру й помідор, порослий білою пліснявою. — Прим. авт.

10

Анк-Морпорк випробував на собі численні форми правління й зупинився на тій формі демократії, яка визначається формулою «одна людина — один голос». Тією однією людиною був Патрицій, він же й мав той один голос. — Прим. авт.

11

Кам’яний сад Усесвітнього Вмиротворення й Простоти, розбитий за наказом попереднього імператора, Дзеркала Єдиного Сонця^1, завдяки впорядкованості предметів і тіней втілював у собі ідею фундаментальної єдності душі й матерії, а також ідею всезагальної гармонії. Вважається, що в точно впорядкованих камінцях цього саду зашифровано таємниці, що на них тримаються самі підвалини дійсності.

1 Його прагнення слави знаходило вихід у звичці відрізати ворогам губи й ноги, а тоді обіцяти свободу, якщо вони зможуть пробігти місто з кінця в кінець, граючи при цьому на трубі. — Прим. авт.

12

Натяк на винахід чеського інженера Карела Дрбала, який наприкінці 1940-х років зареєстрував такий патент: якщо помістити лезо у спеціальним чином сконструйований макет піраміди, подібної за пропорціями до піраміди Хеопса, і зорієнтувати його так, щоби гострі краї леза дивилися на схід і на захід, лезо самозаточуватиметься. Незважаючи на те, що патент було зареєстровано, ефективність цього методу заточування лез досі не доведена. — Прим. пер.

13

Це не зовсім так. Філософи домовилися вважати, що найкоротший проміжок часу, за який може статися взагалі все, — одна тисяча мільярдів років. — Прим. авт.

Content

Морт. Террі Пратчетт

Примітки