Ирвинг Джон

Kaip išgelbėti Paršelį Snidą [calibre]

Versta iš: John Irving

Trying to Save Piggy Sneed

A Black Swan Book,

London, 1994

„Kaip išgelbėti Paršelį Snidą“, pirmoji publikacija New York Times Book Review, 1982 08 22

„Vidinė erdvė“, pirmoji publikacija Fiction, t. 6, Nr. 2, 1980

„Beveik Ajovoje“, pirmoji publikacija Esquire, 1973 m. lapkritis

„Nuovargio viešpatija“, pirmoji publikacija The Boston Review, 1968 m. pavasaris–vasara

„Brenbaro prakalba“, pirmoji publikacija Playboy, 1974 m. gruodis

„Kitų žmonių sapnai“, pirmoji publikacija rinkinyje Last Night‘s Stranger: One Night Stands and Other Staples of Modern Life,

red. Pat Rotter, A&W publishers, Niujorkas, 1982

„Grilparcerio pensionas“, pirmoji publikacija romane „Pasaulis pagal Garpą“, Gollancz, JK, 1976

„Romano karalius“, įvadas © Garp Enterprises, Ltd, 1986

ISBN 978-609-01-0403-3

Copyright © John Irving 1982, 1980, 1973, 1968, 1974, 1982, 1976, 1986

This collection Copyright © John Irving 1993

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Ulrich Mueller / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Laimantas Jonušys, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Laimantas Jonušys

Korektorės Viktorija Skliutaitė, Rasa Praninskienė ir Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Valdas Bautrėnas

KAIP IŠGELBĖTI

PARŠELĮ SNIDĄ

Tai atsiminimai, bet turėtumėte suprasti, kad (bet kokio gerą vaizduotę turinčio rašytojo) visi atsiminimai apgaulingi. Grožinės literatūros kūrėjo atmintis – itin prasta detalių tiekėja: visada galime įsivaizduoti geresnę detalę negu ta, kurią atsimename. Teisinga detalė retai būna tai, kas įvyko, – artimiausia tiesai detalė yra tai, kas galėjo arba turėjo įvykti. Pusė mano gyvenimo yra redagavimo veiksmas, daugiau kaip pusę šio veiksmo atlieku su nedideliais pakeitimais. Rašytojo darbas – tai įtempta sąsaja tarp atidaus stebėjimo ir tokio pat kruopštaus siekio įsivaizduoti tas tiesas, kurių pamatyti neturėjai progos. Visa kita – būtinas, stropus triūsas su kalba; man tai reiškia, kad vis perrašinėju sakinius, kol jie ima skambėti spontaniškai kaip geras pokalbis.

Turėdamas tai galvoje, manausi tapęs rašytoju dėl savo senelės gerų manierų, konkrečiau – dėl protiškai atsilikusio šiukšlių vežėjo, su kuriuo senelė visada elgdavosi mandagiai ir geranoriškai.

Mano senelė – seniausia gyva moteris, baigusi anglakalbę literatūrą Velzlio koledže. Dabar ji gyvena senelių prieglaudoje, ir jos atmintis silpsta – ji nebeprisimena šiukšlininko, padėjusio man tapti rašytoju, bet tebeturi geras manieras ir gerą širdį. Kai į jos kambarį per klaidą įdausina kiti seni žmonės – ieškodami savo kambario, o gal ankstesnio būsto, – senelė visada sako: „Jūs pasiklydote? Gal padėti jums surasti, kur turėtumėt būti?“

Aš gyvenau pas senelę, jos name, beveik iki septynerių metų, todėl ji mane vadindavo savo „sūneliu“. Iš tikrųjų ji niekada neturėjo sūnaus – turi tris dukteris. Kai man tenka su ja atsisveikinti, mudu abu suprantame, kad kito apsilankymo ji gali ir nesulaukti, ir visada sako: „Sugrįžk greitai, brangusis. Tu gi mano sūnelis, žinai“, – visai teisingai tvirtindama, kad man ji daugiau negu senelė.

Nors yra baigusi anglakalbę literatūrą, mano kūryba jai nesuteikė didelio malonumo – iš tiesų ji perskaitė mano pirmą romaną ir to jai užteko (visam gyvenimui). Man pasakė nepritarianti stiliaus ir temos pasirinkimui, o iš to, ką skaitė apie vėlesnes knygas, sužinojo, kad mano brandesnės kūrybos stilius ir tematika visai išsigimė. Ji neprisivertė skaityti keturių romanų, išleistų po pirmojo (mudu sutariame, kad taip geriausia). Sako manimi labai besididžiuojanti – niekada per daug nesiaiškinau, dėl ko ji manimi didžiuojasi, gal kad apskritai užaugau, o gal kad esu „jos sūnelis“, – bet ji tikrai niekada neleido man pasijusti neįdomiam ar nemylimam.

Užaugau Priešakinėje gatvėje Ekseteryje, Naujojo Hampšyro valstijoje. Mano vaikystėje Priešakinėje gatvėje rikiavosi guobos – daugelį jų pražudė ne guobų maras. Šeštajame dešimtmetyje vienas po kito praūžę du uraganai nušlavė guobas ir keistai sumodernino gatvę. Pirma įsisiautėjusi Kerolė susilpnino jų šaknis, o paskui atskriejo Edna ir išvartė jas. Senelė erzindavo mane sakydama, kad tikisi, jog tai paskatins mane gerbti moteris.

Mano vaikystėje Priešakinė gatvė buvo tamsi, vėsi – net vasarą – ir visi užpakaliniai kiemai neaptverti – visų šunys lakstydavo laisvi ir prisidarydavo bėdos. Žmogus, pavarde Podžijas, senelei į namus atgabendavo bakalėjos prekių. Žmogus, pavarde Strautas, pristatydavo ledo ledainei (senelė iki pat galo priešinosi šaldytuvams). Pono Strauto nemėgo vietiniai šunys – matyt, todėl, kad jis vaikydavosi juos su ledo žnyplėmis. Mes, Priešakinės gatvės vaikai, niekada nekiršindavome pono Podžijo, nes jis leisdavo mums trintis savo parduotuvėje – ir dosniai pavaišindavo. Pono Strauto irgi nekiršindavome (dėl jo ledo žnyplių ir legendinės agresijos prieš šunis – mums buvo nesunku įsivaizduoti ją nukreiptą prieš mus). Tačiau šiukšlininkas neturėjo ko mums parodyti – nei dovanėlių, nei agresijos, – tad mes, vaikai, savo polinkį erzinti ir tyčiotis (ir kitaip kenkti) sukaupėme jam.

Jį vadino Paršeliu Snidu. Baisiau smirdančio žmogaus nebuvau sutikęs niekada – na, gal išskyrus numirėlį, kurio kvapą kartą užuodžiau Stambule. Ir tikrai turėtum būti numiręs, kad atrodytum blogiau, negu Paršelis Snidas atrodė mums, Priešakinės gatvės vaikams. Buvo apsčiai priežasčių vadinti jį Paršeliu – kažin kodėl nė vienas nesugalvojome originalesnės pravardės. Visų pirma, jis gyveno kiaulidėje. Laikė kiaules, skerdė kiaules, o svarbiausia – gyveno su kiaulėmis: ten buvo tik kiaulidė, nebuvo gyvenamojo namo, tiktai tvartas. Į vieną gardą buvo įleistas dūmtraukis. Paršelio Snido patogumui tą gardą šildė malkomis kūrenama krosnis – ir mes, vaikai, įsivaizdavome, kaip jo kiaulės (žiemą) susispiečia aplink jį pasišildyti. Na, bent jau taip jis smirdėjo.

Be to, dėl savo ypatingo protinio atsilikimo ir dėl draugų gyvūnų artumo buvo įgijęs tam tikrų kiauliškų minų ir judesių. Jam einant prie atmatų konteinerių veidas pasiduodavo priekin, tarsi būtų (godžiai) knisęs žemę, primerkdavo savo raudonas akutes, nosis guviai trūkčiodavo it šnipas, sprandą buvo išvagojusios gilios rausvos raukšlės, o blyškūs šeriai, išsibarstę po smakrą, niekaip nepriminė barzdos. Buvo kresnas, drūtas ir stiprus – užsikeldavo atmatų konteinerį ant kupros, nusviesdavo jo turinį į medinį, lentelėmis apjuostą kėbulą. Kėbule visada būdavo kelios kiaulės, godžiai laukiančios atmatų. Matyt, jis skirtingomis dienomis pasiimdavo vis kitas kiaules, matyt, joms tai būdavo vaišės – ėsdavo atmatas nelaukdamos, kol Paršelis Snidas parveš namo. Jis imdavo tiktai atmatas – jokių popieriaus, plastiko ar metalo atliekų – ir viską atiduodavo kiaulėms. Tik tą ir dirbo – labai išskirtinė specializacija. Jam buvo mokama už tai, kad išveža atmatas savo kiaulėms liuobti. Kai pats išalkdavo, (įsivaizdavome) sudorodavo kiaulę. „Visą kiaulę vienu kartu“, – sakydavome Priešakinėje gatvėje. Bet paršiškiausia jo ypatybė buvo ta, kad nemokėjo kalbėti. Arba jo psichinė būklė atėmė žmonių kalbą, arba dar anksčiau – gebėjimą išmokti žmonių kalbą. Jis urgzdavo. Žviegdavo. Kriuksėdavo – tai buvo jo kalba, ją išmoko iš saviškių, kaip kad mes išmokstame iš saviškių.

Mes, Priešakinės gatvės vaikai, prisėlindavome prie jo, kai jis liedavo atmatas savo kiaulėms, – užklupdavome jį iš už gyvatvorių, iš verandų, iš už stovinčių automobilių, iš garažų ir iš po rūsių dangčių. Šokdavome prie jo (niekada ne per arti) ir sužvigdavome: „Paršeli! Paršeli! Paršeli! Paršeli! KRIU KRIU! KVYYY!“ Ir kaip kiaulė – supanikavęs, padrikai blaškydamasis, be proto persigandęs – Paršelis Snidas imdavo žviegti ant mūsų, tarsi būtumėm suvarę į jį skerdiko peilį, riaumodavo KRIU KRIU! – tarsi būtų prigavęs mus, bandančius paskersti jį miegantį.

Nemoku pamėgdžioti tų jo garsų – buvo siaubingi, visi mes, Priešakinės gatvės vaikai, rėkdami bėgdavome slėptis. Siaubui praėjus, nekantriai laukdavome, kada jis vėl atvažiuos. Atvažiuodavo dukart per savaitę. Koks smagumas! Ir, ko gero, kas savaitę mano senelė jam sumokėdavo. Išeidavo už namo, kur sustodavo jo sunkvežimis – kur dažnai išgąsdindavome jį ir palikdavome šnarpščiantį, – ir sakydavo: „Laba diena, pone Snidai!“

Paršelis Snidas bemat pasidarydavo kaip vaikas – apsimesdavo užsiėmęs, būdavo graudžiai drovus ir nepakeliamai nerangus. Kartą jis užsidengė veidą rankomis, bet rankos buvo aptrauktos kavos tirščiais, kitą kartą stengiantis nusigręžti nuo senelės jam taip staiga susipynė kojos, kad pargriuvo prie pat jos.

„Malonu matyti jus, pone Snidai, – sakydavo senelė, nė truputėlio nesiraukydama nuo jo dvoko. – Tikiuosi, vaikai jūsų neužgaulioja, – sakydavo. – Žinokit, jums nėra ko pakęsti jų užgauliojimų“, – pridurdavo. O tada sumokėdavo jam ir įsižiūrėdavo pro lentas į kėbulą, kur jo kiaulės žvėriškai puldavo prie naujų atmatų – o kartkarčiais ir viena kitą, – ir tardavo: „Kokios gražios kiaulytės! Ar tai jūsų nuosavos kiaulės, pone Snidai? Ar čia jauniklės? Ar tos pačios kaip aną savaitę?“ Bet kad ir kaip entuziastingai domėjosi kiaulėmis, atsakymo iš Paršelio Snido niekaip neištraukdavo. Jis klupdavo, parpuldavo, stamalinėdavo aplink ją, nebelabai galėdamas suturėti pasitenkinimą, kad senelė aiškiai gėrisi jo kiaulėmis, kad netgi gėrisi (visa širdimi!) juo pačiu. Jis jai švelniai paurgzdavo.

Žinoma, jai sugrįžus į namą, Paršeliui Snidui varant sunkvežimį atbulą iš keliuko, mes, Priešakinės gatvės vaikai, vėl jį užklupdavome, išdygdavome abipus sunkvežimio ir priversdavome žviegti iš baimės, šnarpšti su ginties įniršiu ir Paršelį, ir jo kiaules.

– Paršeli! Paršeli! Paršeli! Paršeli! KRIU KRIU! KVYYY!

Jis gyveno Stratame – palei kelią iš mūsų miesto prie vandenyno, už kokių aštuonių mylių. Aš išsikėliau (su tėvu ir motina) iš senelės namo (prieš sueinant septyneriems metams, kaip jau minėjau). Kadangi tėvas dirbo mokytoju, persikėlėme į akademijai1 priklausantį būstą – tada tai buvo berniukų mokykla, – tad mūsų atmatas (kartu su neorganinėmis šiukšlėmis) paimdavo mokykla.

* * *

Dabar man norėtųsi pasakyti, kad užaugęs suvokiau (apgailestaudamas) vaikų žiaurumą ir įstojau į kokią nors pilietinę organizaciją, besirūpinančią tokiais žmonėmis kaip Paršelis Snidas. Negaliu to pasakyti. Mažų miestų kodeksas paprastas, bet platus: leidžiama daug formų kvailybės, o daug formų žiaurumo ignoruojama. Paršelis Snidas buvo toleruojamas – jis visą laiką buvo savimi ir gyveno kaip kiaulė. Jis buvo toleruojamas kaip koks nekenksmingas gyvuliukas, o vaikai jam pataikavo – netgi skatino būti kiaule.

Žinoma, paūgėję mes, Priešakinės gatvės vaikai, supratome, kad jis protiškai atsilikęs, ir po truputį sužinojome, kad mėgsta išgerti. Lentomis apmuštas sunkvežimis, dvokiantis kiaulėmis, atliekomis arba blogiau nei atliekomis, linguodavo per miestą visus tuos metus, kai aš ten augau. Tai buvo leidžiama, buvo suteikta erdvės ir už miesto – kelyje į Stratamą. Čia tai miestelis, tas Stratamas! Ar yra kas nors provincialesnio miestelių gyvenime už polinkį šaipytis iš mažesnių miestelių? Stratamas – tai ne Ekseteris (nors ir Ekseteris ne kažin kas).

Robertsono Deiviso romane „Penktasis vaidmuo“2 apie Deptfordo miestelio žmones rašoma: „Mes buvome rimti žmonės, mūsų bendruomenėje nieko netrūko, ir mes nė trupučio nesijautėme prastesni už didesnius miestus. Tačiau mes su pašaipia užuojauta žiūrėjome į Boulz Kornersą, esantį už keturių mylių, turintį šimtą penkiasdešimt gyventojų. Mums atrodė, kad Boulz Kornerso gyventojai – beviltiški provincialai.“

Mums, Priešakinės gatvės vaikams, Stratamas buvo Boulz Kornersas – „beviltiškai provincialus“. Kai man buvo penkiolika ir užsimezgė mano ryšiai su akademija, – ten buvo mokinių iš užsienio, iš Niujorko, net iš Kalifornijos, – jaučiausi tiek pranašesnis už Stratamo gyventojus, kad dabar stebiuosi, jog įstojau į Stratamo ugniagesių savanorių komandą, neprisimenu, kaip. Prisimenu, kad Ekseteryje lyg ir nebuvo ugniagesių savanorių komandos, – matyt, Ekseteris turėjo kitokių ugniagesių. Į Stratamo savanorius įstojo keletas Ekseterio gyventojų – gal jausdami poreikį būti kokiais nors savanoriais? Ko gero, mūsų panieka Stratamo žmonėms buvo tokia beribė, kad manėme, jog jiems negalima patikėti gesinti savo gaisrų.

Akivaizdu, jaudino ir tai, kad, be griežtos mokyklos gyvenimo rutinos, priklausai dariniui, kuris tave gali pašaukti patarnauti be jokio išankstinio perspėjimo: tai tas signalizacijos įtaisas širdyje – vėlai vakare suskambantis telefonas, kvietimas į pavojų, kaip signalas gydytojui, sugriaunantis tvarkingą vienatvę ir saugumą skvošo aikštelėje. Tai leido mums, Priešakinės gatvės vaikams, pasijausti svarbiems, vos paūgėjusiems suteikė statusą, kurį paaugliams gali sukurti tik katastrofos.

Per visus buvimo ugniagesiu metus neišgelbėjau nė vieno žmogaus – netgi jokio naminio gyvūnėlio. Nė karto neįkvėpiau dūmų, nė karto neapdegiau, nė karto nemačiau žmogaus, krentančio į pražūtį. Sunkiausi būna miško gaisrai, aš gesinau tik vieną ir tik periferijoje. Vienintelį sužeidimą – „kovoje“ – patyriau, kai kitas ugniagesys metė siurblį į sandėlio kambarį, kuriame ieškojau savo beisbolo kepurės. Siurblys pataikė man į veidą, ir kokias tris minutes iš nosies bėgo kraujas.

Hampton Biče kartkarčiais kildavo nemenkų gaisrų (vieną naktį darbo netekęs saksofonininkas, sakoma, vilkėdamas rausvu smokingu, mėgino sudeginti kazino), bet į didelį gaisrą mus kviesdavo tik iš bėdos. Kilus aštuonių ar dešimties balų gaisrui, Stratamą, atrodo, šaukdavo paskutinį – tai veikiau būdavo kvietimas pasižiūrėti reginio, o ne šaukimas į kovą. O pačiame Stratame gaisrai būdavo arba per klaidą, arba beviltiški. Vieną vakarą ponas Skalis, skaitiklių tikrintojas, uždegė savo universalą įpylęs į karbiuratorių degtinės – mat, sakė, automobilis niekaip neužsivedė. Kitą vakarą suliepsnojo Granto galvijų tvartas, bet visos karvės – ir kone visas šienas – buvo išgelbėtas prieš mums atvykstant. Nebuvo ko daryti, tik leisti tvartui sudegti ir laistyti jį žarna, kad nuo žarijų neužsidegtų šalia stovintis gyvenamasis namas.

Tačiau auliniai batai, sunki kieta kepurė (su tau skirtu numeriu), blizgantis juodas apsiaustas – ir nuosavas kirvis! – tai buvo malonu, nes simbolizavo suaugusiojo atsakomybę pasaulyje, kuriame mes buvome laikomi (dar) per jaunais gerti. Ir vieną vakarą, būdamas šešiolikos, aš važiavau pajūrio keliu gaisrine mašina, lekiančia gesinti gaisro vasarnamyje prie paplūdimio (paaiškėjo, kad ugnį sukėlė vaikai, kepsninės skysčiu susprogdinę žoliapjovę), ir štai – vingiuodamas keliu savo dvokiančiu sunkvežimiu, kliudydamas mūsų svarbiam žygiui, taip pat laisvas nuo pilietinės (ir visokios kitokios) atsakomybės kaip bet kuri kiaulė – girtas vairuoja Paršelis Snidas, traukiantis namo su atmatomis savo ėdriems draugams.

Mes signalizavome jam ir šviesomis, ir sirena – aš dabar galvoju, ką jis manė atsidūrus jam už nugaros. Dievą, raudonakę klykiančią pabaisą Paršeliui Snidui prie peties – didįjį visatos ir kosmoso paršą robotą! Vargšas Paršelis Snidas, toks girtas ir suskretęs, kad beveik ne žmogus, netoli namų pasuko nuo kelio, kad mus praleistų, ir mums – Priešakinės gatvės vaikams – jį lenkiant aiškiai girdėjau šūksnius: „Paršeli! Paršeli! Paršeli! Paršeli! KRIU KRIU! KVYYY!“ Man atrodo, ir savo balsą girdėjau.

Mums įsikibus gaisrinės, taip atkraginus galvas, kad medžių šakos virš to siauro kelio tarsi klostė žvaigždes juodais slenkančiais nėriniais, kiaulių kvapas užleido vietą aitriam degančio kuro dvokui iš pražudytos žoliapjovės, o šį galiausiai nustelbė švarus sūrus vėjas nuo jūros.

Tamsoje važiuodami atgal pro kiaulidę, pastebėjome stebėtinai jaukų žibalinės lempos švytėjimą Paršelio Snido garde. Jis saugiai parsigavo namo. Bene jis ten sėdi ir skaito? – stebėjomės. Ir aš vėl išgirdau urzgimą, žviegimą, kriuksėjimą – mūsų grynai gyvulišką bendravimą su juo.

Tą naktį, kai užsidegė jo tvartas, labai nustebome.

Stratamo savanoriai buvo įpratę galvoti apie Paršelio Snido fermą kaip apie neišvengiamą dvokiančią griuveną kelyje iš Ekseterio į paplūdimį – šiltais vasaros vakarais smirdantį pakelės objektą, pro jį važiuojant pasigirsdavo privalomos dejonės. Žiemą virš Paršelio gardo iš krosnies pro vamzdį nuolat pūkšdavo dūmai, o lauko aptvaruose, monotoniškai trepsėdamos po mėšlino sniego pliurzę, jo kiaulės kvėpuodavo garų kamuoliukais tarsi gyvi žaizdrai. Sirenos kaukimas jas išbaidydavo. Naktį grįždami iš kokio nors užgesinto gaisro ir važiuodami pro Paršelio Snido buveinę, neatsispirdavome pagundai įjungti sireną. Labai jau būdavo įdomu įsivaizduoti, kiek žalos pridaro tas garsas: panika apima kiaules, išsigąsta pats Paršelis, visi jie glaustosi vieni prie kitų kimiai žvygaudami, siekdami bandos globos.

Tą naktį, kai degė Paršelio Snido ferma, mes, Priešakinės gatvės vaikai, įsivaizdavome smagų, nors kiek ir silpnagalvišką reginį. Pajūrio kelyje, žybsint šviesoms, visa gerkle staugiant sirenai, varančiai iš proto tas kiaules, mes buvome pakilios nuotaikos ir žarstėmės kiauliniais juokais: įsivaizdavome, kad gaisras kilo, kai jie ten gerdami ūžavo, Paršelis su savo paršais, Paršelis vieną kiaulę kepė (ant iešmo), o su kita šoko, ir kažkuris paršas užpakaliu atsirėmęs į krosnį nusvilo uodegą, parvertė bufetą, o kiaulė, su kuria Paršelis šokdavo daugumą vakarų, buvo suirzusi, nes Paršelis šoko ne su ja... Tačiau atvažiavę pamatėme, kad šis gaisras – ne poūžis, tai netgi ne blogo poūžio galas. Tai buvo didžiausias gaisras, kokį mes, Priešakinės gatvės vaikai, ir netgi Stratamo savanoriai veteranai, kada nors buvome matę.

Žemos šoninės kiaulidės pašiūrės atrodė susprogusios, o gal jų skardiniai stogeliai išsilydę. Tvarte nebuvo nieko, kas nedega, – ten buvo malkų krosniai, buvo šieno, aštuoniolika kiaulių ir Paršelis Snidas. Ir dar visas tas žibalas. Be to, daugumoje kiaulidės gardų žliugsėjo poros pėdų gylio mėšlo sluoksnis. Ir vienas iš Stratamo savanorių veteranų man sakė: „Kai gerai įkaista, dega ir šūdas.“

Įkaito gerai. Gaisrines mašinas kelyje turėjome patraukti toliau – bijojome, kad tokiame karštyje naujas dažų sluoksnis arba naujos padangos nueis pūslėmis. „Nėra ko veltui švaistyti vandenį“, – pasakė mūsų vadas. Mes apipurškėme medžius už kelio, apipurškėme mišką už kiaulidės. Naktis buvo be vėjo, speiguota, sniegas sausas kaip talko milteliai. Apipurkšti medžiai tuoj pat aplipo varvekliais ir ėmė traškėti. Vadas nusprendė leisti ugniai išdegti – šitaip mažiau liksią šlamšto. Dėl didesnio dramatizmo galėčiau sakyti, kad girdėjome žviegimą, girdėjome, kaip pučiasi ir sproginėja kiaulių žarnos, arba, dar anksčiau, – kaip kiaulės daužo kanopomis gardų duris. Bet mums atvažiavus šie garsai jau buvo nuščiuvę, virtę praeitimi, juos galėjome tik įsivaizduoti.

Štai rašytojo pamoka: patirti, kad mūsų įsivaizduojami garsai gali būti aiškiausi, skardžiausi iš visų. Mums atvažiavus net Paršelio mašinos padangos buvo sutrūkusios, benzino bakas susprogęs, priekinis stiklas įgriuvęs. Kadangi nematėme, galėjome tik spėlioti, kokia tvarka visa tai vyko.

Atsistojus per arti prie kiaulidės nuo karščio raitėsi blakstienos, o skystis po vokais deginamai kaito. O atokiau persmelkdavo žiemos nakties šaltis, traukiamas liepsnų. Nuo vandens, prisilaisčiusio iš žarnų, apledėjo pajūrio kelias, ir (apie vidurnaktį) prireikė pagalbos nuo kelio nuslydusiam vyriškiui su Texaco emblema ant kepurės ir kailine striuke. Jis buvo girtas, su moterimi, kuri atrodė jam per jauna, – o gal tai buvo jo duktė. „Paršeli! – suriko Texaco vyras. – Paršeli! – šaukė jis į liepsnas. – Jeigu esi ten, Paršeli, asile tu, nešk muilą!“

Iki kokių dviejų nakties kitų garsų nebuvo, tik kartkarčiais dzingtelėdavo persikreipdama stogo skarda, tarsi vaduodamasi iš kiaulidės. Apie antrą stogas įkrito – tyliai šlamštelėjo. Trečią nebeliko stovinčių sienų. Iš aplinkui tirpstančio sniego susidarė ežerėlis, regis, kylantis visose gaisro pusėse, beveik pasiekęs anglių krūvą. Tirpo vis daugiau sniego ir jis ėmė gesinti gaisrą iš apačios.

O ką mes užuodėme? Tą vidurvasarį įšutusio tvarto kiemo kvapą, su juo besipjaunantį į sniegą sukritusių pelenų aitrumą, be atvangos skrundantį mėšlą – įsivaizduojamą kumpį arba keptą kiaulieną. Kadangi vėjo nebuvo ir mes nesistengėme užgesinti gaisro, nuo dūmų nenukentėjome. Priešaušriu vyrai (kitaip sakant, veteranai) mus, paauglius, valandai paliko prižiūrėti gaisravietės. Taip vyrai daro, kai dirba kartu su paaugliais: dirba tai, ką nori dirbti, o paaugliams palieka pasirūpinti tuo, kuo patys nenori rūpintis. Vyrai sakė išgersią kavos, bet grįžo atsiduodantys alumi. Tada ugnis buvo jau tokia žema, kad ją ėmėmės dvisinti vandeniu. Šį procesą pradėjo vyrai, o kai įkyrėjo, perdavė mums, paaugliams. Vos prašvitus vyrai vėl išvažiavo – sakė, papusryčiauti. Šviesoje atpažinau keletą savo bendražygių – Priešakinės gatvės vaikų.

Nesant vyrų, vienas iš Priešakinės gatvės vaikų pradėjo tai – iš pradžių labai tyliai. Gal tai buvau aš. „Paršeli, Paršeli“, – pašaukė vienas iš mūsų. Iš dalies todėl ir esu rašytojas, kad prijaučiau šitam mūsų impulsui, – manęs niekada netraukdavo tai, ką nerašytojai vadina geru ir blogu „skoniu“.

„Paršeli! Paršeli! Paršeli! Paršeli! KRIU KRIU! KVYYY!“ – šaukėme. Kaip tik tada ir supratau, kad komedija – tiesiog viena iš užuojautos formų. Ir tada tai užsimezgė – aš pradėjau savo pirmąjį apsakymą.

– Šūdas, – tariau aš, nes visi Stratamo savanoriai kiekvieną sakinį pradėdavo žodžiu „šūdas“. – Šūdas, – tariau. – Paršelio Snido čia nėra. Jis kuoktelėjęs, – pridūriau, – betgi ne šitoks beprotis.

– Jo sunkvežimis čia, – pasakė vienas skurdesnės vaizduotės Priešakinės gatvės vaikas.

– Jam tiesiog įgriso kiaulės, – kalbėjau aš. – Jis išvažiavo iš čia, aš žinau. Jam viskas va taip įgriso. Tikriausiai viską suplanavo – ir jau prieš keletą savaičių.

Per stebuklą jie susidomėjo. Tiesa, turėjome ilgą naktį. Bet kas galėjo patraukti Stratamo savanorių dėmesį kalbėdamas beveik bet ką. Bet aš jaučiau artėjančio išsigelbėjimo jaudulį – pirmą kartą.

– Garantuoju, čia nėra nė vienos kiaulės, – pasakojau. – Garantuoju, kad pusę jų jis suvalgė – per kelias dienas. Žinot, prisirijo! O kas liko, pardavė. Buvo susitaupęs pinigų – kaip tik šitam atvejui.

– Kokiam atvejui? – paklausė kažkoks skeptikas. – Jeigu Paršelio čia nėra, tai kur jis?

– Jeigu jis visą naktį buvo lauke, – pridūrė kitas, – tai mirtinai sušalo.

– Jis Floridoj, – paaiškinau. – Nebedirba, – pasakiau taip paprastai, lyg tai būtų buvęs faktas. – Apsidairykit! – sušukau. – Kam gi jis leido pinigus? Susitaupė gerą pluoštą. Padegė savo kiaulidę, – pasakiau, – kad mums pridarytų vargo. Pagalvokit, kiek mes jam pridarėm vargo, – pridūriau ir pamačiau, kad visi apie tai galvoja – bent jau tai buvo tiesa. Žiupsnelis tiesos nekenkia jokiam pasakojimui. – Tai štai, – užbaigiau. – Jis mums atsimokėjo – aiškus dalykas. Visą naktį išlaikė mus ant kojų.

Tai mus, Priešakinės gatvės vaikus, privertė susimąstyti, ir šią susimąstymo akimirką aš pradėjau savo pirmą redagavimo veiksmą – norėjau pagerinti pasakojimą, padaryti įtikinamesnį. Žinoma, svarbiausia buvo išgelbėti Paršelį Snidą, bet ką gi nekalbantis žmogus gali veikti Floridoje? Pamaniau, kad Floridoje ūkinės veiklos zonų įstatymai griežtesni negu pas mus, Naujajame Hampšyre, ypač kiaulininkystės atžvilgiu.

– Žinote, – tariau, – aš garantuoju, kad jis mokėjo kalbėti – visada. Jis turbūt europietis, – nusprendžiau. – Nes kas čia per pavardė – Snidas? Ir šitose vietose jis atsirado kažkada per karą, ar ne? Žodžiu, kad ir kokia jo gimtoji kalba, jis ja kalba visai gerai. Tik nė kiek neišmoko mūsų kalbos. Su kiaulėm jam kažkaip sekėsi geriau. Gal kad buvo draugiškesnės, – pridūriau galvodamas apie mus visus. – O dabar jis susitaupė kelionei namo. Tai va kur jis! – tariau. – Ne Floridoje – jis sugrįžo į Europą!

– Bravo Paršelis, – kažkas pasidžiaugė.

– Saugokis, Europa, – kažkas bandė pajuokauti.

Pavydėdami įsivaizdavome, kaip Paršelis Snidas paspruko – kaip jis ištrūko iš šiurpinančios miestelio gyvenimo vienatvės (ir fantazijų), gresiančios mums visiems. Bet sugrįžus vyrams aš susidūriau su skeptišku visuomenės požiūriu į prasimanytas istorijas.

– Irvingas mano, kad Paršelis Snidas Europoje, – pasakė vadui vienas iš Priešakinės gatvės berniukų.

– Jis gi čia atsirado kažkada per karą, ar ne, sere? – paklausiau vado, žiūrinčio į mane taip, lyg būčiau buvęs pirmoji auka, ištraukta iš gaisravietės.

– Paršelis Snidas čia gimė, Irvingai, – paaiškino man vadas. – Jo motina buvo pusprotė, ją partrenkė mašina, važiuojanti prieš eismą aplink parko estradą. Paršelis gimė Vandens gatvėj, – pasakė mums vadas. Vandens gatvė, kaip aš puikiausiai žinojau, kerta Priešakinę – visai sava.

Taigi, pagalvojau, Paršelis vis dėlto Floridoje. Pasakojimui reikia, kad įvyktų geriausia, kas gali įvykti (arba blogiausia, jeigu turi tokį tikslą), bet vis dėlto tai turi būti įtikinama.

Kai anglys atvėso tiek, kad per jas buvo galima vaikščioti, vyrai ėmė jo ieškoti: atrasti buvo vyrų darbas, juk tai įdomiau negu laukti – ši užduotis teko paaugliams.

Po kurio laiko mane pasikvietė vadas.

– Irvingai, – tarė jis, – kadangi tu manai, kad Paršelis Snidas Europoj, tai gal galėtum išnešti iš čia va šitą.

Pašalinti šį susitraukusį žmogaus degėsį nebuvo didelio vargo – apipyliau vandeniu brezentą ir nutempiau ant jo kūną, nepaprastai lengvą, pirma ilguoju, o paskui trumpuoju kobiniu. Suradome ir visas aštuoniolika jo kiaulių. Tačiau net ir šiandien įsivaizduoju jį Floridoje, o ne pasilikusį tame neįmanomai mažame nuodėgulyje, kurį ištraukiau iš pelenų.

Aišku, senelei papasakojau paprastą tiesą, tik nuobodžius faktus.

– Paršelis Snidas žuvo naktį tame gaisre, močiut, – pasakiau jai.

– Vargšas ponas Snidas, – tarė ji. – Kokios siaubingos aplinkybės privertė jį gyventi tokį laukinį gyvenimą?!

Vėliau suvokiau, kad rašytojo užduotis – įsivaizduoti ir kaip galima išgelbėti Paršelį Snidą, ir sukelti gaisrą, kuriame jis pražus. Tai suvokiau daug vėliau – bet anksčiau, negu senelę perkraustė į prieglaudą, kai ji dar prisiminė, kas buvo Paršelis Snidas, – kai senelė manęs paklausė: „Kodėl gi, dėl Dievo meilės, tu tapai rašytoju?“

Kaip minėjau, buvau „jos sūnelis“, ir ji nuoširdžiai nerimavo dėl manęs. Galbūt studijuodama literatūrą įsitikino, kad būti rašytoju – destruktyvus, įstatymus laužantis užsiėmimas. Tad aš jai papasakojau viską apie tą gaisro naktį, apie tai, kaip įsivaizdavau, kad jeigu būčiau pakankamai gerai prasimanęs – jeigu būčiau sugalvojęs ką nors pakankamai panašaus į tiesą, – būčiau (tam tikra prasme) išgelbėjęs Paršelį Snidą. Bent jau būčiau išgelbėjęs jį iki kito gaisro – sukelto mano paties.

Na, mano senelė yra jankė – ir seniausia gyva moteris, baigusi anglakalbę literatūrą Velzlyje. Įmantrūs atsakymai, ypač estetinio pobūdžio, – ne jai. Jos velionis vyras, mano senelis, dirbo avalynės versle ir rūpinosi tuo, ko žmonėms tikrai reikia – praktine kojų apsauga. Bet aš vis tiek tvirtinau senelei, kad jos gerumo Paršeliui Snidui nepraleidau nepastebėjęs ir kad tai, kartu su Paršelio Snido ypatinga, bejėgiška lemties skirta padėtimi ir to gaisro naktimi, atvėrusia man potencialias vaizduotės galias... ir taip toliau. Senelė mane nutraukė.

Veikiau iš gailesčio nei iš apmaudo ji patapšnojo man per ranką ir papurtė galvą.

– Džoni, vaikeli, – tarė ji. – Kaip kažin ką, būtum išvengęs daugelio keblumų, jeigu būtum bent šiek tiek padoriau elgęsis su juo, kai buvo gyvas.

O kad jau ne, tai aš suvokiu, jog rašytojo užduotis – užkurti gaisrą Paršeliui Snidui ir stengtis išgelbėti jį – vis iš naujo, ir taip be galo.

1 Phillips Exeter Academy – prestižinė privati gimnazija.

2 Fifth Business (1970) – garsus kanadiečių rašytojo Robertsono Davieso romanas, pirmoji Deptfordo trilogijos dalis.

VIDINĖ ERDVĖ

Džordžas Ronkersas buvo jaunas urologas universitetiniame mieste – šiais laikais pelninga padėtis: tiek jaunosios, tiek senosios koledžų bendruomenės liberalumas be tinkamo išprusimo skleidė stebėtiną venerinių ligų puokštę. Urologui darbo netrūko. Studentų polikliniką užplūdę klientai jį meiliai pravardžiuodavo. „Ronkas Triperionkas“, – sakydavo jie. O žmona jį vadindavo dar meiliau – Tripuku.

Ji buvo vardu Kitė, mokėdavo pajuokauti apie Džordžo darbą ir gebėjo kurti vaizdingas buveines. Buvo architektūros magistrantė, turėjo lektorės statusą ir architektūros studentams dėstė kursą „Vidinė erdvė“.

Tai tikrai buvo jos sritis. Ji be išlygų prisiėmė atsakomybę už visą vidinę erdvę Ronkersų būste. Išgriovė sienas, nuleido vonias, suskliautė tarpdurius, suapvalino kambarius, suovalino langus, žodžiu, vidinę erdvę traktavo kaip iliuziją. „Esmė čia ta, – sakydavo ji, – kad žmonės nepastebėtų, kur vienas kambarys baigiasi ir prasideda kitas: kambario samprata pralaimi erdvės sampratai, negali atskirti ribų...“ Ir taip toliau – tai buvo jos sritis.

Džordžas Ronkersas vaikščiodavo savo name lyg kokiame parke nepažįstamame, bet įdomiame mieste. Erdvės teorijos jam buvo nė motais.

„Šiandien apžiūrėjau merginą su septyniasdešimt penkiom karpom, – būdavo, sakys jis. – Aiškiai reikia operuoti. Nesuprantu, kodėl ji atėjo pas mane. Pirmiau juk reikėjo kreiptis į ginekologę.“

* * *

Vienintelė nuosavybės dalis, kurią Ronkersas laikė sava, buvo didelis juodasis riešutmedis prie namo. Namą aptiko Kitė, jis priklausė senam austrui, pavarde Kezleris, ką tik netekusiam žmonos. Kitė pasakė Ronkersui, kad vidų galima sutvarkyti, nes bent jau lubos pakankamai aukštos. O Ronkersą papirko tas medis. Tai buvo juodasis riešutmedis skeltiniu kamienu – augo iš žemės kaip du medžiai, sudarantys aukštą liekną V raidės formą. Tikras juodasis riešutmedis puikuojasi aukščiu, grakštumu, išlakiu kamienu – šakos ir lapai prasideda maždaug ties antru aukštu, o lapai maži, prigludę vieni prie kitų, švelniai žalsvi, spalį pagelsta. Riešutai užsiaugina kietą, tarsi guminę, šviesiai žalią žievelę, rudenį būna didumo sulig persikais, žievė ima tamsėti – vietomis net pajuosta – ir pradeda kristi. Juos mėgsta voverės.

Kitei medis irgi patiko, bet ji užsidegusi pasakojo senajam Herr Kezleriui, ką su jo namu padarys jam išsikėlus. Kezleris tik spoksojo į ją, kartkarčiais pratardamas: „Kurią sieną? Šitą sieną? Jūs ketinsiat nuneša žemyn šitą sieną, tikrai? O, irgi kitą sieną? O. Aha... kas tada laiko aukštai lubas? O...“

O Ronkersas pasakė Kezleriui, kad jam labai patinka juodasis riešutmedis. Štai tada Kezleris perspėjo juos dėl kaimyno.

– Der parasit Bardlong, – tarė Kezleris. – Jis nori medį nukerta žemyn, bet aš jo nė kaip neklausiau.

Džordžas Ronkersas mėgino spausti senį Kezlerį, kad paaiškintų jo būsimojo kaimyno Bardlongo motyvus, bet austras staiga pliaukštelėjo delnu per sieną, stovinčią čia pat, ir sušuko Kitei:

– Irgi ne šitą sieną, tikiuosi, ne! Oi, šitą sieną man turėti visada patinka!

Na, jiems reikėjo elgtis delikačiau. Negarsinti jokių planų, kol Kezleris neišsikraustys. Jis persikėlė į butą kitame priemiestyje; kažkodėl ta proga išsipustė kaip Tirolio valstietis – dulkiant pavasariniam lietučiui prie savo senovinių medinių lagaminų stovėjo su fetrine Alpių skrybėle, padabinta plunksna, ir, iš po trumpų odinių kelnių blikčiojant seniems baltiems keliams, žiūrėjo, kaip Džordžas su Kite aplink jį stumdo baldus.

– Gal jūs slėpkitės nuo lietaus, pone Kezleri? – pasiūlė Kitė, bet jis nė nekrustelėjo nuo šaligatvio prie buvusio savo namo, kol visi baldai neatsidūrė sunkvežimyje. Žiūrėjo į juodąjį riešutmedį.

Ponas Kezleris atvirai uždėjo ranką Kitei ant užpakalio ir tarė:

– Neleiskit, kad der parasit Bardlong medį nukerta žemyn, gerai?

– Gerai, – atsakė Kitė.

Džordžui Ronkersui patikdavo pavasario rytą gulėti lovoje ir žiūrėti, kaip saulės šviesa skverbiasi pro jo juodojo riešutmedžio šviežius žalius lapus. Ant lovos metami medžio raštai atrodydavo kaip mozaika. Kitė padidino langą, kad į jį tilptų daugiau medžio, – šitaip ji esą „kviečiasi medį vidun“.

– Ak, Tripuk, – sušnibždėjo ji, – argi ne gražu?

– Gražus medis.

– Na, aš kalbu ir apie kambarį. Ir langą, ir miegamąją pakylą...

– Pakylą? Aš maniau, čia lova.

Viena voverė šaka prieidavo prie pat lango – iš tikrųjų dažnai uodega brūkšteldavo per tinklelį; voverė mėgo timptelėti riešutėlius, tarsi įsivaizduodama rudenį.

– Tripuk...

– A?

– Prisimeni tą merginą su septyniasdešimt penkiom karpom?

– Kurgi neprisiminsi!

– Tai, Tripuk... o kur buvo tos karpos?

...o der parasit Bardlong nekėlė jiems rūpesčių. Visą tą pavasarį ir karštą vasarą, kai darbininkai šalino sienas ir dailino langų formas, ponas ir ponia Bardlongai abejingai šypsodavosi matydami sumaištį iš savo nepriekaištingai sutvarkyto sklypo, atsainiai pamojuodavo nuo savo terasų, staiga pasirodydavo iš už pinučių – bet visada atrodė kaimyniški, pritariamai žiūrėjo į jaunatvišką bruzdesį, niekur nesikišo.

Bardlongas buvo išėjęs į pensiją. Jis buvo tas Bardlongas, jeigu jums apskritai žinomas amortizatorių ir stabdžių sistemų magnatas. Vidurio Vakaruose galėjote matyti tuos didelius sunkvežimius.

Bardlongas minkštai amortizuoja,

O jo stabdžiai nestreikuoja!

Net išėjęs į pensiją Bardlongas, regis, minkštai amortizuodavo visus smūgius, kuriais jo ramybę galėjo sudrumsti naujieji kaimynai ir jų remontas. Jo paties namas buvo senas raudonų plytų mūras, skoningai apdailintas tamsiai žaliomis langinėmis ir visas apaugęs gebenėmis. Jis imitavo karalių Jurgių architektūros stilių – namo fasadas buvo kvadratinis, su aukštais siaurais pirmo aukšto langais centre. Namas buvo labai ilgas į gylį, tęsėsi toli, šakojosi terasomis, pinučiais, akmenų sodais, nudailintomis gyvatvorėmis, apglostytomis gėlių lysvėmis ir tokia glotnia veja kaip žolė aplink golfo duobutę.

Namas užėmė visą ūksmingos priemiesčio gatvės kampą. Vienintelis kaimynas buvo Ronkersų namas, Bardlongų nuosavybė buvo atskirta nuo Džordžo ir Kitės žema skalūnine sienele. Pro antro aukšto langus Džordžas ir Kitė žiūrėdavo į tobulą Bardlongų kiemą; jų pačių krūmų raizgalynė ir kaltūnais susivėlusi žolė buvo iškilusi visom penkiom pėdom virš tariamos užtvaros, saugančios, kad visas jų jovalas neužgriūtų grėbstančio ir geninčio Bardlongo. Patys namai stovėjo keistai artimoje kaimynystėje – Ronkersų name kadaise buvo Bardlongų tarnų patalpos, vėliau nuosavybė buvo padalinta.

Tarp jų, suleidęs šaknis gūbryje Ronkersų pusėje nuo skalūno sienelės, augo juodasis riešutmedis. Ronkersas neįsivaizdavo, kaip senajam ponui Kezleriui šovė į galvą, kad Bardlongas nori medį sunaikinti. Matyt, čia buvo kalbos problema. Juk medžiu gali džiaugtis ir Bardlongas. Juk ir jo langams teikia šešėlį, o savo didingu ūgiu medis iškilęs virš jo stogo. Viena V įstrižainė buvo pakrypusi virš Džordžo ir Kitės, kita – virš Bardlongo.

Bene tam žmogui nepatinka neapkarpytas grožis?

Gal ir taip, bet visą vasarą Bardlongas nė karto nepasiskundė. Su savo išblukusia šiaudine skrybėle vis ten sodininkavo, iš lėto krapštėsi, dažnai kartu su žmona. Jiedu buvo panašesni į svečius sename elegantiškame kurorto viešbutyje negu į nuolatinius gyventojus. Kiemo darbams jų apranga buvo absurdiškai oficiali – tarsi ilgi Bardlongo metai stabdžių sistemų versle nepaliko jam kitokių drabužių, tik verslininko kostiumus. Jis dėvėdavo truputį senamadiškas kostiumines kelnes su petnešomis ir truputį senamadiškus frako marškinius, o šiaudinė skrybėlė plačiais kraštais pridengdavo blyškią šlakuotą kaktą. Portretą užbaigdavo perdėm dabitiški dviejų atspalvių batai.

Jo žmona – lauko pobūvio drabužiais ir baltai kremine panama su raudonu šilkiniu kaspinu, juosiančiu žilų kaip nagai plaukų kuodą pakaušyje, – badydavo lazdele terasos plytas tikrindama, gal kuri išdrįso išklibti. Bardlongas su mente rankoje iš paskos vilkdavo mažytį, kone žaislinį vežimėlį su cementu.

Vidury dienos jiedu kasdien pietaudavo užpakalinėje terasoje po dideliu skėčiu nuo saulės, ir žvilgantys balti geležiniai lauko baldai primindavo medžioklės pusryčius arba priešpiečius su šampanu po dukters vestuvių.

Suaugusių vaikų ir ne visai suaugusių anūkų apsilankymas, regis, buvo vienintelis Bardlongų vasaros pertrūkis. Tris dienas lojo šuo, simetriškame it biliardo stalas kieme buvo mėtomas kamuolys, ir panašu, kad Bardlongai po to buvo prislėgti visą savaitę. Jie sunerimę po visą sklypą sekiojo vaikus, mėgindami ištiesinti nulenktus gėlių stiebelius, kokiu nors daržo įrankiu pasmeigdami akį žeidžiantį gumos popierėlį, dėdami atgal šuns atluptus velėnos gabalus, mat tas duodavosi per gležną žolę kaip kamuolį apsikabinęs futbolo saugas.

Po šio šeimos įsibrovimo Bardlongai savaitę kiurksojo po savo saulės skėčiu, tiek pavargę, kad nė vienos plytos nepabaksnojo ir nesutvarkė nė gebenės šakelės, praeinančio vaiko nutrauktos nuo pinučių.

– Ei, Tripuk, – sušnibždėjo Kitė. – O jo stabdžiai nestreikuoja.

„Bardlongas minkštai amortizuoja“, – perskaitydavo Ronkersas ant sunkvežimių visame mieste. Bet nė viena iš tų grubių mašinų nė iš tolo nepriartėjo prie šviežiai išdažyto šaligatvio bortelio palei Bardlongo namą. Bardlongas iš tikrųjų buvo išėjęs į pensiją. Ir Ronkersai negalėjo įsivaizduoti, kad tas žmogus kada nors gyveno kitaip. Net kai jo duona kasdienė buvo stabdžių sistemos ir amortizatoriai, Ronkersams fantazija neišnešė, kad jis būtų su jais kaip nors susijęs.

Kartą Džordžas susvajojo įžūliausią akibrokštą. Jis pasakė Kitei matęs, kaip didžiulis „O jo stabdžiai nestreikuoja“ sunkvežimis visas atsargas išvertė Bardlongo kieme – važiuodamas su plačiai atidarytu dideliu galiniu bortu sumalė veją ir išpylė krūvą žvangančių dalių: stabdžių būgnus, trinkeles, dideles alyvines stabdžių skysčio balas, o elastingi spyruokliniai amortizatoriai sumaitojo gėlių lysves.

– Tripuk... – sušnibždėjo Kitė.

– A?

– Ar tos karpos buvo pačioje makštyje?

– Makštyje, aplink ją, visur...

– Septyniasdešimt penkios! Oi, Tripuk, aš negaliu įsivaizduoti.

Jiedu gulėjo lovoje apšlakstyti besibaigiančios vasaros saulės, kuri rytais vos beprasiskverbdavo pro storą juodojo riešutmedžio lapų pynę, apkėtusią jų langą.

– Žinai, dėl ko man labiausiai patinka čia gulėti? – paklausė Ronkersas žmonos. Ji prisiglaudė prie jo.

– Oi ne, pasakyk...

– Nagi dėl medžio, – tarė jis. – Ko gero, mano pirmoji seksualinė patirtis buvo namelyje medyje, ir čia man tai primena...

– Vėl tu su tuo savo medžiu, – atkirto Kitė. – O gal tas medis tau taip patinka dėl mano architektūros. Arba net dėl manęs, – pridūrė. – O čia tai bent istorija – tiesą sakant, neįsivaizduoju, kad tu tai darytum namelyje medyje – panašiau, kad papasakojo koks nors tavo pasileidęs senas pacientas...

– Na, iš tikrųjų tai buvo pasileidęs jaunas.

– Bjaurus tu, Tripuk. Dieve mano, septyniasdešimt penkios karpos...

– Kaip tokiai vietai, operacija nelengva.

– Man rodos, tu sakei, kad operavo Tomlinsonas.

– Na taip, bet aš padėjau.

– Paprastai tu juk to nedarai, ką?

– Na ne, bet čia nebuvo paprastas atvejis.

– Tu tikrai bjaurus, Tripuk...

– Grynai medicininis interesas, profesinis noras pažinti. Reikia daug mineralinio aliejaus ir dvidešimt penkių procentų podofilino. Atsargiai prideginti...

– Šūdžiai, – nukirto Kitė.

Bet vasara greitai baigiasi, ir į miestą sugrįžus studentams Ronkersas turėjo daug darbo, tad negalėdavo rytais ilgai vartytis lovoje. Visuose pasaulio kampuose galima atrasti stulbinančią gausybę šlaplės infekcijų, tai mažai žinoma turizmo verslo papildoma lengvata – galbūt didžiausia nežinoma vasaros importo prekė šalyse.

Kas rytą jo laukdavo studentų eilė – vasaros kelionės baigėsi, jie rimtai kimba į darbą, jų šlapinimosi bėdos vis sunkėja.

– Daktare, man rodos, šitą pasigavau Izmire.

– Klausimas, kiek išplito paskui.

– Dalykas tas, – aiškino Ronkersas Kitei, – kad jie iš pirmo požymio puikiausiai žino, kuo užsikrėtė, dažniausiai net ir nuo ko. Bet beveik visi dar kiek nors laukia, kad praeis, – arba užkrečia kitus, kad juos kur galas! – o pas mane ateina tik tada, kai nebegali iškęsti.

Bet Ronkersas labai užjausdavo savo venerinius pacientus ir neversdavo jų pasijusti nugrimzdus nuodėmėse ar gavus pelnytą bausmę – sakydavo, kad jie neturėtų jaustis kalti nei dėl jokių ligų, nei dėl to, iš ko jas gavo. Tačiau griežtai reikalaudavo, kad praneštų užkrato nešiotojai – jeigu ją pažįsta. „Ji gal net nežino“, – sakydavo Ronkersas.

„Mes nebebendraujam“, – atsakydavo jam.

O Ronkersas neatlyždavo: „Betgi ji tiesiog apkrės dar ką nors, o tas dar...“

„Taip jiems ir reikia!“ – sušukdavo pacientas.

„Ne, klausykit, – prašydavo Ronkersas. – Jai tai yra rimtesnis dalykas.“

„Tai jūs ir pasakykit jai, – gindavosi. – Duosiu jos telefoną.“

– Oi, Tripuk! – surikdavo Kitė. – Kodėl tu nepriverti jų pačių tai padaryti?

– Kaip? – klausdavo Ronkersas.

– Pasakyk, kad negydysi jų. Kad paliksi juos myžti staugiančius!

– Jie tiesiog nueis pas ką nors kitą, – atsakydavo Ronkersas. – Arba paprasčiausiai pasakys man, kad jai jau pranešė, nors iš tikrųjų nepranešė ir nė nesiruošia.

– Betgi koks absurdas – tu skambini kas antrai moteriai visame suknistame mieste.

– Mane pjauna tik skambučiai į kitus miestus.

– Na, tai bent priverstum juos susimokėti už skambučius, Tripuk!

– Kai kurie studentai visai neturi pinigų.

– Tai pasakyk, kad paprašysi jų tėvų sumokėti.

– Iš to išskaičiuojami mokesčiai, Kite. Be to, ne visi jie studentai.

– Baisu, Tripuk. Tiesiog baisu.

– Kiek tu dar aukštinsi šitą nelemtą miegamąją pakylą?

– Man patinka, kai tau reikia pasistengti dėl to, Tripuk.

– Suprantu, bet kopėčios, Dieve...

– Tai juk kaip tavo pamėgtame medyje, argi ne? Kažkas sakė, kad tau tai patinka. O vyras, kuris gauna mane, turi būti sportiškas.

– Šitaip stengdamasis galiu susiluošinti.

– Tripuk! Kam tu dabar skambini?

– Alio? – tarė jis į ragelį. – Laba diena, ar čia panelė Ventvert? A, ponia Ventvert, na... iš tiesų aš norėčiau pasikalbėti su jūsų dukterim, ponia Ventvert. A, jūs neturite dukters? A. Na, tai gal aš norėčiau pasikalbėti su jumis, ponia Ventvert...

– Oi, Tripuk, koks siaubas!

– Čia toks daktaras Ronkersas. Aš esu universiteto ligoninės urologas. Taip, Džordžas Ronkersas. Daktaras Džordžas Ronkersas. Na... labas. Taip, Džordžas. O, Sara, čia tu? Na, Sara...

O pasibaigus vasarai pasibaigė ir Ronkersų vidinės erdvės pertvarka. Kitė nutraukė apdailos darbus ir kibo į dėstytojavimą bei savo mokslus. Kai darbininkai išėjo, išsinešė įrankius ir išardytos sienos neberiogsojo krūvoje Ronkersų kieme, Bardlongui turėjo būti aišku, kad remontas – bent jau šiemet – baigtas.

Riešutmedis tebestovėjo. Galbūt Bardlongas manė, kad per vasaros statybas medžio neliks – jis užleis vietą naujam priestatui. Negalėjo žinoti, kad Ronkersai perstato namą „kviesdami medį vidun“.

Rudenėjant Bardlongo ginčas su juoduoju riešutmedžiu iškilo į paviršių. Senasis Kezleris neklydo. Džordžas ir Kitė nujautė tai pirmą vėsią, vėjuotą rudens naktį. Jiedu gulėjo ant miegamosios pakylos, medžiui sūkuriuojant aplink, pro šalį krentant gelstantiems lapams, ir išgirdo garsą, lyg ant stogo būtų nukritęs mažas boulingo kamuolys, šlaitu nubildėjęs žemyn ir pataikęs į laštaką.

– Tripuk...

– Tai tik sumautas riešutas! – tarė Ronkersas.

– Garsas buvo kaip kamino plytos, – pasakė Kitė.

Per tą naktį jie žaibiškai kilnojo galvas dar kelis kartus: kai tik riešutą nutraukdavo vėjas arba sėkmingai puldavo voverė – bumbt! – trinktelėdavo jis ir nuriedėdavo – bildu bildu bildu bildu taukšt! – pasibarškėdamas į laštaką.

– Šitas su savim nusinešė voverę, – tarė Ronkersas.

– Na, – pasiguodė Kitė, – bent jau nesupainiosi su plėšiku. Labai jau aiškus garsas.

– Kaip plėšikui išmetus įsilaužimo įrankius, – atsakė Ronkersas.

Bumbt! Bildu bildu bildu bildu taukšt!

– Kaip ant stogo nušautas plėšikas, – atsiduso Kitė.

– Mes priprasim, neabejoju, – tarė Ronkersas.

– Na, Tripuk, man atrodo, Bardlongui sunkiai sekasi prisitaikyti.

Rytą Ronkersas pastebėjo, kad Bardlongo namo stogas skalūninis, daug nuožulnesniu šlaitu negu jo. Bandė įsivaizduoti, su kokiu garsu riešutai krenta ant Bardlongo stogo.

– Bet tame name tikrai yra mansarda, – tarė Kitė. – Garsas tikriausiai prislopęs.

Ronkersas negalėjo įsivaizduoti, kad graikinio riešuto, trinktelėjančio į skalūninį stogą ir paskui nuriedančio į laštaką, garsas būtų kaip nors „prislopęs“.

Spalio viduryje riešutai krito bauginamai atkakliai. Ronkersas galvojo apie būsimą pirmą lapkričio audrą kaip apie gresiantį žaibo karą. Kitė išėjo sugrėbti nukritusių riešutų į krūvą ir išgirdo, kaip virš galvos atitrūkęs riešutas skrodžia tankią lapiją. Ji nusprendė nekelti akių – įsivaizdavo bjaurią mėlynę tarpuakyje ir smūgį pakaušiu į žemę. Susirietė dvilinka ir susiėmė galvą rankomis. Riešutas vos vos nepataikė į atkištą stuburą – šveitė per inkstą. Paukšt!

– Skaudėjo, Tripuk, – pasiskundė.

Bardlongas visas švytėdamas stovėjo po pavojinguoju medžiu ir žiūrėjo, kaip Ronkersas guodžia žmoną. Kitė jo ten nebuvo pastebėjusi. Buvo užsidėjęs storą Alpių skrybėlę su nutriušusia plunksna – lyg būtų pasiėmęs išmestą Kezlerio.

– Man ją davė Kezleris, – tarė Bardlongas. – Aš prašiau šalmo. – Jis arogantiškai stovėjo kieme, iškėlęs grėblį kaip beisbolo lazdą, laukdamas, kol medis svies jam riešutą. Šiai temai pasirinko tobulą momentą – Kitė ką tik sužeista, dar apsiašarojusi.

– Jūs kada nors girdėjot, kaip šitie daiktai duoda per skalūninį stogą? – paklausė Bardlongas. – Kitą kartą, kai bus bekrentanti visa krūva, pakviesiu jus. Apie trečią nakties.

– Taip, čia yra problema, – pritarė Ronkersas.

– Bet medis toks gražus, – bandė ginti Kitė.

– Čia jau, žinoma, jūsų problema, – atsainiai, linksmai išpyškino Bardlongas. – Jeigu aš šį rudenį turėsiu tokių pat rūpesčių su laštakais kaip pernai, galbūt paprašysiu jus pašalinti tą jūsų medžio dalį, kuri yra virš mūsų nuosavybės, o su likusia galit elgtis kaip tinkami.

– Kokių rūpesčių su laštakais? – paklausė Ronkersas.

– Tikriausiai tas pats atsitiks ir jūsų laštakams, neabejoju...

– Kas atsitiks? – paklausė Kitė.

– Jie prisigrūda tų prakeiktų riešutų, – paaiškino Bardlongas. – O vis lyja ir lyja, ir laštakai neveikia, nes užsikimšę riešutais, tada vanduo žliaugia namo šonu, varva pro langus ir užlieja rūsį. Štai ir viskas.

– O.

– Kezleris atnešė man mazgotę. Bet, suprantat, jis buvo vargšas senas užsienietis, – atviravo Bardlongas, – ir su juo nesinorėjo kaip nors teistis. Suprantat.

– O, – tarė Kitė. Jai nepatiko Bardlongas. Atsainus jo balso linksmumas atrodė taip toli nuo tikrųjų minčių, kaip amortizatorių prekyba – nuo tų delikačiai padabintų pinučių kieme.

– Oi, man nesunku sugrėbti keletą riešutų, – kalbėjo Bardlongas šypsodamasis, – arba naktį kelis kartus pabusti, pasivaidenus, kad ant stogo krenta sužeisti gandrai. – Truputį patylėjo užkaitęs po senio Kezlerio skrybėle. – Arba vilkėti apsauginę aprangą, – pridūrė. Prieš Kitę nukėlė skrybėlę, ir ji, vos pamačiusi apnuogintą kiek šlakuotą plikę, iškart pasigedo to būdingo viršuje skrodžiamų lapų garso. Bet Bardlongas sugrąžino skrybėlę į vietą. Vienas riešutas pradėjo savo krytį. Kitė ir Džordžas susigūžė rankomis užsidengę galvą, Bardlongas nė nemirktelėjo. Riešutas gana smarkiai trenkėsi į juos skiriančią skalūninę sienelę ir dramatiškai barkštelėjęs suskilo. Buvo kietas ir didelis kaip beisbolo kamuoliukas.

– Rudenį šitas medis, sakyčiau, įdomus, – tarė Bardlongas. – Aišku, mano žmona šiuo metų laiku nė artyn prie jo neina – galima sakyti, kalinė savo kieme. – Jis nusijuokė – burnoje sužybsėjo auksinės plombos iš klestinčios stabdžių sistemų pramonės. – Bet nieko. Grožiui negalima nustatyti kainos, o juk medis tikrai išvaizdus. Vis dėlto vandens padaryta žala, – tarė jis staiga pasikeitusiu balsu, – yra reali žala.

Ronkersas pagalvojo, kad Bardlongas žodžiui „reali“ sugebėjo suteikti teisės termino skambesį.

– Ir jeigu jūs turit pinigų pusei medžio pašalinti, verčiau iš karto pašalinkit visą. Kai jūsų rūsys bus pilnas vandens, bus menki juokai. – Bardlongas ištarė „juokai“ kaip kokį nešvankų žodį; negana to, balso tembras skatino suabejoti, ar protinga apskritai ką nors laikyti juokais.

Kitė pasakė:

– Na, Tripuk, gal užlipk ant stogo ir iššluok riešutus iš laštakų.

– Aišku, aš tam jau per senas, – atsiduso Bardlongas, tarsi būtų troškęs užlipti ant savo stogo.

– Tripuk, tu galėtum iššluoti ir pono Bardlongo laštakus, ar ne? Kokį kartą per savaitę, tik šituo metų laiku?

Ronkersas pažvelgė į aukštai iškilusį Bardlongo stogą, glotnų skalūno paviršių, statų šlaitą. Mintyse sušmėžavo antraštės: gydytojas nukrito nuo ketvirto aukšto! urologui per smegenis trenkė riešutas! karjerą nutraukė medis žudikas!

Ne, Ronkersas suprato momento svarbą – metas buvo tikėtis didesnės pergalės: jis gali laimėti tik pusę. Bardlongas kalbėjo aptakiai, bet aišku, kad buvo apsisprendęs.

– Gal galit parekomenduoti medžių chirurgą? – paklausė Ronkersas.

– Oi, Tripuk! – sušuko Kitė.

– Nupjausim medį per pusę, – tarė Ronkersas ryžtingai žengdamas prie atsišakojusio kamieno, spardydamas į šalis nukritusių riešutų bombų nuolaužas.

– Sakyčiau, gal va čia, – entuziastingai pasiūlė Bardlongas, be abejo, numatęs tą vietą senų seniausiai. – Žinoma, kainuos, – pridūrė su ankstesniuoju amortizatoriaus rimtumu balse, – tinkamai surišti atsikišusias šakas, kad nenukristų ant mano stogo (aš tikiuosi, jos smigs kiaurai per tavo stogą, pagalvojo Kitė). O jeigu kirstumėt visą medį, – aiškino Bardlongas, – sutaupytumėt laiko ir pinigų leisdami jam visam kristi per sienelės liniją – čia yra vietos, matot, iki gatvės...

Virš jų šakojosi medis, aišku, kad išmatuotas medis, seniai tapęs Bardlongo skaičiavimų objektu. Nepagydomas ligonis, pagalvojo Ronkersas, turbūt iš pat pradžių.

– Aš norėčiau pasilikti tą medžio dalį, kuri nedaro žalos jūsų nuosavybei, pone Bardlongai, – pasakė Ronkersas deramai, su šalta distancija. Bardlongas pagarbiai įvertino dalykišką jo toną.

– Aš jums galėčiau suorganizuoti, – tarė Bardlongas, – mat žinau gerą medžių tarnybą. – Kažkodėl „tarnyba“ priminė komandą vyrų, važinėjančių Bardlongo sunkvežimiais. – Jums truputį mažiau kainuotų, – pridūrė jis erzinančio atvirumo tonu, – jeigu leistumėt man tuo pasirūpinti...

Kitė jau žiojosi kažką sakyti, bet Ronkersas ją aplenkė:

– Aš būčiau tikrai dėkingas, pone Bardlongai. O dėl savo laštakų mes jau surizikuosim.

– Šitie langai nauji, – tarė Kitė. – Pro juos nevarvės. Ir anokia čia bėda, jeigu užlies seną rūsį? Dieve, man tai, žinokit, nerūpi...

Ronkersas pabandė sugrįžti prie Bardlongo kantrios ir siutinamai supratingos šypsenos. Šypsena bylojo: „Taip, aš irgi toleruoju savo žmoną.“ Kitė vylėsi, kad riešutmedis pasipurtys kaip reikiant ir nuo tos krušos jiems visiems suskaus taip, kaip, jos manymu, jie verti.

– Tripuk, – prabilo ji vėliau. – O kas, jeigu vargšas senukas Kezleris pamatys? O juk pamatys, Tripuk. Žinai gi, jis kartkarčiais užsuka. Kaip tu jam paaiškinsi, kodėl išdavei jo medį?

– Aš jo neišdaviau! – atkirto Ronkersas. – Man atrodo, aš išgelbėjau, ką galėjau, leisdamas jam pasiimti savo pusę. Aš negalėjau jo teisiškai sulaikyti. Negi tau neaišku?

– Bet kaip dėl vargšo pono Kezlerio? – paklausė Kitė. – Mudu juk pažadėjome.

– Na, medis čia tebestovės.

– Pusė medžio...

– Geriau negu nieko.

– Bet ką jis pagalvos apie mus? – paklausė Kitė. – Pamanys, kad pritariam Bardlongui – medis trukdo. Pamanys, kad tik laiko klausimas, kada nupjausim kitą dalį.

– Na, Kite, medis tikrai trukdo.

– Man tik įdomu sužinoti, ką tu pasakysi ponui Kezleriui, Tripuk.

– Man nieko nereikės sakyti, – paaiškino jai Ronkersas. – Kezleris ligoninėje.

Ta naujiena ją apstulbino – senukas visada jai darė įspūdį tokiu lyg ir valstietišku tvirtumu. Tokie žmonės gyvens amžinai, argi ne?

– Tripuk... – prabilo ji jau ne taip užtikrintai. – Jis juk išeis iš ligoninės, ar ne? Ir ką tu jam pasakysi, kai jis išeis ir apsilankys pasižiūrėti į savo medį?

– Jis neišeis, – pasakė jai Ronkersas.

– Oi, ne, Tripuk...

Suskambėjo telefonas. Paprastai jis leisdavo atsiliepti Kitei – ji mokėdavo atsikratyti nerimtų skambintojų. Tačiau Kitė buvo paskendusi mintyse apie senąjį Kezlerį su tais odiniais šortais ir liesomis beplaukėmis kojomis.

– Alio, – tarė Ronkersas telefonui.

– Daktaras Ronkersas?

– Taip, – atsakė jis.

– Čia Margaret Brant.

Ronkersas naršė atmintį. Balsas jaunas?

– Hm...

– Jūs bendrabuty palikot žinutę, kad paskambinčiau šituo numeriu, – tarė Margaret Brant. Ir tada Ronkersas prisiminė – peržvelgė sąrašą moterų, kurioms šią savaitę turėjo paskambinti. Pavardės buvo suporuotos su užkrėstų pasismaginimo partnerių pavardėmis.

– Panele Brant... – atsiliepė jis. Kitė it nebylė lūpomis formavo žodžius: kodėl ponas Kezleris niekada neišeis iš ligoninės? – Panele Brant, ar jūs pažįstate tokį jauną vyrą – Harlaną Butą?

Dabar pati panelė Brant virto nebyle, o Kitė sušnypštė:

– Kas? Kas jam yra?

– Vėžys, – sušnibždėjo jis jai.

– Taip. Ką? – tarė Margaret Brant. – Taip, aš pažįstu Harlaną Butą. Paaiškinkit, kas gi yra?

– Aš gydau Harlaną Butą nuo gonorėjos, panele Brant, – pasakė Ronkersas. Ragelyje – jokios reakcijos. – Triperis? – kalbėjo Ronkersas. – Gonorėja? Harlanas Butas serga gonorėja.

– Aš suprantu, ką jūs sakot, – tarė mergina. Jos balsas nuskambėjo atšiauriai – ji darėsi nepatikli. Kitė buvo nusigręžusi, kad jis nematytų jos veido.

– Jeigu čia, mieste, turite ginekologą, panele Brant, manau, jums reikėtų užsiregistruoti. Aš galėčiau rekomenduoti daktarę Karoliną Gilmor, jos kabinetas yra universiteto ligoninėje. Arba, žinoma, galite ateiti pas mane...

– Klausykit, kas čia dabar? – tarė Margaret Brant. – Iš kur man žinoti, kad jūs gydytojas? Kažkas man paliko telefono numerį, kad paskambinčiau. Aš neturėjau jokių reikalų su Harlanu Butu. Koks čia nešvankus pokštas?

Gali būti, pamanė Ronkersas. Harlanas Butas – pasipūtęs, nedraugiškas bernas – paklaustas, kas dar galėjo būti užsikrėtęs, su didele panieka suvaidino atsainumą. „Daug žmonių“, – tarė didžiuodamasis. Ir Ronkersui teko labai pasistengti, kad išspaustų iš jo bent vieną pavardę – Margaret Brant. Ko gero, skaistuolė, kurios Harlanas Butas nemėgsta?

– Galite paskambinti man į namus, kai padėsiu ragelį, – tarė Ronkersas. – Yra telefonų knygoje: daktaras Džordžas Ronkersas, – ir pamatysit, ar ne tas pats numeris, kuriuo paskambinot dabar. Arba aš galiu tiesiog atsiprašyti dėl klaidos, galiu paskambinti Harlanui Butui ir apibarti jį. Ir, – surizikavo Ronkersas, – jūs galite pasižiūrėti, ar nebūna išskyrų, ypač rytą, ir ar nėra kokio nors uždegimo. O jeigu manote, kad vis dėlto gali būti, žinoma, galite kreiptis į kitą gydytoją ir aš nieko nežinosiu. Bet jeigu turėjote santykių su Harlanu Butu, panele Brant, aš...

Ji padėjo ragelį.

– Vėžys? – paklausė Kitė vis dar nusigręžusi. – Koks vėžys?

– Plaučių, – atsakė Ronkersas. – Bronchoskopija parodė, nevertėjo net pjauti.

Vėl suskambėjo telefonas. Ronkersui atsiliepus, ana pusė padėjo ragelį. Ronkersas turėjo apgailėtiną įprotį įsivaizduoti žmones, su kuriais buvo tik telefonu kalbėjęs. Regėjo Margaret Brant bendrabutyje. Pirmiausia ji pasiims žodyną. Paskui, susidėsčiusi šviesas ir veidrodžius, pasižiūrės į save. Kaip tai turėtų atrodyti? – galvos. Ir galbūt panaršys medicinos enciklopedijų lentyną bibliotekoje. Arba galų gale pasikalbės su drauge. Nesmagus skambutis Harlanui Butui? Ne, to Ronkersas neįsivaizdavo.

Jis matė, kaip Kitė apžiūrinėja graikinio riešuto paliktą mėlynę daugiavaizdžiame veidrodyje šalia apversto kūgio, irgi kabančio, veikiančio kaip jų miegamojo atviro židinio dūmtakis. Vieną dieną, pagalvojo Ronkersas, aš nukrisiu nuo miegamosios pakylos į atvirą židinį ir degdamas, rėkdamas lakstysiu po kambarį matydamas penkis savo atspindžius tame daugiavaizdžiame veidrodyje. Jėzau.

– Vienas riešutas tikrai pridaro daug mėlynių, – mieguistai pratarė Ronkersas.

– Būk geras, tik neliesk, – perspėjo Kitė. Šį vakarą ji norėjo pradėti kitą temą, bet entuziazmas buvo išgaravęs.

Lauke pasmerktasis, amputavimo laukiantis medis glaustėsi šakomis prie jų lango, kaip katė glaustosi prie kojos. Tame aukštame kambaryje, kai pakraigėje brazdindavosi vėjas, miegodavosi neramiai – rodėsi, nuo namo staiga bus nukeltas stogas ir jiedu liks be priedangos. Galutinė stadija siekiant tobulos vidinės erdvės.

Kažkuriuo metu po vidurnakčio Ronkersą skubiai iškvietė į ligoninę. Sena moteris, kurios visą šlapimo sistemą Ronkersas buvo pakeitęs maišeliais ir vamzdeliais, kentėjo, matyt, paskutinius funkcijos sutrikimus. Ronkersui išėjus iš namų, po penkių minučių Kitė atsiliepė į telefono skambutį. Skambino iš ligoninės ir pasakė, kad ta moteris jau mirė, tad skubėti nebereikia.

Džordžas negrįžo dvi valandas, Kitė gulėjo nemiegodama. Džordžui parėjus ji norėjo taip daug pasakyti, kad nesumojo, nuo ko pradėti, – leido jam užmigti. Jai norėjosi dar kartą pasitarti, ar jie turės vaikų ir kada. Bet naktis atrodė apsiausta sąmyšio, ir optimistinė mintis apie vaikus jai pasirodė absurdiška. Užtat galvojo apie šaltą estetiką, sausą taupumą, būdingą jos polinkiams architektūros srityje.

Džordžui užmigus ji dar ilgai gulėjo budri, klausėsi, kaip neramiai brūžinasi medis, girdėjo, kaip padrikai krenta atitrūkę riešutai, švilpdami smenga į jųdviejų gyvenimą taip pat atsitiktinai kaip senojo pono Kezlerio vėžys, kaip galimas Margaret Brant triperis.

Ronkerso kabinete dar prieš ateinant registratorei jo laukė smulki kaip paukštelis mergina, rodės, ne vyresnė kaip aštuoniolikos metų, su jogurtą ir daigintus kviečius liudijančia veido oda; jos drabužiai buvo konservatyvūs ir atrodė brangūs – plieno atspalvio kostiumėlis, kurį būtų galėjusi dėvėti jos motina. Kaklą juosė kreminė kaklaskarė. Ronkersas pagalvojo, kad ji gražuolė – atrodė lyg ką tik nužengusi nuo jachtos. Bet jis, aišku, žinojo, kas ji tokia.

– Margaret Brant? – paklausė spausdamas jai ranką. Jos akys derėjo su kostiumėliu – mistiško aušros pilkumo. Nosis buvo taisyklinga, plačių šnervių, kuriose, pamanė Ronkersas, nedrįs augti nė plaukelis.

– Daktaras Ronkersas?

– Taip. Margaret Brant?

– Žinoma, – atsiduso ji. Su apmaudžiu šiurpu šnairavo į kojų atramas ant Ronkerso apžiūros kėdės.

– Labai atsiprašau, panele Brant, kad jus sutrukdžiau, bet Harlanas Butas nebuvo draugiškiausias mano pacientas, ir aš pamaniau – jūsų pačios labui: kadangi jis jums neskambins, tai paskambinsiu aš.

Mergina linktelėjo prikandusi apatinę lūpą. Ji mechaniškai nusivilko švarkelį ir nusiavė užsegamus angliškus batus, priėjo prie apžiūros kėdės ir tų žvilgančių atramų, tarsi visas tas darinys būtų buvęs arklys ir ji nežinotų, kaip ant jo užsėsti.

– Jūs norit mane apžiūrėti? – paklausė ji stovėdama nugara į Ronkersą.

– Nagi, atsipalaiduokit, – paprašė Ronkersas. – Iš tikrųjų nėra čia taip jau bjauru. Ar turėjote išskyrų? Gal pastebėjote kokį paraudimą, uždegimą?

– Aš nieko nepastebėjau, – pasakė mergina, ir Ronkersas suprato, kad ji, žiūrėk, tuoj prapliups raudoti. – Tai labai neteisinga! – staiga ji sušuko. – Aš visada buvau labai atsargi su... seksu, – tarė ji, – ir tikrai nieko daug neleidau Harlanui Butui. Aš nekenčiu Harlano Buto! – suriko ji. – Aišku, nežinojau, kad jam kažkas negerai, kitaip nė už ką nebūčiau leidusi prisiliesti!

– Bet leidote? – paklausė Ronkersas. Jam buvo neaišku.

– ...prisiliesti? – paklausė. – Taip, jis lietė mane... ten, suprantat. Ir bučiavo mane, daug. Bet aš neleidau jam nieko daugiau! – sušuko ji. – Ir jis dėl to buvo toks bjaurus, ir tikriausiai žinojo, kad užkrės mane šituo!

– Jūs norit pasakyti, kad jis tik bučiavo jus? – paklausė Ronkersas negalėdamas patikėti.

– Na taip. Ir lietė mane, suprantat, – tarė ji nurausdama. – Įkišo ranką man į kelnaites! – sušuko ji. – Ir aš jam leidau! – Ji sukniubo ant apžiūros kėdės prie vienos atramos sulenktam keliui, Ronkersas priėjo prie jos ir labai švelniai nusivedęs pasodino ant kėdės prie savo stalo. Ji verkė įrėmusi kaulėtus kumštelius į akis.

– Panele Brant, – prabilo Ronkersas. – Panele Brant, ar jūs norite pasakyti, kad Harlanas Butas jus lietė tik ranka? Tikrų lytinių santykių neturėjote... panele Brant?

Ji sukrėsta pakėlė akis į jį.

– Viešpatie, ne! – pasakė. Įsikando plaštaką ir laikė įbedusi nartų žvilgsnį į Ronkersą.

– Tik jo ranka lietė jus... ten? – paklausė Ronkersas ir sakydamas „ten“ brūkštelėjo ranka per sijono sterblę.

– Taip, – atsakė ji.

Ronkersas suėmė jos veidelį rankomis ir nusišypsojo. Nelabai mokėjo guosti ar raminti žmones. Žmonės kartais ne taip suprasdavo jo veiksmus. Margaret Brant, matyt, pamanė, kad jis ketina aistringai pabučiuoti ją į lūpas, nes jos akys išsiplėtė, nugara įsitempė ir miklios rankutės atsirėmė jam į riešus mėgindamos nustumti.

– Margaret! – tarė Ronkersas. – Negalėjot užsikrėsti triperiu, jeigu tai viskas, kas buvo. Nuo kieno nors rankos nedažnai gausi venerinę ligą.

Dabar ji suėmė jo riešus, tarsi jie būtų jai svarbūs.

– Bet jis ir bučiavo mane, – susirūpinusi tarė. – Burna, – pridūrė, kad būtų aišku.

Ronkersas pakraipė galvą. Nuėjo prie stalo ir paėmė pluoštą medicininių brošiūrų apie venerines ligas. Brošiūros buvo panašios į kelionių agentūrų leidinukus – daug nuotraukų su palankiai besišypsančiais žmonėmis.

– Harlanas Butas tikriausiai norėjo, kad aš padaryčiau jums gėdą, – pasakė Ronkersas. – Man atrodo, jis buvo supykęs, kad jūs neleidot jam... suprantat gi.

– Tai jums net nereikia manęs apžiūrėti? – paklausė ji.

– Ne, – atsakė Ronkersas. – Tikrai ne.

– Suprantat, manęs niekada niekas neapžiūrinėjo, – tarė jam Margaret Brant. Ronkersas nežinojo, ką ir sakyti. – Bet gal reikėtų, kad kas nors apžiūrėtų? Žinot, kada nors. Tiesiog patikrinti, ar viskas gerai.

– Na, jums ginekologė galėtų atlikti standartinį patikrinimą. Galiu rekomenduoti daktarę Karoliną Gilmor universiteto ligoninėje – daugeliui studenčių atrodo, kad ji labai maloni.

– Bet jūs nenorit manęs apžiūrėti? – paklausė ji.

– Oi ne, – tarė Ronkersas. – Nėra reikalo. Ir standartinio patikrinimo jums reikia kreiptis į ginekologę. O aš urologas.

– A.

Ji tuščiu žvilgsniu spoksojo į apžiūros kėdę ir tas laukiančias kojų atramas; labai grakščiai apsivilko kostiumėlio švarkelį, su batais buvo kebliau.

– Ojojoi, tas Harlanas Butas atsiims, – staiga išrėžė ji su stebinančia tvirtybe tyliame ploname balse.

– Harlanas Butas jau atsiėmė, – tarė Ronkersas mėgindamas atpalaiduoti įtampą. Bet mažytėje Margaret Brant jis įžvelgė naują pavojų. – Tik nedarykit nieko, ko paskui tektų gailėtis, – sulemeno Ronkersas. Bet švarios plačios merginos šnervės išsiplėtė, pilkos it ginklas akys šokčiojo.

– Ačiū jums, daktare Ronkersai, – padėkojo Margaret Brant su ledine savitvarda. – Aš labai dėkinga, kad jūs pasistengėte ir nebijodamas konfūzo paskambinote man. – Ji paspaudė jam ranką. – Jūs labai drąsus ir doras žmogus, – tarė ji lyg skirdama Ronkersui karinį apdovanojimą.

Saugokis, Harlanai Butai, pagalvojo jis. Margaret Brant išėjo iš kabineto kaip moteris, kuri buvo užkėlusi kojas ant tų atramų, kad pajodinėtų ant apžiūros kėdės, ir laimėjusi.

Ronkersas paskambino Harlanui Butui. Jis tikrai neketino jo perspėti – norėjo išgauti tikrų pavardžių. Harlanas Butas taip ilgai nekėlė ragelio, kad Ronkersas buvo kaip reikiant įširdęs, kai išgirdo mieguistą Buto „Alio“.

– Butai, neraliuotas tu melagi, – tarė Ronkersas. – Man reikia pavardžių žmonių, su kuriais tu tikrai gulėjai, kam tavo liga tikrai kėlė pavojų arba nuo ko tu net pats galėjai užsikrėsti.

– Oi, eikit velniop, daktare, – tarė Butas nuobodžiaujančiu balsu. – Kaip jums patiko mažytė Megė Brant?

– Tai šlykštu, – atsakė Ronkersas. – Visai jauna ir nekalta mergina, Butai. Tu pasielgei bjauriai.

– Pižoniukė, pasikėlusi turtinga mergšė, – atkirto Harlanas Butas. – Ar jūs ką nors nuveikėt su ja, daktare?

– Prašyčiau, – tarė Ronkersas. – Tu tik duok man pavardžių. Būk geranoriškas, tau to reikia, Butai.

– Karalienė Elžbieta, – tarė Butas. – Tjusdei Veld, Perlė Bak...

– Blogas skonis, Butai, – nutraukė Ronkersas. – Nebūk kiaulė.

– Bela Abzug, – vardino Butas. – Glorija Steinem, Rakvel Velč, Mamytė Eizenhauer...

Ronkersas padėjo ragelį. Priremk jį prie sienos, jeigu gali, Mege Brant, linkiu tau sėkmės!

Laukiamajame prie kabineto buvo prisigrūdę žmonių, Ronkersas pasižiūrėjo į juos pro laiškų angą. Registratorė pagavo slaptą ženklą ir sužybsėjo jo telefonu.

– Klausau.

– Jūs turėtumėt paskambinti žmonai. Ar man minutę sulaikyti šitą minią?

– Taip, ačiū.

Kitė jau tikriausiai buvo pakėlusi ragelį ir tuoj pat ištiesė jį atviro lango pusėn, nes Ronkersas išgirdo neabejotiną šaižų grandininio pjūklo (galbūt dviejų) kauksmą.

– Tai va, – tarė Kitė, – čia jau kaip reikiant medžių tarnyba. Argi Bardlongas nesakė, kad susitars su gera medžių tarnyba?

– Taip, – tarė Ronkersas. – Kas negerai?

– Na, čia yra trys vyrai su grandininiais pjūklais ir šalmais, ant kurių atspausti jų vardai. Tai yra Maikas, Džou ir Dagis. Dagis kaip tik dabar aukščiausiai medyje – tikiuosi, nusilauš storą sprandą.

– Kite, dėl Dievo meilės, kas atsitiko?

– Oi, Tripuk, tai visai ne medžių tarnyba. Tai Bardlongo vyrai – supranti, atvažiavo suknistu o jo stabdžiai nestreikuoja sunkvežimiu. Jie tikriausiai nugalabys visą medį, – sakė Kitė. – Juk negali tik nukapoti šakų ir neužtepti to daikto, ar ne?

– Daikto?

– Specialaus tepalo? – paklausė Kitė. – Supranti, to lipnaus juodo daikto. Jis gydo medį. Dieve, Tripuk, tu juk esi gydytojas, maniau, ką nors žinosi apie tai.

– Aš ne medžių gydytojas, – tarė Ronkersas.

– Net nepanašu, kad tie vyrai žinotų, ką daro, – aiškino Kitė. – Apkarstė medį virvėmis, dabar supasi ant tų virvių ir kartkarčiais nuzvimbina ką nors su tais prakeiktais pjūklais.

– Aš paskambinsiu Bardlongui, – nusprendė Ronkersas.

Tačiau žybsėjo jo telefono švieselė. Jis paskubom apžiūrėjo tris pacientus, sutaupė keturias priėmimo grafiko minutes, dirstelėjo pro laiškų angą, perdavė registratorei prašymą, ištaikė trijų minučių pertraukėlę, kad paskambintų Bardlongui.

– Aš maniau, kad jūs pasamdysit profesionalus, – tarė Ronkersas.

– Šitie vyrai labai profesionalūs, – paaiškino jam Bardlongas.

– Profesionalūs amortizatorių specialistai, – atkirto Ronkersas.

– Ne ne, – gynėsi Bardlongas. – Dagis buvo medžių specialistas.

– Ir specializavosi su riešutmedžiais, kurgi ne.

– Viskas puiku, – tarė Bardlongas.

– Suprantu, kodėl man tai kainuoja mažiau, – tarė Ronkersas. – Baigsis tuo, kad aš mokėsiu jums.

– Aš pensininkas, – pasakė Bardlongas.

Ronkerso telefono švieselė vėl žybsėjo – jis norėjo padėti ragelį.

– Prašom nesijaudinti, – tarė Bardlongas. – Viskas gerose rankose.

Ir tada pasigirdo kurtinantis triukšmas – Ronkersas net savo peleninę nustūmė į šiukšlių kibirą. Telefono ryšio Bardlongo gale pasigirdo trenksmas – ant grindų nukrito krištolinis barokinis sietynas? Ponia Bardlong ar kita tokia pat rėksminga senyva moteris bliovė net pasistūgaudama.

– Jėzau, Jėzau! – sušuko Bardlongas į ragelį. O Ronkersui skubiai pridūrė: – Atsiprašau.

Jis padėjo ragelį, bet Ronkersas aiškiai girdėjo: skilo medis, dužo stiklas ir tratėjo grandininis pjūklas, „pasikviestas vidun“. Jis pabandė įsivaizduoti, kaip medžių specialistas Dagis krenta su virve aprišta šaka pro Bardlongų erkerio langą ir su tebeveikiančiu pjūklu urgzdamas skrodžia aksomines draperijas bei šezlongą. Ponia Bardlong su nusenusia kate ant kelių skaitė laikraštį, tik staiga...

Bet registratorė žybsėjo jam siutinamai atkakliai, ir Ronkersas pasidavė. Apžiūrėjo ketverių metų mergaitę su šlapimo takų infekcija (mažoms mergaitėms tai atsitinka dažniau negu berniukams), apžiūrėjo keturiasdešimt aštuonerių vyrą su didele ir delikačiai jautria prostata, apžiūrėjo dvidešimt penkerių moterį, pirmą kartą kamuojamą pūslės problemų. Išrašė Azo Gantrisin, rado pavyzdinę pakuotę didelių raudonų piliulių, kuriomis ir arklys paspringtų, ir atidavė jai. Ji spoksojo į jas išsigandusi dydžio.

– Gal yra, na žinot, aplikatorius? – paklausė.

– Ne ne, – atsakė Ronkersas. – Jas reikia vartoti per burną. Praryti.

Sužybsėjo telefonas. Ronkersas žinojo, kad tai Kitė.

– Kas atsitiko? – paklausė jis. – Aš girdėjau!

– Dagis nupjovė šaką kartu su virve, kreipiančia šaką nuo namo, – tarė Kitė.

– Kaip įdomu!

– Įvarė šaką pro Bardlongo vonios kambario langą kaip didelę biliardo lazdą...

– A, – numykė Ronkersas nusivylęs. Tikėjosi erkerio...

– Man atrodo, ponia Bardlong buvo vonios kambaryje, – tarė Kitė.

Pasibaisėjęs savo džiūgavimu, Ronkersas paklausė:

– Ką nors sužeidė?

– Dagis pjūklu kliudė Maikui ranką, – atsakė Kitė, – ir, man atrodo, Džou susilaužė kulkšnį šokdamas iš medžio.

– Dieve!

– Sunkiai sužeistų nėra, – tarė Kitė. – Bet medis atrodo baisiai, jie net nepabaigė.

– Bardlongas turės tuo pasirūpinti, – tarė Ronkersas.

– Tripuk, – toliau kalbėjo Kitė. – Čia buvo laikraščio fotografas, jis važiuoja į visus greitosios iškvietimus. Nufotografavo medį ir Bardlongo langą. Klausyk, tai rimta, Tripuk. Ar Kezleris gauna laikraštį ant pusryčių padėklo? Turi pakalbėti su jo skyriaus sesele – neleisk, kad jis pamatytų tą nuotrauką, Tripuk. Gerai?

– Gerai, – sutiko jis.

Už durų, laukiamajame, ta moteris rodė registratorei Azo Gantrisin piliules.

– Jis nori, kad aš jas praryčiau...

Ronkersas pamažu uždarė laiškų angą. Susisiekė su registratore.

– Būkit gera, užimkit juos, – paprašė. – Aš posmą atsipūsiu.

Jis išsmuko iš kabineto pro ligoninės duris, jam einant per skubiosios pagalbos skyrių, iš automobilio neštuvais nešė vyrą – jis buvo pasirėmęs alkūnėmis, kulkšnis apmuturiuota ledo paketu, batas nuautas. Šalmas skelbė: „Džou“. Šalia neštuvų einantis vyras nešėsi šalmą sveikojoje rankoje. Tai buvo „Maikas“. Kitą ranką laikė prispaudęs prie krūtinės, dilbis buvo visas kruvinas; greitosios pagalbos paramedikas ėjo šalia, nykštį giliai įkišęs į Maiko alkūnės lenkmenį. Ronkersas sustabdė juos ir apžiūrėjo įpjovą. Žaizda neatrodė sunki, bet buvo negraži, apspurusi, aptekusi juoda alyva ir pjuvenomis. Reikės kokių trisdešimties dygsnių, spėjo Ronkersas, bet kraujavo ne per smarkiai. Varginantis debridementas, daug ksilokaino... bet šį rytą greitosios pagalbos skyriuje budi Fauleris, ir tai ne Ronkerso rūpestis.

Jis nuėjo į trečią aukštą. Kezleris gulėjo 339 palatoje – vienvietėje, bent mirti galės netrukdomas. Ronkersas surado skyriaus seselę, bet Kezlerio durys buvo atviros, ir Ronkersas stovėjo su sesele koridoriuje, kur senis juos matė. Kezleris atpažino Ronkersą, bet, matyt, nesumojo, iš kur.

– Kommen Sie hinein, bitte! – šūktelėjo Kezleris. Jo balsas buvo kaip šneka, pervaryta per dildę, nutrinta taip, kad šiurkštesnė už seną plokštelę. – Grüss Gott! – šūktelėjo.

– Gaila, kad visai nesuprantu vokiškai, – pasakė seselė Ronkersui.

Ronkersas šiek tiek suprato. Įėjo į Kezlerio palatą, greitosiomis patikrino prijungtas dalis, palaikančias jo gyvybę. Kezlerio balsas švokštė dėl Levino vamzdelio, pro gerklę įkišto į skrandį.

– Sveiki, pone Kezleri, – tarė Ronkersas. – Ar prisimenat mane?

Kezleris nustebęs žiūrėjo į Ronkersą, jam buvo išimti dirbtiniai dantys, veidas keistai įdiržęs, it vėžlio, kažkaip apdribęs, šaltas. Kaip ir galėjai tikėtis, buvo numetęs kokius šešiasdešimt svarų.

– Ach! – staiga tarė Kezleris. – Das Haus pirko? Jūs... ja! Kaip eina? Jūsų žmona sienas nunešė žemyn?

– Taip, – tarė Ronkersas, – bet jums tai patiktų. Labai gražu. Pro langus dabar patenka daugiau šviesos.

– Und der Bardlong? – sušnibždėjo Kezleris. – Jis medį nenukirto žemyn?

– Ne.

– Sehr gut! – tarė Kezleris. Tai tariama zėr gūt. – Gut boy! – pasakė Ronkersui. Geras berniukas. Kezleris sumirksėjo blausiomis sausomis akimis, o atsimerkusios jos tarsi atsivėrė į kitą reginį – kitą laiką, kažkur kitur. – Frühstück? – paklausė jis mandagiai.

– Tai reiškia pusryčiai, – paaiškino Ronkersas seselei. Kezleriui kas keturias valandas varė demerolį – nuo to žmogus darosi nelabai budrus.

Ronkersui einant iš lifto pirmame aukšte vidinis telefonas pranešė: „Daktare Hartai.“3 Universiteto ligoninėje nebuvo jokio daktaro Harto. „Daktaras Hartas“ reiškė, kad sustojo kažkieno širdis.

– Daktare Hartai, – meiliai paprašė vidinis telefonas, – malonėkite ateiti į 304...

Bet kuris ligoninės gydytojas turėjo skubėti į tą palatą. Galiojo nerašyta taisyklė, kad apsidairai ir lėtai eini prie artimiausio lifto, tikėdamasis, kad tave aplenks kitas gydytojas. Ronkersas dvejojo, leido lifto durims užsidaryti. Vėl paspaudė mygtuką, bet liftas jau slinko aukštyn.

– Daktare Hartai, 304 palata, – ramiai pasakė vidinis telefonas. Taip buvo geriau negu nekantriai šaukti: „Gydytojo! Reikia gydytojo į 304 palatą! O Dieve, paskubėkit!“ Tai galėtų sutrikdyti kitus pacientus ir lankytojus.

Koridoriumi prie lifto ėjo daktaras Hamptonas.

– Jūs dar turit pacientų kabinete? – paklausė jis Ronkerso.

– Taip, – atsakė Ronkersas.

– Tai grįžkit į kabinetą, – tarė Hamptonas. – Šito imsiuosi aš.

Liftas stovėjo trečiame aukšte – buvo aišku kaip dieną, kad „daktaras Hartas“ jau nuėjo į 304-ą. Ronkersas grįžo į kabinetą. Būtų gražu nusivesti Kitę pavakarieniauti, pagalvojo.

„Šeštojo kelio Mingų dinastijoje“ Kitė užsisakė saldžiarūgštį ešerį, Ronkersas išsirinko jautienos su omarų padažu. Buvo susirūpinęs. Jiems įeinant „Mingų dinastijos“ lange jis pamatė skelbimą. Jis buvo maždaug dviejų pėdų pločio ir pėdos aukščio – juodos raidės, matyt, ant marškinių kartono. Lange atrodė visai normaliai, nes buvo, regis, įprastinio dydžio – ir, kaip klaidingai pamanė Ronkersas, įprastinio turinio, tarkim, reikia dviejų padavėjų.

Ronkersas susirūpino tik dabar, gurkšnodamas su Kite, nes tik dabar jam į galvą įsismelkė tikrasis skelbimo turinys. Pamanė, kad jam pasivaideno, tad atsiprašė ir išėjęs iš „Mingų dinastijos“ dar kartą pasižiūrėjo į skelbimą.

Šiurpdamas suvokė, kad nepasivaideno. Žemutiniame lango kampe, aiškiai matomas visiems einantiems prie durų, buvo ryškus dailus užrašas: harlanas butas serga triperiu.

– Bet juk tai tiesa, argi ne? – paklausė Kitė.

– Na, taip, bet svarbu ne tai, – tarė Ronkersas. – Vis dėlto neetiška. Manau, aišku, kad tai Margaret Brant darbas, o aš kaltas, kad perdaviau informaciją. Juk tokie dalykai turėtų būti laikomi paslaptyje...

– Šūdžiai, – tarė Kitė. – Šaunuolė Margaret Brant! Turi pripažinti, Tripuk, jeigu Harlanas Butas su tavim būtų elgęsis sąžiningai, viso to nebūtų atsitikę. Man atrodo, jis to nusipelnė.

– Na, žinoma, nusipelnė, – tarė Ronkersas, – bet man įdomu, kur dar ji iškabino tuos skelbimus.

– Klausyk, Tripuk, neimk į galvą...

Bet Ronkersas turėjo pamatyti savo akimis. Jiedu nuvažiavo į Studentų sąjungą. Viduje, pagrindiniame vestibiulyje, Ronkersas milžiniškoje skelbimų lentoje ieškojo pažįstamų žodžių.

70-tų bmw, kaip naujas

reikia vairuotojų pasidalint išlaidom ir vairavimu į niujorką, išv. ketvirtadienį, atgal pirm. vakare, skambinkit lariui: 351-4306

harlanas butas serga triperiu

– Dieve mano.

Jiedu nuvažiavo prie salės, ten buvo rodomas kažkoks spektaklis. Pamatė net neišlipę iš automobilio: ženklas stovėti draudžiama buvo gražiai uždengtas ir iškabinta kita žinia. Kitę suėmė isteriškas juokas.

„Dramblių menėje“ daugelis studentų gerdavo, žaisdavo biliardą ir šokdavo pagal vietinių talentų muziką. Čia būdavo triukšminga ir prirūkyta; Ronkersas gaudavo keletą skubių iškvietimų per mėnesį dėl pacientų, kuriuos susikvietė „Dramblių menė“.

Margaret Brant kažkaip sugebėjo sutirpdyti barmenui širdį. Virš baro veidrodžio, virš žėrinčių butelių, virš užrašo, skelbiančio, kad „čekiai priimami tik tikslia suma“, buvo tos pačios dailios smerkiančios raidės, Ronkersui ir Kitei jau pažįstamos. „Dramblių menei“ buvo pranešama, kad Harlanas Butas nešiojasi užkratą.

Baimindamasis blogiausių dalykų, Ronkersas užsispyrė, kad jiedu pravažiuotų pro Margaret Brant bendrabutį – milžinišką pastatą, kalėjimo dydžio ir išplanavimo moterų bendrabutį. Gebenės ten neaugo.

Aukštyn plieskiančioje gatvių žibintų šviesoje virš dviračių stovų – atrodė, prismeigta prie visų trečio aukšto palangių, – plati susiūta paklodė driekėsi per visą Katerinos Kaskom moterų bendrabučio fasadą. Margaret Brant turi draugių. Draugės irgi buvo supykusios. Paaukojusios begalę patalynės ir darbo, visos trečio aukšto fasadinių kambarių merginos įnešė savo indėlį. Raidės buvo kokių šešių pėdų aukščio ir viengulės lovos pločio.

– Fantastika! – sušuko Kitė. – Puikiai padaryta! Geras reginys! Taip jam ir reikia!

– Neprastai, Mege Brant, – pagarbiai sušnibždėjo Ronkersas. Bet žinojo, kad pamatė dar ne viską.

Antrą valandą nakties suskambėjo telefonas ir jis spėjo, kad ne iš ligoninės.

– Klausau, – atsiliepė.

– Pažadinau jus, daktare? – paklausė Harlanas Butas. – Tikrai tikiuosi, kad pažadinau.

– Labas, Butai, – tarė Ronkersas. Šalimais atsisėdo Kitė – atrodė tvirta ir žvali.

– Atšaukit savo chuliganus, daktare. Kodėl aš turiu tai kentėti? Tai persekiojimas. Jūs turit elgtis etiškai, nelaimingi šundaktariai...

– Nori pasakyti, kad matei užrašus? – paklausė Ronkersas.

– Užrašus? – paklausė Butas. – Kokius užrašus? Apie ką jūs kalbat?

– O tu apie ką? – nustebo Ronkersas, iš tikrųjų nesupratęs.

– Jūs puikiai žinot, apie ką kalbu! – suklykė Butas. – Kas pusvalandį man skambina kokia nors kekšė. Dvi valandos nakties, daktare, ir kas pusvalandį man skambina kekšė. Vis kita kekšė, kas pusvalandį, jūs puikiausiai žinot...

– Ką jos jums sako? – paklausė Ronkersas.

– Baikit! – suklykė Butas. – Jūs puikiai žinot, ką jos man sako, daktare. Sako tokią velniavą: „Kaip laikosi jūsų triperis, pone Butai?“ ir „Kur tu sėji savo triperį, berneli Harlanai?“ Jūs, daktare, žinot, ką jos man sako!

– Nusiramink, Butai, – tarė Ronkersas. – Išeik pakvėpuoti šviežiu oru. Pasivažinėk – pavyzdžiui, nuvažiuok prie Katerinos Kaskom moterų bendrabučio. Ten tavo garbei išskleistas gražus plakatas – būtinai turi pamatyti.

– Plakatas?

– Nueik išgerti į „Dramblių menę“, Butai, – pasiūlė jam Ronkersas. – Tai tave nuramins.

– Klausykit, daktare! – sušuko Butas. – Jūs jas atšaukit!

– Aš jų nepašaukiau, Butai.

– Čia ta kekšelė Megė Brant, ar ne taip, daktare?

– Abejoju, ar ji veikia viena, Butai.

– Klausykit, – tarė Butas. – Aš už tai galiu jus paduoti į teismą. Kišimasis į asmeninį gyvenimą. Galiu kreiptis į laikraščius. Nueisiu į universitetą ir demaskuosiu studentų polikliniką. Jūs neturit teisės elgtis taip neetiškai.

– O gal geriau paskambink Margaret Brant? – pasiūlė Ronkersas.

– Paskambinti jai?

– Ir atsiprašyk, – tarė Ronkersas. – Pasakyk, kad gailiesi.

– Atsiprašyti?! – sušuko Butas.

– O paskui duok man pavardžių, – patvirtino Ronkersas.

– Aš kreipsiuosi į visus valstijos laikraščius, daktare.

– Būtų gražu pamatyti tave tai darant, Butai. Jie tave nukryžiuos...

– Daktare...

– Smagiai pasivažinėk, Butai. Privažiuok prie Katerinos Kaskom moterų bendrabučio...

– Eikit velniop, daktare.

– Verčiau paskubėk, Butai. Nes dar, ko gero, rytoj pradės buferių lipdukų kampaniją.

– Buferių lipdukų?

– „Harlanas Butas serga triperiu“, – paaiškino Ronkersas. – Štai ką skelbs buferių lipdukai...

Butas padėjo ragelį. Taip, kad Ronkersui dar ilgai skambėjo ausyse. Ant stogo krentantys riešutai po Buto trinktelėjimo atrodė vos ne raminantis garsas.

– Man atrodo, mes jį sudorojom, – pasakė Ronkersas Kitei.

– O, čia jau „mes“? – tarė ji. – Panašu, kad tu jau įsitraukei.

– Taip, – atsakė Ronkersas. – Rytoj rytą iškart paskambinsiu Margaret Brant ir pasakysiu apie sumanymą dėl buferių lipdukų.

Bet Margaret Brant nereikėjo pamokymų. Rytą Ronkersas nuėjęs prie savo automobilio pamatė naują buferio lipduką – priekyje ir užpakalyje. Tamsiai mėlynos raidės skaisčiai geltoname fone – per pusę buferio.

harlanas butas serga triperiu

Važiuodamas į ligoninę Ronkersas pamatė ir daugiau padabintų automobilių. Kai kurie vairuotojai sustoję degalinėse įnirtingai plėšė lipdukus. Bet tai buvo sunki terlionė. Atrodė, kad dauguma žmonių neturi laiko tuoj pat kišti nagų prie tų lipdukų.

– Vien važiuodamas per miestą suskaičiavau trisdešimt keturis, – telefonu pasakė Ronkersas Kitei. – O dar tik ankstyvas rytas.

– Bardlongas irgi anksti ėmėsi darbo, – tarė jam Kitė.

– Kaip?

– Šį kartą nusamdė tikrą medžių tarnybą. Medžių chirurgai prisistatė, kai tik tu išvažiavai.

– A, tikri medžių chirurgai...

– Jie irgi su šalmais, o vardai – Mikis, Maksas ir Harvas. Ir jie atsivežė visą statinaitę to gydomojo tepalo.

– Daktare Hartai, – įsiterpė Ronkerso registratorė. – Daktare Hartai, malonėkit į 339-ą.

– Tripuk...

Bet registratorė vėl įsiterpė, nes buvo ankstus metas – galbūt ligoninėje nėra kito gydytojo. Ronkersas ateidavo anksti, dažnai kelios valandos iki savo pirmo paciento – žinoma, kad apvaikščiotų ligoninę, bet labiausiai norėdamas kurį laiką pasėdėti vienas savo kabinete.

– Man reikia eiti, – pasakė jis Kitei. – Aš tau paskambinsiu.

– Kas yra daktaras Hartas? – paklausė Kitė. – Naujas gydytojas?

– Taip, – atsakė Ronkersas, bet pagalvojo: ne, ko gero, senas.

Jis išėjo iš kabineto, ir kai eidamas tuneliu, jungiančiu pagrindinį ligoninės pastatą su kelių gydytojų kabinetais, išgirdo dar vieną raginimą daktarui Hartui, prisiminė palatos numerį – 339. Tai buvo senojo Herr Kezlerio palata. Seselės, pamačiusios jį ateinant, atidarė jam duris – jos atidarinėdavo duris visomis kryptimis, visuose koridoriuose ir visada žvelgdavo pavymui truputį nusivylusios, kad jis nuėjo ne pro jų duris, pasuko kairėn, o ne dešinėn. Jam nukakus į Kezlerio palatą, prie lovos stovėjo širdies reanimavimo vežimėlis, ir čia jau darbavosi daktaras Hartas. Tai buvo Danforsas – Ronkersas žinojo, kad Danforsas čia naudingesnis už jį, nes yra širdies ligų specialistas.

Kezleris buvo negyvas. Bent formaliai – kai sustoja širdis, esi negyvas. Bet Danforsas Kezleriui ant krūtinės jau laikė elektrodų plokštes – senukas turėjo gauti didžiulį sukrėtimą. Ak, ta naujoji aparatūra, gėrėjosi Ronkersas. Kartą jis prikėlė vyrą iš numirusių penkiais šimtais voltų iš kardioverterio, pakėlė kūną tiesiai iš lovos, kad net galūnės sumaskatavo – kaip persmeigus varlę biologijos įvado kurse.

– Kaip gyvuoja Kitė, Džordžai?

– Puikiai, – atsakė Ronkersas. Danforsas tikrino į Kezlerį tekančio natrio hidrokarbonato intravaskulinį tūrį. – Būtinai ateik pasižiūrėti, ką ji padarė su namu. Ir Lilę atsivesk.

– Va taip, – tarė Danforsas ir davė Kezleriui penkis šimtus voltų.

Kezlerio smakras buvo sustingęs ant krūtinės, o dantys kietai sukąsti, bet jis sugebėjo išviepti kraupią ketvirčio mėnulio šypseną ir burbtelėti itin garsų ir energingą sakinį. Žodžiai, žinoma, buvo vokiški, ir tai nustebino Danforsą – jis, matyt, nežinojo, kad Kezleris austras.

– Noch ein Bier! – užsakė Kezleris.

– Ką jis pasakė? – Danforsas paklausė Ronkerso.

– „Dar vieną alaus“, – išvertė Ronkersas.

Bet srovė, žinoma, buvo nutraukta. Kezleris vėl buvo negyvas. Penki šimtai voltų jį pažadino, bet jis neturėjo pakankamai savo voltų, kad išliktų pabudęs.

– Šūdas, – tarė Danforsas. – Kai ligoninė gavo šitą daiktą, aš juo prikėliau tris iš eilės ir pamaniau, kad tai geriausias aparatas iš visų. Bet paskui keturis iš penkių praradau. Tad su šituo daiktu rezultatas buvo keturi–keturi: žinoma, tobulų dalykų nėra. O dabar buvo lemiamas pralaimėjimas. – Savo darbą su širdies aparatu Danforsas įvertino kaip nesėkmingą varžybų sezoną.

Dabar Ronkersas nebenorėjo skambinti Kitei – žinojo, kad Kezlerio mirtis ją nuliūdins. Bet ji pati paskambino, jam dar visko nesumojus.

– Na, ką gi, – tarė Ronkersas.

– Tripuk, – paklausė Kitė, – Kezleris nepamatė to laikraščio, ką? Žinok, tą nuotrauką įdėjo tiesiai į pirmą puslapį. Tu manai, jis nepamatė, ką?

– Faktas, kad nepamatė, – atsakė Ronkersas.

– O, tai gerai, – tarė ji. Ronkersui atrodė, kad ji dar nori kalbėtis. Jis pasakė esąs baisiai užsiėmęs ir turįs eiti.

Atsisėdęs su Danforsu papietauti ligoninės valgykloje, Ronkersas buvo prastos nuotaikos. Jiems valgant dar tik sriubą, vidinis telefonas maloniai pakvietė daktarą Hartą. Danforsas, būdamas širdies ligų specialistas, atsiliepdavo į daugumą daktaro Harto kvietimų, kai tik būdavo ligoninėje, net jeigu kas nors anksčiau už jį įeidavo į liftą. Jis atsistojo ir keliais godžiais gurkšniais išgėrė pieną.

– Noch ein Bier! – pasakė Ronkersas.

Namuose Kitė – žinių rinkėja, kambarių kūrėja – turėjo jam naujienų. Pirma, Margaret Brant pranešė nutraukianti puolimą prieš Harlaną Butą, nes jis paskambino jai ir maldavo atleisti. Antra, užėjęs Butas paliko Kitei sąrašą pavardžių. „Tikrų“, – sakęs jis. Trečia, kažkas darosi su Bardlongu ir tuo pragaro medžiu. Medžių chirurgai kažkuo jį išgąsdino, ir Bardlongas su žmona šniukštinėjo po medžiu skalūninės sienelės savo pusėje, tarsi ieškodami kažkokios naujos žalos – tarsi planuodami naują puolimą.

Ronkersas nenoriai nuspūdino į kiemą pažiūrėti, kas dedasi. Bardlongas keturiomis garksojo ant žemės įsispitrėjęs į savo skalūninės sienelės įdubimus. Ieško voverių?

– Kai tie vyrai taip gerai pasidarbavo, – paskelbė Bardlongas, – suprato, kad iš tikrųjų reikėtų nušnioti visą medį. O jie gi, aišku, profesionalai. Deja, manau, jie teisūs. Reikia, kad jo viso čia nebūtų.

– Kodėl? – paklausė Ronkersas. Jis ketino prieštarauti, bet pamatė, kad jo pasipriešinimas išsikvėpęs.

– Šaknys, – tarė Bardlongas. – Šaknys nuvers sienelę. Šaknys, – vėl ištarė taip, lyg sakytų: „Kariuomenė! Tankai! Pabūklai!“ – Šaknys šliaužia į mano sienelę. – Tai nuskambėjo kaip sąmokslas – sakytum, šaknys buvo pasišovusios vienus akmenis pasmaugti, kitus papirkti. Tarp skalūnų jos įšliaužė į revoliucines pozicijas. Gavusios signalą bus pasiruošusios viską nuversti.

– Tai juk gerokai užtruks, – tarė Ronkersas, galvodamas su jį patį stebinančiu atšiaurumu: šita sienelė pergyvens tave, Bardlongai!

– Tai jau vyksta, – nusiskundė Bardlongas. – Man, aišku, nemalonu prašyti, bet jeigu sienelė sutrupės, tai, na...

– Mes ją galėsim atstatyti, – nenusileido Ronkersas. Ak, vėl jo lūpomis byloja gydytojas!

Bardlongas papurtė galvą – užsispyręs kaip vėžio liga. Žiūrėk, tuoj užgiedos turįs viltį, kad nereikės „teistis“. Ronkersas jautėsi pernelyg pavargęs, kad kam nors priešintųsi.

– Dalykas paprastas, – tarė Bardlongas. – Aš noriu išlaikyti sienelę, jūs norit išlaikyti medį.

– Sienas galima atstatyti, – paprieštaravo Ronkersas visai be įsitikinimo.

– Aišku, – atsakė Bardlongas. Kas aišku? Tai buvo kaip Kezleriui paleisti penki šimtai voltų. Poveikis tikras – matomas, bet visai neveiksmingas. Niūriai pėdindamas atgal namo Ronkersas mąstė apie penkių šimtų voltų poveikį Bardlongui. Išlaikant srovę kokias penkias minutes.

Be to, Ronkersas sufantazavo keistą sceną: Bardlongas staiga atsiduria jo kabinete, žiūri į grindis ir sako: „Aš turėjau tam tikrų... santykių, hm, su dama, kuri, hm, atrodo, nebuvo geriausios... sveikatos.“

„Jeigu, pone Bardlongai, jums tai padėtų išvengti nepatogumų, – Ronkersas įsivaizdavo save sakant, – aš, aišku, galėčiau tą, hm, damą informuoti, kad ji turėtų kreiptis į gydytoją.“

„Jūs tai už mane padarysit? – sušuktų susijaudinęs Bardlongas. – Na, tai aš juk, hm... jums užmokėčiau už tai, kiek tik paprašysit.“

Ir tada Ronkersas jį, aišku, pričiuptų. Išsišiepęs it medžiojantis katinas išpyškintų kainą. „Tai gal pusę riešutmedžio?“

Tačiau Ronkersas žinojo – šitaip nebūna. Tokie dalykai to paties galo kaip ir pasakojimai apie pamestus gyvūnėlius, kurie nušlubuoja visą kelią nuo Vermonto iki Kalifornijos ir po kelių mėnesių suranda šeimą, atkakę su kraujuojančiomis letenėlėmis ir vizgindami uodegą. Tokios istorijos labai populiarios kaip tik todėl, kad maloniai prieštarauja tam, kas, kaip visi žino, atsitinka iš tikrųjų. Gyvūnėlį Masačusetse sutraiško „Buickas“ arba dar blogiau – jis mielai pasilieka pamestas Vermonte.

Jeigu Bardlongas ir ateitų į Ronkerso kabinetą, tai dėl visai garbingos priežasties – amžiui galiausiai apsunkinus jo prostatą.

– Kezleris mirė, Kite, – pasakė Ronkersas. – Jam sustojo širdis – tiesą sakant, išgelbėjo jį nuo didelių bėdų, nes jam būtų daręsi labai sunku.

Jis laikė ją apkabinęs pasakiškoje jos sukurtoje miegamojoje vietoje. Lauke už lango it lengvi kaulai į laštaką barškėjo prakaulus, sumažintas medis. Visi lapai buvo nukritę, o likę keli riešutai maži ir suvytę – jie nerūpėjo net voverėms, o jeigu koks būtų nukritęs ant stogo, būtų likęs neišgirstas. Žiemiškai nuogas, nieko neduodantis, tik šiurpius šešėlius ant jų lovos, medis atrodė nebelabai vertas kovos. Kezleris juk miręs. O Bardlongas buvo tikrų tikriausiai išėjęs į pensiją ir smulkmenoms galėjo skirti daugiau laiko bei energijos negu bet kas, linkęs jam priešintis. Sienelė tarp Ronkerso ir Bardlongo tikrai atrodė trapi.

Kaip tik tada Ronkersas suvokė labai ilgai nesimylėjęs su žmona ir pasimylėjo su Kite tokiu būdu, kurį koks nors psichoterapeutas būtų pavadinęs raminančiu. O kokia nors meilužė, pamanė Ronkersas, būtų pavadinusi nuobodžiu.

Jis žiūrėjo į ją miegančią. Žavi moteris – jam dingojosi, kad jos studentams rūpi ne tik jos dėstoma architektūra. O vieną dieną jai gali labiau parūpti jie patys – arba vienas iš jų. Kodėl jis galvoja taip? – paklausė savęs, o paskui susimąstė apie neseniai sukirbėjusius savo jausmus rentgeno laborantei.

Tačiau ir Kitei, ir jam atrodė, kad tokios problemos ištiks tik už kelerių metų, na, bent už kelių mėnesių.

Jis pagalvojo apie saldų Margaret Brant kerštą; jos brandus atlaidumas jį nustebino ir padrąsino. O pasidavęs Harlanas Butas? Ar jis pasitaisė, ar tik pakliuvo į spąstus ir tebėra visiškas niekšas – kol kas negalėjai žinoti. Ar kas nors pasitaiso... Ronkersas abejojo.

Danforso sezono rezultatas su širdies aparatu dabar buvo keturi–šeši. Kokia šansų persvara žmonių dauginimosi naudai – ypač Ronkerso ir Kitės?.. Ir net jeigu visi pasaulio vidurinių mokyklų direktoriai ir tėvai į venerines ligas žiūrėtų taip pat liberaliai, linksmai ir sukalbamai, kaip jie užjaučiamai žiūri į futbole gautas traumas, vis tiek pasaulyje siaustų triperis, o ir sifilis bei kitos ligos.

Kitė miegojo.

Lūžus medis barškėjo į namą kaip papūgos snapas, kurį prisiminė girdėjęs zoologijos sode. Kur tai buvo? Kuriame zoologijos sode?

Pastūmėtas impulso, pačiam atrodančio kaip rezignacija, Ronkersas priėjo prie lango ir pažvelgė į mėnesienos apšviestus priemiesčių stogus – daugelį jų matė pirmą kartą, mat nukritus lapams atsivėrė žiemiškas vaizdas. Ir visiems po šiais bei kitais stogais gyvenantiems žmonėms šelmiškai sušnibždėjo: „Smaginkitės!“ Ronkersui tai buvo tarsi palaiminimas su paslėptu masalu.

– Kodėl gi nepasigimdžius vaikų? – ištarė jis garsiai. Kitė sukrutėjo, bet vis dėlto jo neišgirdo.

3 Heart – angl. širdis.

BEVEIK AJOVOJE

Vairuotojas kliovėsi keliavimu kaip apmąstymo forma, bet jo „Volvo“ niekada nebuvo išvažiavęs iš Vermonto. Vairuotojas buvo pedantiškas keliautojas, nuolat palaikydavo tepalo lygį, priekinį langą gerai nuvalydavo ir kairėje vidaus kišenėje, prie šratinuko, nešiodavosi padangų manometrą. Šratinuku pildydavo „Didįjį kelionių sąrašą“ – užrašydavo suvartoto benzino kiekį, kelių rinkliavas ir važiavimo trukmę.

„Volvo“ vertino šį vairuotojo rūpestingumą – 9-uoju keliu skersai Vermonto, nuo Bratleboro iki Beningtono, važiuodavo be baimės. Pasirodžius ženklams, kad artėjama prie Niujorko valstijos ribos, vairuotojas pasakė:

– Viskas gerai.

„Volvo“ juo patikėjo.

Tai buvo dulkinas, raudonas kaip pomidoras 1969 metų dvejų durų sedanas su visiškai juodomis radialinėmis Semperit padangomis, keturiais cilindrais, dviem karbiuratoriais ir

45 238 mylių patirtimi be radijo. Vairuotojui atrodė, kad radijas blaškytų juos abu.

Iš Vermonto jiedu išvažiavo vidurnaktį.

– Auštant Pensilvanijoje, – tarė vairuotojas susirūpinusiam „Volvo“.

Trojoje, Niujorko valstijoje, vairuotojas, vis perjungdamas žemesnę pavarą ir suokdamas meiliu balsu, stengėsi patikinti „Volvo“, kad visa tai greitai praeis.

– Ilgai nebetruks, – pasakė.

„Volvo“ patikėjo šiais žodžiais. Kartais reikia pasiduoti iliuzijoms.

Prie beveik tuščio posūkio į Niujorko valstijos Vakarinę autostradą žioplas „Volkswagenas“ negalėjo apsispręsti, kuria juosta važiuoti. Vairuotojas pristabdė iš paskos prie pat „Volkswageno“ ir leido sukaukti „Volvo“ signalui, „Volkswagenas“ beveik puolęs į paniką suktelėjo dešinėn, „Volvo“ šoktelėjo kaire puse, aplenkė, agresyviai užlindo į priekį, sužybsėjo šviesomis.

„Volvo“ pasijuto geriau.

Niujorko valstijos autostrada gali važiuoti valandų valandas; vairuotojas žinojo, kad monotonija – pavojingas dalykas. Todėl Sirakjuse jis išsuko iš autostrados ir patraukė ilgu lankstu pro Itaką, lanku apvažiavo Kajugų ežerą ir prie Ročesterio vėl susitiko su autostrada. Peizažas buvo jaukiai panašus į Vermonto. Kvepėjo obuoliais, lyg jie dabar noktų, priekinių žibintų šviesoje krito klevų lapai. Tik kartą pasitaikė sutikti sukrečiančią neoninę iškabą, ir ji, regis, pakirto „Volvo“ pasitikėjimą savimi. gyvas masalas! – skelbė iškaba. Vairuotojui pačiam tai sukėlė slegiančių regėjimų, bet jis žinojo, kad pernelyg reikštis vaizduotei būtų pavojinga.

– Tai tik kirmėlytės ir panašūs gyviai, – tarė jis tolygiai burzgiančiam „Volvo“. Bet vairuotojo mintyse slypėjo kitokio „gyvo masalo“ galimybė – priešingai veikiančio masalo, kuris, užuot viliojęs žuvis atsikąsti, išbaidytų jas iš vandens. Įmeti šio ypatingo masalo ir sugauni persigandusias, žiopčiojančias žuvis, iššokusias į krantą. O gal gyvas masalas! – naktinio klubo pavadinimas.

Tiesą sakant, grįžęs į autostradą, vairuotojas jautė palengvėjimą. Ne po kiekvieno nukrypimo nuo pagrindinio kelio sugrįžti atgal. Bet vairuotojas tik paplekšnojo per prietaisų skydą ir tarė:

– Jau greitai būsim Bafale.

Danguje bolavo keista šviesa – tokią ją regi tik ančių medžiotojai ir maratono mėgėjai. Vairuotojas jos buvo matęs mažai.

Erio ežeras plytėjo ramus ir pilkas it miręs vandenynas; Pensilvanijos magistrale važiavo tik negausūs ankstyvieji keleiviai, vykstantys į darbą Ohajuje.

– Tik nesileisk prislegiamas Klivlando, – perspėjo vairuotojas.

„Volvo“ atrodė puikiausios būklės – padangos vėsios, benzino vartojo galoną 22,3 mylioms, tepalo buvo maksimumas, reikiamas vanduo akumuliatoriuje ramus. Vienintelis ženklas, kad keliauta visą baugią naktį, buvo šiurpokas sparnelių jovalas bei vabzdžių dėmės, apterliojusios priekinį langą ir apraizgiusios groteles.

Degalinės patarnautojui teko gerai paplušėti su valytuvu.

– Toli važiuojat? – paklausė jis vairuotojo, bet tas tik gūžtelėjo pečiais. Važiuoju toliau nei toli! – magėjo jam sušukti, bet jo jau laukė „Volvo“.

Reikia žiūrėti, kad ko neįskaudintum savo žodžiais. Pavyzdžiui, vairuotojas niekam nepasisakė išvykstąs.

Sunkvežimių sraute jiedu lankstu apvažiavo Klivlandą, išvengdami dvokiančių miesto gniaužtų; už savęs paliko jausmą, kad ryto spūsties valanda pyksta jų nepastvėrusi. kolambusas, pietų kryptis, – skelbė rodyklė, bet vairuotojas paniekinamai sušnarpštė ir užčiuožė į Ohajo greitkelio vakarinę įvažą.

– Špyga taukuota tau, Kolambuse, – tarė jis.

Kai esi išgyvenęs suvaldytos įtampos naktį ir rytą važiuoji su jausmu, kad aplenkei visą pasaulį, net Ohajas atrodo įmanomas – net Tolidas regisi ranka pasiekiamas.

– Pietūs Tolide! – paskelbė įsidrąsinęs vairuotojas. „Volvo“ sudrebėjo važiuodamas septyniasdešimt penkias mylias, šoktelėjo iki aštuoniasdešimt ir pagavo tą legendinį „antrąjį kvėpavimą“; saulė švietė jiems už nugaros ir abu gėrėjosi priekyje skuodžiančiu striuku „Volvo“ šešėliu. Jiedviem atrodė, kad ši vizija nuneš juos į Indianą.

Ankstaus ryto tikslai yra iš tų iliuzijų, kurioms turime pasiduoti, jeigu apskritai tikimės ko nors pasiekti.

Ohajas turi šio to daugiau, negu manote, – į Sandaskį veda daugiau kelių, negu atrodytų esant reikalinga. Viename iš daugelio beveidžių poilsio paviljonų šalia greitkelio „Volvo“ supurtė bjaurus paankstinto užsidegimo priepuolis, ir vairuotojui teko užgesinti trūkčiojantį automobilio krenkštimą staigiai išjungiant su sankaba. Tai suerzino juos abu. O pripildęs baką ir apskaičiavęs kilometražą, vairuotojas paskubom nepagalvojęs išpyškino nuvylusį rezultatą:

– Keturiolika ir šešios dešimtosios mylios galonui! – Paskui tuoj pat pasistengė įtikinti „Volvo“, kad tai nėra kritika. – Čia tas pastarasis benzinas, – tarė jis. – Tau įpylė blogo benzino.

Bet „Volvo“ pajudėjo sunkiai, švokšdamas, tuščia eiga silpnai riedėjo ir pasitraukęs nuo kolonėlės užgeso, tad vairuotojas pamanė, jog reikia tarti: „Tepalo maksimumas, nesudegino nė lašo.“ Tai buvo melas, „Volvo“ neteko pusės kvortos – ne tiek, kad reikėtų papildyti, bet žemiau atžymos. Ties viena iš begalės įvažų į Sandaskį šiurpo akimirką vairuotojas susimąstė, ar „Volvo“ žino. Dideliems atstumams pasitikėjimas būtinas. Ar automobilis gali jausti, kad krenta jo tepalo lygis?

„Pietūs Tolide“ riogsojo vairuotojo sąmonėje kaip patyčia, praėjęs alkis pranešė jam, kad pietų metą buvo galima prabimbinėti bet kurioje iš keturiolikos įvažų, neva vedančių į Sandaskį. Dieve, kas tas Sandaskis?

Tačiau „Volvo“, nors pagirdytas ir nuvalytas, neturėjo tinkamo poilsio nuo pusryčių Bafale. Vairuotojas nusprendė išsiversti be pietų.

– Aš nealkanas, – tarė jis linksmai, bet pajuto savo antrojo melo svorį. Vairuotojas žinojo, kad kai kurios aukos – draugystės ženklas. Jeigu imiesi ko nors drauge, būtiniausia teisingai pasidalinti kančias. Vieta, vadinama „Tolidu“, po vidurdienio buvo tyliai pravažiuota kaip neminėtinas nuokrypis. O dėl krentančio tepalo lygio, tai vairuotojas žinojo ir pats netekęs pusės kvortos. O, Ohajas.

Fort Veinas, Elkhartas, Mansis, Garis, Tere Hotas ir Mičigan Sitis – a, Indiana! Kitokia valstija, neišbetonuota.

– Žalia kaip Vermontas, – sušnibždėjo vairuotojas. Vermontas! Magiškas žodis. – Žinoma, lygesnė, – pridūrė, paskui išsigando, ar ne per daug bus pasakęs.

Lagreindže ant „Volvo“ pratrūko viską valanti liūtis su perkūnija, Gošene kilometražas rodė 20,2, šį skaičių vairuotojas deklamavo „Volvo“ kaip litaniją – pro Ligonyrą, pro Napanį. Jiedviem skrodžiant kelią į valstijos gilumą, vairuotojas pajuto artėjant neregėtą „trečiąjį kvėpavimą“.

Karvėms Indianoje, atrodo, patinka. O kas yra „hužeris“4?

Ar vakarieniausime Saut Bende? Per kamuolio spyrį nuo Notr Damo. Nesąmonė! Kilometražas – 23,5! Pirmyn!

Net moteliai buvo patrauklūs, mirksintys baseinų akimis. Geros jums nakvynės! – tarsi dainavo Indiana.

– Dar ne, – pasakė vairuotojas. Jis jau matė rodyklių į Čikagą. Pabusti rytą Čikagą jau pravažiavus, sėkmingai jos išvengus, ją pergudravus – koks tai būtų pranašumas!

Ties Ilinojaus riba jis apskaičiavo laiką, atstumą iki Čikagos, pavojų pataikyti į spūsties valandą ir t. t. „Volvo“ paankstinto užsidegimo negalavimas buvo dingęs, jis išsijungdavo ramiai, atrodė įvaldęs garsųjį „pajudėjimą nuo bučinio“. Po Indianos polėkio kas gi labai blogo gali būti Ilinojuje?

– Pravažiuosime pro Čikagą pusę septynių vakaro, – pasakė vairuotojas. – Didžiausios spūstys bus pasibaigusios. Pavažiuosime valandą tolyn nuo Čikagos į Ilinojaus gilumą – tiesiog kad vėl atsidurtumėm kaimo vietovėse – ir aštuntą jau tikrai sustosime. Tave nuprausime, aš paplaukiosiu! Baltajame vyne virtas Misisipės šamas, Ilinojaus keptų bananų desertas, pinta STP, konjakas „Raudono aksomo“ bare, tau iš padangų truputį nuleisime oro, dešimtą jau lovoje, su pirmąja šviesa pervažiuojame Misisipę, pusryčiai Ajovoje, naminė kiaulienos dešra, vidurdienį Nebraska, pietums kukurūzai tešloje...

Jis įkalbėjo „Volvo“. Jiedu įvažiavo į „Linkolno žemę“, kaip skelbė automobilių numerių lentelės.

– Sudie, Indiana! Ačiū tau, Indiana! – dainavo vairuotojas pagal seną melodiją: M. Lamperto „Norėčiau būti hužeris“. Juk dažnai darome bet ką, kad tik apsimestumėm, jog mūsų neslegia jokios mintys.

Priekyje dangų drumstė smogas, saulė dar nenusileido, bet buvo pritemdyta. Plente lygų asfaltą pakeitė betono luitai su tarpeliais, kas sekundę sakančiais: „Tunk kertunk, tunk kertunk...“ Siaubinguose, begaliniuose, vienoduose priemiesčiuose ruseno lauko kepsninių duobės.

Artėdamas prie pirmo Čikagos viaduko, vairuotojas sustojo įsipilti benzino, žvilgterėjo į tą mąžtantį tepalą, pamatavo slėgį padangose – dėl visa ko. Eismas jau buvo intensyvesnis. Degalinės patarnautojui ant kaklo kabantis tranzistorinis radijukas pranešė, kad vandens temperatūra Mičigano ežere – septyniasdešimt du laipsniai.

– Fu! – tarė vairuotojas. Tada pamatė, kad kolonėlė rodo kitokį laiką negu jo rankinis laikrodis. Kažkur – gal toje fantazijoje, vadinamoje Indiana, jis persikėlė į kitą laiko juostą. Tad į Čikagą artėja valanda anksčiau, nei manė: pro jį švilpė didžiausias spūsties valandos eismas. Dabar aplink jį buvo tokie moteliai, kurių baseinuose pilna suodžių. Jis įsivaizdavo karves, mielojoje Indianoje galėjusias pažadinti jį švelniu varpelių skambesiu. Kelyje buvo jau aštuoniolika su puse valandos, išskirtinis sustojimas buvo tik papusryčiauti Bafale.

– Viena didelė klaida kas aštuoniolika su puse valandos – ne taip jau blogai, – paaiškino jis „Volvo“. Būtinas priminimas optimistams. O laikyti šią klaidą pirmąja – įspūdingas išstūmimas.

– Labas, Ilinojau. Sveika, pusė Čikagos.

„Volvo“ išgėrė kvortą tepalo kaip tą pirmą silpno Indianos kokteilio taurę, apie kurią svajojo vairuotojas.

Sandaskis, vairuotojo manymu, nusidėjo didžiuliu nesaikingumu, tačiau norint aprašyti jo jausmus Džolietui tektų griebtis dar didesnio nesaikingumo.

Dvi valandas krypinėdamas iš juostos į juostą, jis pasislinko mažiau kaip trisdešimt mylių į pietvakarius nuo Čikagos ir atsidūrė kryžkelėje – keliaujantiems į vakarus, net iki Omahos, – ir į pietus, į Sent Luisą, Memfį ir Naująjį Orleaną. Ką jau kalbėti apie kvailus paklydėlius, traukiančius į šiaurę, į Čikagą, Milvokį ir Grin Bėjų, ir dar retesnius keliautojus, ieškančius Sandaskio ir mirguliuojančių Rytų.

Džolietas Ilinojaus valstijoje buvo ta vieta, kur Čikaga nakčiai palieka savo sunkvežimius. Žmonės, supainioję Viskonsino viaduką su Misūrio viaduku, Džoliete suvokia savo klaidą ir nusprendžia nebesiblaškyti.

Keturi keturių juostų plentai, susieinantys ties Džolietu kaip susikergę vorai, išperėjo dvejus Howard Johnson svečių namus, tris viešbučius Holiday Inn ir du motelius Great Western. Visi buvo su vidaus baseinais, oro kondicionavimu ir spalvotais televizoriais. Spalvoti televizoriai liudijo absurdišką idealizmą – nešti spalvas į Džolietą, vietą, kurioje dominuoja juoda ir balta.

Dvidešimtą trisdešimt vairuotojas išsuko iš atviro kelio.

– Atsiprašau, – pasakė jis „Volvo“.

Holiday Inn neturėjo automobilių plovyklos. O ir kokia būtų buvusi prasmė? Ir abejotina, ar „Volvo“ jį išgirdo arba galėjo būti paguostas: „Volvo“ kamavo paankstinto užsidegimo protrūkis, taip tampantis ir purtantis beprotiškai sankabos pedalą spaudantį vairuotoją, kad tas visai prarado kantrybę.

– Prakeikta mašina, – burbtelėjo jis, stojus nejaukiai tylai – „Volvo“ priepuolio atvangai. Žala akivaizdi. „Volvo“ tiesiog karksojo springčiodamas nuo karščio, padangos buvo įkaitusios, kietos, karbiuratoriai beviltiškai nedarnūs, žvakės apkepusios suodžiais, tepalo filtras, be abejo, užsičiaupęs kaip sutraukiamasis raumuo.

– Atsiprašau, – tarė vairuotojas. – Aš taip nemanau. Rytą mudu viską pradėsim iš naujo.

Klaikiame žaliai apšviestame vestibiulyje, apstatytame vėžlių akvariumais ir vazonais su palmėmis, vairuotojas susidūrė su kokiais tūkstančiu šimtu besiregistruojančių keliautojų, visi jie atrodė lyg basliu gavę per galvą, panašiai kaip jis, visi savo vaikams, žmonoms ir automobiliams sakė: „Atsiprašau, rytą viską pradėsim iš naujo.“

Bet visur tvyrojo netikėjimas. Pasielgę nesąžiningai, nešiojamės akmenį po kaklu.

Vairuotojas žinojo, kada buvo pasielgta nesąžiningai. Jis atsisėdo ant pramoninės dvigulės Holiday Inn lovos ir paskambino žmonai į Vermontą namų sąskaita.

– Labas, čia aš, – tarė jis.

– Kur tu esi? – sušuko ji. – Dieve, visi tavęs ieško.

– Atsiprašau, – pasakė.

– Ieškojau tavęs po visą tą siaubingą pobūvį, – skundėsi ji. – Buvau tikra, kad patraukei kur nors su ta Helen Kranic.

– Oi, ne.

– Kai galų gale tiek nusižeminau, kad susiradau ją... ji buvo su Edu Poinzu.

– Ojojoi.

– O kai pamačiau, kad pasiėmei mašiną, ėmiau galvoti, kiekgi tu išgėrei...

– Buvau blaivas.

– Ką gi, mane namo turėjo parvežti Derekas Maršalas, nors blaivas nebuvo.

– Atsiprašau.

– Nagi nieko neatsitiko!

– Atsiprašau...

– Atsiprašai! – sušuko ji. – O kur tu dabar? Man reikėjo mašinos – nuvežti Kerį pas dantų gydytoją. Paskambinau policijai.

– Ojojoi.

– Taigi maniau, kad kur nors įvirtai į griovį.

– Mašina sveika.

– Mašina! – suklykė ji. – Kur tu esi? Dėl Dievo meilės...

– Aš esu Džoliete, Ilinojaus valstijoje.

– Man tavo siaubingo humoro jau per akis...

– Mudu susimovėm prie Čikagos, kitaip jau būčiau Ajovoje.

– Kas „mudu“?

– Aš vienas.

– Tu pasakei „mudu“.

– Atsiprašau...

– Aš tik noriu žinoti, ar šįvakar parvažiuosi namo.

– Neatrodo, kad sugebėčiau, – tarė vairuotojas.

– Na, aš vėl paprašiau Dereko Maršalo, gali sau padėkoti už tai. Jis man nuvežė Kerį pas dantų gydytoją.

– Ojojoi.

– Jis, aišku, elgiasi kaip tikras džentelmenas, todėl turėjau pakviesti jį užeiti. Žinok, jis irgi nerimauja dėl tavęs.

– Velniškai...

– Tik ne tau dabar šitaip kalbėt su manim. Kada sugrįši?

Mintis apie „sugrįžimą“ vairuotojui nebuvo šovusi į galvą, ir jis atsakė ne iš karto.

– Noriu žinoti, kur tu esi, tikrai, – tarė žmona.

– Džoliete, Ilinojaus valstijoje.

Ji padėjo ragelį.

Ilgesniems atstumams reikia bendrų pastangų. Vairuotojui tikrai kybojo akmuo po kaklu.

Plūduriuojantį vidaus baseine vairuotoją apėmė pasišlykštėjimas, baseinas atrodė panašus į vėžlių akvariumus Holiday Inn vestibiulyje. Nenoriu būti čia, pagalvojo jis.

Restorane „Vynuogių altana“ vairuotojas įsigilino į svaiginantį valgiaraštį ir užsisakė firminės krabų mišrainės. Jam atnešė. Mičigano ežerą buvo galima įtarti kaip galimą grėslią kilmės vietą.

„Taičio“ bare jam atnešė konjako.

Vietinis Džolieto televizijos kanalas pranešinėjo apie dienos avarijų aukas: niūrios žuvusiųjų statistikos sukelta apanglėjusių lavonų vizija ginė keliautojus iš baro anksti gultis ir pasinerti į neramų nakties miegą. Gal toks ir buvo laidos tikslas.

Vairuotojas prieš guldamasis palinkėjo labos nakties savo „Volvo“. Pačiupinėjo padangas, pakrapštė juodas nuodegas tepale, apžiūrėjo, kokia įdaužos priekiniame stikle žala.

– Matyt, kaip reikiant sugėlė.

Derekas Maršalas! Tai irgi sugėlė.

Vairuotojas prisiminė vadinamąjį „siaubingą pobūvį“. Jis pasakė žmonai einąs į tualetą – visur vejoje stovėjo automobiliai ir į tualetą jis nuėjo ten. Mažasis Keris buvo draugų namuose, tad jokia auklė nematė, kaip vairuotojas įsmuko namo pasiimti dantų šepetėlio.

Ant vonios kambario durų iš vidaus kabėjo žmonos suknelė, jo mėgstamiausia. Jis įsikniaubė veidu į ją, nuo šilko prisilietimo apsalo širdis; jam atsitraukiant manometras užkliuvo už užtrauktuko. „Sudie“, – tvirtai tarė suknelei.

Staiga jam šovė į galvą mintis pasiimti visus jos drabužius! Tačiau buvo vidurnaktis – metas eiti pas savo zuikutį, – ir jis patraukė prie „Volvo“.

Jo žmonos plaukai dulsvai raudoni... ne. Ji šviesiaplaukė, jiedu susituokę jau septynerius metus, su vienu vaiku ir be radijo. Radijas trukdo jiems abiem. Ne. Jo žmona vilki 10 dydžio suknelę, nuo pavasario iki rudens suavi tris poras 7 dydžio basučių, dėvi 36B liemenėlę ir su galonu nuvažiuoja 23,4 mylios... ne! Ji maža juodbruva moterytė tvirtais pirštais ir ryškiomis žydromis akimis, kaip oro pašto vokai; mylėdamasi ji turi įprotį atlošti galvą, lyg tiltu išsiriečiantis imtynininkas arba pacientė, atgaivinta dirbtinio kvėpavimo... o, taip. Jos kūnas liaunas, neputlus, ir jai patinka tai, kas limpa prie jos, apkabina ją, glaudžiasi... drabužiai, vaikai, dideli šunys ir vyrai. Ji aukšta, ilgašlaunė, jos spyruokliuojanti eisena, 38D...

Tada vairuotojo sinusai galų gale sukilo prieš jiems primestą naktinį ištvermės išbandymą oro kondicionavimu – jis smarkiai sučiaudėjo ir pabudo. Mintis apie žmoną ir visas kitas moteris jis nukišo į didelę tuščią sąmonės dalį, primenančią erdvią, neprikrautą „Volvo“ bagažinę. Paleido stiprią dušo srovę ir pagalvojo, kad štai jau ta diena, kai pamatys Misisipę.

Tiesą sakant, žmonės mažai tepažįsta save – sakytum, jiems tikrai patinka nuolat jaustis pažeidžiamiems.

Vairuotojas ketino išvažiuoti nepusryčiavęs. Manytum, turėjo būti pripratęs prie likimo vingių, bet anksti rytą išvydęs, kaip sužalotas jo „Volvo“, net ir šis kelių veteranas buvo sukrėstas. „Volvo“ buvo nuniokotas. Jis karksojo prie bortelio ties vairuotojo motelio kambariu kaip žmona, kurią jis girtas paliko lauke be raktų, ir ji laukė, kad dienos šviesoje prislėgtų jį sunkiu kaltės jausmu.

– O Dieve, ką jie tau padarė?..

Nulupo visų keturių ratų gaubtus, varžtai stirksojo nepridengti, padangos nuogos. Pavogė vairuotojo pusės šoninį veidrodėlį. Kažkas bandė atsukti visą įtaisą, bet atsuktuvas pasitaikė arba per didelis, arba per mažas – po šio darbo varžtelių galvutės buvo sužalotos ir nebetinkamos; vagis įtaisą paliko vietoje ir tiesiog lenkė veidrodėlį, kol jis iššoko iš rutulinio lanksto. Praluptas lankstas vairuotojui atrodė kaip nubrozdinta, apspurusi žmogaus sąnario įduba, jam nutraukus ranką.

Norėta išniekinti „Volvo“ vidų, į šoninius vėdinimo langelius daug kartų kišant svertą ir spaudžiant, bet „Volvo“ atsilaikė. Nuo vairuotojo pusės lango apačios nuluptas guminis sandariklis, bet nesugebėta atidaryti spynelės. Vieną langą bandyta išdaužti – keleivio pusėje susidėstė nedidelė įtrūkių mozaika, tarsi ant stiklo užpūstas voratinklis. Mėginta įsigauti į degalų baką – nusisiurbti benzino, priberti smėlio, įmesti degtuką, – bet nors spynelę bako viršuje sumaitojo, prasiskverbti jiems nepavyko. Su svertu lindo po antvožu, bet antvožas atsilaikė. Keli grotelių virbai buvo įstumti vidun, o vienas temptas išorėn, kol nulūžo, – jis styrojo „Volvo“ priekyje, tarsi automobilis būtų apsiginklavęs savadarbiu durtuvu.

Pačioje pabaigoje susierzinę prievartautojai, apgailėtini Džolieto padugnės – o gal motelio svečiai, pasipiktinę svetimu automobilio numeriu, nesutariantys su Vermontu?.. – kad ir kas tokie, kažkas atsisveikino žiauriu ir beprasmišku veiksmu: sodriame „Volvo“ antvožo raudonyje kažkokiu įrankiu (turistinio peilio kamščiatraukio smaigaliu?) išraižė nešvankų žodį. Net giliau už dažų sluoksnį – grioveliai buvo įrėžti pačiame pliene. čiulpk – štai tas žodis.

– Čiulpk? – sušuko vairuotojas. Ranka uždengė žaizdą. – Šunsnukiai! – suriko jis. – Paršai, suskretę šliužai! – suriaumojo. Motelio sparne, į kurį buvo atsigręžęs, miegojo tikriausiai du šimtai keliautojų – čia buvo du kareivinių tipo aukštai su ištisiniais balkonais. – Bailiai, mašinų krušliai! – staugė vairuotojas. – Kieno darbas? – pareikalavo atsakyti. Balkone atsidarė kelerios durys. Į jį iš viršaus spoksojo išsigandę pažadinti vyrai, o jiems už nugarų čiauškėjo moterys: „Kas ten? Kas čia darosi?“

– Čiulpk! – suriko vairuotojas. – Čiulpk!

– Šešios valandos ryto, biče, – burbtelėjo kažkas nuo pirmo aukšto durų, tada greitai žengė vidun ir uždarė paskui save duris.

Tikros beprotybės negalima trikdyti. Jeigu vairuotojas būtų buvęs girtas ar šiaip storžievis, tie iš miego prikelti vyrai jį būtų sutalžę. Bet jis buvo pamišęs – visi tai suprato, – ir čia nieko negalėjai padaryti.

– Kas čia dedasi, Fredai?

– Kažkoks tipas eina iš proto. Eik atgal miegoti.

Ak, Džoliete Ilinojaus valstijoje, tu blogesnis už skaistyklą, kuria iš pradžių tave palaikiau!

Vairuotojas palietė tepaluotą rutulinį lankstą, kur anksčiau buvo jo dailus veidrodėlis.

– Tau viskas bus gerai, – tarė jis. – Būsi kaip naujas, nesirūpink.

Tas šlykštus žodis, įrėžtas į antvožą, buvo toks viešas, kad tartum demaskavo jį patį – tas šiurkštus, vypsantis bjaurumas jam darė gėdą. Įsivaizdavo Dereką Maršalą, einantį prie jo žmonos. „Labas! Gal pavežti namo?“

– Gerai, – prašvokštė vairuotojas „Volvo“. – Gerai, jau gana. Parvešiu tave namo.

Šis vairuotojo švelnumas buvo įspūdingas. Kartais atrodo neįtikėtina, kad kas nors gali būti toks taktiškas – kai kurie žmonės antro aukšto balkone uždarė duris. Vairuotojo ranka uždengė „Čiulpk“, išraižytą antvože, jis verkė. Taip toli nuvažiavo bėgdamas nuo žmonos, o baigėsi tuo, kad nuskriaustas automobilis.

Tačiau niekas negali nukakti iki pat Džolieto Ilinojaus valstijoje ir nepajausti pagundos pamatyti Misisipės upę – pagrindinę Vidurio Vakarų gatvę ir būtiną perkėlą į tikruosius Vakarus. Ne, Vakaruose iš tikrųjų nesi buvęs, jeigu nekirtai Misisipės, – niekaip negali sakyti, kad esi „buvęs tenai“, kol neįžengei į Ajovą. Jeigu pamatei Ajovą, pamatei Vakarų pradžią.

Vairuotojas tai žinojo – maldavo „Volvo“, kad leistų bent žvilgterėti.

– Mes iš karto apsisuksim. Pažadu. Aš tik noriu ją pamatyti, – kalbėjo jis, – Misisipę. Ir Ajovą... – kur galėjo būti nuvykęs.

„Volvo“ nenoromis dangino jį per Ilinojų: Alkanosios Uolos valstijos parkas, Venona, Mendota, Henris, Kevanis, Dženesijas, Rok Ailandas ir Molinas. Prie vedančio į Ajovą didžiojo tilto per Misisipę buvo poilsio aikštelė. Ak, Davenportas, Vest Libertis ir Makbraido ežeras!

Bet jis jų kol kas nepamatys. Stovėjo prie „Volvo“ ir žiūrėjo į tekančius plačius arbatos spalvos Misisipės vandenis. Žmogaus, mačiusio Atlanto vandenyną, upėmis nenustebinsi, bet anapus upės... buvo Ajova... ir ji atrodė tikrai kitokia negu Ilinojus! Jis matė į begalybę nusidriekiančias kukurūzų šluoteles, tarsi plunksnomis mosuojančių žvalių jaunų rungtynių šokėjų armiją. Ten užauga ir dideli meitėliai – jis žinojo, įsivaizdavo, turėjo įsivaizduoti, nes kitoje Misisipės pusėje besiganančių kiaulių bandos iš tiesų juk nematė.

– Kada nors... – tarė vairuotojas, lyg ir to baimindamasis, kartu lyg ir ilgesingai. Sukompromituotas „Volvo“ stovėjo ir laukė jo; sutrankytos grotelės ir žodis „Čiulpk“ buvo nukreipti į rytus.

– Gerai jau, gerai, – tarė vairuotojas.

Dėkok už tai, kad bent miglotai orientuojiesi. Klausykit: vairuotojas galėjo pasiklysti – susipainiojęs rytų–vakarų linijos peripetijose, jis galėjo nuspręsti važiuoti šiaurėn... pietų krypties juosta!

Misūrio valstijos policijos raportas Nr. 459: „Raudonas „Volvo“ sedanas, važiuojantis į šiaurę pietų krypties juosta, atrodė praradęs orientaciją. Į jį atsitrenkęs cemento maišytuvas buvo visiškai įsitikinęs savo pirmumo teise greitojoje juostoje. Renkant nuolaužas rastas telefono numeris. Paskambinus žmonai, atsiliepė kitas vyras. Pasakė esąs Derekas Maršalas ir perduosiąs žinią to vyruko žmonai, kai tik ji pabus.“

Turėtumėm žinoti: visada gali būti blogiau.

Žinoma, tikros bėdos buvo priešaky. Reikėjo išlaviruoti tarp sudėtingų Sandaskio įvažų, o vairuotojas anaiptol nebuvo žvalus. Plytėjo Ohajas, laukdamas jo lyg dar nenugyventi santuokos metai. Bet taip pat reikėjo galvoti apie „Volvo“ – šiam atrodė lemta niekada neįveikti Vermonto. Ir dar teks turėti keblių reikalų su Dereku Maršalu – tai atrodė neišvengiama. Dažnai tik pametę iš akių prioritetus galime juos tikrai nustatyti.

Jis pamatė Misisipę ir už jos besidriekiančią vešlią derlingą lygumą. Kas dabar pasakys, kokius saldžius, tamsius slėpinius jam galėjo atverti Ajova? Juolab Nebraska. Arba Vajomingas! Vairuotojui skaudėjo gerklę. Ir jis neapsižiūrėjo, kad vėl tenka važiuoti pro Džolietą.

Važiuoti namo sunku. Bet kuo geriau ne namie?

La Salyje, Ilinojaus valstijoje, vairuotojas nuvežė „Volvo“ patikrinti. Teko uždėti naujus valytuvus (jis nė nepastebėjo, kad jie pavogti), įstatyti laikiną šoninį veidrodėlį, o įrėžtas žodis „Čiulpk“ buvo užteptas gydomuoju antikoroziniu gruntu. Tepalo „Volvo“ turėjo maksimumą, bet vairuotojas pastebėjo, kad vandalai į visus ventilius mėgino įgrūsti mažų akmenėlių, tikėdamiesi, kad važiuojant nuleis padangas. Degalinės patarnautojas turėjo galutinai nulaužti kuro bako spynelę, kad pagirdytų „Volvo“ benzinu. Kilometražas buvo 23,1 mylios galonui – tokių sunkumų akivaizdoje „Volvo“ atrodė stiprus kaip tigras.

– Nudažysim tave namie, – niūriai pasakė vairuotojas „Volvo“. – Kaip nors laikykis.

Juk priešaky dar laukė Indiana. Sakoma, „antras kartas“ būna dar geresnis. Jam šovė į galvą, kad jo santuoka yra kaip nebaigtas Ohajo ir Indianos karas – trapi karinės galios pusiausvyra, kartkarčiais pertraukiama taikos sutarčių. Pasitelkus Ajovą, viena pusė smarkiai nusvertų. Arba: kai kurių upių verčiau nekirsti? Šalies vidurkis yra mažiau kaip 25 000 mylių su vienu padangų komplektu, o daugelis susidėvi kur kas greičiau. Šiuo „Volvo“ jis nuvažiavo 46 251 mylią – su pirmuoju padangų komplektu.

Ne, nors ir koks kerintis tolstančios Ajovos ateities paveikslas, negali važiuoti įbedęs žvilgsnio į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Be to, šioje kelionės stadijoje vairuotojas buvo pasiryžęs grįžti į rytus. Bet orumą sunku išlaikyti. O ištvermei reikia nuolatinės priežiūros. Pasikartojimai yra nuobodūs. O už malonę tenka sumokėti.

4 Hoosier – Indianos gyventojų pravardė.

NUOVARGIO VIEŠPATIJA

Mina Baret, penkiasdešimt penkerių metų, atrodo visai pagal amžių, ir jos figūra anaiptol nesiūlo svarstyti, kaip ji galėjo atrodyti „savo žydėjimo metais“. Tiesiog pamanytum, kad ji visada taip atrodė: kiek ištįsusi, vos apvaloka, ne puritoniška, bet beveik aseksuali. Nuo gimnazijos laikų maloni senmergė, tvarkinga ir tyli; ne per daug griežtas veidas, ne per daug piktos lūpos, bet visiška savitvarda, kuri dabar, jai esant penkiasdešimt penkerių, atspindi, kaip daug kam ji gyvenime buvo abejinga ir kaip konservatyviai keliavo savo keliu.

Mina turi savo kambarį Ferčaildo jaunų moterų dvimečio koledžo bendrabutyje, kur dirba mažos bendrabučio valgyklos šeimininke, vadovauja mažai virėjų komandai, yra atsakinga už tinkamą ateinančių valgyti merginų aprangą. Minos kambarys turi atskiras lauko duris ir atskirą vonią, rytais jam ūksmę teikia koledžo guobos, o nuo jo iki Bostono viešojo parko – keletas kvartalų: jai ne per toli gražią dieną pasivaikščioti. Įspūdinga, kad kambarys neužgriozdintas – įspūdį daro tai, kad tas labai mažas kambarys ne kažin ką atskleidžia apie jos čia nugyventus devynerius metus. Nepasakytum, kad yra ar turėtų būti labai daug ko parodyti – tai tik toks pat nuolatinis būstas, kaip ir bet kuri kita vieta, kurioje Mina gyveno išėjusi iš namų. Šiame kambaryje yra televizorius, ir Mina, užuot ėjusi miegoti, iki išnaktų žiūri filmus. Įprastinių laidų niekada nežiūri – iki vienuoliktos valandos žinių skaito. Mėgsta biografijas – labiau už autobiografijas, nes jai nejauku, kai kas nors pasakoja apie savo gyvenimą, pati nežino kodėl. Labiausiai ją traukia moterų biografijos, nors ji skaito ir Janą Flemingą. Kartą alumnių ir koledžo tarybos narių pobūvyje viena dama subtiliu šviesiu violetiniu kostiumėliu, sakiusi norinti susipažinti su visais koledžo darbuotojais, sužinojo apie Minos domėjimąsi biografijomis. Violetinė dama rekomendavo vieną Gertrūdos Stain knygą, Mina ją nusipirko, bet taip ir nebaigė skaityti. Tokios knygos Mina niekaip nebūtų pavadinusi biografija, bet dėl to neįsižeidė. Dėjosi, kad nieko neįvyko.

Taigi Mina skaito iki vienuoliktos, paskui pasižiūri žinias ir filmą. Virėjai ateina anksti rytą, bet Minai valgykloje reikia pasirodyti tik tada, kai sueina merginos. Po pusryčių ji nusineša į kambarį puoduką kavos, paskui kartais pasnaudžia iki pietų. Jos popietės taip pat ramios. Vienuoliktą pas ją kartais apsilanko kai kurios bendrabučio merginos ir pasižiūri vakaro žinias – į Minos kambarį galima patekti tiesiai iš bendrabučio koridoriaus. Jos, matyt, ateina labiau dėl televizoriaus negu dėl Minos, bet būna labai malonios, ir Minai linksma matyti, kad tokiu metu jos jau nusimetusios dalį drabužių – vienos daugiau, kitos mažiau. Kartą jas sudomino, kokio ilgio palaidi Minos plaukai. Ji patenkino jų smalsumą – paleido, išskleidė ilgus žilus plaukus, šiurkštokus, bet siekiančius klubus. Merginoms padarė įspūdį, kad jie tokie stori ir sveiki; o viena, beveik tokiais pat ilgais plaukais, pasiūlė Minai susipinti kasą. Kitą vakarą merginos atsinešė tamsiai oranžinį kaspiną ir supynė Minai kasą. Mina buvo romiai patenkinta, bet sakė šitaip negalinti jų nešioti. Gal ji dar susigundys, merginoms taip patinka, bet manyti, kad atsisakys per tiek daug metų įprasto kietai susukto kuodo, būtų per daug.

Merginoms išėjus, po filmo, Mina sėdi lovoje ir galvoja apie pensiją. Mintyse grįžta į ūkį Sant Baifilde, kur užaugo. Jeigu ir jaučia šiokią tokią nostalgiją, tai nesąmoningai – galvoja tik apie tai, kad darbas mokykloje daug ramesnis, daug lengvesnis negu ūkyje. Dabar ten gyvena jos jaunesnysis brolis, ir po kelerių metų ji sugrįš ir, pasiėmusi savo gražias santaupas, apsigyvens pas brolio šeimą – save ir savo santaupas atiduos brolio priežiūrai. Kaip tik per Kalėdas jai viešint šeima klausinėjo, kada persikelsianti pas juos visam laikui. Kai jai atrodys, kad jau metas ten kraustytis, už kokių metų kitų, dar ne visi brolio vaikai bus suaugę, ir jai bus ką veikti. Aišku, kad niekas nelaikys Minos našta.

Ji galvoja apie Sant Baifildą, apie praeitį ir apie ateitį – po žinių, po filmo – ir šiuo metu nejaučia jokio apmaudo dėl dabarties. Jos atmintyje nėra jokios skausmingos netekties ar išsiskyrimo, ar nesėkmės. Sant Baifilde buvo draugių, kurios nutekėjo kitur arba pasiliko ten, kai ji sau ramiai persikėlė į Bostoną, už trisdešimties mylių; motina ir tėvas mirė, kone nepastebimai, bet nepasakytum, kad ji ko nors ypač skausmingai ilgėtųsi. Ji nemano labai trokštanti išeiti į pensiją, nors laukia to meto, kai taps puikios brolio šeimos nare. Negalėtų pasigirti Bostone turinti daug draugų, bet draugai Minai visada būdavo malonūs pažįstami žmonės, susiję su įprastiniais jos gyvenimo epizodais, – jie niekada nebuvo emociniai išlaikytiniai. Štai, pavyzdžiui, dabar yra virėjas Flinas, airis, su didele šeima gyvenantis pietų Bostone, jis Minai skundžiasi dėl Bostono gyvenamųjų būstų, Bostono eismo, Bostono korupcijos, Bostono šio ir ano. Mina mažai ką apie tai žino, bet maloniai klausosi – savo keiksmais Flinas jai primena tėvą. Mina pati nesikeikia, bet Flino keikimasis jai nėra nemalonus. Jis kažkaip moka perkalbėti daiktus, tad jai atrodo, jog keikiasi veiksmingai. Kasdienius mūšius su kavos aparatu nuolat laimi Flinas: po ilgų juodų prakeiksmų, ilgo purtymo ir tūžmingų grasinimų išardyti visą tą prietaisą jis laimi pergalę; Minai energingos Flino nešvankybės atrodo konstruktyvios, žiemos mėnesiais jos tėvas taip šaukdavo ant traktoriaus, kad tas užsivestų, ir Minai atrodo, kad Flinas – malonus žmogus.

O štai dar ponia Elvud, našlė, su gilesnėmis raukšlėmis veide negu Minos – poniai Elvud kalbant tos raukšlės juda kaip guminės juostelės, tarsi smakras būtų sukabintas su raukšlėmis. Ponia Elvud yra bendrabučio vedėja, ji kalba su britišku akcentu – visiems žinoma, kad ponia Elvud bostonietė, bet baigusi koledžą vieną vasarą praleido Anglijoje. Matyt, ji ten nuostabiai leidusi laiką, sako Mina poniai Elvud, kai naktinėje programoje būna filmas su Aleku Ginesu ir ponia Elvud patyliukais ateina po žinių, kai merginos būna sugrįžusios į savo kambarius. Kartais užtrunka gerą pusvalandį, kol ponia Elvud prisimena, ar šį filmą jau yra mačiusi.

– Mina, turbūt aš juos visus mačiau, – sako ponia Elvud.

– Aš visada pasigendu filmų Kalėdų dienomis, – atsako Mina. – Pas brolį mes paprastai žaidžiam kortom arba priimam svečius.

– Oi, Mina, – sako ponia Elvud, – tau tikrai reikėtų mažiau sėdėti namie.

O dar yra Andželas Džianis. Andželas yra išblyškęs, smulkaus sudėjimo, suglumusios minos vyras, arba berniukas, jo pilkos akys tik sodresnio atspalvio nei veidas, ir išskyrus vardą bei pavardę, niekas neliudija jį esant italą. Jeigu jo pavardė būtų Katbertas arba Kadvoladeris, jo išvaizda to niekaip nepatvirtintų. Jeigu jis būtų Devero arba Hantas-Džonsas, to nematytum nė ženklo jo nerangiame, nejaukiame kūne – su šiurpu sutinkančiame menkiausią negerovę ir kaskart netenkančiame žado. Andželas galėtų būti dvidešimties arba trisdešimties, jis gyvena bendrabučio rūsyje, šalia sargo sandėliuko. Andželas ištuština pelenines, plauna indus, padengia ir nušluosto stalus, valo grindis, dirba tokius darbus, kai tik prireikia, dirba ir kitus, daug sudėtingesnius darbus, kai jo paprašo ir kai problema jam nuodugniai ir ne vieną kartą išdėstoma. Jis išskirtinai švelnus, o su Mina elgiasi kurioziškai derindamas didžiausią pagarbą – kartais vadindamas ją „panele Mina“ – ir keistus, drovius, flirtuojančius tikros simpatijos gestus. Minai patinka Andželas, ji su juo bendrauja švelniai ir linksmai, kaip su brolio vaikais, o kartais susivokia net nerimaujanti dėl jo. Jai atrodo, kad Andželas neturi tvirto pagrindo po kojomis ir kiekvieną savo paprasto, gležno – jai regis, nesaugaus – gyvenimo akimirką jam gresia žiauriausios nelaimės. Nelaimės neįvardinamos, bet Mina gali įsivaizduoti galybę kančių, tykančių Andželo, trapiai, primityvokai gyvenančio izoliuotame gerumo ir tikėjimo pasaulėlyje. Mina siekia apsaugoti Andželą, siekia pamokyti, nors tos kančios, kurias ji numato jam, pačiai yra labai miglotos – ji negali pasakyti, kad yra patyrusi kokią nors didelę nelaimę ar kad virš jos buvo pakibusi grėsminga griaunamoji jėga. Tačiau dėl Andželo ji to bijo ir jam pasakoja pamokomas istorijas, visada užbaigiamas patarle (viena iš tų, kurias išsikerpa iš dienraščio ir mažu nespalvotu smeigtuku prismeigia prie storų juodų nuotraukų albumo puslapių, albume tik dvi nuotraukos – vienas rusvas tėvų sustingusia poza atvaizdas ir spalvota brolio vaikų fotografija). Istorijos – pačios Minos, be jokios įžangos, be laiko ir vietos, net be personažų vardų ir jau tikrai be jokio jos emocinio dalyvavimo, nors veiksmo metu jai tai galėjo rūpėti, tas jausmas galėtų būti išlikęs – galėtų, jeigu Mina ką nors šitaip prisimintų arba kas nors ją šitaip – asmeniškai – galėtų paveikti. Patarlių būta įvairiausių: nuo „Mažai žinai – nieko nežinai“ iki viso rinkinio posakių, skatinančių siekti kompromiso. Apie tai, kad pavojinga per daug kuo nors pasikliauti, per daug tikėti. Andželas linksi klausydamasis jos patarimų; baugus rimtumas, regis, dažnai sustingdo jo akis, sučiaupia burną, pagaliau Mina taip susirūpina dėl Andželo skausmingo susikaupimo, kad pataria jam per daug rimtai nežiūrėti į tai, kas ką sako. Tai dar labiau suglumina Andželą, ir Mina, matydama, kaip jis reaguoja, pereina prie kokios nors lengvesnės temos.

– Čia aną dieną, – sako ji, – kelios merginos mėgino įkalbėt mane nešioti plaukus supintus į kasą, ilgą kasą.

– Aišku, kad atrodėt puikiai, – taria Andželas.

– Oi, žinok, Andželai, aš tiesiog nemačiau prasmės keisti taip seniai įprastą šukuoseną.

– Reikia daryti taip, kaip jums atrodo geriausia, – sako Andželas, ir Mina pasijunta bejėgė – niekaip nepralauši viską persmelkiančio pavojingo geraširdiškumo, kurį Andželas, užkraudamas savo atviros širdies naštą, dovanoja visiems naudotis savo nuožiūra. Na, galvoja Mina, metas abiem grįžti prie darbo.

Mina savo darbu nesiskundžia. Ji paprašė, kad jai padėti skirtų dar vieną moterį, kitą valgyklos šeimininkę, kad pirmadieniais, kai Mina turi laisvą dieną, merginos ir virėjų komanda neliktų vieni. Matyt, šis prašymas niekam neatrodo labai svarbus. Ponia Elvud sakė, kad tai gera mintis, ji pakalbėsianti su Būstų skyriaus direktoriumi. O vėliau, kai Mina jos apie tai paklausė, ponia Elvud atsakė, kad būtų geriau, jeigu Mina pati pasikalbėtų su direktoriumi ar kuo kitu. Mina jau prieš kelias savaites parašė direktoriui ir negavo jokio atsakymo. Tai nėra labai svarbu, mano ji, tad ir nėra ko skųstis. Tiesiog būtų malonu turėti dar vieną moterį, žinoma, vyresnę, tokią, kuri yra dirbusi su merginomis. Bendrabutyje netgi yra laisvas kambarys, jeigu koledžas rastų tokią moterį, kuriai reikia kambario, – juk kambarys tuščias, ir vienišai moteriai čia taip saugu, kad geriau nė nereikia. Būtų malonu gauti tokį žmogų, bet Mina nespaudžia. Ji mielai palauks.

Minai laisvą dieną einant per Bostono parką, ten maklinėjo pirmosios nuobodžiaujančios antys. Eidama ji tai apsisiausdavo šaliu, tai nusiimdavo jį, tai sušildama, tai imdama drebėti, stebėjosi optimistais, vilkinčiais marškinius trumpomis rankovėmis, nešiltus sirsakerio drabužius. Keletas daug patyrusių gaigalų lyg apstulbę kepėstavo taip oriai, tarsi būtų viešai įžeisti dideliame svetimame pobūvyje. Apsipirkti išėjusios vasariškos motinos su žiemiškai apmuturiuotais vaikais, siautėjančiais trumpuose šalto vėjo gūsiuose, stabtelėjusios ieškojo, kuo palesinti antis. Vaikai nuėjo per toli, sušlapo kojas, buvo subarti, skubinami ir tempiami už rankos, per petį žiūrėjo į plūduriuojančius duonos gabaliukus ir abejingas antis. Pavasariui slenkant antys apsipras su tuo, bet dabar, pradinėje savo beviltiškos kovos už privatumą stadijoje, nesutikdavo lesti stebimos. Seniai ištisus metus dėvimais paltais, sugniaužę laikraščius ir gumbuotus žydiškos duonos kepalus, svaidė antims sunkius kąsnius – tie vyrai atsargiai apsidairydavo, ar kas nepastebėjo, kad gabalai per dideli (skirti pamušti ir skandinti antis). Mina abejingai žiūrėjo į jų silpnas rankas, matė, kokie jie netaiklūs. Daug negaišo ir pasuko iš parko į Boilstono gatvę. Ji apžiūrinėjo Shreve’s vitrinas, šildėsi krištolo ir sidabro elegancijoje, galvojo, kas gražiausiai tiktų brolio stalui. Už kampo buvo Schraft’s restoranas, ir ji ten suvalgė lengvus pietus. Išėjusi iš Schraft’s, svarstė, ką daryti toliau; buvo antra valanda ir tipiškas, svyruojantis kovo oras. Tada Mina pamatė iš Shreve’s išeinančią merginą, toji nusišypsojo Minos pusėn – medvilninis sijonas virš kelių, basutės, žalias megztinis apskrita apykakle, aiškiai kokio nors vaikino. Megztinis buvo nukaręs žemai ant klubų, rankogaliai atraityti, o ištampytos vietos, kur būtų buvusios vaikino alkūnės, siūbavo it gūžiai po laibais merginos riešais. Ji sušuko: „Labas, Mina!“ – ir Mina atpažino, kad tai viena iš merginų, ateinančių pas ją į kambarį žiūrėti žinių. Neprisimindama vardo – su vardais jai visada būdavo keblu – Mina į merginą kreipėsi „brangioji“. Brangioji ketino miesto transportu važiuoti į Kembridžą ir pasiūlė Minai prisidėti, kartu pasidairyti po parduotuves. Jiedvi važiavo, ir Mina tuo buvo didžiai patenkinta; pastebėjo, kad metro žmonės į ją žiūri visai kitaip – gal jiems atrodo, kad ji merginos senelė arba net motina? Už tokią gražią bičiulę buvo dalinamos šypsenos, Mina jautėsi lyg sveikinama. Kembridže jiedvi užėjo į nepaprastą kulinarijos krautuvėlę, ir Mina ten nusipirko keletą skardinių egzotiško maisto su etiketėmis kažkokia svetima kalba ir prašmatniomis plombomis. Atrodė, lyg būtų gavusi dovanų paketą iš įsivaizduojamo dėdės, per pasaulį keliaujančio nuotykių ieškotojo. Vienoje dulkinoje krautuvėlėje su oranžinėmis dėžėmis ir saulėdengtėmis, kur buvo daug patamsėjusių ir apdaužytų alavinių daiktų, Mina nusipirko sidabrinę užkandžių šakutę, kuria, pasak merginos, vardu „Brangioji“, galėsianti valgyti tuos egzotiškus valgius. Mergina su Mina bendravo labai maloniai, taip maloniai, kad Mina pamanė, jog jos turbūt nelabai mėgsta kitos merginos. Ketvirtą valandą oras vėl tapo atšiaurus ir šaltas, tad jiedvi nuėjo į užsienietišką filmą Bratlo aikštėje. Teko sėdėti gana arti ekrano, nes Minai buvo sunku įskaityti subtitrus. Minai buvo nejauku, kad mergina mato šį filmą, bet vėliau mergina apie jį pakalbėjo taip supratingai ir rimtai, kad Minai kiek palengvėjo. Po filmo jiedvi skaniai pavalgė merginai gerai žinomame vokiškame restorane – tamsaus alaus, raugintų kopūstų ir įdarytų paprikų. Mergina pasakė Minai, kad jai nebūtų davę alaus, jeigu kartu nebūtų sėdėjusi Mina. Jiedviem sugrįžus į bendrabutį, jau buvo seniai tamsu, ir Mina pasakė merginai puikiai su ja praleidusi laiką. Mina nuėjo į savo kambarį su keistų valgių maišeliu ir užkandžių šakute, jausdamasi maloniai pavargusi. Nors buvo tik devynios, ji jautėsi galinti tuoj pat griūti į lovą, bet ant stalo, kur atsargiai padėjo maišelį, pamatė keistą smėlinį aplanką su prisegtu rašteliu. Raštelis buvo nuo ponios Elvud.

Brangioji Mina, šiandien po pietų šitą padėjau tavo kambaryje. Šįryt man paskambino Būstų skyriaus direktorius ir pasakė suradęs tau pagalbininkę, kitą valgyklos šeimininkę, turinčią patirties. Direktorius sakė siunčiąs ją čia. Kadangi tavęs nebuvo, aprodžiau jai viską, įkurdinau kambaryje – truputį gaila, kad jai teks dalintis vonios kambariu su to aukšto merginomis, bet ji atrodė viskuo patenkinta. Labai patraukli – Andželui, atrodo, krito į akį, – o aš pasakiau, kad rytą tu ja pasirūpinsi. Jeigu nori susipažinti su ja šįvakar, ji sakėsi pavargusi, bus savo kambaryje.

Vadinasi, tikrai gavo žmogų, pagalvojo Mina. Negalėjo įsivaizduoti, kas tame aplanke, – atsargiai atvertusi pamatė, kad ten prašymo priimti į darbą dublikatas. Padvejojo, ar jai dera žiūrėti, juk toks asmeniškas dalykas, bet žvilgsnis užkliuvo už pasaulio valgių maišelio, ir kažkodėl jai tai suteikė drąsos perskaityti prašymą. Vadinosi Selesta, keturiasdešimt vienų metų. Daug „patarnavusi prie stalo“, dirbusi auklėtoja mergaičių vasaros stovykloje, esanti iš Herons Neko Meino valstijoje, – kur jos svainis dabar turįs svečių namus vasarotojams. Ji dirbusi ir ten. Svečių namai anksčiau priklausę jos tėvams. Atrodo labai gražiai, pagalvojo Mina ir užmiršo savo nuovargį. Staiga susikaupė veiklai – įdomiojo maisto skardines didžiuodamasi išdėstė ant lentynos, įtaisytos virš stalo. Tada pasižiūrėjo televizijos programą, ar vėlai vakare yra filmas su Aleku Ginesu. Ponia Elvud norėtų žinoti, o naujokė galbūt jaučiasi vieniša. Ir tikrai – šią netikėtumų kupiną dieną buvo filmas su Aleku Ginesu. Mina atidarė duris į bendrabučio koridorių ir niūniuodama nuėjo į Selestos kambarį. Kokia nuostabi diena, pagalvojo ji. Gaila, kad nežino tos Brangiosios Merginos vardo, bet galės paklausti ponios Elvud.

Mina lengvai pabeldė į Selestos duris ir išgirdo, o gal jai pasigirdo, tylų „prašom“. Atidarė duris, ant slenksčio padvejojo, nes kambaryje buvo tamsu – tamsoje švietė tik stalinė lempa su išklibusiu laikikliu, jos silpna šviesa buvo nukreipta į kėdės pagalvėlę. Kambarys, kaip ir dauguma bendrabučių galinių kambarių, buvo nei kvadratinis, nei stačiakampis. Simetrija atrodė atsitiktinė, ten, kur lubos nuožulniai leidosi kone iki grindų, buvo penki kampai ir prie jų priderintos kelios nišos. Vienoje alkovoje žemomis lubomis buvo lova, iš tikrųjų sulankstomoji lovelė, ir Mina pastebėjo, kad lovą truputį mėginta užslėpti. Nuo karnizo buvo nuleistas sunkus tamsiai raudonas apklotas, kabantis taip, kad atskirtų alkovą su lova. Mina pamatė, kad apklotas plazdena, ir nusprendė, jog virš lovos galėtų būti praviras langas. Ir visame kambaryje jautėsi vakaro vėsos dvelksmas, bet čia taip pat tvyrojo sunkaus gyvuliško muskuso kvapas, sodrus kaip kava, ir Minai priminė, – net keista, pamanė ji, – vieną vėlų praeitos vasaros vakarą, kai Bostone lankęsis jos brolis nusivedė ją į varjetė. Kai grįždami jiedu važiavo metro vieni vagone, įėjo stambi negrė akį rėžiančia gėlėta suknele ir atsisėdo vos už kelių vietų. Negrė įžengė iš garuojančio lietaus, drėgno požemio, ir ūmai vagone pasklido šis sodrus aromatas – kvapai lyg karštą vasaros dieną plūktinės aslos rūsyje, uždarytame visą žiemą su uogienėmis ir marinuotomis pupelėmis. Mina sušnibždėjo: „Selesta?“ – ir iš už raudono apkloto vėl išgirdo sumurmant, vėl užuodė tą kvapą, kažkaip jaudinantį ir piktybinį. Mina švelniai atitraukė apkloto kampą – silpna šviesa nuo stalo blausiai apšvietė ilgą didelį Selestos kūną, nugrimzdusį į pamėklišką miegą. Pagalvė gulėjo jai po mentėmis, tad galva buvo atlošta, o ilgas grakštus kaklas ištemptas – grakštus, nors atrodė gyslotas, raumeningas: net šioje menkoje šviesoje Mina įžvelgė išsipūtusias venas, nutįstančias iki išsirietusių raktikaulių ir krūtinės. Krūtys buvo standžios, pilnos ir nenukarusios, nenusmukusios į pažastis. Tik šitaip įvertinusi krūtis, Mina pamatė, kad Selesta nuoga. Klubai buvo plačių plačiausi, dubens srityje matėsi plokščios įdubos, dailiai simetriškos, ir nors visos kūno dalys pasižymėjo sunkumu – tvirtų valstietiškų kulkšnių svoris, apvalus šlaunų lygumas, – dėl ilgo liemens, nepaprasto kojų ilgumo Selesta atrodė kone liekna. Mina vėl kreipėsi į ją, dabar jau garsiau, ir tada, vos išgirdusi savo balsą, pasigailėjo prabilusi – pagalvojo: kaip būtų baisu, jeigu vargšė moteris pabustų ir pamatytų čia mane. Vis dėlto Mina neišėjo. Šis baisus kūnas – baisus jėgos ir judesio potencialu – prikaustė Miną prie lovos krašto. Ir štai Selesta ėmė judėti, iš lėto, pirmiausia pakrutino rankas. Platūs tiesūs pirštai užsirietė, plaštakos susiskliautė, tarsi imdamos mažytį sužeistą gyvūnėlį. Paskui rankos delnais atsirėmė į lovą ir pirštai įsikibo į paklodės klostes bei raukšles. Minai norėjosi ištiesti ranką ir numaldyti tas plaštakas, kad jos nepažadintų Selestos, bet jos pačios plaštakos, o ir visas kūnas buvo sustingę. Selesta pasisuko ant vienos alkūnės, išrietė nugarą, ir plaštakos minkštai pliaukštelėdamos nukrito ant plataus, plokščio pilvo. Iš pradžių lėtai ir lengvai, paskui su daugiau svorio ir jėgos, spausdama delnų pakylomis Selesta trynėsi pilvą. Rankos nusileido į plokščias dubens daubas, kočiojo palaidą it šunyčio odą; rankos nuslydo ant klubų, atsitraukė nuo liemens, palindo po šlaunimis, aukštyn, po sėdmenimis, dar aukščiau – prie kryžmens. Selesta kilstelėjo, vėl išrietė nugarą, jau aukščiau, didelės kaklo venos išsiplėtė, nuo šios pastangos paraudonavo, o jos lūpos – dar prieš akimirką glebios – kampučiuose užsirietė beprasme šypsena. Selesta atsimerkė, sumirksėjo, nieko nepamatė (Mina pamatė tik baltymus), ir Selestos akys užsimerkė. Dabar jos visas kūnas švelniai atsipalaidavo, tarytum giliau nugrimzdo lovoje ir tikresniame miege; ilgos nejudančios rankos lengvai gulėjo šlaunų vidinėje pusėje. Mina atatupsta pasitraukė iš alkovos, pastebėjo stalinę lempą, išjungė. Tada išėjo, pasistengdama netrinktelėti durų.

Sugrįžusiai į savo kambarį Minai nuo stalo šypsojosi šviesios smagaus maisto skardinės. Ji atsisėdo ir pažiūrėjo į jas. Jautėsi keistai išsekusi, o juk būtų taip gražu, jeigu ponia Elvud ir Selesta ateitų pas ją žiūrėti filmo ir jos smaguriautų vakarienę iš linksmųjų skardinių. Betgi visoms neužtektų užkandžių šakučių. Net jeigu ponia Elvud ateitų viena, jai nebūtų šakutės, be to, pagalvojo Mina, aš neturiu konservų peilio. O apie filmą dar reikės pasakyti poniai Elvud. Ir ji vėl pajuto keistą išsekimą vien sėdėdama savo vietoje. Selesta, pagalvojo Mina, tikrai atrodo daug jaunesnė nei keturiasdešimt vienų. Žinoma, šviesos buvo nedaug, ir miegant raukšlelės apie akis visada suminkštėja, išsilygina. Bet tai nebuvo tikras miegas. Minai tai neatrodė kaip grynas sapnas. O kokie juodi jos plaukai! Matyt, nudažyti. Vargšelė, tikriausiai buvo labai pavargusi arba susikrimtusi. Vis dėlto Mina negalėjo nusikratyti gėdos jausmo! Tarsi būtų skaičiusi kokią autobiografiją. Minai gėda buvo bendro pobūdžio jausmas, kurį ji dažnai jausdavo dėl kitų ir beveik niekada dėl savęs; jai neatrodė, kad esama skirtingų gėdos rūšių, o Minos gėdos dydį buvo galima matuoti tik pagal tai, kaip ilgai šis jausmas laikosi.

Na, reikėjo visa tai padaryti, ir jai derėjo imtis darbo. Pirma, ponia Elvud ir filmas. Dar viena šakutė ir konservų peilis. Ji paklaus ponios Elvud apie Brangiąją Merginą ir sužinos jos vardą. Bet ponia Elvud tikrai paklaus Minos apie Selestą, ar Mina nuėjo susipažinti, – ir ką gi ji atsakys? Na taip, ji nuėjo susipažinti, bet vargšelė miegojo. Tada Selesta žinos, kad ji ten buvo; o ir stalinė lempa – Minai nereikėjo jos išjungti. Reikėjo viską palikti, kaip buvo. Jai net šovė pašėlusi mintis sugrįžti į Selestos kambarį ir įjungti lempą. Paskui ji pagalvojo: kokia nesąmonė! Selesta miegojo ir miegodama visai nenutuokė, ką Mina galėjo pamatyti. Tiesa, ji buvo nuoga ir, aišku, žinos buvusi nuoga. Na ir kas? Selestai tai nerūpės. Ir Mina ūmai susivokė mananti, kad jau pažįsta Selestą, – šios minties negalėjo išmesti iš galvos. Atrodė, kad ji ją tikrai pažįsta, ir kaipgi tai paika. Ką nors pažinti Minai reiškė ilgą, lėtą artimumą. O, pavyzdžiui, tos merginos, su kuria taip puikiai praleido popietę, Mina visai nepažinojo.

Miną vėl džiugiai pasveikino skardinės ant stalo. Bet kartu sugrįžo tas keistas išsekimas. Jeigu ji nepasakys poniai Elvud apie filmą, galės jau dabar eiti miegoti; žinoma, ant durų turėtų būti raštelis, perspėjantis merginas: „Šįvakar žinių nebus.“ Tačiau miegas lyg ir nebuvo tai, ko iš jos prašė tas išsekimas, – tiesą sakant, apie lovą negalėjo būti nė kalbos. Juk poniai Elvud labai patinka filmai su Aleku Ginesu. Mina pamanė: kaip aš galėjau apie tai pagalvoti? Ji vėl pažvelgė į skardines, ir tų mažų spalvotų etikečių svetimumas pasirodė kažkuo atstumiantis. Tada kažkas pabeldė į duris, du kartus, ir Mina krūptelėjo – tarsi, jai dingtelėjo, būtų pagauta daranti ką nors negero.

– Mina! Mina, ar tu esi?

Tai buvo ponia Elvud. Mina atidarė duris – pernelyg lėtai, atsargiai – ir išvydo nustebusį ponios Elvud veidą.

– Vajetau, Mina, tu jau gulėjai?

– Oi ne! – sušuko Mina.

Ponia Elvud įėjo ir tarė:

– Viešpatie, kaip čia tamsu! – Ir Mina pastebėjo, kad viršutinės lempos neįjungtos. Švietė tik stalinė lempa – vienišas nelygus šviesos pluoštas buvo nukrypęs į akį rėžiančius valgius.

– O, kas gi tai? – paklausė ponia Elvud, apdairiai eidama prie stalo.

– Aš puikiausiai praleidau popietę, – tarė Mina. – Centre susitikau vieną iš mūsų merginų ir mudvi nuvažiavom į Kembridžą, vaikščiojom po parduotuves, nuėjom į kiną ir pavalgėm vokiškam restorane. Aš ką tik grįžau. Na, gal prieš dvidešimt minučių.

– Tai jau turbūt kad prieš dvidešimt minučių, – tarė ponia Elvud. – Mačiau jus abi pareinant.

– O, tai tu ją matei. Kuo gi ji vardu?

– Praleidai su ja visą popietę ir nežinai vardo?

– Turėjau žinoti, tikrai. Ji žiūri televizorių. Klausdama būčiau kvailai pasijutusi.

– Viešpatie, Mina! – nusistebėjo ponia Elvud. – Tai Molė Kabot – atrodo, kad ji daugiau laiko praleidžia vaikščiodama po parduotuves ir kinus negu sėdėdama paskaitose.

– Oi, ji su manim buvo tokia maloni, – tarė Mina. – Nepagalvojau apie paskaitas, ji buvo tokia miela mergaitė. Man tikrai pasirodė, kad ji vieniša. Ji neturi kokių nors nemalonumų, ką?

– Taigi, nemalonumų, – pakartojo ponia Elvud, sukiodama rankoje vieną iš keistųjų skardinių – patyrinėjo etiketę ir pastatė skardinę atgal nepritariamai susiraukusi. – Sakyčiau, turės nemalonumų, jeigu nepradės lankytis paskaitose.

– Oi, man labai gaila, – tarė Mina. – Ji buvo tokia maloni. Aš smagiai praleidau dieną.

– Na, – griežtai atkirto ponia Elvud, – galgi ji susiims.

Mina linktelėjo nuliūdusi, norėdama kaip nors padėti. Ponia Elvud tebežiūrėjo į skardines, ir Mina tikėjosi, kad nepastebės ekstravagantiškos užkandžių šakutės.

– Kas gi ten viduj? – paklausė ponia Elvud, stambioje saujoje laikydama kitą skardinę.

– Skanėstai iš kitų šalių. Molė sakė, kad labai geri.

– Aš nepirkčiau nieko valgomo nežinodama, kas tai, – pasakė ponia Elvud. – Viešpatie, dar bus kokie nors nešvarūs! Žiūrėk, bus iš kokios Italijos ar panašiai.

– Oi, man jie tiesiog pasirodė gražūs, – tarė Mina, ir tas pažįstamas išsekimas tarsi sustingdė jos visą kūną ir kalbą. – Malonu buvo šitaip praleisti popietę, – sumurmėjo ji, ir į jos balsą įsigavo kažkokia apmaudo gaida, ją tai nustebino, taip pat ir ponią Elvud, ir į šį mažą kambarį įliejo nejaukią tylą.

– Man atrodo, tu labai pavargusi, – tarė ponia Elvud. – Verčiau pakabinsiu raštelį merginoms, ir tu eik miegoti.

Ponios Elvud balso valdingumas, regis, tobulai užpildė Minos išsekimą, ir priešintis nebereikėjo. Mina net filmo su Aleku Ginesu nebepaminėjo.

Bet jos miegą trikdė migloti fantomai, regis, susimokę su protarpiais pasigirstančiu krebždėjimu bendrabučio koridoriuje – matyt, žinių pasižiūrėti atėjusios merginos suglumusios pasisukinėjo prie raštelio. Kartą Mina buvo tikra, kad kambaryje yra Selesta, vis dar stulbinamai nuoga ir stambi, apsupta groteskiškų nykštukų – tokių, kaip tie šiurpūs sraigiavyriai ir žuviažmogiai, apžmogėję vėžiagyviai, sapniškai išnirę iš Breigelio ar Boscho paveikslo. Kartą Mina pabudo, pajuto šiltą savo plaštakų svorį prie šonų ir pasidygėjo tuo lytėjimu. Vėl atsivertė aukštielninka, rankas ištiesusi į lovos kraštus, pirštus užrietusi po čiužiniu, tarsi prirakinta prie kankinimų suolo. Jeigu būtų užvalgiusi vieno iš tų keistųjų valgių – o juk nevalgė, – jį būtų apkaltinusi dėl šių košmarų. Bet dabar šis nepaaiškinamai neramus miegas jai atrodė gana mįslingas.

Jeigu Minai vėliau ir užeidavo gėdos plykstelėjimų ar kokių nors ilgalaikių abejonių dėl Selestos, nieko panašaus iš išorės nesimatė. Jeigu ji ir pavydėjo Selestai dėl lengvo gyvybingumo – greito suartėjimo su merginomis, su stačiokišku Flinu, ypač su Andželu, – pati nesuvokė pavydinti. Iš tikrųjų tik kelios savaitės po tos baisios nakties Mina prisiminė, kad ponia Elvud net nepaklausė, ar ji buvo nuėjusi susipažinti su Selesta. Be to, Mina turėjo daugiau progų matytis su Mole Kabot, jautėsi įsipareigojusi dažniau susitikti su ja, neįkyriai šiek tiek motiniškai ją pagloboti; bet Minos pareigos jausmas nė kiek nesumažino ankstesniųjų Molės draugijos malonumų. Mina mėgavosi nedrąsiu, slapiu susitikimų su Mole artumu. Daugiau matydamasi su Mole, mažiau matėsi su Andželu – tai nereiškia, kad liovėsi nerimavusi dėl jo. Andželui, kaip sakė ponia Elvud, Selesta „krito į akį“. Jis atnešdavo jai gėlių – brangių, ryškiaspalvių, neskoningų gėlių, kurių nebūtų galėjęs pavogti Bostono parke, tad turėjo pirkti. Selesta patirdavo ir kitokio, ne taip atviro, žavėjimosi. Šeštadieniais į valgyklą pietauti merginoms buvo leidžiama atsivesti savaitgalio kavalierius, ir Selesta tikrai neliko nepastebėta. Į ją mėtomi vaikinų žvilgsniai retai būdavo atsainūs – tai būdavo skvarbūs, svarūs žvilgsniai: tokie, kokius į Selestą, jai nematant, nukreipdavo Flinas, vogčia niūriai stebintis ją iš už įvairiausių puodų ir bufetų. Mina, jeigu ką nors apie tai pagalvodavo, manė, kad Flinas elgiasi nederamai, o vaikinai tiesiog storžieviškai. Jeigu ji nerimavo dėl Andželo garbinimo, tai laikė ne kuo kitu kaip dar vienu Andželo tragiško nesisaugojimo pavyzdžiu. Žinoma, Selesta Andželui nekėlė grėsmės. Andželas, kaip ir anksčiau, buvo pats sau grėsmė.

Minai su Selesta bendrauti buvo visiškai lengva. Po dviejų mėnesių Selesta jautėsi kaip namie – buvo linksma, šiek tiek gerklinga, visada maloni. Merginoms akivaizdžiai darė įspūdį (arba kėlė pavydą) tai, ką Molė pavadino „jos modiljanišku žavesiu“, o Flinui jo niūrūs stebėjimai, regis, teikė didžiulį malonumą. Ponia Elvud manė, kad Selesta žavi, nors įžūloka. Minai ji patiko.

Birželį, likus tik kelioms savaitėms įprastinių paskaitų, Selesta nusipirko seną automobilį – aptrankytą Bostono eismo liekaną. Vieną popietę ji nusivežė Miną ir Molę Kabot į Kembridžą pasidairyti po parduotuves. Automobilis atsidavė kremu nuo saulės ir cigaretėmis, ir – kaip užuodė Mina – keistu, sunkiu, sodriu kaip kava aromatu, apdangstytų baldų neprižiūrimuose vasarnamiuose muskusu. Selesta vairavo kaip vyras, vieną ranką iškišusi pro langą, trūktelėdavo iš vietos žviegiančiais ratais, mėgo perjunginėti iš trečio į antrą, mėgo lenktyniauti su taksi. Forsuojant pagreitį automobilis springdavo ir bildėdavo – Selesta aiškino, kad nešvarus arba blogai priderintas karbiuratorius. Mina ir Molė suglumusios iš pagarbos tik linksėdavo. Laisvadienius Selesta praleisdavo Revero pliaže – tamsiai įdegė, bet skundėsi, kad vanduo „kaip myžaliukas“. Tai buvo audringas, aktyvus metų laikotarpis.

O birželis atnešė tam tikrą nekantrą merginoms bei kažkokį irzlumą Flinui, kuris visada greitai suprakaituodavo, bet ankstyvomis ir ilgomis Bostono vasaromis nuo to, regis, kuo sunkiausiai kentėdavo. Mina visai priprato prie karščio, jai jis kaip ir netrukdė ir ji pastebėjo retai beprakaituojanti. Andželas, žinoma, visada buvo išblyškęs ir sausas, veidas ir kūnas visiškai ne iš šio metų laiko. Selesta atrodė sušutusi.

Birželis yra kone baigiamasis metų laikotarpis, kai merginos esti gyvesnės ir dažniau matomos dailių vaikinų draugijoje, kai valgykla savaitgaliais tampa panaši į nerimastingo, per daug kontroliuojamo pobūvio vietą. Netrukus bendrabutyje į vasaros kursus susirinks kitos merginos, o vasaros kursai juk ir šiaip kas kita – lengvesni, smagesni, o virtuvė pastebi, kad žmonės mažiau suvalgo. Ir jau aiškiai įsivyravo lengvabūdiškesnis požiūris į viską. Andželas, dovanodamas Selestai vieną pasibaisėtiną puokštę, pakvietė ją į kiną. Jųdviejų galvos kraipėsi abipus gėlių – Andželas ieškojo atsakymo, o Selestą pralinksmino tiek puokštės dydis, tiek Andželo klausimas.

– Koks bus filmas, Andželai? – Jos plati, tvirta burna, jos gražūs sveiki dantys.

– Ai, koks nors. Reikės susirasti kur nors arti. Aš neturiu mašinos.

– Tai kada nors pavažiuokim maniške, – tarė Selesta. Ir pažiūrėjusi į komišką puokštę pridūrė: – Kurgi šitą dėti? Prie lango, toliau nuo Flino? Man patinka gėlės lange.

Ir Andželas nulėkė paruošti palangės. Budrios Flino akys kažkur iš už garų surado ilgą Selestos nugarą ir tvirtas kojas – jos plačius stangrius sėdmenis, įsitempiančius nuo krokų ir bevardės žalumos, alyvų šakelių ir neišsiskleidusių pumpurų svorio.

Šį penktadienio vakarą, paskutinį mokslo metų penktadienį, paskutinį savaitgalį prieš baigiamuosius egzaminus, žiūrėti žinių atėjo visai mažai merginų. Matyt, jos mokėsi, o kurios nesimokė, nusprendė išeiti į miestą ir tikrai nesimokyti (užuot ieškojus kompromiso per žinias). Popietę palijo, ir paskui galėjai užuosti tą lietų, garuojantį nuo šaligatvių, gatvės beveik išdžiūvo, liko tik keletas drungnų balučių, ir vakaro oras priminė drėgną savitarnos skalbyklos tvanką. Kaitra kėlė jausmingumo, rajumo įspūdį, Bostono gyventojų vaizduotėje susijusį su pelkių apsuptų Pietų dvarų verandomis, kur hamake tyso nuoga moteris. Mina jautėsi maloniai pavargusi – sėdėjo prie lango ir žiūrėjo į žiedinį keliuką prie bendrabučio. Tai buvo uždaras žvyruotas keliukas su aukštu borteliu, pro langą jis atrodė įrėžtas, kone išskobtas tarp guobų eilių ir žalios žalutėlės vejos. Mina matė Selestą įsisprendusią, sėdinčią atsirėmusią į medį. Kojas buvo ištiesusi tiesiai priekin, tad kulkšnys kyšojo per bortelį į keliuką. Tai būtų visiškai netinkama poza beveik bet kokiai moteriai, tačiau Selesta jai suteikė tam tikrą atilsio didingumą – pusiausėda atsilošusi figūra atrodė veikiau ne tingi, o įnoringai vengianti bent kokio judesėlio. Apsirengusi buvo truputį arogantiškai: berankoviu džersiu aukštu kaklu, nesukištu, nukarusiu ant susiaučiamo sijono, – tokie paprastai būna su praskiepu, ir Selestos praskiepas atidengė standžios, apvalios šlaunies šoną ir šiek tiek užpakalinę pusę. Atrodė kaip kokia puiki poniutė kinė, ilgesingai tysanti prie kažkokio ramaus kanalo, pasiruošusi pamoti kokiam nors sampanui, vingiuojančiam tarp eukaliptų.

Po žinių merginos liko pasiklausyti orų prognozės – žiūrėjo, kaip meteorologijos stotyje Logano oro uoste5 dabitėlė vargsta aiškindamas sudėtingą žemėlapį. Buvo akivaizdu, kad merginų savaitgalio planams reikalingi geri orai, ir jos visos tebebuvo ten pat, Mina vis dar prie lango, Selesta prie medžio, kai motociklas su tamsiai žaliu degalų baku gražiai apsuko statų įvažos į keliuką kampą, atsargiai palinkęs įriedėjo į žvyruotą žiedą ir sustojo (truputėlį slystelėjęs) priešais bendrabutį. Motociklininkas buvo labai įdegęs, labai šviesių plaukų jaunuolis keistai vaikišku veidu. Pečiai kone smaili, o galva atrodė per maža tokiam kūnui – ilgos rankos ir kojos patogiai įvilktos į smėlinį vasarinį kostiumą, papuoštą išsidraikiusia šilkine nosinaite krūtinės kišenėje. Jo keleivė buvo Molė Kabot. Molė lengvai nušoko nuo motociklo ir bortelio, tada palaukė, kol vairuotojas nulips nuo savo žirgo – nevikriai ir lėtai. Jis nuėjo su Mole į paradinį bendrabučio vestibiulį, žengdamas stojiška sužeisto atleto eisena. Mina atsigręžė pasižiūrėti, kaip keičiasi oras, ir pamatė, kad visos merginos apsupusios ją prie lango.

Viena mergina tarė:

– Tai ji gavo su juo pasimatymą!

– Kalboms nebus galo, – pridūrė kita.

Visos spietėsi prisėdusios arba palinkusios prie lango, laukdamos vėl pasirodant motociklininko. Viduje jis ilgai neužtruko, o išėjęs apsidairė ir pasikrapštė su motociklo varžteliais. Judesiai atrodė skuboti, iš tiesų atliekami ne tam, kad ką nors sutvarkytų, – tai buvo judesiai žmogaus, suvokiančio, kad yra stebimas. Jis pakilo nuo sėdynės ir smarkiai spustelėjo kojinį starterį; po pirmo siurbtelėjimo driokstelėjęs garsas išgąsdino sambūrį prie lango. Jis net pagavo Selestos dėmesį – ji atšlijo nuo medžio ir pasistūmusi priekin atsisėdo ant bortelio. Motociklas pasuko žvyrkelio žiedu Selestos pusėn, ir jam pavažiavus kelias pėdas už jos, sužybsėjo stabdžio žibintas, užpakalinis ratas švelniai slystelėjo bortelio link ir sustojęs motociklininkas dešine koja atsirėmė į žemę. Tada išsitiesęs nulipo nuo sėdynės ir nusivarė motociklą atgal, kur sėdėjo Selesta. Viena mergina tuoj pat nubėgo nuo lango, išjungė televizorių ir greitai sugrįžo į savo vietą būrelyje. Niekas negirdėjo, ką vaikinas sako, nes variklio jis neišjungė. Selesta, regis, nieko nesakė. Ji tik šypsojosi, dėjosi dalykiškai apžiūrinėjanti motociklą ir vaikiną. Paskui atsistojo, nuėjo prie motociklo iš priekio, kartą kitą ranka perbraukė per priekinį žibintą, palietė vieną iš ciferblatų, įtaisytų ant vairo, ir žengtelėjo atatupsta nuo vaikino ir jo motociklo – pro langą atrodė, kad galutinai įvertina viską, ką regi jos akys. Tą akimirką – bent taip atrodė žiūrėtojoms pro langą – pabeldusi į duris, į Minos kambarį įėjo Molė Kabot ir tarė:

– Oho!

Visos atsistojo ir pamėgino kuo nors užsiimti, viena mergina neryžtingai priėjo prie televizoriaus, bet Molė žengė tiesiai prie lango ir žvelgdama į keliuką paklausė:

– Jis išvažiavo?

Ji dar spėjo pamatyti, kaip Selesta paduoda motociklininkui ranką ir mitriai pasisukusi atsisėda jam už nugaros – tokiam aukštam svariam kūnui stebinamai mitriai. Su sijonu buvo problemėlė, jai teko pasukti jį taip, kad praskiepas atsidurtų ties nugara. Tada ji sėdynę ir vairuotoją sugniaužė savo tvirtomis kojomis, ilgomis rankomis apjuosė jį – jos galva buvo visais dviem coliais aukščiau už jo, nugara ir pečiai atrodė platesni, stipresni. Motociklininkas visą savo svorį perkėlė ant kairės kojos, šiaip taip išlaikė motociklą tiesų ir dešine koja įjungė bėgį. Jiedu lėtai pajudėjo, keliuko pabaigoje kiek pavingiavo, paskui, nuvažiavęs nuo žvyro, užpakaliniu ratu vos paslysčiojęs, motociklas įsvirduliavo į plačios gatvės eismą. Pro langą jos sekė pirmų trijų pavarų garsą, paskui motociklas ir jo važiuotojai arba pasiliko su ta pavara, arba lango žiūrovėms bei klausytojoms susiliejo su padriku pypsėjimu ir kitais vakarinio eismo garsais.

– Šunsnukis, – įvertino Molė Kabot – šaltai, analitiškai ir, sprendžiant iš kitų merginų minų, tinkamai.

– Gal jis ją tik apveš aplink kvartalą, – kažkuri tarė nelabai įtikinamai, netgi nelabai viltingai.

– Tai aišku, – pasakė Molė, nusigręžė nuo lango ir išdrožė iš kambario.

Visos merginos sugrįžo prie lango. Sėdėjo dar dvidešimt minučių, tiesiog žiūrėdamos į naktį, ir galiausiai Mina pasakė:

– Jau tikrai metas filmui. Ar kas nors liks su manim žiūrėti?

Minai staiga toptelėjo, kad tokiam vakarui reikia nepaprastų sprendimų, tad ji ryžosi surizikuoti ir paprašyti visų pasilikti prie televizoriaus. Visai tikėtina, kad užeis ponia Elvud ir nepatenkinta iškalbės Minai, kai merginos bus išėjusios.

– Kodėl gi ne? – kažkas tarė.

Tarsi dar būtų buvę per maža bėdos, televizija rodė seną miuziklą. Merginos žiauriai pliekė kiekvieną naują sceną ir dainą. Per reklamos intarpus jos susėsdavo netoli lango, ir kai tik gatvėje pasigirsdavo laukiamas ūžesys, puldavo prie lango, nesvarbu, koks naujas siaubelis tuo metu būdavo giedamas filme. Filmui pasibaigus, merginos nenorėjo skirstytis (kai kurių kambariai buvo į kitą pusę nuo keliuko). Mina mandagiai, droviai paklausė, ar ji galėtų atsigulti, ir merginos be tikslo niurzgėdamos išgužėjo į koridorių. Neatrodė, kad jos pyktų ant Selestos ar piktintųsi užjausdamos Molę, priešingai – Minai toptelėjo, kad jos beveik džiaugiasi ir jau tikrai yra įsiaudrinusios. Jų pyktis kilo iš jausmo, kad iš jų neteisingai išplėšta galimybė stebėti reginio kulminaciją. Nemiegos visą naktį, pagalvojo Mina. Kaip baisu.

Tačiau Mina pati budėjo ir laukė. Kartkarčiais prie lango užsnūsdavo ir pabusdama vis krūptelėdavo susigėdusi nuo minties, kad kas nors pastebės ją žiūrinčią. Ji atsigulė į lovą po trijų ir miegojo blogai. Buvo per daug pavargusi, kad keltųsi dėl kiekvieno garso, bet klausėsi atidžiai. Galų gale pabudo nuo garso, neabejotinai sukelto motociklo – bent jau kokio nors motociklo. Ji suvokė, kad jis sustojo prie keliuko, dar gatvėje, varikliui tebeūžiant. Urzgė ten atsargiai su juokingais sunkiais burbtelėjimais. Paskui ji išgirdo jį nuvažiuojant, vėl girdėjo, kaip jis pereina per tris pavaras, ir visas jas pametė iš klausos, kaip ir anksčiau jos visos, už daugelio kvartalų ar net mylių. Dabar ji klausėsi paties keliuko, jo tylaus gurgždėjimo nuo žingsnių. Girdėjo menkučius akmenėlių pokštelėjimus ir spragtelėjimus, kojų ir akmenėlių trintį ant cementinių laiptelių. Girdėjo atsidarant duris su tinkleliu, paskui pagrindines duris (su siaubo ir intrigos jausmu buvo pamaniusi, kad gali būti užrakintos), o tada, po kurio laiko, išgirdo duris koridoriaus gale. Kambaryje buvo šviesu, ir ji pamatė, kad jau beveik penkios. Andželas ir Flinas greitai bus virtuvėje, gal jie jau ten yra. Paskui ji išgirdo koridoriuje atsidarant kelerias kitas duris, skubų basų kojų tapenimą iš kambario į kambarį. Girdėjo šnabždesius ir paskui užmigo.

Šeštadienio rytą lynojo. Smulkus menkas vasaros lietutis, viso labo tik rūku aptraukiantis langus ir visiems ant viršutinės lūpos paliekantis mažyčių prakaito lašelių. Taip pat galėjo akinamai spiginti saulė – temperatūros ir Flino nuotaikos tai niekaip nekeitė. Prieš pat pietus Flinas pasakė, kad taip mažai pusryčiaujančiųjų buvo tik per gripo epidemiją gruodį. Jį visada erzindavo, kai prigaminus daug maisto nėra kam valgyti. Be to, jį nervino iškilmingų pietų valgiaraštis, pykdė, kad vis dar tiekiama sriuba, kai taip bjauriai karšta (vis tiek ją visi tik išlaisto). Net ir tokiu oru valgykloje buvo daug vaikinų ir tėvų. Minai atrodydavo keista, kad visus metus tik ir kalbama apie baigiamuosius egzaminus, o savaitgalis prieš egzaminus kaskart būna šventiškas.

Tą rytą Mina atsargiai stebėjo Selestą, norėdama rasti ką pasakyti, nors nesumojo, ką gi jai apskritai knieti pasakyti. Žinoma, Selestai nebuvo ko priekaištauti, bet Mina turėjo sau pripažinti, kad Selesta tiesiog nelabai teigiamai atrodė. Tiesiog liūdna, kad visos tai matė ir dėl to jautė nuoskaudą arba pyktį. Apie tai ne kažin ką galėjai pasakyti. Miną suėmė ypatingas nesmagumas: kažkoks šiltas stipraus – sodraus, kaviško – aromato prisiminimas, ir tuoj pat išnyko.

Reikėjo tiekti pietus. Dauguma merginų suėjo į salę dar nenunešus sriubos ant visų stalų. Andželas liūdnai žvelgė į gėles, vystančias ant palangių, Flinas piktai komandavo jam baigti nešioti sriubą. Selesta darbavosi nuosekliai – nešiojo padėklus su bulvių mišraine, dubenis sriubos; grįžusi į virtuvę iš valgomosios salės, kaskart godžiai patraukdavo cigaretę, išeinant paliekamą ant bufeto krašto. Mina ant mišrainių padėklų kraštų dailiai išdėstė salotas, suvytusias ir parudavusias vietas rūpestingai paslėpdama po bulvėmis.

Selestai traukiant bene jau paskutinį cigaretės dūmą, aliuminines virtuvės duris atidarė Molė Kabot; žengė vidun kandžiodama lūpas ir paliko švaistines duris užsiverti sau už nugaros. Andželas laikydamas puokštę gėlių atsigręžė pasižiūrėti, kas atėjo. Flinas žvelgė abejingai. O Minai paširdžius užgulė baisingas svoris, stumiantis vidun, o gal išorėn – sunku buvo pasakyti, iš kur kilo ta jėga. Molė Kabot, maža, netvirtai stovinti ant kojų, žengtelėjo priekin, toliau nuo durų. Ji skausmingai dėbtelėjo į Selestą, regis, bandydama įbauginti šią aukštą ramią moterį.

– Kekše tu, šliundra! – sušuko Molė. Balsas buvo spigus ir plonas, it šaukštelio dzingtelėjimas į lėkštutę. – Šlykščiausia kekšė!

O Selesta tik žiūrėjo meiliai šypsodamasi – klausiančiu, vis dar suglumusiu veidu, kviečiančiu Molę kalbėti toliau.

Molė šiek tiek susikaupė – šitaip susivaldyti mokėsi retorikos pradmenų kurse – ir tarė:

– Aš taip žemai nepulsiu, kad varžyčiausi tavo lygyje! – Balsas be puikybės, vis dar lyg šaukšteliu į lėkštutę.

Prabilo Mina:

– Mole, brangioji. Nereikia.

Ir Molė, nenuleisdama akių nuo Selestos, netvirtai žengė atatupsta, ranka užčiuopė duris, visu svoriu atsirėmė, atsilošė ir pasisukusi kartu su durimis išėjo iš virtuvės. Durys švystelėjo atgal, nebeatnešdamos naujų siaubų, dukart švystelėjusios sucypė ir užsidarė. Mina apgailestaudama pažvelgė į Selestą.

– Selesta, brangioji, – pradėjo sakyti, bet Selesta atsigręžė į ją su ta pačia persmelkiančia ramybe, ta pačia klausiančia mina kaip į Molę.

– Viskas gerai, Mina, – tarė ji raminamai tarsi vaikui.

Mina papurtė galvą ir nukreipė žvilgsnį į šalį – atrodė, tuoj ims ir pravirks. Tada Flinas sudrebėjo ir užsipuolė aliuminines lentynas.

– Jėzau! – užriko jis. – Kas čia darosi?

Stojo ilgoka pauzė, visi tylėjo, ir tada pasireiškė Andželas – su kuriozišku nenatūraliu įniršiu, visai ne jo paties, o nusižiūrėtu iš begalės blogų filmų ir studentiškų spektaklių, nudimbino į virtuvės vidurį ir susvirduliavo šveisdamas nuvytusias gėles ant grindų.

– Kuo ji save laiko? – pasipiktino jis. – Su kuo ji čia manosi kalbanti? Ir kas ji tokia?

– Na, tiesiog mergaitė, mananti, kad nuviliojau jos berniuką, – tarė Selesta. – Mudu naktį pasivažinėjom po to, kai jis ją čia atvežė.

– Bet ji negali taip kalbėti! – sušuko Andželas, ir Mina pamatė, kad visada išblyškęs Andželo veidas smarkiai įraudęs.

– Aš turiu jos amžiaus dukterį, – pasakė Flinas. – Išprausčiau jai burną muilu, jeigu kada nors šitaip pavarytų.

– Oi, čia tai gražu, Flinai, – atšovė Selesta, – tikrai gražu girdėt iš tokio kaip tu! Gal verčiau užsičiauptum?

Bet Andželas, kaip jiems jau derėjo suprasti, galų gale pasitiko tą tamsią nelogišką lemtį, kurią bet kuris iš jų galėjo jam numatyti. Jis greitai vogčia pamosavo rankomis ir nuėjo prie aliumininių durų – kaip žmogus, išvydęs savo potencialaus „aš“ pamėklę, mojančią ir kviečiančią eiti pavymui. Išėjo, niekam nespėjus pratarti nė žodžio, netgi nespėjus krustelėti, palikdamas virtuvėje šiurpią tylą.

Tada Flinas pasakė:

– Jis pasiėmė nuo kriauklės šarminį muilą. Išsinešė!

Ir Selesta nuskubėjo greičiau už Fliną ir Miną, pro švaistines duris išrūko anksčiau už juos.

Valgomoji salė buvo pilnutėlė, bet labai tyli. Tik protarpiais sutilindžiuodavo ledo kubeliai arbatoje, nervingai sugirgždėdavo kėdės. Ponia Elvud sėdėjo prie pagrindinio stalo, apsupta ištaigingai apsirengusių tėvų ir vaikų su servetėlėmis, užkištomis už apykaklių. Mina bejėgiškai žvelgė į ponią Elvud, kurios smakras trūkčiojo padrikais spazmeliais. Andželas stovėjo tarp dviejų stalų eilių kitame valgomosios salės gale su geltonai žaliu šarminio muilo gabalu dešinėje rankoje, laikydamas jį lyg nepaprastai sunkų ar pavojingą daiktą, kaip lengvosios atletikos rutulį arba granatą. Stovėjo kaip Odisėjas, parvykęs namo pas Penelopę, parsiradęs tam, kad iš savo namų išmestų tuntą jaunikių, visus juos sutalžytų ir nukirsdintų, – atėjęs nuožmiai susidoroti. Molė Kabot, nudelbusi žvilgsnį į sriubą, pabrėžtinai skaičiavo makaronus ar ryžius. Andželas palinko virš stalo tiek, kad nosimi kone įsibedė jai į plaukus.

– Tu turi atsiprašyti panelės Selestos. Mergele, – tarė jis tyliai, – turi atsistoti ir padaryti tai dabar.

Molė nepakėlė galvos nuo sriubos. Ji pasakė:

– Ne, Andželai. – Ir tada labai ramiai pridūrė: – Grįžk į virtuvę. Tuojau pat.

Andželas prikišo ranką prie Molės sriubos lėkštės krašto ir į sriubą nuleido šarminio muilo gabalą.

– Tuojau pat, – tyliai įsakė Andželas. – Arba atsiprašai, arba aš gerai išprausiu tau burną.

Molė atstūmė savo kėdę nuo stalo ir jau stojosi, bet Andželas sugriebė ją už pečių, prisitraukė per stalą prie savęs ir ėmė spausti galvą žemyn – į sriubos lėkštę. Suklykė šalia Molės sėdinti mergina – šaižiu beprasmiu klyksmu, – ir Andželas ranka suspaudė Molei sprandą ir sugrūdo veidą į sriubą. Įmerkė greitai, tik vieną kartą, o tada sugriebė už peties ir pritraukė prie savęs, dešine ranka graibydamasis sriubos. Kitapus Molės stalo sėdėjo kažkoks vaikinas. Jis pašoko ir sušuko:

– Ei!

Bet Selesta pirma prišoko prie Andželo, suėmė jį per juosmenį ir pakėlė nuo grindų, atkabino nuo Molės ir tada pamėgino perkelti jį sau ant klubo, nusinešti jį tarp stalų į virtuvę. Bet Andželas išsprūdo iš jos ir įsprūdo į plaukuotąjį Fliną. Flinas apkabino Andželą galingu gniaužtu, ir visi išgirdo Andželą sukriokiant. Flinas tik apsuko ir nuvedė Andželą į virtuvę, liesą kūną smarkiai sulenkęs per nugarą; Selesta nubėgo priekin, pirmoji pripuolė prie durų ir palaikė jas atidarytas. Andželas spardėsi ir draskėsi, kraipė galvą stengdamasis pamatyti, kur nuėjo Molė.

– Kekše tu! – suriko Andželas, kvapas ištrūko iš jo laibu sopranu. Ir tada jie įėjo pro didžiąsias duris – Andželas paklaikęs spygsojo Flinui per pečius, Selesta skubėjo jiems iš paskos, durys sušvytavusios sunkiai užsidarė.

Mina trumpai užmatė Molę Kabot, einančią iš salės su servetėle ant veido, sriuba apsitaškiusi palaidinukė buvo prilipusi prie jos paukštiškos krūtinės. Jos nuplikytos, įžeistos, santūrios krūtys tarsi ryžtingai rodė kelią. Tada ponia Elvud suėmė Minai už alkūnės ir sąmoksliškai sušnibždėjo:

– Aš turiu žinoti, kas čia dedasi. Kas jam užėjo? Jis turi tuoj pat išeiti. Tuoj pat!

Virtuvėje Andželas didžiai sugniuždytas sėdėjo ant grindų, atsirėmęs į aliumininę spintelę. Flinas šiurkščiai tapšnojo Andželui burną šlapiu rankšluosčiu, Andželui iš burnos tekėjo kraujas, jis sėdėjo sukniubęs, apsitaškęs sriuba, kraujo srovelė nubėgusi per smakrą. Dejavo aukšta skundo aimana, it inkščiantis pamestas šuo, buvo užsimerkęs.

– Ką tu jam padarei? – paklausė Flino Selesta.

– Jis tikriausiai įsikando liežuvį, – burbtelėjo Flinas.

– Taip, taip, – tarė Andželas, jo balsą slopino rankšluostis, Flino spaudžiamas prie burnos.

– Jėzau, koks kvailas italiūkštis, – suniurnėjo Flinas.

Selesta atėmė iš jo rankšluostį ir nustūmė nuo Andželo.

– Leisk man, – tarė ji. – Tu jam visą veidą nutrinsi.

– Reikėjo jai suduoti, – išpyškino Andželas. – Reikėjo suduoti atsakančiai.

– Jėzau, tik paklausykit! – sušuko Flinas.

– Užsičiaupk, Flinai, – tarė Selesta.

O Mina visą tą laiką tylėdama kiūtojo virtuvės kampe. Paskui pasakė:

– Jis turės išeiti. Ponia Elvud sakė, kad jis turės tuoj pat išeiti.

– Jėzau, tai ką jis darys? – paklausė Flinas. – Kurgi, po velniais, jis eis?

– Nesirūpinkit dėl manęs, – tarė Andželas. Jis sumirksėjo ir nusišypsojo Selestai. Ji klūpėjo priešais jį, pražiodino burną, kad pamatytų liežuvį; suknelės kišenėje turėjo švarią nosinę ir ja švelniai palietė jam liežuvį, švelniai užčiaupė burną, paėmė jo ranką ir ja prispaudė šlapią rankšluostį prie lūpų. Andželas vėl užsimerkė, palinko priekin, galva nusviro Selestai ant peties. Selesta atsitūpė, ilga ranka apkabino Andželą ir ėmė lėtai supti jį pirmyn atgal, kol jis susitraukė į kamuoliuką jai ant krūtinės – vėl pasigirdo jo kurioziška aimana, tik dabar panašesnė į bandymą dainuoti.

– Užrakinsiu duris, – tarė Flinas, – kad niekas neįeitų.

Mina žiūrėjo su slogiu gumulu gerklėje – didelio verksmo ir širdgėlos preliudija, o su šiuo gumulu ėmė šalti rankos ir kojos. Tai buvo neapykanta – kaip keista, pamanė ji, – neapykanta Andželą turinčiai Selestai, jo pagrobėjai, apkabinusiai jį kaip kokį laukinį į spąstus pakliuvusį triušį. Ji ramino jį, norėjo sutramdyti; Andželas buvo atsidavęs jos gyvūnėlis ir vaikelis, jos globotinis, priklausantis šiam dideliam jausmingam kūnui, kuris dabar ir visada bus jo didingas nepasiekiamas tikslas. Ir jis net nesuvoks, kas jį glaudžia prie jos.

– Andželai, – švelniai tarė Selesta, – mano svainis Meine turi svečių namus. Labai graži vieta, prie vandenyno, ir tau ten atsiras darbo – galėsi nemokamai apsigyventi. Žiemą ten ramu, tik švarų sniegą reikia nukasti ir šiaip ką nors patvarkyti. Vasarą atvyksta poilsiautojų maudytis ir buriuoti – laiveliai, paplūdimiai, o mano šeimyna tau patiks.

– Ne, – tarė Mina. – Per toli. Ir kaip jis ten nuvažiuos?

– Aš pati jį nuvešiu, – paaiškino jai Selesta. – Jau šįvakar. Praleisiu tik vieną dieną – rytoj.

– Jis niekada nebuvo išvažiavęs iš Bostono, – prieštaravo Mina. – Jam nepatiks.

– Aišku, kad patiks! – sušuko Flinas. – Geriau ir nereikia.

– Selesta, – paklausė Andželas, – o jūs ten būsit?

– Vasarą savaitgaliais, – atsakė ji. – Ir per visas atostogas.

– Kaip tai vadinasi? – paklausė jos Andželas. Jis atsirėmė nugara į bufeto spintelę ir palietė jai plaukus. Jo klausiančios, dievinančios akys peržvelgė jos vešlius juodus plaukus, tvirtų kaulų veidą ir plačią burną.

– Vadinasi Herons Nekas, – atsakė Selesta. – Visi labai draugiški. Tu su visais tuoj pat susipažinsi.

– Garantuoju, kad tau puikiausiai patiks, Andželai, – tarė Flinas.

– Važiuosim šįvakar, – pasiūlė Selesta. – Važiuosim, kai tik sukrausim tavo daiktus į mano mašiną.

– Tu negali važiuoti, – tarė Mina. – Negali ten jo vežti.

– Ji praleis tik vieną dieną! – sušuko Flinas. – Jėzau, Mina, ką reiškia viena diena?

Mina persibraukė ranka per veidą, pudra buvo šlapia, sušokusi gumulėliais akių kampučiuose. Ji pažvelgė į Selestą.

– Tu negali pasiimti laisvadienio, – pasakė jai Mina. – Šiuo metų laikotarpiu daug darbo.

– Jėzau! – užriko Flinas. – Pašnekėk su ponia Elvud apie tai.

– Aš atsakinga už šitą virtuvę! – sušuko Mina. – Aš išsirūpinau, kad ją nusamdytų, ir aš tvarkysiu šitą reikalą.

Flinas vengė Minos žvilgsnio, ir virtuvėje pasidarė labai tylu.

– O ką, jeigu aš tik šįvakar išvažiuosiu su Andželu? – paklausė Selesta.

– Tai išvažiuosi visam laikui, – tarė Mina.

– Pasodink Andželą į autobusą! – užriko Flinas, jam skruostus išmušė dideli purpuriniai ratilai, tarytum randai.

– Aš nenoriu ten važiuoti vienas! – sušuko Andželas. – Aš nieko nepažįstu, – romiai pridūrė.

Vėl stojo tyla, ir šį kartą Flinas vengė Selestos žvilgsnio. Selesta nudelbė akis sau į kelius, paskui palietė drėgną Andželo galvą.

– Nuvešiu tave dabar pat, – lėtai ištarė jam.

– Mudu ten būsim kartu, – sulinksėjo Andželas. – Jūs galėsit man viską aprodyti.

– Šitaip bus geriau, – sutiko Selesta. – Taip ir padarysim.

– Man reikėtų atsisveikinti su ponia Elvud, – tarė Andželas.

– O kodėl gi mums neišsiuntus jai atviruko, kai ten nuvažiuosim? – pasiūlė Selesta.

– Aha, – pritarė Andželas. – Galėsim išsiųsti ir Flinui, ir Minai. Kokio atviruko norėtum, Flinai?

– Gal tokį su vandeniu ir uolom, – atsakė jis švelniai.

– Uolom, a? – Andželas paklausė Selestos.

– Aišku, – tarė ji.

– O tu kokio norėtum, Mina? – paklausė Andželas, bet ji buvo nusigręžusi nuo jų, rinko nuo grindų gėles.

– Kokį tik norėsi siųsti, – pasakė jam.

– Tai ruoškimės, – paragino Selesta.

– Gal norit išeit pro kitas duris? – paklausė Flinas. – Įkvėpt oro. – Jis atidarė duris į koledžo kiemą. Nebelijo. Žolė žvilgėjo ir sodriai kvepėjo.

Jiems išėjus ir Flinui uždarius duris, Mina pasakė:

– Na, likus dviese mums reikės mikliai suktis, bet, manau, susitvarkysim.

– Aišku, susitvarkysim, – patikino ją Flinas. Paskui pridūrė: – Man atrodo, šlykščiai pasielgta.

– Man labai gaila, Flinai, – tarė ji plonu lūžtančiu balsu – ir tada pamatė sriubos dubenis, padėklus su bulvių mišraine. Dieve, pagalvojo, negi visą tą laiką jie čia laukia? Tačiau dirstelėjusi į valgomąją salę, atsargiai parimusi į duris, pamatė, kad visi išėję. Matyt, ponia Elvud juos išprašė.

– Ten nieko nėra, – pasakė ji Flinui.

– Tik pažiūrėk, kiek maisto, – tarė jis.

Prieš žinias, prieš filmą Mina sėdi savo kambaryje ir laukia, kada galų gale sutems. Ant keliuko ir ant guobų krenta minkšta pilkšva šviesa, ir Mina klausosi, ar nepasigirs kas Selestos kambaryje, žiūri, ar keliuke nepasirodys Selestos automobilis. Jiedu tikriausiai jau išvažiavo, galvoja ji. Tikriausiai mašiną prikrovė kur nors kitur – Selesta tai bus apgalvojusi. Minos kambaryje tvyro prieblanda, blausi ankstaus vakaro šviesa lyti keletą ryškių daiktų, padėtų ant stalo ir staliuko prie lovos, ant komodos ir televizoriaus, ant žurnalinio staliuko. Labiausiai krenta į akis nesuvalgytos, neatidarytos užsienietiško maisto skardinės. Užkandžių šakutė meta blankų vakaro šviesos atspindį ant Minos, sėdinčios prie lango. Vargšė Molė, galvoja Mina: kaip baisu, kad jai reikia ir toliau čia būti, visiems akyse. Ir staiga ji pajunta tą pačią užuojautą sau. Tačiau tai trumpalaikis gailestis, ir netrukus ji jaučiasi dėkinga, kad mokslo metai jau prie pabaigos.

Užsidega gatvės žibintai, koledžo teritorijoje rikiuojasi ištisos jų eilės, ir guobas bei pievą nulieja tuo pačiu žvilgesiu, kurį Mina pastebėjo praeitą naktį: kiniškas peizažas su kanalu, tik be Selestos. Mina nueina nuo lango, įsijungia stalinę lempą, mechaniškai dairosi knygos. Tada susmenga į odinio fotelio pliušą. Tiesiog sėdi nebegaudydama jokių garsų, neskaitydama, net negalvodama. Jos pavargusios sąmonės žaislai, regis, pasimetę.

Jos žvilgsnį pagauna drugys. Jis iš kažkur atskrido, iš kažkokios saugios vietos, ir dabar pašėlusiai plazda aplink vienintelę šviesą kambaryje. Ir kas gi išvilioja drugį iš tamsos saugumo į šviesos pavojų? Jo sparneliai jaudulingai plakasi, jis duodasi į karštą lemputę – na, tikrai apsvils. Su beprasmišku įkarščiu nevikriai, neatsargiai daužosi į daiktus. Minai topteli mintis atsistoti ir išjungti šviesą, bet sėdėti tamsoje nesinori – nesinori ir čiupus laikraštį užploti drugį. Ji sėdi, darosi tamsiau, drugio dūzgimas tampa raminantis ir malonus. Mina ramiai užsnūsta.

Ji išgąstingai pabunda ir manosi nepabudusi, tik sapnuojanti. Tada pamato atkaklųjį drugį ir susivokia tikrai pabudusi. Dabar lauke jau visai tamsu, ir ji išgirsta pažįstamą neramų burzgimą. Atsistoja ir pro langą išvysta tą patį motociklą, tamsiai žalią. Motociklas laukia keliuko pradžioje. Mina galvoja: jeigu jis atvažiavo Molės, tai įeis į bendrabutį. Motociklininkas apsidairo, paburzgina akceleratorių, pasižiūri į laikrodį, truputėlį pasisūpuoja ant sėdynės. Mina žino, kad jis atvažiavo Selestos, ir stebi jį, suvokdama, kad aplinkui atidaryti kiti langai, jį stebi kitos akys. Iš bendrabučio niekas neišeina; Mina girdi kuždesius, pereinančius nuo lango prie lango, tarsi paukštis ieškotų, pro kur įskristi arba išskristi. Motociklininkas vėl trumpai padidina apsukas, paskui leidžia varikliui pritilti iki tuščios eigos. Nieko neatsitinka, motociklininkas smarkiau pasisūpuoja ant sėdynės, vėl pasižiūri į laikrodį. Mina galvoja: ar merginos žino, kad Selesta išvažiavo? Aišku, merginos viską žino, kai kurios turbūt žinojo, kad motociklininkas šįvakar vėl atvažiuos, ir ne dėl Molės. Bet dabar jis jau nekantrauja – matyt, nujausdamas, kad Selesta neateis. Minai norėtųsi pamatyti jo veidą, bet per tamsu. Tik blankūs šviesūs plaukai švysčioja prieš jos langą, žvilgantis žalias motociklo degalų bakas mirguliuoja it vanduo; o paskui akceleratorius vėl pakyla, užpakalinis ratas ant žvyro slysteli į šoną, sucypia gatvėje. Kuždantys langai su tinkleliais dabar tylūs, klausosi pirmų trijų pavarų. Kiekviena pavara, regis, nuveža toliau negu praeitą naktį.

Dabar Mina likusi viena su drugiu. Galvoja, ar merginos ateis žiūrėti žinių, galvoja, kiek dabar laiko. O jeigu merginos ateis, ar su jomis bus ir Molė? Oi, Mina tikisi, kad ne, bent jau šįvakar. Drugys ją vėl nuramina, su tuo zvimbesiu ji užsnūsta ar bent snūsteli. Prieš giliau įmingant ją aplanko paskutinė nerami mintis. Ką gi ji pasakys poniai Elvud? Bet drugys numaldo ir tai. Jos kambarėlyje susibūrę brolio vaikai murzinom burnom, kažkur tarp jų ir Andželas. Dar kartą atvažiuoja motociklas, sustoja, urzgia, pašėlęs nulekia tolyn, genamas kikenimo languose. Bet šį kartą Mina to nebegirdi. Ji miega – užliūliuota dūzgiančios duslios drugio muzikos.

5 Logan Airport – pagrindinis Bostono oro uostas.

BRENBARO PRAKALBA

Mano vyras Ernstas Brenbaras metodiškai dorojo antrą cigarą ir trečią konjako porciją. Jo skruostus pamažu nudažė įkaitis. Jautėsi, kad liežuvis tingus ir apsunkęs. Jis žinojo, kad jeigu greitai neprabils, burna atsivieps ir jis atsiraugės – arba bus dar blogiau. Skrandyje sukrutėjo kaltės meškinas, ir jis prisiminė butelį 64-ųjų Brauneberger Juffer Spätlese, kuriuo užgėrė sočią truite Metternich porciją. Raudonos ausys tvinksėjo, aiškiai prisimindamos 61-ųjų Pommard Rugiens, kuriuo užpylė boeuf Crespi.

Per ištuštėjusį vakarienės stalą Brenbaras pažvelgė į mane, bet aš buvau pasinėrusi į pašnekesį apie mažumas. Su manimi kalbantis vyriškis, regis, priklausė vienai iš jų. Kažkodėl buvo įtrauktas ir padavėjas – gal siekiant parodyti, kad nepaisoma klasinių skirtumų. Gal todėl, kad su manimi kalbantis vyriškis ir padavėjas priklausė tai pačiai mažumai.

– Jūs nieko apie tai negalit žinoti, – pasakė man vyriškis, bet aš stebėjau savo dėmėmis išmuštą vyrą ir klausiausi neatidžiai.

– Na, – tariau atsargiai, – aš galiu įsivaizduoti, kaip tai turėjo būti.

– Įsivaizduoti! – sušuko vyriškis. Ieškodamas paramos trūktelėjo padavėjo rankovę. – Tai buvo tikra. Kad ir kiek įsivaizduotum, niekada nepasijausi taip, kaip jautėmės mes. Mums su tuo teko gyventi kasdien!

Padavėjas pareiškė turįs sutikti.

Moteris, sėdinti šalia Brenbaro, staiga tarė:

– Tai nesiskiria nuo to, su kuo nuolat tekdavo susidurti moterims – su kuo mes susiduriam iki šiol.

– Taip, – išpyškinau aš pasigręžusi į tą vyriškį. – Pavyzdžiui, jūs kaip tik dabar mane spaudžiat prie sienos.

– Klausykit, joks persekiojimas neprilygsta religiniam, – tarė vyriškis tampydamas padavėjui rankovę, kad pritartų.

– Pasakykit tai juodaodžiui.

– Arba bet kuriai moteriai, – tarė prie Brenbaro sėdinti moteris. – Jūs kalbat taip, lyg turėtumėt diskriminacijos monopolį.

– Jūs visi apsišikėliai, – pasakė Brenbaras lėtai vartydamas sudribusį liežuvį. Visi nustojo kalbėti ir pažvelgė į mano vyrą, tarsi jis būtų brangiame kilime besiplečianti pradeginta skylė.

– Brangusis, – tariau. – Mes kalbam apie mažumas.

– Tarsi manęs tai neliestų? – paklausė Brenbaras. Jis mane paskandino cigaro dūmų pynėje. Bet šalia jo sėdinti moteris, regis, pasijuto provokuojama ir beatodairiškai atkirto.

– Nematau, kad būtumėt juodaodis, – tarė ji, – arba moteris, arba žydas. Juk jūs net ne airis ir ne italas ar dar kas panašaus, ką? Na, Brenbaras – kas tai? Vokietis?

– Oui, – tarė padavėjas. – Vokiška pavardė, aš žinau.

Ir vyriškis, su malonumu mane suniekinęs, tarė:

– Oi kokia mažuma.

Visi nusijuokė, tik aš ne. Aš pažinojau savo vyro požymius, rodančius, kad jis nebeišsitenka mandagaus pašnekesio ribose: pūsti cigaro dūmus man į veidą – gerokai pažengusi stadija.

– Mano vyras iš Vidurio Vakarų, – atsargiai pasakiau.

– Oi, vargšelis, – tarė šalia Brenbaro sėdinti moteris. Jos ranka su pašaipia užuojauta gulė Brenbarui ant peties.

– Kaip baisu – Vidurio Vakarai, – kažkas sumurmėjo tolimesnėje stalo vietoje.

Ir vyriškis, laikantis padavėjo rankovę su tokia svarba, kokią galėtų skirti minų ieškikliui, tarė:

– Čia tai bent mažuma!

Per stalą nusirito juokas, o aš pastebėjau, kad mano vyras priėjo dar vieną mandagaus pašnekesio nesuvaldymo ženklą: sukaustytai nusišypsojo, tada pabrėžtinai išlenkė trečią porciją konjako ir perdėtai tvirtu judesiu įsipylė ketvirtą.

Buvau tiek prisikimšusi, kad, atrodė, suknelės iškirptė neatlaikys, bet pasakiau:

– Norėčiau deserto. Ar dar kas nors ko nors valgys? – paklausiau žiūrėdama, kaip vyras pabrėžtinai išlenkia ketvirtą konjako porciją ir fantastiškai sulėtintai įsipila penktą.

Padavėjas prisiminė savo darbą – nukūrė atnešti valgiaraščio. O vyriškis, ieškojęs padavėjo etninės giminystės, įbedė žvilgsnį į Brenbarą ir saldžiai globėjišku tonu pasakė:

– Aš tik norėjau išaiškinti, kad religinė diskriminacija – bent istoriškai – yra subtilesnė ir įkyresnė už tas diskriminacijos formas, apie kurias mes pastaruoju metu pučiame vieną dūdą, šaukdami apie rasistinius, seksistinius...

Brenbaras atsiraugėjo: aštriu kirčiu, lyg žalvarinį lovos kampo bumbulą kas būtų nesitaikydamas sviedęs į virtuvės reikmenis. Ši stadija man irgi buvo pažįstama; dabar jau žinojau, kad desertas atsiras per vėlai, ir mano vyrui beveik nė nereikėjo pauzės prieš prabylant.

Brenbaras pradėjo:

– Pirma diskriminacijos forma, kurią patyriau augdamas, tokia subtili ir įkyri, kad net iki šiol jokia grupė nesugebėjo suorganizuoti prieš ją protesto, joks politikas neišdrįso jos paminėti, į teismą neperduota jokia pilietinių laisvių byla. Jokiame dideliame ir jokiame mažame mieste nėra net tinkamo geto, kuriame šie kankiniai galėtų paremti vienas kitą. Jų diskriminavimas toks visuotinis, kad jie net vieni kitus diskriminuoja, gėdinasi būti tie, kas yra, gėdinasi net būdami vieni – ir dar labiau gėdinasi būti matomi kartu.

– Klausykit, – tarė šalia Brenbaro sėdinti moteris, – jeigu jūs kalbat apie homoseksualumą, to, ką sakote, jau nėra.

– Aš kalbu apie spuogus, – tarė Brenbaras. – Inkštirus, – pridūrė mesdamas prasmingą žvilgsnį aplink stalą. – Puškus, – pasakė Brenbaras. Visi, kurie drįso, spoksojo į mano vyro giliai išvarpytą veidą, tarsi būtų vogčia spygsoję į reanimacijos palatą užsienio ligoninėje. Šalia šio baisaus fakto tai, kad mes norėjome užsakyti desertą po brendžio ir cigarų, buvo nelabai svarbu. – Jūs visi pažinojote spuoguotų žmonių, – apkaltino juos Brenbaras. – Ir spuogai jums kėlė pasišlykštėjimą, argi ne?

Vakarieniautojai nukreipė žvilgsnius nuo Brenbaro, bet jo raupai jiems tikriausiai įsiminė žiauriai. Tie įspaudai, tos duobutės atrodė lyg iškirstos akmenėlių. Dieve, tai bent grožybė.

Netoliese, bet neidamas artyn, lūkuriavo padavėjas, laikydamas deserto valgiaraščius toliau nuo šios keistos kompanijos, tarsi bijodamas, kad mūsų tylėjimas valgiaraščius suris.

– Jūs manot, lengva būdavo įeiti į vaistinę? – paklausė Brenbaras. – Visas kosmetikos prekystalis pasišovęs tau priminti, pardavėja šiepiasi iš tavo puškų ir garsiai sako: „Kuo jums galėčiau padėti?“ Lyg nežinotų. Net ir tėvai tavęs gėdinosi! Subtilūs ženklai rodė, kad tavo pagalvės užvalkalas skalbiamas ne kartu su kitais skalbiniais, o per pusryčius mama, būdavo, sako: „Vaikeli, tu gi žinai, kad tavo plaušinė yra ta mėlyna?“ Tada tik pažiūrėk – sesers veidas išbąla, ji atsiprašo nuo stalo ir bėga persiprausti. O kokiais mitais aplipusi diskriminacija! Dieve, pamanytum, kad spuogai labiau užkrečiami negu triperis! Po fizinio lavinimo pamokos vienas vaikas paklausia, ar kas nors turi šukas; pasiūlai jam savo ir matai, kad jam lydosi smegenys – jis tyliai maldauja alternatyvos, įsivaizduodamas, kaip jo brangiausia galvos oda nueina tavo puškais. Visuotinė legenda teigė: jeigu pamatai spuogą, numanai nešvarą. Žmonės, išskiriantys pūlius, niekada nesiprausia. Prisiekiu minkšta savo sesers subinyte, – toliau kalbėjo Brenbaras (jis neturi sesers), – visą savo kūną prausdavau tris kartus per dieną. Vieną dieną veidą prausiausi vienuolika kartų. Kas rytą eidavau prie veidrodžio skaityti naujienų. Kaip karo aukų skaičių. Galbūt inkštirų pleistras per naktį du nužudė, bet atsirado keturi nauji. Išmoksti laukti didžiausio pažeminimo netinkamiausiu metu: artėja išsvajotas vakarinis pasimatymas su nepažįstama mergina, o tą rytą iššokęs naujas spuogas ima kreivinti lūpas. Ir štai vieną dieną iš nevykusio gailesčio arba didžiulio, neperprantamo žiaurumo ta saujelė žmonių, kurie tau atstoja draugus, išrūpina tau pasimatymą su tokia pat spuoguota apsigimėle! Degdami iš gėdos, abu laukiat, kada tai pasibaigs. Bene jie tikėjosi, kad mes dalinsimės gydymo būdais arba skaičiuosim vienas kito nuolatinius randus?

– Puškizmas! – suriko Brenbaras. – Va, kas tai yra – puškizmas! Ir jūs visi puškistai, neabejoju tuo, – suburbėjo jis. – Jūs nė iš tolo neįsivaizduojat, kaip baisu... – Cigaras buvo užgesęs; regimai sukrėstas, jis ėmė krapštytis norėdamas vėl jį uždegti.

– Ne, – tarė prie manęs sėdintis vyriškis. – Tai yra taip... Aš suprantu, kaip jums tai turėjo būti siaubinga, tikrai.

– Jūsų bėda negali nė lygintis, – niūriai pratarė Brenbaras.

– Ne, na taip – noriu pasakyti, tikrai, kaip tik tai ir noriu pasakyti, – marmėjo vyriškis. – Aš tikrai galiu įsivaizduoti, kaip baisu...

– Įsivaizduoti? – tariau pagyvėjusiu veidu, lūpoms plečiantis į mano puikiąją šypseną. – O ką gi jūs man sakėte? Jūs niekaip nepasijusite taip, kaip jautėsi jis. Jam su tuo teko gyventi kasdien. – Nusišypsojau savo vyrui. – Spuogai buvo tikri, – pasakiau savo buvusiam puolėjui. – Tai ne vaizduotės dalykas. – Tada palinkau virš stalo ir meiliai paliečiau Brenbaro ranką. – Šaunu, brangusis, – pasakiau. – Sutvarkei jį.

– Ačiū, – padėkojo Brenbaras, visai atsipalaidavęs. Cigaras vėl ruseno; brendžio taurę jis kraštu pakėlė į panosę kaip gėlę.

Šalia Brenbaro sėdinti moteris dvejojo. Ji švelniai, bet primygtinai prisilietė prie jo ir tarė:

– O, suprantu, jūs pajuokavote – lyg ir. Argi ne?

Brenbaras apsupo ją cigaro dūmais, jai dar nieko nespėjus suprasti iš jo akių; aš visada jį suprantu iš akių.

– Na, juk ne visai juokavai, ką, brangusis? – paklausiau. – Aš manau, tai buvo metafora, – pasakiau visiems, ir jie dar įtariau sužiuro į Brenbarą. – Tai buvo metafora, nusakanti, kaip protingas žmogus bręsta kvailame pasaulyje. Tai reiškia, kad protas yra toks ypatingas, toks retas dalykas, kad žmones su geromis smegenimis nuolat diskriminuoja juos supančios kvailių masės. – Visas stalas atrodė labiau patenkintas. Brenbaras rūkė – kartais jis elgiasi tiesiog siutinamai.

– Žinoma, – kalbėjau toliau, – protingi žmonės tikrai sudaro vieną mažiausių mažumų. Jiems tenka kęsti to, kas amžinai populiaru, patenkintą asiliškumą ir gryniausią idiotizmą. Populiarumas, ko gero, didžiausia užgaulė protingam žmogui. Todėl, – tariau rodydama į Brenbarą, dabar primenantį natiurmortą, – inkštirai yra tobula metafora, nusakanti nepopuliarumo jausmą, kurį tenka kęsti kiekvienam protingam žmogui. Aišku, kad protas nėra populiarus. Protingo žmogaus niekas nemėgsta. Protingais žmonėmis negalima pasitikėti. Mes įtariame, kad jų protas slepia kokį nors nukrypimą. Tai truputį panašu į manymą, kad spuoguoti žmonės yra nešvarūs.

– Na, – prabilo šalia manęs sėdintis vyriškis – jis ėmė įsijausti į pokalbį, kuris, kaip jam turbūt atrodė, sugrįžo ant patogesnio pagrindo. – Žinoma, mintis, kad intelektualai sudaro lyg ir etninę grupę, nelabai nauja. Amerikoje dominuoja antiintelektualumas. Pasižiūrėkit televizorių. Tipiški profesoriai – kuoktelėję ekscentrikai su močiučių temperamentu. Visi idealistai – fanatikai arba šventieji, jauni hitleriai arba jauni kristūs. Vaikai, skaitantys knygas, nešioja akinius ir slapta svajoja žaisti beisbolą, kaip kiti. Mes linkę vertinti žmogų pagal pažastį. Ir mums patinka, kai jo sąmonė užvaldyta atkaklios ištikimybės, kuria mus žavi šunys. Bet turiu pasakyti, Brenbarai, kelti mintį, kad spuogai atitinka intelektą...

– Ne intelektą, – tariau aš. – Protą. Kvailų intelektualų yra tiek pat kaip kvailų beisbolo žaidėjų. Protas tiesiog leidžia suvokti, kas vyksta.

Tačiau Brenbaras buvo mįslingai apsisiautęs cigaro dūmais, ir net šalia jo sėdinti moteris negalėjo įžvelgti jo požiūrio.

Vyriškis, akimirką patyręs iliuziją, kad sugrįžta ant patogesnio pagrindo, tarė:

– Norėčiau nesutikti su jumis, ponia Brenbar, kad kvailų intelektualų yra tiek pat kaip kvailų beisbolo žaidėjų.

Brenbaras perspėjamai atsiraugėjo – ilgu, skvarbiu, prislopintu signalu, lyg kas šiukšlių kibirą būtų įmetęs į lifto šachtą, kai pats esi toli, stovi po dušu 31-ame aukšte („Kas čia?“ – sušuktum savo tuščiam butui.)

– Deserto? – pasiūlė padavėjas dalindamas valgiaraščius. Matyt, pamanė, kad Brenbaras paprašė.

– Man prašom pommes Normande en belle vue6, – tarė toli sėdintis vyriškis, kuriam Vidurio Vakarai atrodė baisūs. Jo žmona norėjo pouding alsacien – šalto deserto.

– Aš norėčiau charlotte Malakoff aux fraises7, – tarė šalia Brenbaro sėdinti moteris.

Aš užsisakiau mousseline au chocolat8.

– Šūdo, – tarė Brenbaras.

Kad ir kokią metaforą jis turėjo galvoje, jo subjaurotas veidas nebuvo prasimanymas – visi tai matėme.

– Aš tik norėjau tau padėti, brangusis, – pasakiau pasikeitusiu, sukrėstu tonu.

– Tai gudri boba.

Vyriškis, kuriam patogus pagrindas virto pavojingu laisvu kritimu, sėdėjo šioje nesmagioje susikirtusių mažumų jausmų atmosferoje ir gailėjosi neturįs daugiau proto.

– Aš valgysiu clafouti aux pruneaux9, – tarė jis nedrąsiai.

– Kurgi ne, – tarė Brenbaras. – Taip ir numaniau.

– Aš irgi jį perkandau, brangusis, – pasakiau.

– O apie ją atspėjai? – paklausė manęs Brenbaras, rodydamas į šalia savęs sėdinčią moterį.

– Oi, su ja buvo lengva, – tariau. – Aš visus perkandau.

– Aš suklydau dėl tavo pasirinkimo, – pasakė man Brenbaras. Atrodė susirūpinęs. – Buvau įsitikinęs, kad pabandysi su kuo nors pasidalinti savareną10.

– Brenbaras nevalgo deserto, – paaiškinau kitiems. – Kenkia jo veido odai.

Brenbaras sėdėjo gana ramus, kaip suvaldytas lavos srautas. Žinojau, kad jau labai greitai eisime namo. Baisiai norėjau likti viena su juo.

6 Obuolių tyrė karamelės formelėje.

7 Migdolų kremas su braškėmis.

8 Šokolado putėsiai.

9 Tortas su džiovintomis slyvomis.

10 Savarin – purus žiedo formos pyragaitis su romo sirupu.

KITŲ ŽMONIŲ SAPNAI

Fredas neprisiminė kada nors ką nors sapnavęs, kol jo nepaliko žmona. Tada prisiminė kelis miglotus košmarus iš vaikystės ir kelis konkrečius geidulingus sapnus iš laikotarpio – jam atrodė, absurdiškai trumpo – tarp lytinio subrendimo ir santuokos su Geile (jis vedė jaunas). Dešimt besapnio santuokinio gyvenimo metų buvo pernelyg jautri žaizda, tad giliai jos nekrapštė, bet žinojo, kad Geilė tuo metu sapnuodavo kaip apsėsta – vieną nuotykį po kito, – ir kas rytą pabudęs jis jausdavosi suglumęs ir be nuovokos, jos budriame nervingame veide ieškodamas naktinių paslapčių žymių. Ji niekada nepasakodavo jam savo sapnų, tik pasisakydavo sapnavusi, ir jai atrodydavo labai keista, kad jis nesapnuoja. „Arba tu sapnuoji, Fredai, – paaiškino jam Geilė, – ir tavo sapnai tokie liguisti, kad tu juos linkęs užmiršti, arba tu tikrai negyvas. Žmonės, kurie visai nesapnuoja, yra tikrai negyvi.“

Keletą paskutinių santuokos metų Fredui abi hipotezės nebeatrodė perdėm fantastinės.

Geilei išėjus, jis jautėsi „tikrai negyvas“. Jo negalėjo atgaivinti net meilužė, Geilei tapusi „paskutiniu lašu“. Jis manė, kad dėl visko, kas atsitiko su santuoka, kaltas yra pats: Geilė, regis, buvo laiminga ir ištikima, – kol jis neprisidirbo, o tada ji buvo priversta jam „atsilyginti“. Galų gale, kai jis ėmė tai per daug kartoti, ji galutinai juo nusivylė. Vadino jį „įsimylėjėliu Freduku“. Jis ką nors įsimylėdavo kone kasmet. Geilė pasakė: „Gal aš tai ir pakęsčiau, Fredai, jeigu tu tiesiog imtum ir pergulėtum, bet kodėl tu taip kvailai įsijauti?“

Jis nežinojo. Geilei išėjus, jo draugė jam pasirodė tokia buka, neseksuali ir pasibjaurėtina, kad galva neišnešė, kas paskatino pastarąjį romaną. Dėl šio Geilė jį tiek plūdo, kad jai išėjus jam net palengvėjo, bet jis pasiilgdavo vaiko – per dešimt metų jiedu susilaukė tik vieno – devynerių metų berniuko, vardu Naidželas. Abiem atrodė, jog jų pačių vardai tokie paprasti, kad vargšui sūneliui reikia priklijuoti štai tokią etiketę. Dabar Naidželas tūnojo nemažoje plačios Fredo širdies dalyje, tarsi sustabdytas auglys. Fredas galėjo apsieiti nematydamas sūnaus (tiesą sakant, jiedu nesutarė nuo tada, kai Naidželui suėjo penkeri), bet negalėjo pakelti minties, kad sūnus jo neapkenčia, ir buvo tikras, kad Naidželas neapkenčia, – arba ilgainiui įpras neapkęsti. Geilė įprato.

Kartais Fredui atrodydavo, kad jeigu tik būtų pats sapnavęs, jam nebūtų reikėję kone kasmet išgyventi tų siaubingų meilės romanų.

Po skyrybų jis ištisas savaites negalėjo užmigti lovoje, kuria jiedu dalinosi dešimt metų. Geilė sutiko paimti pinigų ir Naidželą, o Fredas pasiliko namą. Jis miegodavo ant sofos, naktimis slegiamas nerimo ir migloto nesmagaus jausmo – toks iškrikęs negalėjo sapnuoti. Ant sofos blaškydavosi, jo aimanos trikdydavo šunį (mat pasiliko ir šunį), o rytą burnoje tvyrodavo pagirių skonis, nors būdavo negėręs. Vieną naktį įsivaizdavo vemiąs kažkokiame automobilyje, kurio keleivė ponia Bil, jam žiaugčiojant ir laistantis ant vairo, mušė jį savo rankine. „Važiuojam namo! Važiuojam namo!“ – šaukė jam ponia Bil. Fredas tada, aišku, nežinojo sapnuojąs pono Bilo sapną. Ponas Bilas buvo ne kartą nuleipęs ant Fredo ir Geilės sofos; be abejo, sapnavo ten šitą baisų sapną ir paliko jį paskesniam neramiam miegotojui.

Fredas paprasčiausiai atsisakė sofos ir perėjo į siaurą kietą lovą Naidželo kambaryje – tai buvo vaiko lova su apačioje įtaisytais stalčiukais apatiniams ir revolveriams. Nuo sofos Fredui skaudėjo nugarą, bet jis nesiryžo sugrįžti į gyvenimą lovoje, kuria dalindavosi su Geile.

Pirmą naktį miegodamas Naidželo lovoje jis suprato, kokį keistą gebėjimą staiga įgijo – arba koks keistas gebėjimas staiga jį užvaldė. Jis sapnavo devynmečio sapną – Naidželo sapną. Fredui tas sapnas nebuvo baisus, bet jis suprato, kad Naidželui tai turėjo būti grynas siaubas. Kažkokiame lauke Fredą Naidželo kailyje prispeitė didelė gyvatė. Pačiam Fredui gyvatė iš karto pasirodė juokinga, nes buvo su slibino pelekais ir alsavo ugnimi. Gyvatė vis kirto ir kirto Fredui Naidželo kailyje į krūtinę – jis buvo toks pritrenktas, kad nė nevaliojo surikti. Toli kitapus lauko Fredas matė Fredą, kaip jį būtų matęs Naidželas. „Tėti!“ – sušnibždėjo Fredas Naidželo kailyje. Tačiau tikrasis Fredas stovėjo virš rusenančios laužo duobės – matyt, jie ką tik valgė barbekiu. Fredas šlapinosi į duobę – aplinkui kilo tiršti šlapimo garai – ir negirdėjo sūnaus šauksmo.

Rytą Fredas nusprendė, kad devynmečių sapnai akivaizdūs ir banalūs. Grįždamas miegoti į savo lovą nebijojo būsimų sapnų – bent jau miegodamas toje lovoje su Geile jis niekada nesapnavo, ir nors Geilė sapnuodavo nuolat, anksčiau toje lovoje Fredas nepatyrė nė vieno jos sapno. Bet miegoti vienam – ne tas pats kaip su kuo nors.

Jis įsliuogė į šaltą lovą kambaryje, netekusiame Geilės pasiūtų užuolaidų. Aišku, susapnavo vieną iš Geilės sapnų. Jis žiūrėjo į grindis siekiantį veidrodį, bet matė Geilę. Ji buvo nuoga, ir tik akimirką jis pamanė sapnuojąs savo sapną – lyg erotinį prisiminimą, galbūt pasiilgęs jos, kankinamai trokšdamas, kad sugrįžtų. Tačiau veidrodyje Geilė buvo ne tokia, kokią jis yra matęs. Ji buvo sena, bjauri, ir jos nuogumą matei tarsi pjautinę žaizdą – norėjosi, kad ją tuoj kas nors užlipdytų. Ji raudojo, rankos pleveno prie šonų lyg žuvėdros – ėmė tai šį, tai aną rūbą, ir kiekvienas vis labiau darkė jos veido spalvą ir bruožus. Jai prie kojų augo drabužių krūva, ir galiausiai ji sukniubo ant jų, slėpdama nuo savęs veidą; iššokę stuburo slanksteliai veidrodyje jam (jai) atrodė kaip kokie atkampios gatvelės laiptai, jųdviejų aptikti Austrijoje medaus mėnesį. Miestelyje su svogūniniais kupolais ši gatvelė buvo vienintelis jų rastas purvinas, įtartinas kelias. O tie laiptai, nukreivojantys už akipločio, abiem pasirodė grėslūs; nenorint grįžti tuo pačiu keliu, tai buvo vienintelis išėjimas iš gatvelės, ir Geilė staiga tarė: „Eikim atgal.“ Jis tuoj pat sutiko. Tačiau jiems dar neapsigręžus pačiame laiptų viršuje atsvirduliavo sena moteris ir, regis, netekusi pusiausvyros sunkiai griuvo laiptais žemyn. Ji šį tą nešėsi – morkų, maišelį gumbuotų bulvių ir gyvą žąsį, kurios irklinės kojos buvo supančiotos. Griūdama moteris susitrenkė veidą ir gulėjo atsimerkusi, juoda suknelė buvo užsibrukusi virš kelių. Morkos pasklido kaip puokštė ant plokščios sustingusios krūtinės. Bulvės išsibarstė visur. O žąsis, dar supančiota, gageno ir taikėsi skristi. Fredas, nė neprisilietęs prie moters, nuėjo tiesiai prie žąsies, nors iki tol nebuvo lietęs jokio gyvūno, išskyrus šunis ir kates. Mėgino atrišti odinį dirželį, supančiojusį žąsies kojas, bet krapštėsi negrabiai, o žąsis ant jo šnypštė ir narčiai, skausmingai kapojo veidą. Jis numetė paukštį ir nubėgo paskui Geilę, lekiančią iš gatvelės tuo pačiu keliu, kuriuo jiedu atėjo.

Dabar veidrodyje Geilė užmigo ant grindų, ant savo nemėgstamų drabužių krūvos. Šitokią ją Fredas buvo radęs – naktį, kai parėjo namo po savo pirmosios neištikimybės.

Iš jos sapno pabudo lovoje vienas. Jau anksčiau buvo supratęs, kad dėl neištikimybės ji jo nekenčia, bet dabar pirmą kartą suvokė, kad dėl jo neištikimybės ji ėmė nekęsti savęs.

* * *

Nejaugi namie nėra jokios vietos, kurioje jis galėtų miegoti be svetimo sapno? Kur būtų galima išskleisti savo paties sapną? Buvo dar viena sofa, televizoriaus kambaryje, bet ten paprastai miegodavo šuo – senas patinas labradoras.

– Meški! – pašaukė jis. – Eikš čia, Meški.

Naidželas praminė šunį Meškiu. Bet tada Fredas prisiminė dažnai matydavęs Meškį savo paties sapnų protrūkiuose – uostinėjantį per miegus, garbanotais gaurais, plėvinėmis pėdomis bėgantį vietoje, rausvam stačiam daiktui pliaukšint į pilvą, – ir pagalvojo tikrai nesmukęs taip žemai, kad atsiduotų sapnams, kuriuose vaikysis triušius, pešis su kaimynų Veimaro paukštšuniu, dulkins nusmurgusią Bilų kalę pėdsekę. Tiesa, ant tos sofos miegodavo auklės, tad gal jis galėtų tikėtis kokio nors jų saldaus sapno? Gal verta surizikuoti vienu Meškio sapnu dėl kokio nors mielo įspūdžio, palikto tos nėriniuotos mažylės Džeinės Hobs?

Galvodamas apie šuns gaurus ir prisimindamas daug nepatrauklių auklių, Fredas užmigo krėsle – besapniame krėsle: jam pasisekė. Darėsi aišku, kad jo naujasis stebuklingas gebėjimas yra tiek pat džiuginanti, kiek ir šiurpinanti dovana. Dažnai būna, kad miegodami su nepažįstamais žmonėmis mes patiriame didelį nesaugumo jausmą ir mažai malonumo.

Mirė tėvas, ir jis savaitę praleido su motina. Fredžio siaubui, ji miegojo ant sofos, o jam pasiūlė šeimininkų miegamąjį su didžiai istorine lova. Fredas galėjo suprasti, kad motina nenori ten miegoti, bet toji lova su savo epinių sapnų pajėgumais jį gąsdino. Tėvai visada gyveno šiame name, visada – kiek jis prisiminė – miegojo šioje lovoje. Ir motina, ir tėvas buvo šokėjai – liekni, grakštūs žmonės net ir senatvėje. Fredas prisiminė jų rytinę mankštą, lėtus, panašius į jogos judesius, visada pagal Mocarto muziką. Kokie – ir kieno – gėdingi sapnai čia jį apipainios?

Jam palengvėjo suvokus, kad sapnas motinos. Kaip ir dauguma žmonių, Fredas chaose ieškojo taisyklių ir spėjo vieną radęs: neįmanoma susapnuoti mirusio žmogaus sapno. Bent motina gyva. Tačiau Fredas tikėjosi kokių nors senatviškų jausmų savo tėvui, mielų prisiminimų, kokius, jo manymu, puoselėja seni žmonės, – nebuvo pasiruošęs motinos sapno goslumui. Regėjo tėvą straksintį duše, muilinomis pažastimis ir žemiau – muilina erekcija. Ir tai nebuvo labai jaunatviškas sapnas – tėvas buvo jau senas, plaukai ant krūtinės žili, krūtys seniokiškai išburkusios – tarsi su kapšeliais, pasirodančiais aplink bręstančios mergaitės spenelius. Fredas sapnavo karštą, drėgną motinos meilumą savo tėvo niekada nematytam gašlumui. Priblokštas jų išradingo, guvaus, net akrobatiško mylėjimosi, pabudo jausdamas nuobodų savo paties seksualumą, savo nerangų tiesmukiškumą. Tai buvo Fredo pirmas moteriškas sekso sapnas; jis jautėsi taip kvailai, kad dabar – ketvirtą dešimtį einantis vyras – mokosi, kaip iš tikrųjų moterys mėgsta būti liečiamos. Jis sapnavo, kaip motina baigė. Kaip ji visai džiugiai darbavosi dėl to.

Rytą sutrikusiam Fredui, iš susivaržymo negalinčiam pažvelgti jai į akis, buvo gėda, kad jam nė į galvą nešovė, jog ji taip galėtų, – kad jis per menkai ją vertino, ir Geilę taip pat. Fredas, kaip būdinga sūnui, vis dėlto dar žiūrėjo į motiną iš aukšto ir manė, kad jeigu motinos apetitas toks didelis, jo žmonos tikrai būtų buvęs didesnis. Kad gali būti kitaip, jam netoptelėjo.

Jis su liūdesiu suvokė, kad motina viena neprisiverčia daryti rytinės mankštos, ir per praleistą pas ją savaitę – jautėsi esąs nekoks guodėjas – ji, regis, darėsi nepaslankesnė, mažiau sportiška, net svorio priaugo. Jam knietėjo pasisiūlyti mankštintis kartu, reikalauti, kad ji laikytųsi savo gerų fizinių įpročių, bet juk buvo matęs kitų jos fizinių įpročių ir, jausdamas savo nevisavertiškumą, negalėjo nė prasižioti.

Jį taip pat glumino, kad jo, kaip vujeristo, instinktai stipresni už padoraus sūnaus instinktus. Nors žinojo kasnakt turėsiąs kęsti motinos erotinius prisiminimus, nenorėjo palikti lovos ir miegoti ant, jo manymu, besapnių grindų. Jeigu būtų miegojęs ten, būtų patyręs bent vieną tėvo sapną iš tų naktų, kai tėvas miegodavo ant grindų. Būtų paneigęs savo lengvą hipotezę, kad mirusio asmens sapnai gyviesiems nepersiduoda. Motinos sapnai buvo tiesiog stipresni negu tėvo, tad ir dominavo lovoje. Pavyzdžiui, ant grindų Fredas būtų atradęs tikrus tėvo jausmus jo tetai Blanšai. Bet mes nepasižymime sugebėjimu gerai išgvildenti savo nepelnytus atradimus. Esame vandens paviršiumi plaukiantys nuotykių ieškotojai ir mūsų nuomonė apie ledkalnius apsiriboja tuo, ką matome.

Fredas ėmė šį tą suprasti apie savo sapnus, bet dar daugiau pražiopsojo. Pavyzdžiui, kodėl jis dažniausiai sapnuodavo istorinius sapnus, tai yra sapnus, kurie iš esmės yra tikrų mūsų praeities įvykių prisiminimai, kartais išpūsti, kitaip sakant, antriniai sapnai. Juk esama kitokių sapnų – apie tai, ko nėra buvę. Apie šiuos Fredas ne ką težinojo. Jis net nepagalvojo, kad galbūt sapnuoja savo sapnus – kad jie tiesiog artimi jam tiek, kiek jis drįsta priartėti.

Jis sugrįžo į savo skyrybų namus nebe toks bebaimis. Tapo žmogumi, pamačiusiu savyje galutinio pažeidžiamumo žaizdą. Esama daug atsitiktinai žiaurių talentų, kuriuos pasaulis mums aklai padalina. Ar galėsime pasinaudoti šiomis dovanomis, kurių niekada neprašėme, pasauliui nerūpi.

GRILPARCERIO PENSIONAS

Mano tėvas dirbo Austrijos turizmo biure. Motina sumanė, kad visa mūsų šeima lydėtų tėvą kelionėse, kai jis vykdavo kaip Turizmo biuro agentas. Motina, mano brolis ir aš turėjome dalyvauti slaptose tėvo misijose, kurių tikslas buvo atskleisti, kuriuose Austrijos restoranuose, viešbučiuose ir pensionuose su klientais elgiamasi nemandagiai, kuriuose pilna dulkių, maistas ruošiamas prastai ir yra kitokių trūkumų. Mums buvo nurodyta visur, kur tik galėsime, komplikuoti padėtį: niekad neužsisakyti tiksliai to, kas įrašyta valgiaraštyje, elgtis taip keistai, lyg būtume užsieniečiai, – neįprastu metu reikalauti vonios, aspirino, informacijos apie zoologijos sodą. Mums buvo liepta būti mandagiems, bet įkyriems. Po apsilankymo apie viską pranešdavome automobilyje tėvui.

Motina sakydavo:

– Rytais kirpykla visad uždaryta. Tiek, kad patariama, kur dar galima kreiptis. Manau, būtų nieko, jeigu tik nemeluotų, kad kirpėjas esąs čia pat viešbutyje.

– Taip, bet meluoja, – sakydavo tėvas ir viską užsirašydavo į didžiulį bloknotą.

Aš visuomet vairuodavau. Sakydavau:

– Automobilį buvau pastatęs ne gatvėje, vis dėlto kažkas, kaip rodo skaitiklis, nuvažiavo juo keturiolika kilometrų nuo to laiko, kai atidavėme jį durininkui, iki tol, kol pasiėmėme iš viešbučio garažo.

– Tokį dalyką būtina pranešti direkcijai, – tarė tėvas užsirašydamas.

– Tualete visą laiką teka vanduo, – pasakiau aš.

– Aš negalėjau atidaryti WC durų, – pridūrė mano brolis Robas.

– Robai, – tarė motina, – tau visuomet nesiseka su durimis.

– Ar tai turėjo būti C klasė? – pasidomėjau.

– Manyčiau, ne, – atsakė tėvas. – Kol kas viešbutis yra B klasės sąraše.

Kurį laiką važiavome tylėdami. Svarbiausi mūsų sprendimai buvo susiję su viešbučio ar pensiono kategorijos pakeitimu. Niekad lengvabūdiškai nesiūlydavome perkvalifikuoti.

– Manau, apie tai reikia parašyti direktoriui, – pasiūlė motina. – Ne per daug malonų, bet ir nelabai šiurkštų laišką. Tiesiog išdėstyti faktus.

– Taip, direktorius man visai patiko, – tarė tėvas. Jis visuomet pasistengdavo susitikti su vadovybe.

– Tik nepamiršk, kad kažkas važinėjo mūsų automobiliu, – priminiau. – Išties nedovanotina.

– Ir kiaušiniai buvo neskanūs, – pasakė Robas. Jis dar neturėjo nė dešimties, todėl į jo nuomonę rimtai nežiūrėjome.

Mūsų, vertintojų, komanda pasidarė priekabesnė, kai mirė mano senelis ir mums atiteko senelė, motinos motina, nuo tol vykdavusi su mumis į keliones. Johana, tikra dama, buvo įpratusi keliauti A klase, o mano tėvo pareigos reikalavo dažniau tikrinti B ir C klasės būstus. Mat jie – B ir C viešbučiai (ir pensionai) – labiausiai domino turistus. Su restoranais sekėsi šiek tiek geriau. Žmonės, nepajėgūs susimokėti už aukštos klasės nakvynę, bent jau valgydavo geriausiose vietose.

– Aš neleisiu, kad mano skrandžiu būtų tikrinamas abejotinas maistas, – pareiškė Johana. – Galbūt ši keista tarnyba jums visiems patinka, nes gaunate dykai atostogas, bet aš manau, kad už tai mokame pasibaisėtiną kainą – tuo nerimu, kai nežinome, kokią patalpą gausime nakvynei. Galbūt amerikiečius savotiškai žavi numeriai be vonios ir tualeto, bet aš esu sena moteris, todėl manęs nežavi, kad turiu bendruose koridoriuose ieškoti, kur nusiprausti ir nusilengvinti. Tas nerimas – dar tik pusė bėdos. Galima susirgti – ir ne vien nuo maisto. Jeigu lova įtartina, pažadu nesigulti į ją. O vaikai dar maži, todėl turite nepamiršti, kokių klientų būna tokiuose viešbučiuose, ir rimtai pagalvoti, kaip tai gali atsiliepti vaikams. – Motina ir tėvas tylėdami linksėjo. – Lėčiau važiuok! – subarė mane senelė. – Tebesi jaunas, todėl mėgsti puikuotis. – Aš sumažinau greitį. – Viena… – atsiduso senelė. – Vienoje aš visuomet apsistodavau ambasadoje.

– Johana, ambasadų mums nepriklauso tikrinti, – pasakė tėvas.

– Ir aš manau, kad ne. Spėju, kad nevykstame ir į jokį A klasės viešbutį.

– Ne, šį kartą daugiausia tikrinsime B klasę, – prisipažino tėvas.

– Ar turiu suprasti, jog pakeliui bus bent vienas A klasės viešbutis?

– Ne, – atsakė tėvas. – Tik vienas C klasės.

– Puiku, – pasakė Robas. – C klasėje visuomet kyla peštynės.

– Įsivaizduoju, – tarė Johana.

– Tai bus mažytis C klasės pensionas, – paaiškino tėvas, tarytum jo mažumas galėjo atpirkti visa kita.

– Ir jis nori gauti B klasę, – pridūrė motina.

– Tačiau dėl jo buvo nusiskundimų, – leptelėjau.

– Kur tau nebus, – pareiškė Johana.

– Ir dėl gyvūnų, – pridūriau. Motina pašnairavo į mane.

– Gyvūnų? – sukluso Johana.

– Gyvūnų, – pakartojau.

– Buvo įtariamas dėl gyvūnų, – patikslino motina.

– Taip, būk teisinga, – pasakė tėvas.

– Nuostabu! – tarė senelė. – Nusiskundimai dėl gyvūnų. Ant kilimų bus jų plaukų? Pakampėse – pasibaisėtinų jų išmatų! Argi nežinote, kad man tuoj pat prasideda astmos priepuolis, jeigu kambaryje neseniai buvusi katė?

– Nusiskundimai buvo ne dėl kačių, – pasakiau. Motina piktai kumštelėjo man alkūne.

– Dėl šunų? – nustėro Johana. – Dėl pasiutusių šunų? Kurie apkandžioja einant į vonios kambarį?

– Ne, – atsakiau. – Ne dėl šunų.

– Dėl meškų! – sušuko Robas. Bet motina pasakė:

– Robai, mes nieko tiksliai nežinome apie tą mešką.

– Jūs juokaujat, – nutarė Johana.

– Žinoma, juokaujam! – sutiko tėvas. – Iš kur pensione gali būti meškų?

– Buvo laiškas apie tai, – pasakiau. – Turizmo biuras, aišku, pamanė, kad tai bepročio skundas. Tačiau buvo kitas patikrinimas – ir antras laiškas, tvirtinantis, kad ten yra meška.

Tėvas veidrodėlyje bandė žvilgsniu sutramdyti mane, tačiau aš pamaniau, kad jeigu mes visi turime dalyvauti patikrinime, išmintingiau bus užsitikrinti senelės ryžtingumą.

– Galbūt ten netikra meška, – tarė Robas, aiškiai nusivylęs.

– Meška persirengęs vyriškis! – sušuko Johana. – Kas per negirdėtas iškrypimas? Žmogus, niekšiškai užsimaskavęs gyvulio pavidalu! Kokiu tikslu? Meška persirengęs žmogus – taip ir yra. Noriu, kad ten vyktume pirmiausia. Jeigu jau šioje kelionėje turime patirti C klasę, tegul tie malonumai praeina kuo greičiau.

– Bet mes nesame užsisakę nakvynės, – pasakė motina.

– Taip, bet mes galime leisti žmonėms pasirodyti kuo geriau, – tarė tėvas. Nors jis niekuomet neprisipažindavo aukoms dirbąs Turizmo biure, manė, kad išankstinis užsakymas paprastai yra padorus būdas duoti personalui galimybę kuo geriau pasirengti.

– Manau, nėra reikalo iš anksto užsisakyti kambario vietoje, kur lankosi gyvuliais persirengę žmonės, – pasakė Johana. – Manau, ten visuomet būna laisvų numerių. Manau, jų svečiai nuolat miršta lovose – nuo išgąsčio ar dar nuo kokios neapsakomos piktadarystės, kurią jiems iškrečia tasai pakvaišėlis šlykščiu meškos kailiu.

– Turbūt tenai tikra meška, – viltingai pasakė Robas, nes matydamas, kaip pakrypo pokalbis, neabejojo, kad tikra meška būtų maloniau negu senelės įsivaizduojama pabaisa. Manau, Robas nebijojo tikros meškos.

Patyliukais privažiavau prie tamsaus žemo pastato Lentų ir Virvininkų gatvių kampe. Ėmėm dairytis C klasės pensiono, norinčio priklausyti B klasei.

– Nėra kur pastatyti automobilio, – pasakiau tėvui, o jis jau žymėjosi tai bloknote.

Pastačiau mašiną užstodamas kelią kitai, ir įbedėm akis į „Grilparcerio pensioną“. Keturi jo aukštai buvo įsispraudę tarp konditerijos ir tabako kiosko.

– Matai? – tarė tėvas. – Nėra jokių meškų.

– Tikiuosi, persirengusių vyriškių irgi nėra, – pasakė senelė.

– Jie pasirodo naktį, – pasakė Robas, atsargiai nužvelgdamas gatvę.

Suėjome į vidų susitikti su direktoriumi, ponu Teobaldu. Jis iš karto sukėlė Johanai įtarimą.

– Trys kartos, keliaujančios drauge! – sušuko jis. – Kaip senais laikais, – dar pridūrė specialiai senelei, – kol dar nebuvo visų tų skyrybų ir jaunimas nenorėdavo gyventi atskirai. Mūsų pensionas šeimyninis! Gaila, kad iš anksto neužsisakėte, būčiau galėjęs jus apgyvendinti kuo glaudžiau.

– Mes nepratę miegoti vienam kambary, – pasakė jam senelė.

– Žinoma, ne! – sušuko Teobaldas. – Aš tik turėjau omeny, kad būčiau galėjęs jums duoti kambarius arčiau vienas kito.

Senelė aiškiai sunerimo:

– O ar toli vienas nuo kito būsime apgyvendinti?

– Turiu tik du laisvus kambarius. Ir tik vienas pakankamai didelis, kad jame galėtų gyventi abu berniukai su tėvais.

– O ar toli nuo jų bus mano kambarys? – šaltai paklausė Johana.

– Jūsų kambarys tiesiai prieš WC, – pasakė Teobaldas taip, lyg tai būtų pliusas.

Bet vedant mus į kambarius senelė, likusi su tėvu procesijos gale, burbėjo:

– Ne taip įsivaizdavau pensininkės gyvenimą. Priešais WC klausytis visų jo lankytojų.

– Pas mus nėra vienodų kambarių, – aiškino Teobaldas. – Visi baldai yra buvę mano šeimos.

Galėjome tuo įsitikinti. Pusė didžiulio kambario, kuriame Robas ir aš turėjome gyventi drauge su tėvais, buvo tikras muziejus, pilnas niekučių, kiekviena spintelė turėjo vis kitokio stiliaus rankenėles. Kita vertus, kriauklė buvo su žalvariniais čiaupais, o lovos galvūgalis išdrožinėtas. Mačiau, kaip tėvas svarsto būsimas pastabas didžiuliame savo bloknote.

– Tai gali padaryti vėliau, – pasakė jam Johana. – Kur aš gyvensiu?

Mes, visa šeima, paskui Teobaldą ir senelę pareigingai patraukėme ilgu vingiuotu koridoriumi, tėvui skaičiuojant žingsnius iki WC. Takas koridoriuje buvo plonas, neaiškios spalvos. Sienos nukabinėtos senomis greitojo čiuožimo varžybų nuotraukomis – keistų pačiūžų galai buvo užriesti kaip dvaro juokdarių kurpės ar senoviškų rogių pavažos.

Priekyje bėgęs Robas pranešė, kad rado WC.

Senelės kambarys buvo pilnas porceliano, poliruotų baldų ir pelėsių kvapo. Užuolaidos drėgnos. Lovos viduryje lyg šuns ketera styrojo neaiškus gūbrys – beveik taip, tarsi po lovatiese gulėtų labai smulkus kūnas.

Senelė nieko nepasakė, bet kai Teobaldas išsvirduliavo iš kambario it sužeistasis, išgirdęs, jog dar gyvens, ji paklausė tėvo:

– Kokiu pagrindu „Grilparcerio pensionas“ gali tikėtis B klasės?

– C, ir viskas, – nukirto tėvas.

– Gimė C ir mirs C, – pasakiau.

– O aš pasakysiu, – pareiškė senelė, – kad E arba F.

Tamsokoje valgykloje vyriškis be kaklaryšio dainavo vengrišką dainą.

– Tai dar nereiškia, kad jis yra vengras, – ramino tėvas Johaną, bet ji buvo nusiteikusi skeptiškai.

– Kad ir kas jis būtų, manęs nežavi, – pareiškė.

Senelė nepageidavo nei arbatos, nei kavos. Robas suvalgė nedidelį pyragaitį, jam patiko. Mudu su motina surūkėme cigaretę. Ji mėgino mesti rūkyti, aš mėginau pradėti, todėl pasidalijome vieną perpus, pasižadėję nė vienas nerūkyti visos.

– Jis yra įžymus svečias, – pašnibždėjo tėvui ponas Teobaldas, rodydamas į dainininką. – Moka viso pasaulio dainų.

– Bent jau vengrų, – tarė senelė ir nusišypsojo.

Ją užkalbino nedidukas vyriškis, švariai nusiskutęs, bet su nenykstančiu melsvu barzdos pėdsaku liesame veide. Jis vilkėjo švariais baltais marškiniais (pageltusiais nuo skalbimo ir senumo), kostiuminėmis kelnėmis ir prie jų nepriderintu švarku.

– Atsiprašau? – sumurmėjo senelė.

– Aš sakiau, kad pasakoju sapnus, – pakartojo vyriškis.

– Jūs pasakojate sapnus? – nustebo senelė. – Vadinasi, juos sapnuojate?

– Sapnuoju ir pasakoju, – paslaptingai atsakė jis. Dainininkas liovėsi dainavęs.

– Jis gali papasakoti bet kokį sapną, – tarė dainininkas. – Kokį tik panorėsite.

– Visai nenoriu išgirsti jokio sapno, – pasakė senelė. Ji su pasibjaurėjimu žvelgė į kuokštą juodų šerių, išlindusių pro neužsegtą dainininko marškinių apykaklę. Į vyriškį, kuris „pasakoja sapnus“, ji nesiteikė pažvelgti.

– Matau, kad esate dama, – tarė senelei sapnų pasakotojas. – Jums bet koks sapnas nepatiks.

– Žinoma, ne. – Ji metė į tėvą žvilgsnį, sakantį: kaip tu galėjai leisti, kad man šitaip atsitiktų.

– Bet aš žinau vieną tokį... – pasakė sapnų pasakotojas ir užsimerkė. Dainininkas prisislinko su kėde artyn, ir mes staiga pamatėme, kad jis atsidūrė visai šalia. Robas, nors jau buvo per didelis, sėdėjo tėvui ant kelių. – Didelėje pilyje, – pradėjo sapnų pasakotojas, – moteris gulėjo šalia savo vyro. Staiga vidury nakties ji pasijuto nemieganti. Nubudo, tik negalėjo suprasti, kas ją pažadino, ir jautėsi tokia budri, tarsi nemiegotų jau ne vieną valandą. Jai taip pat buvo aišku, net nepasižiūrėjus, žodžio nepratarus ir neprisilietus, kad jos vyras irgi nemiega – taip pat staiga nubudęs.

– Tikiuosi, vaikui galima klausytis, cha cha, – įsiterpė ponas Teobaldas, tačiau niekas net nepažvelgė į jį. Senelė sunėrė rankas ant skraito ir žiūrėjo į juos – suglaudusi kelius, kulnus pakišusi po savo kėde aukšta atkalte. Motina laikė tėvui už rankos.

Aš sėdėjau greta sapnų pasakotojo. Jo švarkas atsidavė zoologijos sodu. Jis pasakojo:

– Moteris ir jos vyras gulėjo nemiegodami, įsiklausydami į pilį, kurią jie tik nuomojo ir kurios gerai nepažino. Jie klausėsi, ar neišgirs ko kieme, kurio niekad nerakindavo. Kaimiečiai nuolat vaikštinėdavo aplink pilį, o jų vaikai nedraudžiami supdavosi ant didžiųjų kiemo vartų. Kas juos pažadino?

– Meškos? – paklausė Robas, bet tėvas pridėjo pirštus jam prie lūpų.

– Jie išgirdo arklius, – tarė sapnų pasakotojas. Senutė Johana, užsimerkusi ir nuleidusi galvą, regis, suvirpėjo ant savo kietos kėdės. – Jie girdėjo šnopuojant ir trypčiojant arklius, nors ir tramdomus, – pasakė sapnų pasakotojas. – Vyras palietė žmoną. „Arkliai?“ – paklausė. Moteris atsikėlė iš lovos ir priėjo prie lango. Ji ir dabar galėtų prisiekti, kad kiemas buvęs pilnas riterių. Ir kokie tai buvo riteriai! Su šarvais! Jų šalmų antveidžiai buvo nuleisti, o balsų murmesys toks pat silpnas ir nesuprantamas kaip vis išnykstančios radijo stoties balsas. Jų šarvai dusliai žvangėjo arkliams neramiai trypčiojant.

Pilies kieme buvo išdžiūvusio fontano baseinas, bet moteris išvydo, kad fontanas veikia – per ištrupėjusius jo kraštus liejasi vanduo ir arkliai jį geria. Riteriai buvo atsargūs, nenusėdo nuo arklių. Žvilgčiojo į tamsius pilies langus lyg žinodami, kad yra nekviesti prie to vandens – toje atokvėpio vietoje, kuri pasitaikė jų kelyje.

Moteris regėjo mėnesienos šviesoje spindint didžiulius jų skydus. Ji sugrįžo į lovą ir vėl atsigulė šalia vyro.

– Kas ten? – paklausė jis.

– Arkliai, – tarė ji.

– Taip ir maniau, – pasakė jis. – Nuskabys gėles.

– Kas pastatė šitą pilį? – pasidomėjo ji. Juodu žinojo, kad ta pilis labai sena.

– Karolis Didysis, – paaiškino jis, jau snūduriuodamas.

O moteris gulėjo nemiegodama, klausydamasi vandens pliuškenimo, ir dabar jai atrodė, kad jis teka per visą pilį, čiurlena kiekvienu grioviu, tarsi senasis fontanas būtų ėmęs vandenį iš kiekvieno pasiekiamo šaltinio. Buvo girdėti, kaip murma riteriai, Karolio Didžiojo kariai, kalbantys jau mirusia kalba. Moteriai riterių balsai buvo kraupūs kaip pats aštuntasis amžius ir žmonės, vadinti frankais. Arkliai vis dar gėrė.

Moteris ilgai gulėjo laukdama, kol riteriai išjos. Ji nesibaimino, kad jie galėtų pulti, – buvo įsitikinusi, jog jie keliauja tolyn ir sustojo tik pailsėti vietoje, kurią kadaise žinojo. Bet ji jautė: kol vanduo teka, nevalia drumsti tylos ir tamsos, kurioje skendi pilis. Jau užmigdama pamanė, kad Karolio Didžiojo vyrai tebėra kieme.

Rytą vyras paklausė:

– Ar tu irgi girdėjai tekant vandenį?

– Taip, – atsakė ji. – Žinoma.

Bet fontanas, aišku, buvo sausas, o pro langą jie matė, kad gėlės nenuskabytos, nors kiekvienam žinoma, jog arkliai ėda gėles.

– Žiūrėk, – pasakė vyras, kai juodu išėjo į pilies kiemą. – Nėra jokių pėdsakų nei arklių mėšlo. Matyt, sapnavau. – Ji jam nepasakė mačiusi ir riterius, nepasakė ir to, kad, jos nuomone, neįmanoma dviem žmonėms susapnuoti to paties sapno. Ji nepriminė jam, kad yra užkietėjęs rūkalius, niekad neužuodžiantis verdamos sriubos, todėl arklių kvapas gryname ore jam turi būti per daug subtilus.

Kol juodu buvo pilyje, moteris dar porą sykių matė ar sapnavo riterius, o jos vyras jau nenubusdavo kartu su ja. Ji pakirsdavo staiga. Kartą prabudusi pajuto liežuviu metalo skonį, lyg burna būtų prisilietusi prie kažkokios senos gaižios geležies – kalavijo, antkrūtinio, grandinių marškinių ar antšlaunio. Jie vėl buvo čia, šaltame ore. Juos gaubė nuo fontano vandens kylantis tirštas rūkas, žirgai stovėjo apšarmoję. Be to, antrą kartą jų buvo ne tiek daug – tarsi žiema ar susirėmimai būtų sumažinę jų skaičių. Paskutinį kartą arkliai pasirodė jai sulysę, o vyrai – panašesni į tuščius šarvus, palengva linguojančius balnuose. Arklių prusnas dengė ledo kaukės. Jie (o gal vyrai) sunkiai alsavo.

– Jos vyras, – tarė sapnų pasakotojas, – vėliau mirė nuo kvėpavimo takų infekcijos. Tik moteris to nežinojo, kai sapnavo tą sapną.

Senelė pakėlė akis nuo skraito ir sudavė sapnų pasakotojui per veidą su tuo melsvu barzdos pėdsaku. Robas apmirė ant tėvo kelių. Motina griebė savo motinai už rankos. Dainininkas atsistūmė su kėde ir pašoko išsigandęs ar pasiruošęs kibti į atlapus, tačiau sapnų pasakotojas tik nusilenkė senelei ir išėjo iš tamsios valgyklos. Atrodė, tarsi būtų dėl kažko galutinai su senele susitaręs, tik tai nė vieno jų nepradžiugino. Tėvas kažką užsirašė į savo didįjį bloknotą.

– Na, ar ne puiki istorija? – paklausė ponas Teobaldas. – Cha cha. – Ir suvėlė Robui plaukus – šis negalėdavo to pakęsti.

– Pone Teobaldai, – tarė motina, vis dar laikydama senelės ranką, – nuo kvėpavimo takų infekcijos mirė mano tėvas.

– O varge, – atsiduso ponas Teobaldas. – Prašom atleisti, meine Frau, – pasakė senelei. Tačiau Johana neturėjo noro su juo kalbėtis.

Mes nusivedėme senelę papietauti į A klasės restoraną, bet ji net nepalietė valgio.

– Tas žmogus yra čigonas, – pasakė ji mums. – Šėtoniškas padaras, be to, vengras.

– Mama, liaukis, – sudraudė mano motina. – Juk jis negalėjo žinoti apie tėvą.

– Jis žino daugiau negu tu, – atšovė senelė.

– Šnicelis puikus, – tarė tėvas, pasižymėdamas bloknote. – Prie jo labai tinka gumpoldskirchneris.

– Veršienos kotletai labai skanūs, – pasakiau aš.

– Kiaušiniai geri, – pridūrė Robas.

Senelė nepratarė nė žodžio, kol grįžome į „Grilparcerio pensioną“, kur pastebėjome, kad WC durys pakilusios nuo grindų per pėdą ar daugiau, todėl primena amerikietiškų pisuarų arba vesternų saliūnų apatinę durų dalį.

– Gerai, kad nuėjau į tualetą restorane, – pareiškė senelė. – Stačiai šlykštu! Bandysiu susilaikyti visą naktį, kad nereikėtų rodytis ten, kur kiekvienas praeidamas gali spoksoti į mano kulkšnis!

Mūsų šeimyniniame kambaryje tėvas paklausė:

– Ar Johana nėra kartais gyvenusi pilyje? Manding, juodu su seneliu kažkada buvo išsinuomoję pilį.

– Taip, prieš man gimstant, – atsakė motina. – Juodu turėjo išsinuomoję Kacelsdorfo pilį. Esu mačiusi nuotraukas.

– Tai štai kodėl ją taip sujaudino vengro sapnas.

– Kažkas važinėja koridoriuje dviračiu, – pasakė Robas. – Mačiau ratą, pravažiuojantį palei mūsų duris.

– Robai, eik miegoti, – liepė motina.

– Buvo girdėti cypt cypt, – pridūrė Robas.

– Labos nakties, vaikai, – pasakė tėvas.

– Jeigu jūs galite kalbėtis, ir mes galime, – atrėžiau.

– Ir kalbėkitės. O aš kalbuosi su mama.

– Aš jau noriu miego, – tarė motina. – Nebenoriu jokių kalbų.

Mėginome užmigti. Galbūt buvome jau užsnūdę. Bet Robas pašnibždėjo, kad jam reikia į tualetą.

– Juk žinai, kur yra, – pasakiau.

Robas išėjo duris palikdamas praviras. Girdėjau jį tolstant koridoriumi, ranka braukiant per sieną. Jis tuoj pat sugrįžo.

– Ten kažkas yra.

– Palauk, kol baigs, – liepiau.

– Šviesa nedegė, – pasakė Robas, – bet aš mačiau pro durų apačią. Kažkas ten stovi tamsoje.

– Man irgi labiau patinka tamsoje, – nuraminau jį.

Tačiau Robas užsispyrė tiksliai papasakoti, ką matęs. Sakė pro durų apačią matęs porą rankų.

– Rankų? – paklausiau.

– Taip, ten, kur turėtų būti kojos, – atsakė Robas. Jis tvirtino, kad iš abiejų klozeto pusių vietoj kojų buvusios rankos.

– Dink, Robai!

– Einam, pats pasižiūrėsi, – maldavo jis. Nuėjau kartu su juo koridoriumi, bet tualete nieko nebuvo.

– Jau išėjo, – pasakė Robas.

– Be abejo, rankomis, – tariau. – Eik, šlapinkis. Palauksiu tavęs.

Jis įėjo į WC ir liūdnas nusišlapino tamsoje. Jau beveik prie savo kambario koridoriuje prasilenkėme su smulkiu tamsiu vyriškiu, tokiu pat juodbruvu ir taip pat apsirengusiu kaip sapnų pasakotojas, kuris užpykdė senelę. Jis pamerkė mums ir nusišypsojo. Negalėjau nepastebėti, kad jis eina rankomis.

– Ar matei? – sušnypštė Robas. Įėjome į savo kambarį ir užsidarėme.

– Kas ten yra? – pasidomėjo motina.

– Vyriškis, vaikščiojantis rankomis, – pasakiau.

– Vyriškis, kuris šlapinosi stovėdamas ant rankų, – paaiškino Robas.

– C klasė, – sumurmėjo per miegus tėvas; jis dažnai sapnuodavo, kad rašo pastabas į didžiulį savo bloknotą.

– Pasikalbėsime apie tai ryte, – pasakė motina.

– Tikriausiai tai buvo akrobatas, norintis tau pasirodyti, nes esi vaikas, – paaiškinau Robui.

– Iš kur jis žinojo, kad aš vaikas, jeigu buvo tualete? – paklausė Robas.

– Eikit miegoti, – sušnibždėjo motina.

Ir tuomet išgirdome senelės riksmą koridoriuje.

Motina užsimetė savo gražųjį žalią chalatėlį, tėvas apsisiautė vonios chalatu ir užsidėjo akinius, aš užsimoviau ant pižamos kelnes. Robas pirmas atsidūrė koridoriuje. Iš po WC durų sklido šviesa. O už jų pratisai rėkė senelė.

– Mes čia! – sušukau jai.

– Mama, kas atsitiko? – paklausė mano motina.

Sustojome plačiame šviesos ruože. Pro durų apačią matėme rausvai violetines senelės šlepetes ir porceliano baltumo kulkšnis. Ji liovėsi rėkti.

– Gulėdama lovoje išgirdau šnabždantis, – pasakė ji.

– Tai buvome mes su Robu, – paaiškinau.

– Kai atrodė, kad visi išsivaikščiojo, nuėjau į tualetą, – pasakojo Johana. – Šviesos nejungiau. Laikiausi labai tyliai. Ir tuomet pamačiau ir išgirdau ratą.

– Ratą? – paklausė tėvas.

– Ratą. Jis kelis kartus pravažiavo pro duris, – pasakė senelė. – Pravažiavo, apsigręžė ir vėl pravažiavo.

Tėvas pirštais pasukiojo prie smilkinių ir vyptelėjo motinai.

– Kai kam jau reikia naujo ratukų komplekto, – sušnibždėjo jis, bet motina piktai dėbtelėjo į jį.

– Įjungiau šviesą, – kalbėjo senelė. – Ir tada ratas nuvažiavo.

– Aš gi jums sakiau, kad koridoriuje buvo dviratis, – pareiškė Robas.

– Patylėk, Robai, – liepė tėvas.

– Ne, ne dviratis, – paprieštaravo senelė. – Ratas buvo tik vienas.

Tėvas rankomis parodė išprotėsiąs.

– Jai pačiai trūksta vieno ar poros ratų, – sušnypštė motinai, bet ši taip jam kumštelėjo, kad net akiniai nuslydo šonan.

– Paskui kažkas atėjo ir pažvelgė pro durų apačią, – pasakė senelė, – ir aš ėmiau rėkti.

– Kažkas? – paklausė tėvas.

– Mačiau jo rankas, vyro rankas, nes pirštai buvo plaukuoti, – aiškino senelė. – Jo rankos buvo ant patiesalo prie durų. Jis tikriausiai mane apžiūrinėjo.

– Ne, senele, – tariau, – manau, jis tik stovėjo ant rankų.

– Nebūk įžūlus, – subarė motina.

– Betgi mes matėme rankomis vaikščiojantį žmogų, – pasakė Robas.

– Nematėte, – prieštaravo tėvas.

– Matėme, – patvirtinau aš.

– Mes visus pažadinsime, – perspėjo mus motina.

Tualete sušniokštė vanduo, ir senelė iššlepsėjo pro duris – iš jos orumo menkai kas buvo belikę. Ant chalato ji turėjo užsivilkusi kitą chalatą, o ant jo – dar vieną. Kaklas išstypęs, veidas ištepliotas baltu kremu. Senelė atrodė kaip suerzinta žąsis.

– Jis blogas ir baisus, – pasakė ji mums. – Moka baisių kerų.

– Ar tas, kuris į tave tualete žiūrėjo? – paklausė motina.

– Tas, kuris papasakojo mano sapną, – tarė senelė. Ašara nusirito jos veidą dengiančio kremo rievėmis. – Tai buvo mano sapnas, o jis visiems papasakojo. Tiesiog neįtikėtina, kad išvis jį žino, – sušnypštė ji mums. – Mano sapną apie Karolio Didžiojo arklius ir jo riterius. Aš esu vienintelė, galinti jį žinoti. Susapnavau, kai tu dar nebuvai gimusi, – pasakė ji mano motinai. – O tas niekingas, piktas magas papasakojo mano sapną lyg paprastas žinias. Aš netgi tavo tėvui niekuomet nepasakojau to sapno. Ir niekad nebuvau tikra, jog tai buvo sapnas. O dabar čia kažkokie žmonės vaikščioja plaukuotomis rankomis, kažkokie magiški ratai. Noriu, kad berniukai miegotų su manim.

Šitaip Robui ir man teko didįjį kambarį, esantį toliau nuo WC, dalytis su senele; ji gulėjo glausdama prie tėvo ir motinos pagalvių kremu išteptą, šviečiantį kaip šlapios šmėklos veidą. Robas gulėjo atmerktomis akimis ir stebėjo ją. Vargu ar Johana gerai miegojo. Įsivaizduoju, kad ji vėl sapnavo tą mirties sapną, prikeldama paskutinę Karolio Didžiojo riterių žiemą, – sušalusių, apšarmojusiais keistais metalo rūbais ir visiškai apledėjusiais šalmais.

Kai man prireikė į WC, išplėstos spindinčios Robo akys lydėjo mane iki durų.

Tualete kažkas buvo. Pro durų apačią nesklido šviesa, bet koridoriuje stovėjo į sieną atremtas vienratis. Tas, kuris juos važinėjo, sėdėjo išvietėje; buvo girdėti vis nuleidžiant vandenį – vienračio savininkas kaip vaikas neleido bakeliui pribėgti.

Pasižiūrėjau pro WC durų apačią, bet tas, kuris buvo viduje, nestovėjo ant rankų. Išvydau tai, kas aiškiai buvo kojos, esančios beveik priimtinoje padėtyje, tik jos nesiekė grindų, o padai, atgręžti į mane, buvo kaip tamsios, pamėlynijusios pagalvės. Tai buvo didžiulės pėdos, kuriomis baigiasi trumpos gauruotos kojos. Meškos pėdos, be nagų. Meškos negali įtraukti nagų kaip katės, todėl jeigu meška būtų turėjusi nagus, jie būtų buvę matomi. Taigi čia buvo meška persirengęs apsimetėlis arba benagė meška. O tikriausiai – naminė meška. Pagaliau – jeigu jau ji naudojasi WC – prijaukinta meška. Iš kvapo galėjai sakyti, kad ne meška persirengęs žmogus, o tikra meška. Tikrų tikriausia meška.

Atbulas atsitraukiau prie buvusio senelės kambario durų, už kurių tykojo tėvas, laukdamas tolesnių pažeidimų. Jis staigiai atidarė duris, ir aš įgriuvau vidun išgąsdindamas mus abu. Motina atsisėdo lovoje ir užsitraukė ant galvos pūkinę antklodę.

– Sučiupau jį! – rėkė tėvas, užguldamas mane. Grindys sudrebėjo, meškos vienratis nuslydo siena ir užvirto ant WC durų, pro jas staiga išpuolė meška, suklupo ant savo vienračio ir šoko per jį. Įtariai pažvelgė iš koridoriaus pro atviras kambario duris į tėvą, sėdintį man ant krūtinės, ir pakėlė priekinėmis letenomis savo vienratį.

– Guf, – tarė meška.

Tėvas užtrenkė duris.

Išgirdome, kaip koridoriaus gilumoje moteris pašaukė:

– Duna, kur tu?

– Arf, – atsiliepė meška.

Mudu su tėvu girdėjome, kaip moteris atėjo ir pasakė:

– Oi, Duna, tu vėl treniruojies? Visą laiką treniruojies! Būtų geriau, kad tai darytum dienos metu.

Meška nieko neatsakė. Tėvas atidarė duris.

– Nieko neleisk, – liepė motina iš po antklodės.

Koridoriuje graži pagyvenusi moteris stovėjo šalia meškos, o ta sėdėjo ant savo vienračio uždėjusi moteriai ant peties didžiulę leteną. Moteris buvo skaisčiai raudonu turbanu ir ilga į užuolaidą panašia siaura suknele. Ant aukštos krūtinės pūpsojo lokio nagų vėrinys; auskarai siekė pečius – vieną uždengtą tos užuolaidinės suknelės, kitą nuogą, ant jo tamsavo apgamas, nuo kurio su tėvu negalėjom atitraukti akių.

– Labas vakaras, – tarė ji tėvui. – Atsiprašau, kad jums sutrukdėme. Dunai uždrausta vakarais treniruotis, bet ji mėgsta savo darbą.

Meška suniurnėjo ir numynė tolyn. Ji puikiai laikė pusiausvyrą, bet buvo neatidi: kliuvo už sienų ir letenom braukė per greitojo čiuožimo meistrų fotografijas.

Moteris linktelėjo tėvui, tada nuėjo paskui mešką šaukdama „Duna, Duna!“ ir pakeliui taisydama ant sienos nuotraukas.

– Duna yra vengriškas Dunojaus pavadinimas, – paaiškino man tėvas. – Šita meška taip pavadinta mūsų mylimo Donau garbei. – Mano šeima atrodė nustebusi, kad vengrai irgi gali mylėti upę.

– Ar tai tikra meška? – paklausė motina, vis dar pasislėpusi lovoje po antklode, bet aš palikau viską papasakoti tėvui. Žinojau, kad ryte ponas Teobaldas turės daug ką paaiškinti ir tuomet išgirsiu atsakymą.

Nuėjau per holą į WC. Mano buvimą ten sutrumpino sunkus meškos kvapas ir įtarimas, kad visur turėtų būti jos šerių. Bet, matyt, tai buvo tik įtarimas, nes meška buvo palikusi visišką tvarką – bent jau pagal mešką.

– Mačiau mešką, – grįžęs į kambarį pašnibždėjau Robui, tačiau jis buvo įsiropštęs į senelės lovą ir miegojo šalia jos kaip užmuštas. O senoji Johana nemiegojo.

– Kas kartą riterių būdavo vis mažiau, – pasakojo ji. – Paskutinį kartą atjojo tik devyni. Atrodė tokie alkani, tikriausiai buvo suvalgę atsarginius arklius. O buvo taip šalta. Aišku, norėjau jiems padėti. Bet juk mes priklausėme skirtingiems laikams – kaipgi galėjau padėti, jeigu nebuvau dar gimusi? Aišku, aš žinojau, kad jie mirs! Tačiau tai truko taip ilgai.

Kai jie atjojo paskutinį kartą, fontanas buvo užšalęs. Savo kalavijais ir ilgomis ietimis jie skaldė ledą į gabalus. Susikūrė ugnį ir tirpdė ledą puode. Iš balnakrepšių jie išsiėmė kaulų – įvairiausių kaulų – ir sumetė virti. Sultinys turėjo būti labai skystas, nes kaulai buvo jau seniai švariai apgraužti. Nežinau, kas tai per kaulai. Spėju, kad triušio, o gal elnio ar šerno. Gal ir atsarginių arklių. Nenoriu galvoti, – pasakė senelė, – kad tai buvo trūkstamų riterių kaulai.

– Miegok, senele, – tariau jai.

– Nesuk sau galvos dėl meškos, – pasakė ji man.

Valgykloje per pusryčius susidūrėme akis į akį su ponu Teobaldu ir visu kitų svečių žvėrynu, sugadinusiu mums vakarą. Žinojau, kad tėvas ketina (kaip niekad iki tol) išsiduoti esąs Turizmo biuro agentas.

– Žmonės, vaikščiojantys rankomis, – pasakė tėvas.

– Žmonės, spoksantys pro tualeto durų apačią, – pasakė senelė.

– Štai šitas, – pasakiau aš ir parodžiau į smulkų paniurusį vaikiną, prie kampinio staliuko laukiantį pusryčių drauge su savo bendrais – sapnų pasakotoju ir dainininku vengru.

– Jis šitaip užsidirba pragyvenimą, – paaiškino mums ponas Teobaldas, ir rankomis vaikščiojantis vyriškis, tarytum patvirtindamas, kad taip yra iš tikrųjų, atsistojo ant rankų.

– Tegul jis liaujasi, – tarė tėvas. – Mes žinome, kad jis tai sugeba.

– O ar jums žinoma, kad kitaip jis nesugeba? – staiga paklausė sapnų pasakotojas. – Ar jums žinoma, kad jo kojos niekam tikusios? Jis neturi blauzdikaulių. Nuostabu, kad jis moka vaikščioti rankomis! Jei ne, išvis nevaikščiotų. – Anas vyriškis linktelėjo, nors tai buvo aiškiai sunku stovint ant rankų.

– Prašom atsisėsti, – pasakė motina.

– Na, luošumas – ne yda, – narsiai pareiškė senelė. – Bet jūs esate piktas žmogus, – tarė ji sapnų pasakotojui. – Žinote tokių dalykų, kurių neturite teisės žinoti. Jis žinojo mano sapną, – pasakė ji ponui Teobaldui, lyg pranešdama apie vagystę jos kambaryje.

– Žinau, jis tikrai mažumėlę piktas, – sutiko Teobaldas. – Bet ne visuomet! Be to, jo elgesys labai taisosi. O dėl to, ką žino, jis juk nekaltas.

– Aš tik pamėginau jums padėti, – pasakė senelei sapnų pasakotojas. – Maniau, jums bus geriau. Juk jūsų vyras miręs jau gana seniai, todėl metas liautis taip graužtis dėl to sapno. Ne jūs vienintelė sapnavote tokį.

– Gana, – nukirto senelė.

– Na, jūs turite žinoti, – pasakė sapnų pasakotojas.

– Ne, prašom liautis, – sudraudė juos ponas Teobaldas.

– Aš esu iš Turizmo biuro, – pranešė tėvas, tikriausiai todėl, kad nesugalvojo ko kito pasakyti.

– O kad tave galas! – sušuko ponas Teobaldas.

– Teobaldas nekaltas, – tarė dainininkas. – Mes kalti. Jis šaunuolis, mus pakenčia, nors dėl to nukenčia jo reputacija.

– Jie vedę mano seserį, – paaiškino Teobaldas. – Jie, matote, mano giminaičiai. Tad ką man daryti?

– „Jie“ vedę jūsų seserį? – paklausė motina.

– Taip, iš pradžių ji ištekėjo už manęs, – pasakė sapnų pasakotojas.

– O paskui išgirdo, kaip aš dainuoju, – pasakė dainininkas.

– Ji niekuomet nebuvo ištekėjusi už ano, – pridūrė Teobaldas, ir jie visi su užuojauta pažvelgė į vyriškį, galintį vaikščioti tik rankomis.

– Kadaise jie rengdavo cirko vaidinimus, – pasakojo Teobaldas, – bet per politiką prisidarė bėdos.

– Buvome geriausi Vengrijoje, – pasigyrė dainininkas. – Galbūt esate girdėję apie Solnoko cirką?

– Ne, ko gero, ne, – rimtai atsakė tėvas.

– Mes vaidinome Miškolce, Segede ir Debrecene, – pasakė sapnų pasakotojas.

– Segede du kartus, – patikslino dainininkas.

– Būtume vaidinę Budapešte, jei ne rusai, – pasakė rankomis vaikščiojantis vyriškis.

– Taigi per rusus jis neteko blauzdikaulių! – pranešė sapnų pasakotojas.

– Kalbėk tiesą, – tarė jam dainininkas. – Jis jau gimė be blauzdikaulių. Tačiau – taip, mes nesutarėme su rusais.

– Jie bandė uždaryti mešką į narvą, – pasakė sapnų aiškintojas.

– Kalbėk tiesą, – liepė Teobaldas.

– Mes iš jų išvadavome seserį, – paaiškino rankomis vaikščiojantis žmogus.

– Todėl aš, žinoma, privalau juos priimti, – pasakė ponas Teobaldas. – O jie dirba kiek galėdami. Tačiau kam įdomūs jų vaidinimai šioje šalyje? Tai vengrų menas. Čia nėra tradicijos vaidinti su meška, kuri važinėja vienračiu, – aiškino mums Teobaldas. – O nelemtieji sapnai mums, vieniečiams, nieko nereiškia.

– Kalbėk tiesą, – tarė sapnų pasakotojas. – Taip yra todėl, kad pasakojau nederamus sapnus. Dirbome Kėrntnerio gatvės naktiniame klube, bet mus iš ten išgujo.

– Tau nereikėjo pasakoti to sapno, – niūriai burbtelėjo dainininkas.

– Na, prie to ir tavo žmona prisidėjo! – pasakė sapnų pasakotojas.

– Tuomet ji buvo tavo žmona, – pasiteisino dainininkas.

– Užteks apie tai, – paprašė Teobaldas.

– Mes vaidiname per koncertus sergantiems vaikams, – pasakė sapnų pasakotojas. – Ir kai kuriose valstybinėse ligoninėse – ypač per Kalėdas.

– Turėtumėte daugiau rodytis su meška, – patarė jiems ponas Teobaldas.

– Pasikalbėk apie tai su savo seserimi, – pasakė jam dainininkas. – Ta meška yra jos, ji ją dresavo, ji leido meškai aptingti, apsileisti ir prisirinkti blogų įpročių.

– Ji vienintelė nesišaipo iš manęs, – tarė žmogus, galintis vaikščioti vien rankomis.

– Norėčiau nieko daugiau apie tai nežinoti, – pasakė senelė. – Man tai per daug baisu.

– Brangioji ponia, – tarė ponas Teobaldas, – mes tik norėjome jums parodyti, kad neturėjome piktų kėslų. Gyvename sunkiais laikais. Man reikalinga B klasė, kad pritraukčiau daugiau turistų, o širdis neleidžia išvaryti Solnoko cirko.

– Širdis! Neieškok kvailių! – pasakė sapnų pasakotojas. – Jis bijo savo sesers. Net nesapnuoja mūsų išvaryti.

– Jeigu sapnuotų, tu žinotum! – sušuko rankomis vaikščiojantis žmogus.

– Aš bijau tos meškos, – pasakė ponas Teobaldas. – Ji daro viską, ką sesuo jai liepia.

– Puiki meška, nėra nieko nuskriaudusi, – tarė rankomis vaikščiojantis žmogus. – Tu labai gerai žinai, kad ji neturi nagų ir beveik be dantų.

– Ir baisiausiai vargsta ėsdama, – pripažino ponas Teobaldas. – Ji visiškai nusenusi ir nevalyva.

Mačiau per tėvo petį, kaip jis užsirašė bloknote: „Nukriošusi meška ir darbo neturintis cirkas. Šeimos galva – sesuo.“

Tuo momentu ant šaligatvio pamatėme ją, vediną meška. Buvo ankstyvas rytas, todėl gatvė apytuštė. Kaip reikalavo taisyklės, ji, žinoma, vedė mešką už pasaito, bet tik dėl akių. Moteris su ryškiai raudonu turbanu tai užlipdavo ant šaligatvio, tai nužengdavo nuo jo eidama paskui mešką, tingiai minančią savo vienračio pedalus. Gyvūnas lengvai važiavo nuo vieno automobilių stovėjimo skaitiklio prie kito, kartais posūkyje atsispirdamas į juos letena. Buvo galima sakyti, kad meška labai gabi vienratininkė, bet taip pat buvo galima pasakyti, kad vienratis – jos kelio galas. Buvo matyti, kad ji jaučia nebepadarysianti jokios pažangos.

– Verčiau parvestų mešką iš gatvės, – nervinosi ponas Teobaldas. – Gretimos konditerijos darbuotojai man skundėsi, sakė, meška atbaidanti pirkėjus.

– Meška privilioja pirkėjų! – paprieštaravo rankomis vaikščiojantis žmogus.

– Vienus privilioja, kitus atbaido, – atšovė sapnų pasakotojas. Jis staiga paniuro, tarsi jį būtų prislėgusi sava išmintis.

Mūsų dėmesį taip patraukė Solnoko cirkininkų kvailiojimas, kad visiškai išleidom iš akių senutę Johaną. Kai motina pastebėjo, kad Johana tyliai ašaroja, liepė man atvaryti automobilį.

– To jai buvo per daug, – pašnibždom pasakė tėvas Teobaldui. Solnoko cirkininkai lyg ir susigėdo.

Kai išėjau į lauką, prie manęs šaligatviu privažiavo meška ir padavė raktelius. Automobilis stovėjo prie šaligatvio.

– Ne kiekvienam patinka, kai raktai paduodami šitaip, – pasakė seseriai ponas Teobaldas.

– O aš maniau, jam patiks, – atšovė ji ir sušiaušė man plaukus.

Ji buvo patraukli kaip barmenė, apie kurias sakoma, kad jos patrauklesnės vakare. Dienos šviesoje buvo matyti, jog ji vyresnė už brolį ir už savo vyrus. Laikui bėgant, man atrodė, ji nustos jiems buvusi mylimąja ir seserimi ir taps visiems motina. Meškai ji jau dabar motina.

– Atvažiuok čia, – liepė ji meškai.

Ši abejingai atriedėjo savo vienračiu į nurodytą vietą ir įsikibo į skaitiklį. Lyžtelėjo skaitiklio stikliuką. Moteris timptelėjo saitą. Meška dėbtelėjo į ją. Moteris vėl timptelėjo. Meška užsigavusi ėmė minti pedalus, iš pradžių į vieną, paskui į kitą pusę. Ji lyg ir pagyvėjo pamačiusi, kad turi žiūrovų. Pradėjo vaidinti.

– Tik nieko nebandyk daryti, – liepė jai sesuo, bet meška mynė vis sparčiau, važinėjo pirmyn atgal, darė staigius posūkius ir vingiavo tarp skaitiklių. Sesuo neišlaikė saito. – Duna, sustok! – sušuko ji, tačiau meška visiškai jos nebeklausė. Ji per arti privažiavo prie šaligatvio, todėl vienratis smarkiai trenkėsi į automobilio sparną. Meška su vienračiu pargriuvo šalia ant šaligatvio. Gal ir neužsigavo, tačiau atrodė labai sutrikusi, nors niekas nesijuokė. – Ai, Duna, – priekaištingai pasakė jai sesuo, bet priėjo ir atsitūpė šalia ant šaligatvio. – Duna Duna, – švelniai pabarė. Meška pakratė didžiulę galvą, nenorėjo žiūrėti į seserį. Per šerius iš nasrų nutįso seilė, sesuo nušluostė ją ranka. Meška atstūmė jos ranką letena.

– Prašom lankytis! – liūdnai šūktelėjo ponas Teobaldas, kai mes susėdome į automobilį.

Motina sėdėjo užsimerkusi ir pirštais trynė smilkinius, atrodė, kad nė negirdi, apie ką kalbamės. Buvo sakiusi, kad tai vienintelis būdas apsiginti keliaujant su tokia vaidinga šeima.

Aš nebeturėjau noro duoti įprastinės ataskaitos apie automobilį. Bet mačiau, kaip tėvas mėgina palaikyti tvarką ir rimtį: laikė ant kelių atsivertęs didžiulį savo bloknotą, tarsi mes būtume ką tik atlikę visiškai normalų patikrinimą.

– Ką mums sako skaitiklis? – paklausė jis.

– Kažkas nuvažiavo trisdešimt penkis kilometrus, – atsakiau.

– Tai tos baisios meškos darbas, – tarė senelė. – Ant užpakalinės sėdynės pilna to gyvulio šerių, be to, užuodžiu ją.

– Aš nieko neužuodžiu, – pasakė tėvas.

– Ir tos čigonės su turbanu kvepalus, – tvirtino senelė. – Jų debesis automobilio palubėje. – Mudu su tėvu patraukėme nosimi. Motina vis dar trynė sau smilkinius.

Ant grindų šalia stabdžio ir sankabos pedalų pastebėjau kelis žalius kaip mėta dantų krapštukus, kokius mėgo laikyti burnos kamputyje – tarsi randą – vengras dainininkas. Neužsiminiau apie juos. Man pakako įsivaizduoti juos visus važinėjant po miestą mūsų automobiliu. Prie vairo – dainininką, šalia jo rankomis vaikščiojantį vyriškį, mojantį pro langą iškištomis kojomis. O gale – tarp sapnų pasakotojo ir buvusios jo žmonos – senąją mešką, besitrinančią didžiule galva į lubų apmušalą, susidėjusią stambias letenas ant stambių savo kelių ir suglebusią kaip nepiktybiškas girtuoklis.

– Vargšai žmonės, – tarė motina, vis dar užsimerkusi.

– Melagiai ir nusikaltėliai, – pareiškė senelė. – Mistikai, pabėgėliai ir nukaršę žvėrys.

– Jie labai stengėsi, – pasakė tėvas, – tik nieko iš to neišėjo.

– Zoologijos sode įdomiau, – tarė senelė.

– Man buvo smagu, – pasakė Robas.

– Sunku išsikapstyti iš C klasės, – tariau aš.

– Jis nusmuko žemiau Z, – pasakė senoji Johana. – Iškrito iš žmonių abėcėlės.

– Manau, reikia visa tai surašyti laiške, – nusprendė motina.

Tačiau tėvas pakėlė ranką lyg norėdamas mus palaiminti, ir mes nutilome. Jis rašė į didžiulį savo bloknotą, todėl norėjo, kad netrukdytume. Jo veidas buvo griežtas. Žinojau, kad senelė pasitiki jo nuosprendžiu. Motina žinojo, kad ginčytis nėra prasmės. Robas jau nuobodžiavo. Aš laviravau siauromis gatvelėmis. Nutariau Špygelio skersgatviu išvažiuoti į Lobkovico aikštę. Špygelio skersgatvis toks ankštas, kad parduotuvių, pro kurias važiuoji, vitrinose matai savo automobilio atspindį, todėl mūsų važiavimas per Vieną man atrodė kaip vienų vaizdų klojimas ant kitų – tarsi kino kameros triukas, sukeliantis pasakiškos kelionės per žaislinį miestą įspūdį. Kai senelė užmigo, motina pasakė:

– Nemanau, kad šiuo atveju vienoks ar kitoks klasės pakeitimas labai daug lemtų.

– Ne, – pritarė tėvas, – išvis nieko nelemtų. – Ir jis buvo teisus, nors praeis daug laiko, kol aš vėl pamatysiu „Grilparcerio pensioną“.

Kai senelė mirė – staiga ir miegodama, – motina pareiškė pavargusi nuo kelionių. Tačiau iš tikrųjų ją ėmė kamuoti senelės sapnuotas sapnas.

– Arkliai tokie sulysę, – kartą pasakė ji man. – Na, aš žinojau, kad jie bus liesi, tik nemaniau, jog šitokie. O riteriai… žinojau, kad bus vargani, – sakė ji, – bet tik ne tokie suvargę.

Tėvas atsisakė darbo Turizmo biure ir perėjo dirbti į seklių agentūrą, teikiančią paslaugas viešbučiams ir parduotuvėms. Tuo darbu jis buvo patenkintas, tik atsisakydavo dirbti per Kalėdas – atseit, kaip sakė, tuo metu kai kuriems žmonėms reikia leisti pavagiliauti.

Tėvai, kaip man atrodė, sendami darėsi atlaidesni, ir tikrai jaučiau, kad į gyvenimo pabaigą jie buvo visai laimingi. Žinojau, kad senelės sapno galią prislopino tikrovės pasaulis, ypač tai, kas nutiko Robui. Jis mokėsi privačioje mokykloje ir buvo ten labai mėgstamas, tačiau žuvo nuo savadarbės bombos pirmame universiteto kurse. Jis netgi nebuvo „politinis“. Paskutiniame laiške tėvams rašė: „Studentų radikaliųjų grupuočių rimta nuomonė apie save gerokai perdėta. O maistas šlykštus.“ Paskui Robas nuėjo į istorijos paskaitą, ir jo auditorija išlėkė į orą.

Kai tėvai mirė, mečiau rūkyti ir vėl ėmiau keliauti. Savo antrąją žmoną atsivežiau į „Grilparcerio pensioną“. Su pirmąja Vienos nepasiekiau.

„Grilparceris“ neilgai teišlaikė tėvo jam paskirtą B klasę, o tuo metu, kai į jį grįžau, jau buvo praradęs bet kokią. Pensioną valdė pono Teobaldo sesuo. Ji jau neturėjo palaidos moters patrauklumo, jį buvo pakeitęs kai kurioms senmergėms tetulėms būdingas belytis cinizmas. Ji buvo beformė, plaukai nudažyti bronzine spalva, todėl galva priminė varinę pagalvėlę puodams šveisti. Ji neprisiminė manęs, o mano klausimai sukėlė jai įtarimą. Kadangi pasirodžiau labai daug žinantis apie buvusius jos bendrus, tikriausiai pamanė, jog dirbu policijoje.

Dainininkas vengras kažkur išsidangino, savo balsu suviliojęs kitą moterį. Sapnų pasakotojas atsidūrė ligoninėje. Jo paties sapnai virto košmarais, todėl kiekvieną naktį baisingu staugimu jis pažadindavo visą pensioną. Buvo išgabentas iš to nusmurgusio pensiono, pasakojo pono Teobaldo sesuo, beveik tuo pat metu, kai šis prarado B klasę.

Ponas Teobaldas jau buvo miręs. Jis susmuko koridoriuje griebęsis už širdies, kai kartą naktį surizikavo patikrinti kažką, ką palaikė plėšiku. Bet tai buvo tik Duna, nelaimingoji meška, aprengta sapnų pasakotojo dryžuotu kostiumu. Kodėl šitaip aprengė mešką, Teobaldo sesuo man nepaaiškino, tik sukrėtimo išvydus besivažinėjantį žvėrį bepročio drabužiais ponui Teobaldui pakako mirti nuo išgąsčio.

Žmogų, kuris vaikščiojo vien rankomis, irgi ištiko nelaimė. Jo laikrodžio apyrankė užsikabino už eskalatoriaus danties, todėl jis nebegalėjo nuo jo nušokti. Jo kaklaryšį, kurį retai pasirišdavo, – mat vaikščiojant rankomis vilkdavosi žeme, – eskalatoriaus gale pastvėrė laiptai, ir vyriškis buvo juo pasmaugtas. Už jo susikimšo eilė žmonių, trypčiojančių vietoje, – žengia žingsnį atgal, leidžia eskalatoriui panešti pirmyn ir vėl žengia žingsnį atgal. Tai truko tol, kol galų gale kažkas išdrįso jį perlipti. Pasaulyje yra daugybė ne specialiai žiaurių mechanizmų, bet nepritaikytų žmonėms, kurie vaikščioja rankomis.

Po viso to, pasakė man Teobaldo sesuo, „Grilparcerio pensionas“ perėjo iš C klasės į daug blogesnę. Ją pačią vis labiau slėgė valdymo pareigos, ji mažiau beturėjo laiko Dunai, todėl meška sparčiai karšo, o jos įpročiai darėsi nederami. Kartą ji įnirtingai nusivijo paštininką tokiu greičiu, kad šis nusivertė nuo marmurinių laiptų ir susilaužė klubo sąnarį. Po to užpuolimo buvo sugriežtintas senas miesto potvarkis, draudžiantis viešose vietose laikyti gyvūnus palaidus. Duna buvo uždaryta „Grilparcerio pensione“.

Kurį laiką Teobaldo sesuo laikė mešką pensiono kieme pastatytame narve, tačiau ją ten erzindavo šunys ir vaikai, o pro langus žmonės mėtydavo į narvą maistą (ir blogesnius daiktus). Duna pasidarė nebepanaši į mešką ir sukta – apsimetusi, kad miega, griebė ir suėdė kone visą kažkieno katę. Po to porą kartų kažkas ją bandė nunuodyti, todėl ji pradėjo bijoti ką nors ėsti toje pavojingoje aplinkoje. Nebebuvo kitos išeities kaip padovanoti ją Šėnbruno zoologijos sodui, tik abejota, ar ją tenai priims. Meška buvo bedantė ir ligota, galbūt sirgo kokia užkrečiamąja liga, be to, ilgą laiką išgyvenusi tarp žmonių, ji buvo nepasirengusi švelnesnei gyvenimo zoologijos sode tvarkai.

„Grilparcerio pensiono“ kieme meška miegodavo atviroje patalpoje, todėl paūmėjo reumatizmas ir ji negrįžtamai prarado vienintelį savo sugebėjimą – važinėti vienračiu. Kai zoologijos sode pirmą kartą pamėgino važiuoti, nugriuvo. Kažkas nusijuokė. O jei kas pasijuokdavo iš to, ką Duna daro, paaiškino man Teobaldo sesuo, meška niekuomet to nebedarydavo. Galiausiai Šėnbrune ji virto savotišku pasigailėtinu padaru ir nugaišo nepagyvenusi naujojoje buveinėje nė poros mėnesių. Teobaldo sesers manymu, Duna mirė nuo pažeminimo: didžiulę jos krūtinę išbėrė, todėl ją teko nuskusti, o kaip pasakė vienas zoologijos sodo tarnautojas, meškai nuskutimas – mirtina gėda.

Aš žiūrėjau į tuščią narvą šaltame pensiono kieme. Paukščiai nepalikę nė vienos sėklelės, bet narvo kampe riogso krūva sudžiūvusio meškos mėšlo – be jokios gyvybės ir net kvapo, visai kaip Pompėjų lavonai. Nejučia prisiminiau Robą: iš meškos buvo likę daugiau.

Automobilyje nuotaika dar labiau sugedo: skaitiklyje nebuvo prisidėję nė vieno kilometro, niekas slapta juo nevažinėjo. Nebebuvo nieko, kas drįstų šitaip savavaliauti.

– Kai jau būsime pakankamai toli nuo tavo brangiojo „Grilparcerio pensiono“, – pasakė mano antroji žmona, – norėčiau, kad man paaiškintum, kam atsivežei mane į tokią skurdžią vietą.

– Ilga istorija, – pasakiau.

Pamaniau, kad Teobaldo sesers pasakojime apie pasaulį nepajutau nei džiaugsmo, nei kartėlio. Ji paporino savo istoriją nuobodžiaudama, – kaip pasakotojas, susitaikęs su nelaimingomis pabaigomis, – lyg jos pačios ir jos bendražygių gyvenimas niekuomet nėra buvęs egzotiškas, tarytum visą laiką jie būtų tik kvailai ir beviltiškai siekę aukštesnės klasės.

ROMANO KARALIUS

1. Kodėl man patinka Čarlzas Dikensas;

kodėl kai kuriems žmonėms nepatinka

„Didieji lūkesčiai“ buvo pirmas romanas, kurį perskaitęs tariau sau, kad pats būčiau norėjęs jį parašyti ir pats norėčiau būti romanistas – tiksliau sakant, sujaudinti skaitytoją taip, kaip pats buvau sujaudintas. Manau, kad „Didieji lūkesčiai“ turi nuostabiausią ir tobuliausiai išplėtotą siužetą tarp angliškai parašytų romanų; antra vertus, jis niekur nenukrypsta nuo tikslo sujaudinti mus iki juoko ir iki ašarų. Tačiau šiame romane yra ne vienas dalykas, kai kuriems žmonėms nepatinkantis, ir yra vienas konkretus dalykas, dėl kurio jiems apskritai nepatinka Dikensas. Štai kas jiems nepatinka labiausiai: visų Dikenso romanų tikslas yra paveikti mūsų jausmus, o ne protą, ir kaip tik per jausmus Dikensas siekia paveikti mus socialiai. Dikensas nėra analitikas, jo kūryba nėra analitinė, nors kartais būna didaktinė. Jo talentas reiškiasi per aprašymus, jis gali aprašyti reiškinį taip gyvai – ir taip įtaigiai, – kad į tą reiškinį niekas nebežiūrės taip kaip anksčiau.

Dikenso romanuose perskaitęs apie kalėjimus, niekada nebegali teisuoliškai teigti, kad kaliniams tik ten ir vieta; susidūręs su tokiu siaubingai dviveidžiu advokatu kaip ponas Džegersas, nebegali noriai atsiduoti advokato malonei, – nors „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ Džegersas tėra antraeilis personažas, jo portretas, ko gero, mūsų literatūroje didžiausias gyvenimo pagal abstrakčias taisykles pasmerkimas. Dikensas man parūpino netgi įsimintiną kritiko paveikslą – tai Bentlis Dramlas, „antras eilėje prie baroneto titulo“ ir „toks paniurėlis, kad net knygą imdavo į rankas taip, lyg autorius jį būtų nuskriaudęs“.

Nors Dikenso asmeninė socialinio blogio patirtis buvo trumpa ir jaunatviška, ji niekada jo nepaleido, – tai, kad tėvui teko gėdingai kalėti skolininkų kalėjime Maršalsyje, kad pats (vienuolikos metų) tris mėnesius triūsė batų tepalo fabrike Hangerford Sterse klijuodamas etiketes ant butelių, ir tai, kad dėl tėvo piniginių bėdų šeima kelis kartus kraustėsi – ypač kai Čarlzas buvo devynerių – į prastesnius būstus Čatame, o netrukus išsikėlė iš jo vaikystės Čatamo. „Pamaniau, kad gyvenimas bjauresnis, nei aš pradžioje tikėjausi“, – rašė jis. Bet jo vaizduotė niekada neskurdo – „Deivide Koperfilde“ jis rašė (prisimindamas, kaip skaitydavo mansardos kambarėlyje Šv. Marijos aikštėje Čatame): „Buvau Tomu Džonsu (Tomu Džonsu, kaip jį įsivaizduoja vaikas, pačia nuoširdžiausia būtybe).“11 Be to, jis juk buvo Don Kichotas ir visokie dar mažiau įtikimi jo meto Viktorijos laikų pasakų herojai. Haris Stounas (Harry Stone) rašė: „Sunku pasakyti, kas buvo anksčiau – Dikenso domėjimasis pasakomis ar jų įtaka jam.“ Autoriaus vaizduotės šaltinius panašiai nusako ir puikus Dikenso biografas Edgaras Džonsonas (Johnson), jis taip pat teigia, kad Dikensas sukūrė „naują literatūrinę formą – lyg ir pasaką, kuri yra kartu humoristinė, herojinė ir realistinė“.

Dikenso vaikystės Čatamas ryškiai atkuriamas „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ – tai kapinės, kurias jis matydavo iš mansardos kambarėlio, ir juoda kalinių barža, „panaši į Dievo prakeiktą Nojaus laivą“12, jo matyta dunksanti toliau nuo kranto jam plaukiojant valtimi Medvėjaus upe iki Temzės. „Didžiųjų lūkesčių“ kraštovaizdžiai dažnai yra atkeliavę iš Čatamo – ūkanotos pelkės, rūkas virš upės; o realus „Mėlynojo šerno“ prototipas buvo netolimame Ročesteryje, ten buvo ir dėdės Pamblčuko namas, taip pat rūmai „Gana“, kur gyvena ponia Hevišem. Su tėvu keliaudami pėsčiomis iš Greivsendo į Ročesterį, jiedu sustodavo Kente ir žvelgdavo į rūmą ant dviejų mylių šlaito, vadinamą Gadshiliu; tėvas jam sakė, kad jeigu labai uoliai dirbsiąs, galbūt kada nors ten apsigyvensiąs. Turint galvoje šeimos padėtį Čatame, jaunajam Čarlzui tikriausiai sunku buvo tuo patikėti, bet vieną dieną jis ten apsigyveno ir praleido paskutinius dvylika savo gyvenimo metų, ten parašė „Didžiuosius lūkesčius“, ten ir mirė. Skaitytojams, sakantiems, kad Dikenso vaizduotė nereali, reikėtų pasidomėti jo gyvenimu.

Jo vaizduotę skatino asmeninis nelaimingumo jausmas ir visuomenės reformuotojo įkarštis. Kaip ir daugelis sėkmę pasiekusių žmonių, jis gerai pasinaudojo savo nusivylimais – reaguodamas į juos su energija, su kone siautulinga veikla, užuot skyręs laiko atsigauti. Penkiolikos metė mokyklą, septyniolikos buvo teismų reporteris, devyniolikos – parlamento reporteris. Dvidešimties jis savo akimis matė 1831–1832 m. žiemos nedarbą, badą ir cholerą, o dvidešimt vienų jo pirmą literatūrinę sėkmę aptemdė nelaiminga pirmoji meilė. Ji buvo bankininko duktė, ir jos šeima vengė Dikenso; daug vėliau ji sugrįžo pas jį būdama nepatraukliai brandaus amžiaus – stora, įkyri, ir jau jis jos vengė. O kai su ja susipažino ir jinai jį atstūmė, jis ėmė dar uoliau dirbti – Dikensas niekada nepasiduodavo savigailai.

Jis pasižymėjo savybe, kurią Edgaras Džonsonas vadina „beribiu pasitikėjimu valios galia“. Vienoje iš pirmųjų recenzijų (parašytoje jo būsimo uošvio – tik pagalvokit!) visiškai teisingai nusakyti jaunojo autoriaus talento bruožai. „Atidus charakterio ir elgsenos stebėtojas, – rašė Džordžas Hogartas (George Hogarth) apie dvidešimt ketverių metų Dikensą, – su stipriu komizmo jausmu ir gebėjimu pavaizduoti žmogaus prigimties absurdus ir kvailybes keisčiausioje bei linksmiausioje šviesoje. Jis taip pat sugeba išspausti ašaras ir sukelti juoką. Jo pateikti šiame milžiniškame mieste suvešėjusių nedorybių ir vargų vaizdai gali sugelti širdį net nerūpestingiausiam ir nejautriausiam skaitytojui.“

Iš tiesų jauna Dikenso žvaigždė taip nustelbė Robertą Simorą (Seymour), pirmąjį „Pikviko užrašų“ iliustruotoją, kad šis šautuvu ištaškė sau smegenis. 1837 m. Dikensas jau buvo pagarsėjęs su ponu Pikviku. Jam buvo tik dvidešimt penkeri, jis net ėmėsi vadovauti savo nelaimėliams tėvams: dukart išpirkęs tėvą iš skolininkų kalėjimo, Dikensas jėga perkraustė tėvus iš Londono į Ekseterį, taip bandydamas sutrukdyti silpnavaliam tėvui be saiko skolintis garsaus sūnaus vardu.

Budrų Dikenso reagavimą į to meto socialines blogybes politiškai galima apibūdinti kaip reformistinį liberalizmą, bet jokia etiketė jam nelipo. Pavyzdžiui, jo raginimas panaikinti mirties bausmę buvo pagrįstas įsitikinimu, kad tokia bausmė visai neatgrasina nuo nusikaltimų, o ne užuojauta kokiam nors piktadariui. Dikensui „didžiausias blogis, – kaip teigia Džonsonas, – buvo tos siaubingos dramos psichologinis efektas, kai žmogus kariamas atbukusios ir piktdžiugaujančios minios akyse“. Jis nepailsdamas rėmė pataisos namus moterims ir daug pagalbos bei labdaros įstaigų vargšams; rašydamas „Dombį ir sūnų“ buvo išsiugdęs tvirtą etinę poziciją žmogaus godumo konkuruojančiame versle atžvilgiu ir garsiai reiškė moralinį pasipiktinimą abejingumu pažemintųjų gerovei; jau „Oliverio Tvisto“ laikotarpiu (1837–1839) jis ėmė suprasti, kad piktybė ir žiaurumas ne atsitiktinai padalinami žmonėms gimstant, o sukuriami visuomenės. Ir dar gerokai prieš „Niūrius namus“ (1852–1853) atkakliai laikėsi įsitikinimo, kad „geriau patirti didelę neteisybę negu kreiptis pagalbos į daug didesnę teismo neteisybę“.

Trisdešimties pirmą kartą pabandė redaguoti „didį liberalų laikraštį“, skirtą „pažangos ir tobulėjimo, švietimo, pilietinių bei religinių laisvių ir lygių įstatymų principams“; išsilaikė tik septyniolika dienų. Su Household Words („Namų žodžiais“) jam sekėsi daug geriau – žurnalas susilaukė tokios pat sėkmės kaip daugelis jo romanų, kupinas, jo žodžiais tariant, „visuomenės stebuklų, gerų ir piktybinių“. Jis vienas iš pirmųjų susižavėjo Džordž Eliot kūryba ir vienas iš pirmųjų atspėjo jos lytį. „Aš pastebėjau, regis, labai moteriškų bruožų, – rašė jis jai, – tad patikinimas tituliniame puslapyje manęs netenkina, net ir dabar. Jeigu tai radosi ne iš moters, manau, kad iki tol nuo pasaulio pradžios joks vyras negebėjo psichologiškai reikštis taip panašiai į moterį.“ Žinoma, ji buvo sužavėta – ir prisipažino jam.

Jis buvo toks darbštus, kad (nors buvo kilniaširdis) net jo draugų darbai nedarė jam įspūdžio. „Daugumai geriausiųjų būdingas baisus respektabilumas, – rašė jis, – smulki, baigtinė, sisteminga rutina, man keistai atspindinti pačios Anglijos būklę.“ Bet visada gindavo neginamus – kaip antai širdingame šveplame ponio Slirio prašyme cirko artistams „Sunkiuose laikuose“: „Nepykit ant mūšų, vargšų baštūnų. Žmonėm reikia pašilinkšmyt. Negali jie višąlaik tiktai mokytiš, negali ir višąlaik tiktai dirbt, taip jau jie iš prigimimo. Meš jum reikalingi, pone. Padarykit išmintingai ir geraširdiškai. Paimkit iš mūš, kaš geriaušia, o ne kaš blogiaušia.“ Kaip tik šią Dikenso ypatybę pabrėžė Irvingas Hau (Irving Howe), rašydamas, kad jo „stipriausiuose romanuose linksmintojas ir moralistas atrodo lyg vienas kito šešėliai – juk abu balsai eina iš tos pačios burnos“.

Dikenso talentas toks, kad jis spontaniškai perteikia situaciją su užuojauta ir kartu linksmai, taip pat ir su narčiu pasipiktinimu, su tuo, ką Džonsonas vadina „tūžmingu visuomenės blogybių demaskavimu“. Tačiau Dikenso, kaip rašytojo, didžiausias rizikavimas menkai tesusijęs su jo socialine morale. Jis nė kiek nebijo jausmingumo – pykčio, aistros, emociškai ir psichologiškai atsiskleisti – jis nesisaugo, nebūna atsargus. Šiuolaikinėmis, postmodernistinėmis pagyromis rašymo amatui – subtilumui, rafinuotumui – mes, ko gero, išrafinavome iš romano pačią širdį. Dikensas būtų smagiau pasijuokęs iš šiandieninių literatūros elitizmo ir minimalizmo adeptų negu iš savo pono Pamblčuko ir ponios Dželibi. Jis buvo romano karalius šio žanro pavyzdinių kūrinių šimtmetyje.

Dikensas kūrė didingą komediją – aukštąją ir žemąją, – taip pat ir didingą melodramą. Baigdamas pirmąją Pipo lūkesčių dalį Dikensas rašo: „Dievas žino, kad ašarų niekada nereikia gėdintis, nes jos yra lietus, kuris suvilgo alsias kelio dulkes, atgaivina kietas mūsų širdis.“ Bet mes gėdinamės savo ašarų. Gyvename laikotarpiu, kai kritinis skonis mums sako, kad minkštaširdiškumas tolygus bukumui, mus taip veikia televizijos šlamštas, kad net priešindamiesi jam persistengiame: nusprendžiame, kad bet kokia pastanga sujaudinti publiką iki juoko arba ašarų yra begėdiška – tai esą būdinga arba situacijų komedijai, arba muilo operai, arba abiem.

Edgaras Džonsonas teisingai pažymi, kad „nors daug prikalbėta apie Viktorijos epochos susivaržymą, emociškai susivaržę esame mes, o ne jie. Dideli sluoksniai šiuolaikinių skaitytojų, ypač vadinamųjų „subtilių“, nepasitiki jokiu nežabotu jausmų protrūkiu. Ir ypač kai jausmai būna kilnūs, herojiški arba švelnūs, jie susigūžia iš skeptiško įtarumo arba pasidygėjimo. Nuoširdi jausmų raiška jiems atrodo perdėta, veidmainiška arba gėdinga.“ Džonsonas nurodo ir šio reiškinio priežastį. „Mūsų ypatingą jausmų, vadinamų sentimentalumu, baimę galima paaiškinti. Nepaprastai klestint populiariajai grožinei literatūrai, vulgarūs mėgdžiotojai nupigino tuos metodus, kurių išmoko iš didžiųjų rašytojų, ir suprimityvino jausmų vaizdavimą. Ypatingi Dikenso gabumai iškėlė jį kaip tokio sekimo pavyzdį.“

Rašytojas, rizikuojantis būti sentimentalus, šiuolaikiniam skaitytojui pernelyg dažnai atrodo jau kaltas. Bet rašytojas, taip bijantis sentimentalumo, kad jo visai išvengia, elgiasi bailiai. Besimokantiems autoriams būdinga – ir atleistina – vengiant saldžių seilionių apskritai nerašyti apie žmones arba neįvaryti personažų į emocinius kraštutinumus. Apsakymas apie keturių patiekalų vakarienę, perteiktas iš šakutės požiūrio taško, niekada nebus sentimentalus, – bet, ko gero, mums nepasirodys svarbus. Dikensas nesivaržydamas rizikavo jausmingumu. „Jo ginklai buvo karikatūra ir burleska, – rašo Džonsonas, – melodrama ir netramdomi jausmai.“

Ir štai dar viena nuostabi savybė: jo kūryba niekur nėra tuščiagarbė – tai yra jis niekada nesiekė originalumo. Niekada nesidėjo esąs tyrėjas, atrandantis neištirtas blogio apraiškas. Ir nebuvo tuščiagarbis, įsivaizduojantis, kad jo meilė kalbai arba jos vartosena kokia ypatinga; kai norėdavo, sugebėjo rašyti labai gražiai, bet nebūdavo taip, kad neturėtų ką pasakyti ir dėl to manytų, jog rašymo tikslas – graži kalba, – šia prasme jam irgi nerūpėjo originalumas. Plačiausio užmojo prozininkams niekada nerūpėjo toks kalbos originalumas – Dikensui, Hardžiui, Tolstojui, Hotornui, Melviliui... – jų vadinamasis stilius yra universalus – jie rašė visokiais stiliais. Tokiems prozininkams kalbos originalumas tėra mados reikalas, praeinantis reiškinys. Išliks didesnieji, paprastesnieji dalykai – tie, kurie jiems rūpėjo, kurie buvo juos užvaldę: pasakojimas, personažai, juokas ir ašaros.

Vis dėlto įspūdinga Dikenso meistryste žavėjosi ir tie rašytojai, kurie vadinami stiliaus meistrais, pasak jų, tai buvęs spontaniškas gebėjimas – ne tai, ko galima išmokti arba būti išmokytam. G. K. Čestertono „Čarlzas Dikensas. Kritinė studija“ pateikia pagiriamąjį ir kartu tikslų požiūrį į Dikenso metodą; be to, Čestertonas nuostabiai pateisina Dikenso personažų paveikslus. „Nors jo personažai neretai būdavo karikatūriški, tai ne tokios karikatūros, kokias įsivaizduoja žmonės, niekada nesutikę tokių charakterių, – rašo Čestertonas. – Jo kritikai nebuvo sutikę tokių charakterių, nes negyveno paprastų Anglijos žmonių gyvenimo, o Dikensas gyveno. Anglija buvo kur kas linksmesnė ir siaubingesnė, negu atrodė tiems žmonėms, kurie rašydavo recenzijas.“

Verta atkreipti dėmesį į tai, kad ir Džonsonas, ir Čestertonas pabrėžia Dikenso prisirišimą prie paprastų žmonių, o kritikai pabrėžia Dikenso ekscentriškumą. „Negali būti nė abejonės dėl Dikenso, kaip žmogiško reiškinio istorijoje, svarbos, – rašo Čestertonas, – [...] tiesiog nuoga genijaus liepsna pratrūksta iš žmogaus, neturinčio kultūros, tradicijos, nesiremiančio religijos ir filosofijos istorija arba didžiosiomis užsienio mokyklomis, ir atskleidžia šviesą, niekada neregėtą nei jūroje, nei žemėje, ar bent ilgus fantastiškus šešėlius, krentančius nuo paprastų daiktų.“

Vladimiras Nabokovas pažymėjo, kad Dikensas nerašė kiekvieno sakinio taip, lyg nuo to priklausytų jo reputacija. „Kai Dikensas nori perteikti skaitytojui tam tikrą informaciją per pokalbį arba pamąstymą, įvaizdžiai paprastai nekrenta į akis“, – rašo Nabokovas. Dikensas žinojo, kaip išlaikyti skaitytojo dėmesį, pasitikėjo savo aprašomąja galia, kaip ir sugebėjimu įdiegti skaitytojams emocinį ryšį su personažais. Paprastai tariant, pasakojimo varomoji jėga ir emocinis interesas yra tie veiksniai, dėl kurių romanas labiau prikausto dėmesį 300-ame puslapyje negu 30-ame. „Ryškių įvaizdžių pliūpsniai išdėstyti su tarpais“, – kaip aiškina Nabokovas.

Bet ar jis neperdėdavo visko? – klausia jo kritikai.

„Kai žmonės sako, kad Dikensas perdeda, – rašo Džordžas Santajana, – man atrodo, kad jie neturi nei akių, nei ausų. Jie, matyt, turi tik sampratą, kokie yra daiktai ir žmonės, ir viską priima tradiciškai, su diplomatine nuostata.“ O tiems, kurie aiškina, kad niekas niekada nebuvo toks sentimentalus arba kad nėra buvę tokių žmonių kaip Vemikas, Džegersas arba Bentlis Dramlas, Santajana sako: „Mandagusis pasaulis meluoja – yra tokių žmonių, mes patys esame tokie žmonės tiesos akimirką.“ Santajana pateisina ir Dikenso stilistinius ekscesus: „Tas sugebėjimas, kuris paverčia jį tobulu komiku, yra kaip tik tai, kas atstūmė nuo jo vėlesnę kartą, kurioje skonį turintys žmonės buvo estetai, o dorybingi žmonės buvo aukšto lygio snobai; jiems reikėjo manieringo meno, o jis jiems siūlė gausią improvizaciją, jie norėjo analizės ir plėtotės, o jis siūlė absoliučią komediją.“

Nenuostabu, kad – ir dėl jo populiarumo, ir nepaisant populiarumo – Dikensas neretai būdavo klaidingai suprantamas ir dažnai pašiepiamas. Pirmą kartą lankydamasis Amerikoje jis negailestingai smerkė amerikiečių praktiką nepaisyti autorinių teisių; be to, nepakentė vergovės ir apie tai kalbėjo, jam atrodė pasibjaurėtinas ir šiurkštus amerikiečių įprotis spjaudytis – pasak Dikenso, tiesiog visur! Už tokią kritiką mūsų kritikai jam atsimokėjo – vadino jį „pasipūtusiu reporteriu“ ir „tuo garsiu samdomu rašeiva“, jo mąstysena buvo apibūdinta kaip „netašyta, vulgari, įžūli ir paviršutiniška“, jis neva buvęs „ribotas“ bei „išpuikęs“ ir iš visų svečių, kada nors apsilankiusių „mūsų originalioje ir įspūdingoje šalyje“, buvo laikomas „menkiausiu, vaikiškiausiu, prasčiausiu, niekingiausiu...“

Tad, žinoma, Dikensas turėjo priešų – jiems buvo neįkandamos jo nuostabios nuojautos ir neprilygstamas energingas gyvenimas. Prieš pradėdamas rašyti „Didžiuosius lūkesčius“, jis sakė: „Su šia knyga turiu padaryti viską, ką galiu – sugalvoti gerą pavadinimą?“ Tikrai geras, daug rašytojų gailėjosi negalį jo panaudoti, toks pavadinimas būtų tikęs daugeliui nuostabių romanų: „Didžiajam Getsbiui“, „Į švyturį“, „Kasterbridžo merui“13, „Fiestai“, „Anai Kareninai“, „Mobiui Dikui“ – juk tai vis didieji lūkesčiai.

2. Santuokos kalinys; „Vienintelė laimė,

kurios gyvenime pasigedau...“

O kaip su siužetu? – klausia jo kritikai. Ar nėra jo siužetai neįtikimi?

Ojojoi, dar ir kaip „neįtikimi“! Man įdomu, kiek žmonių, vadinančių siužetą „neįtikimu“, susivokia apskritai nemėgstantys jokio siužeto. Siužetas neįtikimas iš prigimties. Ir jeigu jūs skaitėte labai daug šiuolaikinių romanų, turbūt esate nepratę juose rasti daug siužeto; o jeigu siužetą rasite, jis jums tikrai atrodys neįtikimas. Tačiau 1982 m. britai, plaukdami pakariauti su Argentina, kariams transportuoti pasitelkė prabangų lainerį Queen Elizabeth II. Ir kokį gi aukščiausią karinį prioritetą išsikėlė kur kas menkesnės argentiniečių pajėgos? Nagi paskandinti tą prabangų lainerį Queen Elizabeth II – pasiekti bent jau vadinamąją „moralinę pergalę“. Tik pagalvokit! Tačiau žinių pranešimuose mes pripažįstame daug neįtikimesnius įvykius negu grožinėje literatūroje. Literatūra yra ir turi būti geriau padaryta negu žinių pranešimai, o ir siužetai, netgi neįtikimiausi, būna geriau padaryti negu realus gyvenimas.

Žvilgterėkime į Čarlzo Dikenso santuoką – jeigu jo santuokos istoriją rastumėme kokiame nors romane, ji mums atrodytų visai neįtikima. Dikensui susituokus su Katerina Hogart, jos jaunesnė sesuo Merė, tik šešiolikos metų, atsikėlė gyventi kartu su jais; Merė dievino sesers vyrą, namuose ji skleidė linksmumo dvasią – matyt, savo geranorišku nusiteikimu ir ramiu būdu dar labiau išsiskyrė šalia Katerinos, protarpiais niūrios ir uždaros. Juk daug lengviau būti viešnia negu sutuoktine, ir blogiausia, kad septyniolikos metų Merė mirė ir šitaip tobulai įsiamžino Dikenso atmintyje, ir vėlesniais jo santuokos su Keite (Kateriną vadindavo Keite) metais tapo dar labiau nepasiekiama dievaite, kurios vargšė Keitė niekaip negalėjo nukonkuruoti. Merė, žinoma, buvo tobula mergaitiškos nekaltybės vizija, vis iš naujo pasirodanti Dikenso romanuose – ji yra mažoji Nelė „Senienų krautuvėlėje“, Agnesė „Deivide Koperfilde“, Mažylė Dorit. Aišku, kad jos gerumas įsigavo ir į „Didžiųjų lūkesčių“ Bidę, nors Bidės sugebėjimai kritikuoti Pipą nulipdyti iš stipresnio molio negu tai, ką Dikensas būtų galėjęs rasti Merėje Hogart.

Nors per pirmą viešnagę Amerikoje Dikensas nedaug teužsiminė apie kelionėje Keitę kamavusią įtampą (ypač jos nerimą dėl Anglijoje likusių vaikų), jis pastebėjo, kad Keitės tarnaitė visiškai nesidomi Amerika. Jis užfiksavo, kad pati Keitė – lipdama į laivą, karietą, traukinį ar išlipdama iš jų – pargriuvo 743 kartus. Nors tai, aišku, perdėjimas, ponios Dikens nerangumas reiškėsi įspūdinga atvejų gausa; Džonsonas kelia prielaidą, kad ji turėjo kažkokį nervinį sutrikimą, nes stulbinamai negebėjo valdyti savo kūno. Kartą Dikensas įtraukė ją į vieną savo mėgėjiškos teatro trupės spektaklį – vaidmuo buvo nedidelis, Keitei reikėjo sukalbėti iš viso tik trisdešimt eilučių, bet ji sugebėjo scenoje įgriūti pro angą ir taip smarkiai pasitempė kulkšnį, kad ją teko pakeisti. Tai atrodo kraštutinis žingsnis siekiant patraukti Dikenso dėmesį, bet jųdviejų santuoka Keitei buvo tokia pat sunki kankynė kaip jam, nors ir kitu aspektu.

Kai Dikenso dvidešimt trejų metų santuoka su Keite ėmė irti, kas gi kitas gyveno kartu su jais, jeigu ne dar viena jaunesnė Keitės sesuo? Džordžina Dikensui atrodė „puikiausia ir meiliausia mergina“; ir ji buvo tokia ištikima, kad, jam ir Keitei atsiskyrus, Džordžina liko su Dikensu. Galbūt ji buvo jį įsimylėjusi ir jam buvo anaiptol ne tik vaikų auklė (Keitė Dikensui pagimdė dešimt vaikų), bet nėra jokių duomenų, rodančių juodu siejus seksualinį ryšį, nors anuo metu tokių gandų jiedu neišvengė.

Atsiskyrimo nuo Keitės laikotarpiu Dikensas tikriausiai buvo įsimylėjęs savo mėgėjų teatro trupės aštuoniolikmetę aktorę, vardu Elena Ternan. Keitė, aptikusi apyrankę, kurią Dikensas ketino padovanoti Elenai (turėjo įprotį savo mėgstamiausiems atlikėjams teikti dovanėles), apkaltino jį jau turėjus intymių santykių su Elena, nors, iš visko sprendžiant, tai įvyko tik praėjus keleriems metams po Dikenso ir Keitės atsiskyrimo. (Dikenso santykiai su Elena Ternan tikriausiai buvo beveik taip pat slegiami kaltės jausmo ir nelaimingi, kaip jo santuoka.) Atsiskyrimo laikotarpiu Keitės motina paskleidė gandus, kad Dikensas Eleną Ternan jau padarė savo meiluže. Savo labai populiaraus žurnalo (Household words) pirmame puslapyje su antrašte ASMENINIS Dikensas paskelbė pareiškimą, kad tokie jo reputacijos „iškraipymai“ yra „šiurkštus melas“. Savo gynybiniu teisuoliškumu Dikensas sukėlė daug ginčų – visas jo santuokos bei atsiskyrimo smulkmenas aprašė New York Tribune ir visi Anglijos laikraščiai. Tik pagalvokit!

Buvo 1858 metai. Po trejų metų Dikensas pakeis pavadinimą Household Words į All the Year Round („Kiaurus metus“) ir toliau laikysis sekinančio įpročio žurnale dalimis skelbti savo romanus; pradės dažnus aistringus viešus skaitymus, tai pakirs jo sveikatą (iki mirties 1870 m. atliks daugiau kaip keturis šimtus skaitymų); užbaigs ir „Pasakojimą apie du miestus“, ir „Didžiuosius lūkesčius“. „Aš nesugebu ilsėtis, – pasakė jis savo geriausiam ir seniausiam draugui Džonui Forsteriui. – Esu visai įsitikinęs, kad tausodamas save sunykčiau, palūžčiau ir mirčiau. Daug geriau mirti dirbant.“

O dėl meilės – jis skundėsi, kad tikra meilė buvo „vienintelė laimė, kurios gyvenime pasigedau, vienintelė draugė ir bendražygė, kurios neturėjau“. Iš dalies šis melancholiškas įsitikinimas įsiliejo į pasakojimą, kaip Pipas siekė Estelos meilės (ir iš esmės paveikė pirmąjį „Didžiųjų lūkesčių“ pabaigos variantą). O lėta ir šalta jaunutės Elenos Ternan reakcija į garsaus, penktą dešimtį baigiančio autoriaus jausmus privertė Dikensą gana gerai pažinti, kaip Pipas ilgėjosi Estelos.

Santuoka su Keite, jo požiūriu, buvo kalėjimas; bet ištrūkęs jis patyrė viešiausią skandalą bei pažeminimą ir įsigijo nenorią meilužę – santykiai su Elena Ternan niekada netapo džiaugsminga švente. Ta santuoka be meilės taip ir liko visada su juo – kaip kad skolininkų kalėjimo dulkės persekiojo poną Doritą, kaip kad šalti pelkių ūkai nusekė paskui jaunąjį Pipą į Londoną, kaip kad Niugeito „dėmė“ buvo prilipusi prie Pipo jam taip viltingai sutinkant Estelos karietą.

Pipas – dar vienas Dikenso našlaitis, tik ne toks tyras kaip Oliveris Tvistas ir ne toks mielas kaip Deividas Koperfildas. Jis – ne tik nerealistinius lūkesčius puoselėjantis jaunuolis, jis vaikėzas, perėmęs rafinuotas džentelmeno (nepelnyto statuso) manieras, niekindamas savo žemą kilmę ir jausdamas gėdą aukštesnės socialinės klasės žmonių draugijoje. Pipas yra snobas. „Nėra nieko baisesnio kaip gėdintis savo namų“, – pripažįsta jis, tačiau, susiruošęs į Londoną mėgautis savo nežinomo geradario malonėmis, ant „kiekvieno savo kaimo žmogaus“ išverčia „visą galoną pasipūtimo“.

Dikensui tai tikriausiai buvo abejojimo savimi metas – jis bent iš dalies iš naujo įvertino savigarbą. Jis slėpė nuo vaikų kadaise dirbęs batų tepalo fabrike. Nors jo kilmė nebuvo tokia žema kaip jaunojo Pipo, Dikensui ji tikriausiai atrodė gana žema. Jis niekada nepamiršo, kaip jautėsi prislėgtas Hangerford Sterse klijuodamas ant butelių etiketes.

Ar jis taip pat jautėsi kaltas ir kai kuriuos savo užmojus vertino tik kaip turinčius džentelmeno pretenziją (be realaus turinio)? Akivaizdu, kad „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ šiek tiek su panieka žiūrima į kai kuriuos aristokratiškus jaunojo Pipo siekius, į tas paslaptingas ir sudėtingas sąlygas, įgalinančias Pipą „turėti saldų gyvenimą“, „pakilti virš darbo“. Pabaigoje – Dikenso pabaigos dažnai taip pakrypsta – širdis suminkštėja, į darbo etiką, tą vidurinės klasės tvirtovę, maloningai pažvelgiama su šiokia tokia pagarba. „Mūsų verslas buvo ne iš didžiųjų, – sako Pipas apie savo darbą, – bet turėjome gerą vardą, triūsėme sąžiningai ir gyvenome be stygiaus.“ Čia pavyzdys to, ką turi galvoje Čestertonas sakydamas, kad „Dikensas ne rašė tai, ko žmonės nori. Dikensas norėjo to, ko žmonės nori.“ Tai svarbus skirtumas, ypač atsižvelgiant į Dikenso populiarumą, – šis žmogus ne tiek rašė publikai, kiek išreiškė publikos troškimus: stulbinamai ryškiai pavaizdavo tai, ko publika bijojo, apie ką svajojo, ko norėjo.

Mūsų laikais dažnai reikia teisinti rašytojo populiarumą, kartkarčiais literatūrinė mada skelbia, kad būti populiariam – blogas skonis: jeigu rašytojas populiarus, argi jis gali būti ko nors vertas? Ir dažnai skurdesniems protams tenka vaidmuo menkinti laimėjimus rašytojų, turinčių daugiau skaitytojų ir didesnę reputaciją negu jų pačių. Pavyzdžiui, kai mirė Dikensas, Oskaras Vaildas buvo paauglys; kalbėdamas apie Dikenso jausmus, Vaildas pažymėjo, jog „reikia turėti akmeninę širdį, kad nesijuoktum iš Mažylės Nelės mirties“. Taip pat Vaildas sakė, kad Flobero pokalbis yra kiaulių skerdiko pokalbio lygio, bet Floberas nebuvo pokalbių meistras – ilgainiui galbūt kaip tik šioje srityje Vaildo indėlis į mūsų literatūrą pasirodys esąs tvariausias. Palyginti su Dikensu ar Floberu, Vaildo rašymas yra kiaulių skerdimo lygio. Čestertonas, gimęs ketveri metai po Dikenso mirties ir patekęs į tokį literatūros laikotarpį, kai (rašytojo) populiarumas atrodo įtartinas, labai tiesmukai atmetė priekaištus dėl Dikenso populiarumo. Istorija kreips dėmesį į Dikensą paprasčiausiai todėl, sakė Čestertonas, kad „šis žmogus vedė minią“.

Dikensas kuria sodrius ir didingus aprašymus, pateikia aplinkos atmosferą, taip pat tai, kas susiję su lytėjimu, visas siaubingas arba instinktyviai juntamas detales. Tai yra jo, kaip rašytojo, stipriosios pusės, o jeigu yra ir silpnybių, jas lengviau pastebėti romanų pabaigoje, ne pradinėse ar vidurinėse dalyse. Pabaigoje, kaip geras krikščionis, jis nori atleisti. Priešai paduoda vienas kitam ranką (ar net susituokia!), kiekvienas našlaitis susiranda šeimą. Ponia Hevišem, tikrai baisi moteris, sušunka savo pačios manipuliuotam ir apgaudinėtam Pipui: „Kas aš tokia, dėl Dievo meilės, kad iš manęs būtų reikalaujama kilnumo?“ Bet kai ji maldauja atleidimo, jis jai atleidžia. Magvičui, kad ir kaip „šiurkščiai“ gyvenusiam, leidžiama mirti su šypsena lūpose, ramiai žinančiam, kad jo dingusi duktė gyva. Kurgi nebus neįtikima! Siaubingoji Pipo sesuo galiausiai miršta, tad brangusis Džo gali vesti tikrai gerą moterį. O pakeistoje pabaigoje Pipo nelaiminga meilė ištaisoma – jos „netemdo naujo išsiskyrimo su ja šešėlis“. Tai mechaniškas supiršimas, tai nerealistiška, per daug tvarkinga, tarsi dėl romano formos sklandumo visus personažus reikėtų suvesti draugėn. Mūsų ciniškiems lūkesčiams tai gali būti pernelyg viltinga.

Už viltingumą, dėl kurio visi taip mėgsta „Kalėdų giesmę“, Dikensas gauna pylos, kai jo suteikia „Didiesiems lūkesčiams“; Kalėdoms pasibaigus, Dikenso viltingumas daugeliui atrodo tiesiog kaip perdėtas optimizmas. „Didžiųjų lūkesčių“ pirmoji pabaiga, kurioje Dikensas nusprendžia, kad Pipas ir jo nepasiekiama meilė Estela liks atskirai, daugelio moderniųjų kritikų laikoma tinkama (ir, žinoma, modernia), o Dikensas jos galiausiai atsisakė, – dėl tokio širdies ir proto posūkio jis kaltinamas principų išdavyste. Brandų gyvenimą pradėjęs su lėkštais siekiais, Pipas galų gale turi praregėti ir suvokti, kokios netikros buvo jo – ir Estelos – vertybės, turi tapti liūdnesniu, bet protingesniu žmogumi. Daug skaitytojų reiškia įsitikinimą, kad Dikensas perlenkia lazdą, pakeistoje pabaigoje piršdamas mums mintį, jog Estela ir Pipas, o ir bet kas, gali kartu ilgai ir laimingai gyventi. Apie tą naują pabaigą, kurioje Pipas ir Estela susitaiko, pats Dikensas draugui aiškino: „Labai gražiai parašiau ir neabejoju, kad su šiuo pakeitimu istorija priimtinesnė.“ Tai, kad Estela Pipui – arba bet kam – būtų netikusi žmona, čia ne esmė. „Nebijokit, aš nesuteiksiu jam palaimos“, – gudriai sako ji Pipui, bėdojančiam, kad jos išrinktasis toks blogas. Esmė ta, kad Estela ir Pipas yra susieti, jiedu lemtingai priklauso vienas kitam – laimingi ar nelaimingi.

Nors pakeisti originaliąją pabaigą Dikensui pasiūlė jo draugas Bulveris-Litonas (Bulwer-Lytton), norėjęs, kad knyga baigtųsi linksmesne gaida, Edgaras Džonsonas protingai pabrėžė, jog „pakeista pabaiga atspindėjo desperatišką tikėjimą, kurio Dikensas negalėjo išguiti iš savo širdies“. Toji viltis nėra prilipdytas paskutinės minutės persigalvojimas – tai tiesiog visame romane gyvuojančios vilties, kad Estela gali pasikeisti, kulminacija. Juk Pipas keičiasi (jis yra pirmasis svarbus Dikenso romano personažas, kuris realistiškai, nors ir lėtai, keičiasi). Knyga ne veltui pavadinta „Didieji lūkesčiai“. Nemanau, kad tai sumanyta vien kaip kandus pavadinimas – nors savo aiškinimui galiu pakenkti primindamas sau, jog pirmiausia apie Pipą, kaip „jauną vaikiną su dideliais lūkesčiais“, išgirstame iš grėslaus ir ciniško pono Džegerso, to patyrusio kietakakčio, kuris visai deramai perspėja Pipą „nepasikliauti jokiais atrodymais, pasitikėti tiktai įrodymais. Tai pati geriausia taisyklė.“ Tačiau tai niekada nebuvo Dikenso taisyklė. Ponas Gredgraindas iš „Sunkių laikų“ netikėjo niekuo ir naudojosi vien tik faktais; vis dėlto Dikensas paiso pono Slirio patarimo „padaryti išmintingai ir geraširdiškai“. Geraširdiška ir „išmintinga“, kad Pipas ir Estela pabaigoje yra kartu.

Iš tiesų tai pirma nebūdinga pabaiga – Dikenso ir romano. Pipas, susitikęs su Estela (po dvejų metų, per kuriuos tik išgirsdavo gandų apie ją), sunkia širdimi pasako: „Tuo pokalbiu likau labai patenkintas, nes iš jos veido, iš balso ir prisilietimo pajutau, jog kančia buvo stipresnė už ponios Hevišem mokymą ir ji širdimi suprato tai, ką kadaise jautė manoji.“ Nors šis tonas – išdidus ir kupinas savigailos – modernesnis negu Dikenso romantiška pataisa, aš nematau, ką mes arba mūsų literatūra būtumėme šitaip laimėję. Čia esama šiuolaikiškos atsajos ir netgi pasitenkinimo savimi. Kalbant apie Čarlzą Dikensą reikia neužmiršti vieno dalyko: jausdamasis laimingas jis būdavo aktyvus ir energingas, o nelaimingas – dvigubai energingesnis. Pirmojoje pabaigoje Pipas pasiduoda savigailai – Dikensui taip niekada nebūdavo.

Pakeistoje pabaigoje skaitome: „Aš paėmiau jos ranką ir mudu išėjome iš griuvėsių. Kaip kadaise man einant iš kalvės kilo rytinis rūkas, taip dabar aukštyn kilo vakaro rūkas ir prieš mus atsivėrė plačios romia šviesa nuspalvintos erdvės, kurių netemdė naujo išsiskyrimo su ja šešėlis.“ Labai gražiai parašyta, kaip pažymėjo Dikensas, su amžinai atvira perspektyva, vis dar dviprasmiška (anksčiau kai kurios Pipo viltys suduždavo), – ir tai labiau atspindi pasitikėjimą romanu apskritai. Kaip tik šioje viltingoje pabaigoje suskamba visi sodrūs prieštaravimai, dėl kurių turėtumėm vertinti Dikensą; ji ir patvirtina, ir pakerta viską, kas buvo prieš tai. Pipas yra iš esmės geras, iš esmės patiklus – pradžioje jis yra žmogiškas, paskui mokosi iš klaidų ir iš patiriamo gėdos jausmo – ir išlieka žmogiškas. Šis jaudinantis nelogiškumas atrodo ne tik kilnus, bet ir tikras.

„Pamilau Estelą todėl, kad kitaip negalėjau“, – liūdnai sako Pipas; o apie įsimylėjimą apskritai jis sako: „Kaip galėjau aš, vargšas apsvaigęs kaimo bernėkas, išvengti to nuostabaus prieštaravimo, kuris kasdien ištinka geriausius ir protingiausius vyrus?“ O ką apie meilę mums gali pasakyti ponia Hevišem? „Aš tau pasakysiu, kas yra tikra meilė, – sako ji. – Tai yra aklas atsidavimas, besąlygiškas savęs aukojimas, absoliutus nuolankumas, kai tiki niekuo neabejodamas, kai eini prieš save ir visą pasaulį, kai visą savo širdį atiduodi kankintojui... kaip aš!“

Apimta atstumtos moters įniršio, ponia Hevišem visą gyvenimą dėvi vestuvinę suknelę ir, kaip pati pripažįsta, Estelos širdį pakeičia ledo gabalu – idant Estela kuo geriau gebėtų gniuždyti savo gyvenime sutinkamus vyrus taip pat žiauriai, kaip buvo sugniuždyta ponia Hevišem. Šioji yra viena didžiausių raganų pasakų istorijoje, nes ji iš tikrųjų yra tokia, kokia iš pradžių atrodo. Su ja susitikusiam Pipui ji atrodo nedoresnė ir žiauresnė negu tas pabėgęs kalinys, kuris vaikystėje buvo prikibęs prie jo pelkėje; vėliau ji godžiai mėgaujasi Pipo apsirikimu (jam manant, kad ji yra ne ragana, kokia jis ją pradžioje palaikė, o ekscentriška fėja). Ji žino, kad jis klysta, bet skatina jį taip galvoti, – ji sąmoningai siekia blogio. Galiausiai pasirodo esanti ragana ir visada tokia buvusi. Tai tikra magija, tikras pasakos motyvas – tačiau daugeliui Dikenso kritikų ponia Hevišem dėl savo ekscentriškumo yra vienas iš mažiausiai įtikimų jo personažų.

Tie kritikai, matyt, nustebtų sužinoję, kad ponia Hevišem nėra grynas jo vaizduotės kūrinys. Jaunystėje jis Oksfordo gatvėje dažnai matydavo pamišėlę – apie ją rašė esė savo žurnale Household Words. Tą esė jis pavadino „Kaip mes liovėmės tobulėję“, joje aprašė „Baltąją moterį [...] apsirengusią vien baltai [...] Žinome, kad ir žiemos purvą ji brenda baltais batais. Ji pasipūtusi senė, šaltos ir formalios elgsenos, akivaizdu, kad jai pasimaišė protas dėl grynai asmeninių priežasčių – tiesiog todėl, kad jos nenorėjo imti į žmonas turtingas kvakeris. Tai jos vestuvinė suknelė. Ji kaskart [...] eina į bažnyčią tuoktis su tuo neištikimu kvakeriu. Iš jos tipenimo ir sukto žvilgsnio suprantame, kad ji ketina vynioti jį aplink pirštą. Mes liovėmės tobulėję, kai priėjome prie išvados, kad kvakeris laimingai ištrūko iš Baltosios moters nagų.“ Tai buvo parašyta keleri metai prieš „Didžiuosius lūkesčius“. Trejais metais anksčiau mėnesiniame Household Words priede (pavadintame Household Narrative) jis paskelbė tikrą istoriją apie moterį, kuri padegė save nuo apšviestos Kalėdų eglutės; smarkiai apdegusią ją išgelbėjo nuo mirties jaunuolis, parblokšdamas ant grindų ir apsupdamas kilimu, – kone taip pat degė ponia Hevišem, kai ją išgelbėjo Pipas.

Dikensas veikiau buvo ne įnoringai fantazuojantis neįtikimų personažų ir situacijų kūrėjas, o nenuilstantis ir įžvalgus tikrų savo meto aukų stebėtojas, – atrasdavo kenčiančiuosius, žmones, regis, išsirinktus Likimo arba beviltiškai nuskriaustus visuomenės – ne tuos, kurie saugiai išvengė savo meto nelaimių, o tuos, kurie susidūrė su jomis arba pateko ant jų ašmenų. Priekaištauti, kad jis buvo sensacijų ieškotojas, gali tik konformistiškai saugūs ir savimi patenkinti žmonės, įsitikinę, kad tikroji gyvenimo tėkmė yra ir saugi, ir teisinga, ir todėl tai esąs vienintelis tikras gyvenimas.

Pasak Čestertono, „geriausių Dikenso personažų esmė ta, kad jie visi didingi kvailiai. Tarp didingo kvailio ir menko kvailio skirtumas toks pat kaip tarp didingo poeto ir menko poeto. Didingas kvailys yra virš išminties, o ne žemiau jos.“ Be abejo, esminė ir kerinti „didingo kvailio“ ypatybė yra griovimo, taip pat ir savigriovos, o ir apskritai visokios sumaišties kėlimo gebėjimas. Pažvelkime į Šekspyrą: pagalvokime apie Lyrą, Hamletą, Otelą – juk aišku, kad visi jie buvo „didingi kvailiai“.

Ir yra viena kryptis, kuria didieji literatūros kvailiai, regis, dažnai žengia nedvejodami: jie tampa savo melagysčių – ir / arba patiklumo kitų žmonių melagystėmis – aukomis. Pasakojime su didingu kvailiu beveik neišvengiamai būna didelis melas. Žinoma, „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ svarbiausią netiesą skleidžia ponia Hevišem – tai yra nutylėjimo melas. O Pipas pameluoja seseriai ir Džo apie savo pirmą apsilankymą pas ponią Hevišem – sako jiems, kad ponia Hevišem namie laiko „juodą aksomo karietą“ ir kad jie visi vaidino važiuoją šia stovinčia karieta, o keturi „baisiai dideli“ šunys „ėdė veršienos kotletus iš sidabrinio dubens“. Pipas nė nenutuokė, kad jo melas ne toks ypatingas kaip ta tiesa, kuri paaiškės apie ponios Hevišem gyvenimą „Gana“ rūmuose, ir tos sąsajos su jos gyvenimu, kurias Pipas atras vadinamajame išoriniame pasaulyje.

Kalinys Magvičas, pirmuose knygos puslapiuose grasinantis atimti mažajam Pipui gyvybę arba kepenis, pasirodys esąs kilnesnės širdies negu mūsų jaunasis herojus. „Permirkęs vandenyje, išsitepliojęs purvais, apsidaužęs į akmenis, apsibrozdinęs į aštrias uolas, išsidilginęs, apsidraskęs erškėtynuose, be to, jis šlubavo, drebėjo, piktai dėbčiojo akimis ir urzgė“, – žmogus, kurį Pipas mato nutolstantį pelkėje, netoli „kartuvių su keliomis kabančiomis grandinėmis, kadaise laikiusiomis piratą [...] lyg tas piratas būtų atgijęs, nulipęs žemėn ir dabar ketintų vėl pasikabinti“, – tas pats žmogus vėliau bus garbingumo pavyzdys, ir tai didelės išdaigos dalis, „Didžiųjų lūkesčių“ siužeto grynas smagumas. Dikensui siužetas yra pramoga, jis tiesiog teikia publikai malonumą, sustiprinamą tos aplinkybės, kad dauguma jo romanų publikuojami dalimis, – dideli stulbinantys sutapimai buvo viena iš dovanų, kurias jis teikdavo savo serialo skaitytojams. Kritikas, besišaipantis iš atsitiktinių susitikimų ir kitų lemtingų sutapimų Dikenso pasakojime, tikriausiai turi labai neišvystytą malonumo jausmą.

Dikensas nesigėdindamas rašė savo skaitytojams. Jis bara juos, vilioja, šokiruoja, rodo jiems farsą ir pamokslauja. Jo tikslas, pasak Džonsono, buvo „ne susukti pilvą, o sujaudinti širdį“. Tačiau man labai panašu į tai, kad šiuolaikiniame pasaulyje, kuriame širdys daug kietesnės, Dikensas jaustų didesnę paskatą susukti pilvą – kaip vienintelį būdą pasiekti tas kietas širdis. Šio tikslo jis siekė begėdiškai – meilikaudavo publikai, teikdavo jai didelį malonumą, kad tik ji žvelgtų atmerktomis akimis ir nenusigręžtų nuo jo groteskiškų vizijų, nuo beveik nuolatinio moralinio pasipiktinimo.

Galbūt jis nusprendė, kad „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ Pipui, Estelai, o ir skaitytojams suteikė per daug skausmo. Tad kodėl pabaigoje nesuteikus Pipui ir Estelai vienam kito? Čarlzui Dikensui nebuvo lemta rasti tos „vienintelės laimės, kurios gyvenime pasigedau, vienintelės draugės ir bendražygės, kurios neturėjau“. Tačiau Pipui jis norėjo suteikti šį malonumą, norėjo duoti jam jo Estelą.

3. „Visoje toje žibančioje gausybėje nematyti jokios pagalbos nei pasigailėjimo“;

„Apleistame sode“

Tačiau kaipgi su siužetu? – neatlyžta jo kritikai. Kaip juo galima patikėti?

Labai paprastai: tiesiog pripažinkite, kad kiekvienas jums emociškai svarbus žmogus susijęs su kiekvienu kitu jums emociškai svarbiu žmogumi; žinoma, tai nebūtinai bus kraujo giminystė, bet žmonės, kurie pakeičia tavo emocinį gyvenimą – visi tie žmonės iš skirtingų vietų, skirtingų laikotarpių, apimantys daug nesusijusių sutapimų, vis dėlto yra „giminingi“. Mes susiejame žmones dėl emocinių, o ne faktinių priežasčių, – žmones, nepažįstančius vieni kitų, nežinančius apie vieni kitų egzistavimą, net ir tokius, kurie mus pamiršo. Čarlzo Dikenso romane tokie žmonės tikrai susiję, kartais net kraujo giminyste, beveik visada per aplinkybes ir sutapimus ir labiausiai – per siužetą. Pažvelkite, kokia jėga yra ponia Hevišem: visi Pipui bent kiek svarbūs žmonės pasirodo turį (arba turėję) su ja kokių nors ryšių!

Ponia Hevišem yra sąmoninga apgavikė, užsispyrusi piktadarė. Ji daug blogesnė negu kokia nors pagiežinga senė, pikta ir keista dėl savo isterinio savanaudiškumo (nors tuo ji irgi pasižymi), ji aktyviai prisideda prie Pipo suviliojimo – sąmoningai siekia, kad Estela jį kankintų. Jeigu jūsų vaizduotė tokia skurdi, kad manote, jog tokių žmonių nėra, turite bent pripažinti, kad mes (dauguma mūsų) galime leistis suviliojami taip kaip Pipas. Perspėjimą Pipas gauna – pati Estela jį perspėja. Čia pasakojama ne tiek apie visišką ponios Hevišem blogumą, kiek apie tai, kaip Pipo lūkesčiai nustelbia blaivų protą. Pipas nori būti džentelmenas, jis nori Estelos, ir jo siekiai valdo jį labiau negu nuovoka. Argi tokios silpnybės negalime aptikti savyje?

Nesiginčykite su Dikensu dėl jo ekscesų. Silpnų vietų „Didžiuosiuose lūkesčiuose“ nedaug, ir tai yra stygiaus, o ne perdėjimo silpnybės. Gana greitai, kone akimoju užsimezgusi Pipo ir Herberto draugystė iš esmės taip ir neišplėtojama ir stipriai neišgyvenama – visišką Herberto širdies gerumą mums siūloma laikyti savaime aiškiu dalyku (jis niekada neparodomas labai patraukliai); o tai, kad Herbertas vadina Pipą Hendeliu, mane siutina! Herberto gerumu man daug sunkiau patikėti negu ponios Hevišem blogumu. O Dikenso meilė aktoriams mėgėjams pranoksta sugebėjimą sudominti mus ponu Vopsliu ir šio vargšo kvailelio siekiais. 30 ir 31 skyriai nuobodūs – gal jie skubotai parašyti, o gal liudija smukusį Dikenso entuziazmą. Šiaip ar taip, jie tikrai nėra kritikuojamo persistengimo pavyzdžiai – viską, kas perdėta, jis parašydavo bent jau su beribe energija.

Džonsonas rašo, kad „Dikensas žmones mėgdavo arba nemėgdavo – niekada nebūdavo jiems abejingas. Jis mylėdavo ir juokdavosi, šaipydavosi, niekindavo ir neapkęsdavo, bet niekada neprabildavo globėjišku tonu ir neniurzgėdavo.“ Štai Orlikas – pavojingas kaip užguitas šuo, jis nesukelia užuojautos net ir dėl socialinių savo niekšiškumo šaknų: tai tiesiog blogas žmogus, aiškių aiškiausiai – jis pasišovęs žudyti. O štai Džo – išdidus, sąžiningas, darbštus, kantrus ir rodantis neišsemiamą gerą valią, nors bado akis, kad aplinkiniai to vis neįvertina; tai tiesiog geras žmogus, aiškių aiškiausiai – jis niekam nelinki blogo. Nors turėjo stiprų socialinės atsakomybės jausmą ir suvokė visuomenės įtaką asmeniui, Dikensas taip pat tikėjo gėriu ir blogiu – tikėjo esant tikrai gerų ir tikrai blogų žmonių. Vertino kiekvieną autentišką dorybę ir kiekvieną geraširdiškumo atvejį, nepakentė visų gausių žiaurumo apraiškų ir liedavo didžiausią įsivaizduojamą panieką ant veidmainystės bei savanaudiškumo. Nemokėjo būti abejingas.

Vemikas jam atrodo geresnis už Džegersą, bet Džegersas jam sukelia ne tiek neapykantą, kiek baimę. Džegersas per daug pavojingas, kad jį būtų galima niekinti. Paauglystėje aš maniau, kad Džegersas visada plaunasi rankas ir lenktiniu peiliuku valosi panages, nes jo klientai tokie morališkai smerktini (morališkai purvini, suskretę), kad advokatas bando atsikratyti užkrato, gaunamo artimai bendraujant su kriminaliniais elementais. Dabar manau, kad tik iš dalies dėl to Džegersas niekada negali būti visai švarus, esu daug labiau įsitikinęs, jog Džegersas savo darbe labiau susiteršia nuo paties teisininko darbo – prie jo limpa jo paties profesijos bjaurastis. Štai todėl Vemikas žmogiškesnis už Džegersą; Pipui susidaro įspūdis, kad Vemikas „vaikšto tarp kalinių kaip sodininkas tarp savo augalų“, vis dėlto Vemikas geba turėti „Volvorto sentimentų“ – namie su savo „senoliu“ Vemikas būna meilus. Džegerso užkratas niekada neatsitraukia – jo namai beveik taip pat dalykiškai sutvarkyti kaip kontora, o namų šeimininkė Molė (neabejotinai žudikė, išvengusi kartuvių ne todėl, kad buvo nekalta, o todėl, kad Džegersas ją išsuko) Džegerso vakarienės stalui suteikia Niugeito kalėjimo aurą.

Žinoma, iš Džegerso yra ko pasimokyti: nykiam piktadariui Dramlui jo skiriamas dėmesys padeda atverti Pipui akis į pasaulio neteisybes – pasaulio vertybių matas grindžiamas pinigais bei klasine priklausomybe ir užtikrinta brutalaus agresyvumo sėkme. Neapkęsdamas Dramlo Pipas ir save geriau pažįsta. „Mes darome žemus ir menkus poelgius baimindamiesi tų, kuriuos labiausiai niekiname“, – pastebi jis. Pipo charakterio raidą romane galime apibūdinti kaip vangaus mokinio autobiografiją. Jis mano iš pat pradžių perkandęs, kas yra Pamblčukas, tačiau Pamblčuko veidmainystės lygis, jo padlaižiavimas, nesąžiningumas ir apsimestinis lojalumas, – priklausomas nuo žmogaus padėties visuomenėje ir, kitaip pasisukus likimui, tuoj pat pakeičiamas, – nepaliauja stebinti ir mokyti. Pamblčukas yra stiprus antraeilis personažas, tinkamas neapkęsti. Mūsų šiuolaikinėje literatūroje trūksta gebėjimo girti, kaip mokėjo girti Dikensas (be išlygų), ir neapkęsti, kaip neapkęsdavo jis (visa širdimi). Gal tai mūsų baikštumas, o gal sudėtingesnis sociologo ir psichologo požiūris į niekšiškumą pašalino iš mūsų literatūros ne tik absoliučius niekšus, bet ir absoliučius herojus?

Dikensas būdavo nepaprastai prisirišęs prie savo personažų, netgi prie daugumos niekšų. „Jo knygų nuobodos įdomesni už kitų knygų šmaikštuolius“, – pažymi Čestertonas. „Dvi pagrindinės Dikenso ypatybės – paleisti šiurpulį per kūną ir nukamuoti pilvo raumenis – buvo [...] jo dvasios dvynės“, – rašo Čestertonas. Iš tikrųjų Dikenso meilė teatrui kiekvieną jo personažą pavertė – jo požiūriu – atlikėju. Kadangi visi yra aktoriai ir todėl svarbūs, visi Dikenso personažai elgiasi dramatiškai – ir herojai, ir piktadariai apdovanoti įsimintinomis savybėmis.

Mano herojus – Magvičas, ir „Didžiųjų lūkesčių“ pasakojime įdomiausia bei spontaniškiausia tai, kas susiję su šiuo kaliniu, kuris rizikuoja savo gyvybe, kad pamatytų, kaip susiklostė reikalai jo kūriniui. Ir kaip dikensiška, kad Magvičas negauna tikro atsakymo – jo kūriniui viskas susiklostė ne per geriausiai. O kokia paties Magvičo istorija! Kaip tik Magvičas išjudina dramatišką knygos pradžią – pabėgęs kalinys įbaugina vaiką, kad parūpintų maisto jo skrandžiui ir dildę kojų grandinėms, o grįžęs į Londoną kaip ieškomas nusikaltėlis, ne tik prisideda prie knygos dramatiškos baigties – taip pat veiksmingai sugriauna Pipo lūkesčius, kaip ir buvo juos sukūręs. Be to, Magvičas suteikia trūkstamą grandį ponios Hevišem atstūmimo istorijoje – per jį sužinome, kas yra Estela.

„Gana“ rūmų „apleistame sode“ vešinčios piktžolės teršia čia galėjusį klestėti grožį, pūvantis vestuvių tortas apsėstas vorų ir pelių. Pipas (o netiesiogiai ir Estela) niekaip negali atsikratyti tos kalėjimo „dėmės“. Ryšys su nusikalstamumu, Pipo nepaaiškinamai jaučiamas esminiais Estelos merginimo tarpsniais, žinoma, yra ženklas, kad išaiškės, jog Pipas labiau susijęs su nusikaltėliu Abeliu Magviču, negu pats nutuokia. Sužinojus tikrąsias savo aplinkybes, Pipui darosi visai nelinksma. Net ir skriaudžiamas vaikystėje jis neprarasdavo humoro jausmo (bent kaip tai prisimena) – pamena, kaip buvo „vaišinamas žvynuotomis vištų kojomis ir tais mėsos gabalais, kuriais kiaulė, būdama gyva, turėjo mažiausiai pagrindo didžiuotis“. Tačiau, Pipui patyrus, kas jo geradarys, Dikenso kalboje sąmojo sumažėja. Siužetui įsibėgėjus pati kalba darosi taupesnė.

Ir rašydamas sodriai, kai to nori, ir parodydamas, kaip santūriai gali rašyti, kai jam terūpi, kad sektumėm istoriją, Dikensas visada galvoja apie skaitytojus. Viešus skaitymus jis pradėjo palyginti vėlai, bet jo kalba nuolatos buvo skiriama skaityti balsu: tam jis vartodavo pakartojimus, refrenus, apstu apibūdinamųjų išvardinimų, lydinčių naują personažą ar vietovę, gausu skyrybos ženklų. Skyrybos ženklų per daug – ilgus ir gana sunkius sakinius Dikensas padaro lėtesnius, bet lengvesnius skaitant, tarsi skyrybos ženklai būtų kaip kokios scenos remarkos skaitant balsu arba tarsi jis suvoktų, kad daugelis jo skaitytojų skaito romaną, publikuojamą dalimis, ir jiems reikia nuolat ką nors priminti. Jis dėsto pernelyg aiškiai. Yra meistriškai įvaldęs priemonę, kuri trumpus sakinius tarsi pailgina, o ilgus padaro paskaitomus, – kabliataškį! Dikensas niekada nenori, kad skaitytojas įklimptų, bet taip pat nenori, kad skaitytojas perverstų puslapius greitomis. Perversti greitomis Dikenso kūrinį būtų keblu – pernelyg daug praleistum ir galiausiai nieko nesuprastum. Jis kiekvieną sakinį parašė lengvai skaitomą, nes norėjo, kad kiekvieną sakinį perskaitytumėme.

Įsivaizduokime, kad praleidžiame šį įterptinį nukrypimą apie santuoką: „Ta proga galiu pridurti, jog turbūt niekas pasauly geriau nežino, ką reiškia, kai per žmogaus veidą energingai braukoma vestuviniu žiedu.“ Aišku, jaunasis Pipas kalba apie tai, kaip sesuo šveisdavo jam veidą, bet atidus skaitytojas čia įžvelgs mintį apie santuokos keblumą apskritai. Ir kas gi negali įsivaizduoti, kad paties Dikenso sekinanti ir žeminanti patirtis batų tepalo fabrike paveikė Pipo jautrumą dėl nuobodaus triūso kalvėje? „Tame mažame pasauly, kuriame egzistuoja vaikai, [...] niekas nėra taip gerai suvokiama ir taip gerai jaučiama kaip neteisybė.“ Mat „neteisybė“ buvo nuolatinė Dikenso tema, ir daugiausia jo pyktis nukrypsta prieš neteisybę vaikų atžvilgiu. Mažojo Pipo žvilgsnį į pelkę vakare sustiprina vaiko jautrumas ir podraug senstančio autoriaus pažeidžiamumas (rašytojo, įsitikinusio, kad laimingiausi metai praeity, o didžiausia vienatvė priešaky). „Tada pažvelgiau į žvaigždes ir ėmiau vaizduotis, kaip būtų baisu stingstančiam ir mirštančiam žiūrėti į jas ir visoje toje žibančioje gausybėje nematyti jokios pagalbos nei pasigailėjimo.“

„Didžiuosiuose lūkesčiuose“ tokie nuostabūs vaizdai užburia taip pat kaip ir didingi personažai bei nulenkti galvą skatinanti istorija. Dikensas savo akimis matė, kaip pasaulis sparčiu žingsniu artėja prie galingesnių ir ne tokių žmogiškų institucijų, matė visuomenės godulio ir skubos atstumtuosius. „Su didžiai tūžminga aistra, – rašo Džonsonas, – jis gynė aukso vidurį.“ Tikėjo, kad, norint apginti žmogaus orumą, būtina palaikyti ir puoselėti asmenybę.

Užbaigęs pirmą „Didžiųjų lūkesčių“ variantą, Dikensas turėjo nebedaug laiko – jau buvo išsekęs. Po to parašė tik dar vieną romaną („Mūsų bendras draugas“, 1864–1865), o „Edvino Drudo paslaptis“ liko nebaigta. Prieš pakertamas mirtinos negalios, jis visą dieną dirbo prie tos paskutinės knygos. Štai paskutinis jo parašytas sakinys: „Šimtamečiai akmeniniai antkapiai įšyla; po niūriausias marmurines pastato kertes šmaižioja švytinčios dulkelės, plazdendamos it sparnai.“ Vėliau jis ėmėsi keleto laiškų – Džonsonas teigia, kad viename iš jų citavo Fra Lorenco perspėjimą Romeo: „Džiaugsmai audringi baigiasi audringai.“14 Galbūt tai buvo nuojauta – jo romanuose nuojautų pomėgis akivaizdus.

Čarlzas Dikensas mirė nuo insulto 1870 m. šiltą birželio vakarą; miręs buvo užsimerkęs, bet ant dešinio skruosto matėsi ašara, – jam buvo penkiasdešimt aštuoneri. Jis tris dienas gulėjo atvirame Vestminsterio abatijos kape – tiek daug tūkstančių gedėtojų ėjo atiduoti paskutinės pagarbos buvusiam vaikui darbininkui, kurio triūsas Hangerford Sterso batų tepalo fabrike kadaise atrodė toks juodas.

11 Vertė J. Žakonis.

12 Dauguma „Didžiųjų lūkesčių“ citatų – iš Virgilijaus Čepliejaus vertimo.

13 The Mayor of Casterbridge – Tomo Hardžio romanas.

14 Vertė Aleksys Churginas.

KITOS JOHNO IRVINGO KNYGOS

KITOS JOHNO IRVINGO KNYGOS

Content

Ирвинг Джон Kaip išgelbėti Paršelį Snidą [calibre]